Judith Rumelt

Nástroje smrti 03. Město ze skla

1

PORTÁL

Mrazivé počasí předchozího týdne pominulo. Když Clary rychlými kroky kráčela přes zaprášený dvorek před Lukovým domem s kapuci přetaženou přes hlavu, aby jí vlasy nelétaly do obličeje, jasně svítilo slunce. Sice se oteplilo, vítr vanoucí od East River však dokázal být překvapivě silný. Nesl s sebou slabý odér chemikálií, smíšený s brooklynským pachem asfaltu, benzínu a spáleného cukru z opuštěného cukrovaru, který se nacházel o kus dál na stejné ulici.

Simon na ni čekal na přední verandě, rozvalený v křesle s polámanými péry. Na kolenou v modrých džínách měl položenou konzoli DS, na niž právě horlivě útočil dotykovým perem. „Bod,“ prohlásil, když zdolala schody. „Dneska lámu rekordy v Mario Kart.“

Clary si stáhla kapuci, odhrnula si vlasy z očí a zašmátrala v kapse pro klíče. „Kde jsi byl? Celý dopoledne ti volám.“

Simon vstal a schoval blikající obdélník do tašky, kterou měl přes rameno. „Byl jsem u Erika. Měli jsme zkoušku kapely.“

Clary přestala rachotit klíčem v zámku – pokaždé se musel zaseknout – a zamračila se na svého kamaráda. „Zkoušku kapely? Chceš říct, že pořád ještě…“

„Hraju v kapele? A proč bych neměl?“ Natáhl ruku ke klíči.

„Počkej, udělám to.“

Clary stála bez pohnutí, zatímco Simon zkušeně otočil klíčem za použití té správné dávky síly, aby se vzdorující starý zámek otevřel. Jeho ruka se otřela o její. Měl chladnou kůži, studenou jako okolní vzduch. Trochu se otřásla. Svůj pokus o navázání milostného poměru odpískali teprve minulý týden, takže při každém setkání se Simonem stále ještě cítila zmatek.

„Díky.“ Ani se na něj nepodívala, když si od něj brala klíč.

9

V obývacím pokoji bylo horko. Clary si pověsila bundu na háček za dveřmi a zamířila do pokoje pro hosty. Simon se jí táhl v patách. Zamračila se. Její kufr ležel na posteli rozevřený jako škeble a všude kolem se válelo její oblečení a skicáky.

„Myslel jsem, že jedeš do Idrisu jenom na pár dní,“ poznamenal Simon, který se po tom nepořádku rozhlížel s lehce zděšeným výrazem.

„To sice jo, ale nemůžu přijít na to, co si mám zabalit. Nemám skoro žádný šaty a sukně, ale co když tam nebudu smět nosit kalhoty?“

„Proč bys tam nemohla nosit kalhoty? Jedeš do jiný země, ne do jinýho století.“

„Ale lovci stínů jsou hrozně staromódní a Isabela taky pořád nosí šaty…“ Clary zmlkla a povzdechla si. „To nic. Jenom promítám všechen strach o mámu do svýho šatníku. Radši budeme mluvit o něčem jiným. Tak jak bylo na zkoušce? Pořád jste ještě pro kapelu nevymysleli žádný jméno?“

„Bylo to v pohodě.“ Simon se vyhoupl na desku psacího stolu a začal kývat nohama, které mu visely přes její okraj. „Přemýšlíme o novým mottu. Chceme něco provokativního, třeba: Doporučuje osmdesát procent skalních rockerů.“

„Řekl jsi Erikovi a ostatním, že…“

„Že jsem upír? Ne. Není to ten druh informace, kterou člověk jen tak utrousí při běžný konverzaci.“

„To možná ne, ale jsou to přece tvoji kamarádi. Měli by to vědět. A kromě toho, určitě jim pak budeš připadat jako nějakej rockovej bůh, něco jako upír Lester.“

„Lestat,“ opravil ji Simon. „Byl to upír Lestat. A to je smyšlená postava. A kromě toho, ty taky neobíháš svoje kamarády a nevykládáš jim, že jsi lovkyně stínů.“

„Jaký kamarády? Můj kamarád jsi ty.“ Hodila sebou na postel a podívala se nahoru na Simona. „A tobě jsem to přece řekla, ne?“

„Protože jsi neměla na vybranou.“ Simon naklonil hlavu na stranu a zkoumavě ji pozoroval. V očích se mu odráželo světlo lampy stojící na nočním stolku a dávalo jim stříbrný nádech. „Bude se mi po tobě stýskat, až budeš pryč.“

„Mně se taky bude stýskat,“ ujistila ho Clary, přestože ji celé tělo svrbělo nervozitou a očekáváním, což jí znemožňovalo plně se soustředit. Jedu do Idrisu! prozpěvovala si její mysl. Uvidím domov lovců stínů a Město ze skla. Zachráním svoji matku.

A budu s Jacem.

Simonovy oči se zablýskly, jako by jí četl myšlenky, jeho hlas však zněl mírně. „Ještě jednou mi to vysvětli. Proč musíš jet do Idrisu taky? Proč to Madeleine s Lukem nemůžou zařídit bez tebe?“

„Máma získala to kouzlo, kvůli kterýmu je v tomhle stavu, od jednoho čaroděje – jmenuje se Hadrián Močál. Madeleine tvrdí, že ho musíme najít, jestli chceme zjistit, jak to kouzlo zrušit. On ale Madeleine nezná. Znal jenom mámu a Madeleine si myslí, že mi bude věřit, protože jsem jí tak podobná. A Luke se mnou jet nemůže. Mohl by jet do Idrisu, ale do Alicante prý nesmí bez povolení Spolku, a to samozřejmě nedostane. A prosím tě, nemluv o tom před ním, protože není vůbec nadšenej z toho, že nemůže jet se mnou. Kdyby už Madeleine neznal z dřívějška, myslím, že by mě tam vůbec nepustil.“

„Ale budou tam přece i Lightwoodovi. A Jace. Budou ti pomáhat. Teda Jace ti snad slíbil, že ti pomůže, že jo? Přece mu nevadí, že jedeš taky, ne?“

„Jasně že mi pomůže,“ odpověděla Clary. „A samozřejmě mu to nevadí. Vůbec mu to nevadí.“

Věděla však, že je to lež.

Poté, co v nemocnici mluvila s Madeleine, se Clary vydala rovnou do Institutu. Jace byl prvním člověkem, jemuž prozradila tajemství své matky, dozvěděl se to dokonce ještě dříve než Luke. Když mu to říkala, jen tam stál a zíral na ni a s každým jejím slovem byl bledší a bledší, jako by mu snad nevykládala o způsobu, jak zachránit její matku, ale pomalu a krutě z něj vysávala všechnu krev.

„Nikam nepojedeš,“ prohlásil, jakmile domluvila. „I kdybych tě měl svázat a sedět na tobě, dokud tě tenhle šílený rozmar nepřejde. Ale do Idrisu nepojedeš.“

Clary měla pocit, jako by ji uhodil. Myslela si, že ho její zpráva potěší. Celou dobu z nemocnice až do Institutu běžela, aby mu to

11

mohla říci, a on tu teď stojí v chodbě a provrtává ji pohledem smrtky.

„Ale ty přece jedeš.“

„Ano, my všichni jedeme. Musíme. Spolek svolal do Idrisu všechny své aktivní členy, kteří se mohou uvolnit, na obrovské zasedání Rady. Bude se hlasovat o tom, co se má podniknout ohledně Valentýna, a jelikož jsme poslední lidé, kteří ho viděli…“

Clary mu skočila do řeči. „Když jedete vy, tak proč nemůžu jet taky?“

Zdálo se, že ho přímočarost, s jakou mu tu otázku položila, ještě více rozzuřila. „Protože tam pro tebe není bezpečno.“

„Aha, takže tady pro mě bezpečno je? Za poslední měsíc jsem aspoň desetkrát málem umřela a pokaždé přímo tady v New Yorku.“

„To proto, že se Valentýn soustředil na dva Nástroje smrti, které se tu nacházely.“ Jace mluvil přes zatnuté zuby. „Teď se ale jeho zájem přesune do Idrisu, to víme všichni…“

„Jenže v tomhle ohledu si jen těžko můžeme být něčím jisti,“ přerušila ho Marysa Lightwoodová. Už nějakou dobu stála ve stínu za ústím chodby, takže ji ani jeden z nich neviděl. Teď udělala pár kroků vpřed a vešla do záře lamp v hale. Prudké světlo odhalovalo její znavené rysy. Vyčerpání se na její tváři podepsalo. Její manžel Robert Lightwood byl v bitvě, jež se odehrála minulý týden, zraněn démoním jedem a od té doby potřeboval neustálou péči. Clary si sotva dokázala představit, jak unavená musí Marysa být. „A vedení Spolku se chce s Clarissou setkat. To přece víš, Jaci.“

„Ať si Spolek trhne nohou.“

„Jaci,“ okřikla ho Marysa a tentokrát použila nefalšovaný rodičovský tón. „Mluv slušně.“

„Spolek chce spoustu věcí,“ zmírnil Jace své prohlášení. „To ale neznamená, že by je měl všechny dostat.“

Marysa po něm šlehla pohledem, jako by přesně věděla, o čem mluví, a ani za mák to neschvalovala. „Spolek má často pravdu, Jaci. Je pochopitelné, že chtějí s Clary mluvit, po tom všem, co prožila. Mohla by jim toho spoustu povědět…“

„Řeknu jim všechno, co budou chtít vědět,“ prohlásil Jace.

Marysa si povzdechla a obrátila své modré oči ke Clary. „Chápu to správně, že chceš jet to Idrisu?“

„Jenom na pár dní. Nebudu vám na obtíž,“ řekla Clary a upřela na Marysu prosebný pohled, nedbajíc Jaceova do běla rozzuřeného výrazu. „Slibuju.“

„Nejde o to, jestli nám budeš, nebo nebudeš na obtíž, ale o to, jestli budeš ochotná se v Idrisu setkat s vedoucími představiteli Spolku. Budou s tebou chtít mluvit. Pokud odmítneš, pochybuji, že dostaneme povolení, abychom tě mohli vzít s sebou.“

„Ne –“ začal Jace.

„Setkám se s představiteli Spolku,“ skočila mu do řeči Clary, i když ji z té představy zamrazilo v zádech. Jediným oficiálním zástupcem Spolku, kterého dosud poznala, byla inkvizitorka, a to nebyla zrovna nejsympatičtější osoba.

Marysa si konečky prstů masírovala spánky. „Takže domluveno.“ Nevypadala však, že by se jí tím nějak ulevilo. Její hlas zněl nervózně a křehce jako příliš napnutá houslová struna. „Jaci, vyprovoď Clary a pak za mnou přijď do knihovny. Potřebuji si s tebou promluvit.“

Znovu zmizela ve stínu bez jediného slova na rozloučenou. Clary se za ní dívala, jako by ji někdo polil ledovou vodou. Zdálo se, že Alek s Isabelou mají svoji matku upřímně rádi, a Clary si byla jistá, že je Marysa dobrý člověk, ale co naplat, nedalo se říci, že by se chovala bůhvíjak srdečně.

Jace měl pevně sevřené rty. „Podívej, co jsi způsobila.“

„Musím jet do Idrisu, i když třeba nechápeš proč,“ řekla Clary.

„Musím to pro mámu udělat.“

„Marysa má ke Spolku přehnanou důvěru,“ namítl Jace.

„Potřebuje věřit, že je dokonalý, a já jí nemůžu říct, že to tak není, protože…“ Náhle se zarazil.

„Protože něco takovýho by řekl Valentýn.“

Očekávala výbuch hněvu, on však jen poznamenal: „Nikdo není dokonalý.“ Natáhl ruku a ukazováčkem prudce stiskl tlačítko výtahu.

„Dokonce ani Spolek.“

Clary si založila ruce na prsou. „A opravdu máš jenom jeden důvod, proč nechceš, abych jela s vámi? Jenom to, že tam není bezpečno?“

13

Ve tváři se mu mihla jiskřička překvapení. „Jak to myslíš? Proč bych ještě neměl chtít, abys jela?“

Polkla. „Protože –“ Protože jsi mi řekl, že už ke mně nic necítíš, a popravdě řečeno, to je dost nepříjemná situace, protože já k tobě pořád něco cítím, A vsadím se, že ty to víš.

„Protože nechci, aby za mnou moje mladší sestřička pořád všude chodila?“ V hlase mu zazníval ostrý, posměšný tón, v němž se však skrývalo ještě cosi dalšího.

Přijel výtah a s řinčením se zastavil. Clary odsunula mříž, vstoupila do výtahu a obrátila se tváří k Jaceovi. „Nejedu tam proto, že tam budeš ty. Jedu tam, protože chci pomoct své matce. Naší matce. Musím jí pomoct. Copak ty to nechápeš? Jestli to neudělám, možná už se nikdy neprobere. Mohl bys přinejmenším předstírat, že tě to aspoň trochu zajímá.“

Jace jí položil ruce na ramena a konečky jeho prstů, které se dotkly holé kůže kolem jejího límce, jí do nervů vyslaly zoufalé, bezmocné zachvění. Clary si bezděky všimla, že má Jace pod očima černé kruhy a pod lícními kostmi propadlé tváře. Na sobě měl černý svetr, který dával vyniknout modřinám na jeho kůži a tmavým řasám. Připomínal studii stínů, obraz, na nějž by bylo třeba použít odstíny černé, bílé a šedé, jen tu a tam prokládané zlatou barvou, například v očích, pro zdůraznění…

„Postarám se o to za tebe.“ Mluvil mírně, avšak naléhavě.

„Pomůžu jí místo tebe. Řekni mi, kam mám jít, koho mám požádat o pomoc. Udělám všechno, co budeš potřebovat.“

„Madeleine řekla tomu čaroději, že přijedu já. Bude očekávat Jocelyninu dceru, ne syna.“

Jaceovy ruce na jejích ramenou ztuhly. „Tak jí řekni, že došlo ke změně plánu. Pojedu já, ne ty. Ty ne.“

„Jaci…“

„Udělám cokoli,“ nenechal ji domluvit. „Cokoli, co budeš chtít, jen když mi slíbíš, že tu zůstaneš.“

„To nemůžu.“

Pustil ji, jako by ho odstrčila. „Proč ne?“

„Protože je to moje matka, Jaci,“ odpověděla.

„Moje taky.“ Z jeho hlasu čišel chlad. „Proč si o tom vlastně Madeleine nepromluvila s námi oběma? Proč přišla jenom za tebou?“

„Ty víš proč.“

„Protože,“ řekl a tentokrát to znělo ještě chladněji, „jsi pro ni Jocelynina dcera. Ale já vždycky budu Valentýnův syn.“

S prásknutím mezi nimi zavřel mříž výtahu. Chvíli se na něj přes ni dívala. Mřížoví dělilo jeho obličej do celé řady plošek ve tvaru diamantů, orámovaných kovem. Jedním diamantem na ni hledělo jedno zlatavé oko a hluboko v něm se třpytil divoký hněv.

„Jaci…,“ začala.

V tu chvíli však sebou výtah trhnul, řinčivě se rozjel a už ji unášel dolů do temného ticha katedrály.

„Vrať se na zem, Clary.“ Simon jí zamával rukama před obličejem. „Jsi vzhůru?“

„Jo, promiň.“ Posadila se a potřásla hlavou, jako by ji chtěla zbavit pavučin. Tehdy viděla Jace naposledy. Když mu pak později volala, nebral jí telefon, takže si celou cestu do Idrisu naplánovala za pomoci Lightwoodových, přičemž používala Aleka jako rozpačitého a nepříliš ochotného prostředníka. Chudák Alek, na půl cesty mezi svou matkou a Jacem, neustále se snažící jednat správně. „Říkal jsi něco?“

„Jenom že si myslím, že už se vrátil Luke,“ řekl Simon a seskočil ze stolu zrovna ve chvíli, kdy se otevřely dveře pokoje. „A měl jsem pravdu.“

„Ahoj, Simone.“ Luke mluvil tiše a možná působil trochu unaveně – na sobě měl ošoupanou džínovou bundu, flanelovou košili a staré manšestrové kalhoty zastrčené do vysokých bot, které vypadaly, že své nejlepší časy zažily už před deseti lety. Brýle měl posazené ve vlasech protkaných více šedivými prameny, než si Clary pamatovala. Pod paží držel hranatý balíček, převázaný zelenou stuhou. Vzal jej do ruky, kterou pak natáhl ke Clary. „Přinesl jsem ti něco, co se ti bude na té cestě hodit.“

„Ale to jsi nemusel!“ protestovala Clary. „Už jsi toho udělal tolik…“ Pomyslela na všechny ty věci, které jí koupil poté, co byl veškerý její majetek zničen. Dal jí nový telefon, nové výtvarné

15

potřeby, a ani ho o to nemusela žádat. Téměř vše, co jí teď patřilo, byl dárek od Luka. A to ani nesouhlasíš s tím, že jedu. Ta myšlenka visela ve vzduchu mezi nimi, zůstávala však nevyřčena.

„Já vím. Ale uviděl jsem to a hned jsem si vzpomněl na tebe.“ Podal jí balíček.

Předmět, který se skrýval uvnitř, byl zabalen v několika vrstvách hedvábného papíru. Když se jimi Clary probojovala, její ruka spočinula na látce jemné jako kočičí srst. Byl to lahvově zelený sametový kabát staromódního střihu, lemovaný zlatým hedvábím a opatřený mosaznými knoflíky a širokou kapucí. Přitáhla si jej do klína a rukama láskyplně uhladila jemný materiál. „Vypadá to jako věci, co nosí Isabela,“ vykřikla. „Jako cestovní plášť pro lovce stínů.“

„Přesně tak. Teď budeš vypadat trochu víc jako jedna z nich,“ řekl Luke. „Až budeš v Idrisu.“

Zvedla k němu pohled. „Ty chceš, abych vypadala jako jedna z nich?“

„Clary, ty přece jedna z nich jsi.“ Jeho úsměv měl lehký nádech smutku. „A kromě toho, víš, jak zacházejí s těmi, kdo jsou jiní. Cokoli, co můžeš udělat, abys mezi ně zapadla…“

Simon vydal zvláštní zvuk a Clary se na něj provinile podívala – skoro zapomněla, že tam je. Pečlivě studoval své hodinky. „Už bych měl jít.“

„Ale vždyť jsi právě přišel!“ namítla Clary. „Myslela jsem, že tady nějakou dobu zůstaneš a pustíme si film nebo tak něco…“

„Ty přece musíš balit.“ Simon se usmál úsměvem jasným jako slunce po dešti. Téměř by uvěřila tomu, že ho vůbec nic netrápí.

„Stavím se později, abych se s tebou rozloučil, než odjedeš.“

„Ale no tak,“ přemlouvala ho Clary. „Zůstaň tady…“

„Nemůžu,“ odmítl rozhodně. „Mám sraz s Maiou.“

„Aha. Tak to jo,“ řekla Clary. Maia je moc milá, přesvědčovala se v duchu. Je chytrá. A hezká. Na druhou stranu, je to vlkodlačice. Vlkodlačice zakoukaná do Simona. Ale možná že právě tak to má být. Možná by si opravdu měl najít přítelkyni z podsvěta. Koneckonců, i on teď byl přece podsvěťan. Technicky vzalo, vlastně

by už neměl trávit čas s lovci stínů, například s Clary. „Tak to bys měl asi jít.“

„To asi jo.“ Simonovy tmavé oči byly zcela nečitelné. To byla novinka – předtím do Simona vždy viděla. Přemýšlela, jestli je to vedlejší projev vampyrismu, nebo něco dalšího. „Tak ahoj,“ rozloučil se, sklonil se k ní, jako by ji chtěl políbit na tvář, a jednou rukou jí odhrnul vlasy z tváře. Pak se zarazil a s nejistým výrazem se stáhl zpět. Překvapeně se zamračila, ale on už se prosmekl kolem Luka stojícího ve dveřích a byl pryč. Z dálky slyšela, jak se za ním zabouchly vchodové dveře.

„Proč se chová tak divně?“ vykřikla a přitáhla si k sobě sametový kabát, aby jí dodal jistotu. „Myslíš, že je to tím, že je z něj upír?“

„Pravděpodobně ne.“ Luke se tvářil trochu pobaveně. „To, že se z tebe stane podsvěťan, nijak nezmění tvoje city. Například k jiným lidem. Dej mu čas. Vždyť to ty ses s ním rozešla.“

„Nerozešla. On se rozešel se mnou.“

„Protože jsi do něj nebyla zamilovaná. To není lehká situace a podle mě se s ní vyrovnává se ctí. Spousta jiných dospívajících kluků by kvůli tomu trucovala nebo se plížila kolem tvého domu s kazeťákem na rameni.“

„Dneska už kazeťák nikdo nemá. To bylo v osmdesátejch letech.“ Clary vstala z postele a oblékla si kabát. Zapnula si jej až ke krku a těšila se z toho, jak ji hebký samet hladí po kůži. „Jenom chci, aby už se Simon zase vrátil do normálu.“ Podívala se na sebe do zrcadla a ten pohled ji příjemně překvapil. Zelená barva zdůraznila její rudé vlasy a propůjčila jejím očím jasnější odstín. Obrátila se k Lukovi.

„Tak co na to říkáš?“

S rukama v kapsách se opíral o rám dveří. Když se na ni podíval, přes tvář mu přelétl stín. Řekl jen: „Tvoje matka měla přesně takový kabát, když byla ve tvém věku.“

Clary zaryla prsty do měkké látky na manžetách kabátu. Z té zmínky o matce ve spojení s Lukovým smutným výrazem jí najednou bylo do pláče. „Půjdeme se za ní ještě dneska podívat, jo?“ požádala ho. „Chci se s ní rozloučit, než odjedu, a říct jí… říct jí, co chci udělat. Že bude v pořádku.“

Luke přikývl. „Ještě dnes zajedeme do nemocnice. A Clary?“

17

„Co?“ Téměř se na něj nechtěla podívat, když se však k tomu odhodlala, k její úlevě už byl smutek z jeho očí pryč.

Usmál se. „Být v normálu není zase taková zábava.“

Simon se podíval na papír ve své ruce a pak na katedrálu a přimhouřil oči proti odpolednímu slunci. Na pozadí modré oblohy se před ním tyčil Institut, žulová stěna s lomenými oblouky oken, obklopená vysokou kamennou zdí. Z ozdobných říms na něj potměšile shlížely chrliče, jako by ho vyzývaly, zda se odváží přistoupit ke dveřím. Budova se vůbec nepodobala tomu, co viděl, když tu byl poprvé – tehdy se tvářila jako polorozpadlá ruina. Iluze však na obyvatele podsvěta nefungovaly.

Nepatříš sem. Ta slova byla krutá a pálila jako kyselina. Simon si nebyl jistý, zda na něj promluvil některý z chrličů, nebo se ten hlas ozval uvnitř jeho hlavy. Tohle je kostel, a ty jsi zatracený.

„Buď zticha,“ zamumlal nejistě. „A navíc, mě kostely nezajímají.

Jsem žid.“

Do kamenné zdi byla zasazena železná branka s filigránovým zdobením. Simon položil ruku na kliku a napůl čekal, že mu bolestivě popálí dlaň, nic se však nestalo. Samotná branka zřejmě nijak zvlášť svatá nebyla. Otevřel ji a byl už v půli popraskaného kamenného chodníčku ke vstupním dveřím, když uslyšel hlasy, několik povědomých hlasů, přicházejících z nevelké vzdálenosti.

I když možná zas tak blízko nebyly. Málem zapomněl, jak moc se mu od přeměny v upíra zlepšil sluch i zrak. Znělo to, jako by mu ti lidé stáli přímo za zády, když však popošel kousek po úzké cestičce podél boční zdi Institutu, zjistil, že ve skutečnosti stojí celkem daleko, až na druhé straně zahrady. Tráva zde divoce bujela a téměř překrývala cestičky větvící se v houštinách čehosi, co snad kdysi bývalo pečlivě upravovanými růžovými keři. Byla tu dokonce i kamenná lavička pokrytá pavučinou zeleného býlí. Tohle místo kdysi opravdu sloužilo jako kostel, než je začali používat lovci stínů.

Nejdříve uviděl Krasomila, který se opíral o kamennou stěnu obrostlou mechem. Čaroděje bylo těžké přehlédnout, měl totiž na sobě bílé tričko postříkané barvou a duhové kožené kalhoty. Mezi lovci stínů oděnými v černé barvě vyčníval jako exotická orchidej.

Kromě něj tam byl pobledlý a rozpačitě se tvářící Alek a také Isabela s dlouhými černými vlasy spletenými do copánků převázaných stříbrnými stužkami, která stála vedle malého chlapce. To musel být jejich nejmladší bratr Max. Vedle nich stála jejich matka, která vypadala jako jiná verze Isabely, o něco vyšší a kostnatější, avšak se stejnou hřívou dlouhých havraních vlasů. Vedle ní byla žena, kterou Simon neznal. Nejdřív si myslel, že je stará, protože měla téměř bílé vlasy, pak se ale otočila a říkala něco Maryse a Simon spatřil, že jí pravděpodobně není víc než pětatřicet nebo čtyřicet let.

A byl tam také Jace, postávající trochu stranou od ostatních, jako by k nim tak úplně nepatřil. Stejně jako oni měl na sobě černý oděv lovců stínů. Když se oblékl do černé Simon, vypadal, jako by šel na pohřeb, Jace ale vyhlížel drsně a nebezpečně. A blonďatě. Simonovi bezděky ztuhla ramena a on se musel zamyslet nad tím, zda někdy něco – snad čas nebo zapomnění – dokáže zmírnit jeho zášť vůči Jaceovi. Nechtěl ji cítit, ale nedokázal se tomu ubránit, ten pocit byl jako kámen tížící jeho nebijící srdce.

Na celém tom shromáždění Simonovi připadalo něco divného, vtom se však k němu otočil Jace, jako by vycítil jeho přítomnost, a Simon si i na tu dálku všiml tenké bílé jizvy na jeho krku, těsně nad límcem. Odpor, který se mu vzdouval v prsou, se proměnil v cosi jiného. Jace lehce pokývl jeho směrem. „Hned se vrátím,“ oznámil Maryse tónem, jaký by Simon při rozhovoru se svou matkou nikdy nepoužil. Jace mluvil jako dospělý člověk obracející se na jiného dospělého.

Marysa roztržitě mávla rukou na znamení souhlasu. „Nechápu, proč to tak dlouho trvá,“ říkala právě Krasomilovi. „Je to normální?“

„Jestli tu něco není normální, tak jedině ta sleva, kterou vám dávám.“ Krasomil kopl podpatkem do zdi. „Normálně si totiž účtuji dvakrát tolik.“

„Ten portál je jen dočasný. Má nás jen přenést do Idrisu. A očekávám, že pak jej hned zavřete. Tak zní naše dohoda.“ Obrátila se k ženě po svém boku. ‚A Madeleine, ty zůstaneš tady a přesvědčíš se, že to opravdu udělá, ano?“

Madeleine. Takže tohle byla ta Jocelynina přítelkyně. Nebyl však čas pozorovat scénu, protože Jace už Simona chytil za paži a táhl ho

19

kolem boční zdi katedrály z dohledu ostatních. V této části byla zahrada ještě zaplevelenější a zarostlejší a po cestičce se plazily šlahouny rostlin. Jace postrčil Simona za velký dub a pustil ho. Pohledem pročesával okolí, jako by se chtěl ujistit, že je nikdo nesledoval. „V pořádku. Tady si můžeme promluvit.“

Opravdu tu byl větší klid, hluk dopravy na York Avenue totiž tlumila masivní budova Institutu. „To tys mi vzkázal, abych sem přišel,“ připomněl mu Simon. „Když jsem se ráno probudil, našel jsem tvoji zprávu přilepenou na okno. Copak nikdy nepoužíváš telefon jako normální lidi?“

„Ne, když se tomu můžu vyhnout, upíre,“ řekl Jace. Zamyšleně si Simona prohlížel, jako by četl z knihy. V jeho výrazu se mísily dvě protichůdné emoce: lehký údiv a něco, co Simonovi připadalo jako zklamání. „Takže to pořád ještě platí. Můžeš se pohybovat venku za denního světla. Nespálí tě ani polední slunce.“

„Přesně tak,“ potvrdil Simon. „Ale to už přece víš, vždyť jsi tam byl.“ Nemusel dlouze vysvětlovat, co znamená „tam“ – z tváře druhého chlapce bylo jasné, že si moc dobře pamatuje mořskou úžinu, korbu dodávky, slunce vycházející nad vodou i Claryin křik. Pamatoval si to stejně dobře jako Simon.

„Říkal jsem si, jestli to třeba časem nevymizelo,“ utrousil Jace, avšak bylo zřejmé, že to nemyslí příliš vážně.

„Kdybych najednou pocítil potřebu vznítit se, dám ti vědět.“ Simon nikdy neměl s Jacem příliš velkou trpělivost. „Hele, vážně jsem se táhl až na horní Manhattan jenom proto, abys na mě mohl civět, jako bych byl nějaká věc v laboratorní misce? Příště ti pošlu fotku.“

„A já si ji dám do rámečku a postavím na noční stolek,“ řekl Jace, nedal však do té sarkastické odpovědi srdce. „Tak podívej, poslal jsem ti ten vzkaz z jednoho velmi konkrétního důvodu. I když to nerad přiznávám, upíre, máme něco společného.“

„Naprosto neodolatelnej účes?“ napověděl mu Simon, ani on se však na tu poznámku zcela nesoustředil. Něco v Jaceově výrazu ho čím dál tím víc znepokojovalo.

„Clary,“ upřesnil Jace.

To Simona zastihlo nepřipraveného. „Clary?“

„Clary,“ zopakoval Jace. „Však víš – malá, zrzavá, trochu nedůtklivá.“

„Nechápu, v jakým ohledu je Clary něco, co máme společnýho,“ namítl Simon, i když to chápal moc dobře. Nicméně nebylo to zrovna téma, které by teď měl chuť s Jacem rozebírat, a vlastně ani nikdy jindy. Neexistovalo snad mezi muži nějaké nepsané pravidlo, které by takovéto rozhovory – rozhovory o citech – zakazovalo?

Evidentně ne. „Oběma nám na ní záleží,“ prohlásil Jace a vrhl na Simona odměřený pohled. „Pro nás oba je důležitá. Nemám pravdu?“

„Ptáš se mě, jestli mi na ní záleží?!“ Sloveso „záležet“ připadalo Simonovi k vyjádření jeho citů poněkud nedostatečné. Přemýšlel, jestli si z něj Jace nedělá legraci, tato možnost se mu však zdála být neobyčejně krutá, dokonce i na Jaceovy poměry. Pozval ho sem Jace, jen aby se mu vysmíval, že mu nevyšel pokus o vztah s Clary? Simon v sobě stále ještě choval jiskřičku naděje, i když téměř nepatrnou, že se něco změní, že k sobě Jace s Clary začnou cítit to, co by měli – to, co k sobě mají cítit sourozenci…

Setkal se s Jaceovým pohledem a jeho malá naděje se ještě scvrkla. Jace měl v obličeji výraz, jaký bratři většinou nemívají, když mluví o svých sestrách. Na druhou stranu bylo zjevné, že ho sem Jace nenechal přijít jen proto, aby se vysmíval jeho citům. Utrpení, o němž Simon věděl, že se mu vepsalo do obličeje, se jasně odráželo v Jaceových očích.

„Nemysli si, že mě baví klást ti tyhle otázky,“ vybuchl Jace. „Ale potřebuju vědět, co bys byl ochoten pro Clary udělat. Dokázal bys kvůli ní lhát?“

„Lhát o čem? A co se tady vlastně děje?“ Teprve nyní si Simon uvědomil, co ho na celém tom srocení lovců stínů v zahradě tak znepokojovalo. „Tak moment,“ řekl. „Vy teď odjíždíte do Idrisu? Clary si ale myslí, že odjíždíte až večer.“

„Já vím,“ přikývl Jace. „A potřebuju, abys řekl ostatním, že tě sem Clary poslala se vzkazem, že nepojede. Řekni jim, že už do Idrisu jet nechce.“ V hlase mu zaznělo něco, co Simon rozluštil jen s obtížemi, nejspíš mu to totiž z Jaceových úst připadalo tak podivné, že to jeho mozek nedokázal zpracovat. Jace ho o něco naléhavě žádal. „Tobě budou věřit. Vědí, jak… jak jste si s Clary blízcí.“

21

Simon zavrtěl hlavou. „Nevěřím vlastním uším. Mluvíš, jako bys žádal o něco pro Clary, ale ve skutečnosti chceš, abych udělal něco pro tebe.“ Začal se obracet k odchodu. „V tomhle já nejedu.“

Jace ho chytil za paži a prudce ho obrátil zpátky k sobě. „Ale tohle je pro Clary. Snažím se ji chránit. Čekal jsem, že budeš aspoň trochu ochotný mi v tom pomoct.“

Simon se významně zadíval na Jaceovu ruku, která mu svírala horní část paže. „Jak ji můžu chránit, když mi ani neřekneš, před čím ji vlastně chráním?“

Jace ho nepouštěl. „Nemůžeš mi prostě věřit, že je to důležité?“

„Ty nechápeš, jak moc se do Idrisu těší,“ namítl Simon. „Takže jestli jí mám zabránit v tom, aby tam odjela, potřebuju k tomu zatraceně pádnej důvod.“

Jace pomalu a neochotně vydechl a pak pustil Simonovu paži.

„Víš přece, co Clary udělala na Valentýnově lodi,“ řekl tichým hlasem, „to s tou runou, kterou namalovala na stěnu, s tou otevírací runou, vždyť jsi viděl, co se stalo.“

„Zničila celou loď,“ řekl Simon. „A všem nám zachránila život.“

„Mluv potichu.“ Jace se úzkostlivě rozhlédl kolem sebe.

„Nechceš mi snad říct, že o tom nikdo jinej neví, nebo jo?“ zeptal se Simon nevěřícně.

„Vím to já. Víš to ty. Ví to Luke a Krasomil. Nikdo jiný.“

„A co si všichni myslí, že se stalo? Že se ta loď jenom tak šťastnou náhodou rozpadla?“

„Řekl jsem jim, že se při Valentýnově rituálu pekelné přeměny asi něco pokazilo.“

„Tys lhal Spolku?“ Simon si nebyl jistý, jestli ho to zjištění ohromilo, nebo spíš vyděsilo.

„Ano, lhal jsem Spolku. Isabela s Alekem vědí, že má Clary nějakou schopnost vytvářet nové runy, takže nečekám, že se tahle informace před Spolkem nebo novým inkvizitorem utají. Ale kdyby představitelé Spolku věděli, co ještě Clary dokáže, že umí zesílit účinek běžných run, takže získají neuvěřitelnou ničivou moc, chtěli by ji do řad svých bojovníků jako zbraň. A na tohle ona není připravená. Nebyla k tomu vychovaná…“ Odmlčel se, když Simon zavrtěl hlavou. „Co?“

„Ty jsi jeden z nefilim,“ řekl Simon pomalu. „Neměl bys chtít to, co je pro Spolek nejlepší? A jestli to znamená použít Clary…“

„Ty bys jim ji vydal? Aby ji postavili do předních řad proti Valentýnovi a bůhvíjaké armádě, kterou si právě vytváří?“

„Ne,“ odpověděl Simon. „Já tohle nechci. Ale já nejsem jeden z vás. Nemusím se sám sebe ptát, co je pro mě důležitější, jestli Clary, nebo moje rodina.“

Jace pomalu zbrunátněl. „Takhle to není. Kdybych si myslel, že to Spolku pomůže… Jenže nepomůže. Jenom to ublíží Clary…“

„Stejně bys jim ji nevydal,“ prohlásil Simon, „ani kdyby sis myslel, že to Spolku pomůže.“

„Proč tohle říkáš, upíre?“

„Protože nesneseš, aby ji měl někdo jinej než ty,“ řekl Simon.

Barva se z Jaceovy tváře vytratila. „Takže ty mi nepomůžeš,“ řekl nevěřícným tónem. „Ty nepomůžeš Clary?“

Simon zaváhal, než však stačil odpovědět, ticho mezi nimi prořízl hlasitý zvuk. Vysoký, pronikavý výkřik, z něhož čišelo strašlivé zoufalství. Nejhorší však na něm bylo to, jak náhle ustal. Jace se otočil jako na obrtlíku. „Co to bylo?“

K prvnímu výkřiku se přidaly další a následovalo pronikavé řinčení, které Simonovi trhalo uši. „Něco se stalo, ostatní…“

Jace však už byl pryč, utíkal po cestičce a kličkoval ze strany na stranu, jak se vyhýbal podrostu. Po chvilkovém zaváhání vyrazil Simon za ním. Zapomněl, jak rychle teď dokáže běžet – už na rohu katedrály byl Jaceovi v patách a na volné prostranství vtrhli společně. Přivítal je naprostý chaos. Zahradu přikryla bílá mlha a ve vzduchu visel hutný zápach tvořený ostrou vůní ozónu a ještě něčím dalším, sladkým a nepříjemným. Postavy pobíhaly sem a tam – Simon viděl pouze části jejich těl, které mizely a zase se objevovaly v trhlinách v mlze. Zahlédl Isabelu, která se oháněla svým bičem a černé vlasy jí přitom poletovaly kolem těla. Bič zářil jako smrtící zlatý blesk. Snažila se zabránit v postupu čemusi velkému a neobratně se pohybujícímu – Simon si chvíli myslel, že je to démon, to však nebylo za denního světla možné. Když doklopýtal o kousek blíž, spatřil, že má to stvoření podobu člověka, bylo však podivně

23

nahrbené a pokroucené. V jedné ruce drželo tlusté prkno, jímž se bezhlavě snažilo Isabelu zasáhnout.

Jen o kousek dál viděl Simon dírou v kamenné zdi, že po York Avenue dál nevzrušeně projíždějí auta. Obloha nad Institutem byla jasná.

„Zavržení,“ zašeptal Jace. Zpoza opasku vytáhl jedno ze svých andělských ostří a obličej mu ozářilo jasné světlo. „Jsou jich desítky.“ Poněkud hrubě odstrčil Simona stranou. „Zůstaň tu, rozumíš? Nikam nechoď.“

Simon stál jako přimražený ještě chvíli po tom, co se Jace ponořil do mlhy. Ostří v jeho ruce zbarvovalo mlžný závoj okolo něj stříbrnou září. V neprůhledném oblaku pobíhaly postavy lovců stínů a Simon měl pocit, jako by celou scénu pozoroval přes zamrzlé okno a zoufale se snažil zjistit, co se za neprůhlednou tabulí skla děje. Isabela zmizela. Všiml si Aleka s krvácející paží, který zabodl meč do hrudi zavrženého bojovníka a pak jen sledoval, jak se zavržený hroutí k zemi. Za Alekem se vynořil další, ale to se již objevil Jace, který byl nyní ozbrojen dvěma čepelemi, v každé ruce jednou. Vyskočil do vzduchu, zvedl obě ostří nad hlavu a pak jimi divoce šmikl před sebou. Hlava zavrženého odskočila z krku, z něhož vytryskl proud černé krve. Simonovi se sevřel žaludek – krev vydávala hořký, jedovatý zápach.

Slyšel, jak lovci stínů v mlze volají jeden na druhého, zato zavržení nevydali ani hlásku. Najednou se mlha rozptýlila a Simon spatřil Krasomila, stojícího s očima navrch hlavy u zdi Institutu. Měl zvednuté ruce, mezi nimiž přeskakovaly modré jiskry, a zdálo se, že v kamenné zdi, u níž čaroděj stojí, se otvírá černý čtvercový otvor. Nebyl prázdný a vlastně ani zcela černý, leskl se totiž jako zrcadlo, v němž je polapen ohnivý vír. „Portál!“ křičel Krasomil. „Projděte portálem!“

Pak se stalo několik věcí současně. Z mlhy se vynořila Marysa Lightwoodová a v náruči nesla toho malého chlapce, Maxe. Na chvíli se zastavila, aby mohla cosi zakřičet přes rameno, a pak vkročila do portálu a prošla jím – prostě zmizela ve zdi. Po ní následoval Alek a za sebou táhl vzpouzející se Isabelu, jejíž bič potřísněný krví se za nimi coural po zemi. Zatímco se ji snažil dovést k portálu, z mlhy za

nimi se cosi vynořilo – zavržený válečník ohánějící se dvoubřitým nožem.

Ze Simona rázem spadla všechna ztuhlost. Vyrazil vpřed a vykřikl Isabelino jméno. Pak o něco zakopl a natáhl se na zem tak prudce, že by mu to vyrazilo dech, kdyby ovšem nějaký dech měl. Nadzdvihl se a otočil, aby se podíval, o co to zakopl.

Bylo to tělo. Tělo ženy s proříznutým hrdlem a mrtvýma, doširoka rozevřenýma modrýma očima. Světlé vlasy měla zmáčené krví. Madeleine.

„Simone, pozor!“ To na něj křičel Jace. Simon zvedl hlavu a spatřil, že k němu Jace běží z mlhy a v rukou svírá zkrvavená andělská ostří. Pak se podíval nahoru. Nad ním se tyčil zavržený bojovník, který předtím ohrožoval Isabelu, a zjizvený obličej měl zkroucený do širokého úsměvu. Simon se odvalil ve snaze uhnout dvoubřitému noži, který se k němu shora blížil, ale ani rychlost jeho nově vylepšených reflexů nestačila. Tělem mu projela spalující bolest a všechno kolem zčernalo.

25

2

DÉMONÍ VĚŽE ALICANTE

Když s Lukem už potřetí objížděli blok, Clary napadlo, že snad ani ta nejsilnější magie by nedokázala v ulicích New York City vytvořit nová parkovací místa. Neměli s dodávkou kde zastavit, na polovině ulice už auta stála ve dvou řadách. Nakonec Luke zaparkoval u hydrantu a s povzdechem zařadil neutrál. „Tak běž,“ pobídl ji. „Řekni jim, že jsi tady. Přinesu ti kufr.“

Clary přikývla, avšak než se dotkla kliky ve dveřích dodávky, zaváhala. Žaludek měla stažený úzkostí a nikoli poprvé zatoužila po tom, aby mohl Luke jet s ní. „Vždycky jsem doufala, že až poprvé pojedu za oceán, budu s sebou mít aspoň pas.“

Luke se neusmál. „Chápu, že jsi nervózní,“ řekl. „Ale všechno bude v pořádku. Lightwoodovi se o tebe dobře postarají.“

To jsem ti sama vysvětlovala už asi tisíckrát, pomyslela si Clary. Lehce poplácala Luka po rameni a pak seskočila ze sedadla. „Tak za chvilku.“

Kráčela po popraskaném kamenném chodníčku a čím víc se blížila ke vchodu do katedrály, tím slaběji k ní doléhal hluk dopravy. Tentokrát jí pár chvil trvalo, než prohlédla iluzi chránící Institut. Bylo to, jako by na starou katedrálu někdo přidal další maskovací vrstvu, podobnou novému nátěru. Když tu vrstvu v duchu odstraňovala, bylo to obtížné, dokonce trochu bolestivé. Konečně byla iluze pryč a Clary viděla kostel tak, jak skutečně vypadal. Vysoké dřevěné dveře zářily, jako by byly čerstvě vyleštěny.

Ve vzduchu se vznášel zvláštní pach, směsice ozónu a spáleniny. Zamračila se a položila ruku na kliku. Jsem Clary Morgensternová z řad nefilim a žádám o vstup do Institutu…

Dveře se rozletěly dokořán. Clary vstoupila dovnitř. Zamžourala kolem sebe a zamyslela se, čím to je, že jí tentokrát interiér katedrály připadá nějak jiný.

Došlo jí to, jakmile se za ní dveře zavřely a polapily ji v černé tmě, již narušovalo jen mdlé světlo, které dovnitř pronikalo rozetovým oknem vysoko nad její hlavou. Ještě nikdy neviděla přízemí Institutu jinak než osvětlené desítkami plamínků ve zdobených svícnech, lemujících uličku mezi kostelními lavicemi.

Vytáhla z kapsy svůj runový kámen a zvedla jej nad hlavu. Vytrysklo z něj světlo, které jí v jasných paprscích pronikalo mezi prsty. Ozařovalo zaprášené rohy katedrály, kolem nichž kráčela k výtahu umístěnému poblíž strohého oltáře. Netrpělivě zabodla prst do tlačítka, jímž se výtah přivolával.

Nic se nestalo. Asi po půl minutě znovu stiskla tlačítko a pak ještě jednou. Položila ucho na dveře výtahu a poslouchala. Neozval se žádný zvuk. Institut byl temný a tichý jako pohyblivá panenka, jejíž mechanické srdce se zastavilo.

Clary se polekaně rozběhla uličkou zpět a zatlačila do těžkých dveří. Stanula na vrcholu schodiště před Institutem a zoufale se rozhlédla kolem sebe. Obloha nad její hlavou začala nabírat kobaltový odstín a vzduch byl nyní prosycen pachem spáleniny ještě citelněji. Vypukl tady požár? Museli se snad všichni lovci stínů evakuovat? Budova ale vypadala zcela nedotčeně…

„Žádný požár tu nebyl.“ Ten hlas byl sametově jemný a povědomý. Ze stínu se vynořila vysoká postava se zježenými vlasy, které jí kolem hlavy tvořily korunu neupravených ostnů. Měla na sobě černý hedvábný oblek, pod nímž se skrývala třpytivá, smaragdově zelená košile, a na štíhlých prstech jí zářily prsteny s drahokamy. Celkový dojem dotvářely módní boty a slušná dávka třpytek.

„Krasomile?“ zašeptala Clary.

„Vím, na co jsi myslela,“ řekl Krasomil. „Ale žádný požár tu nevypukl. Ten pach je z pekelné mlhy, to je něco jako magický démonický kouř. Tlumí účinek některých typů kouzel.“

„Démonická mlha?! Takže došlo –“

„K útoku na Institut. Přesně tak. Dnes odpoledne. Byli tu zavržení, pěkná spousta zavržených.“

„Jace,“ zašeptala Clary. „Lightwoodovi…“

27

„Pekelná mlha utlumila mou schopnost se zavrženými účinně bojovat. I schopnosti lovců stínů. Musel jsem je poslat portálem do Idrisu.“

„Ale všichni jsou v pořádku, ne?“

„Madeleine,“ řekl Krasomil. „Madeleine je mrtvá. Mrzí mě to, Clary.“

Clary dosedla na schody. Příliš dobře sice Madeleine neznala, tato žena však představovala určité nejasné spojení s její matkou – s její matkou takovou, jaká byla doopravdy, s odvážnou lovkyní stínů, již Clary nikdy nepoznala.

„Clary?“ V padajícím soumraku k nim po cestičce přicházel Luke. V jedné ruce nesl Claryin kufr. „Co se tu děje?“

Clary seděla a objímala si kolena, zatímco Krasomil vysvětloval. Pod smutkem nad smrtí Madeleine ji zaléval provinilý pocit úlevy. Jace byl v pořádku. Lightwoodovi byli v pořádku. Beze slov si to pro sebe znovu a znovu opakovala. Jace byl v pořádku.

„Zavržení,“ řekl Luke. „Všichni jsou mrtví?“

„Všichni ne.“ Krasomil zavrtěl hlavou. „Když jsem poslal Lightwoodovy portálem, zavržení se rozutekli. Zdálo se, že o mě nemají zájem. Než jsem portál zavřel, byli všichni pryč.“

Clary zvedla hlavu. „Portál je zavřený? Ale… ale pořád ještě mě můžete poslat do Idrisu, ne?“ vyhrkla. „Můžu projít portálem a připojit se k Lightwoodovým, že ano?“

Luke s Krasomilem si vyměnili pohled. Luke položil její kufr vedle sebe na zem.

„Krasomile!“ Claryin hlas zesílil a i jí samotné už zněl pronikavě.

„Já se tam musím dostat.“

„Portál je zavřený, Clary…“

„Tak otevřete jiný!“

„To není tak snadné,“ vysvětlil jí čaroděj. „Každý magický vchod do Alicante Spolek pečlivě střeží. Hlavní město je pro lovce stínů posvátné, je to jejich Vatikán, jejich Zakázané město. Bez povolení do něj nesmí vstoupit žádný podsvěťan ani žádný obyčejný člověk.“

„Ale já jsem lovkyně stínů!“

„Jenom stěží,“ usadil ji Krasomil. „A kromě toho, přímému vstupu do města prostřednictvím portálu brání věže. Kdybych chtěl

otevřít portál vedoucí do Alicante, musel by na druhé straně někdo stát a čekat na tebe. Kdybych se tě tam pokusil poslat na vlastní pěst, znamenalo by to jasné porušení Zákona, a toho já se kvůli tobě dopustit nehodlám, zlatíčko, ať už k tobě chovám jakékoli osobní sympatie.“

Clary obrátila pohled z Krasomilova lítostivého obličeje na ostražitě se tvářícího Luka. „Ale já se potřebuju dostat do Idrisu,“ naléhala. „Musím pomoct své matce. Přece musí existovat ještě nějaký další způsob, jak se tam dostat, něco, co nezahrnuje portál.“

„Nejbližší letiště leží až v sousední zemi,“ řekl Luke. „Kdyby se nám podařilo dostat se přes hranice – a vůbec si nejsem jistý, jestli bychom to zvládli –, čekala by nás ještě dlouhá a nebezpečná cesta přes celou zemi, přes nejrůznější teritoria podsvěťanů. Trvalo by nám několik dní, než bychom se tam dostali.“

Clary pálily oči. Nebudu brečet, říkala si. Nebudu.

„Clary.“ Luke mluvil laskavým tónem. „Spojíme se s Lightwoodovými. Postaráme se o to, aby měli všechny informace, které potřebují, a mohli pro Jocelyn získat ten protilék. Můžou si promluvit s Močálem…“

Clary už však stála na nohou a vrtěla hlavou. „Musím to udělat já,“ prohlásila. „Madeleine říkala, že Močál s nikým jiným mluvit nebude.“

„Močál? Hadrián Močál?“ zopakoval Krasomil. „Můžu se pokusit poslat mu zprávu. A sdělit mu, že má očekávat Jace.“

Ustaraný výraz v Lukově tváři trochu ustoupil. „Slyšela jsi to, Clary? S Krasomilovou pomocí…“

Clary už ale o Krasomilově pomoci nechtěla slyšet. Nechtěla slyšet už vůbec nic. Myslela si, že pojede zachránit svoji matku, a místo toho teď nebude moci dělat nic, jen sedět u Jocelyniny postele, držet ji za bezvládnou ruku a doufat, že někde jinde bude někdo jiný schopen udělat to, co ona nemůže.

Seběhla po schodech, a když k ní Luke natáhl ruku, vyhnula se jí.

„Jenom potřebuju být chvilku sama.“

„Clary…“ Slyšela, jak za ní Luke něco volá, ale utekla mu a zahnula za roh katedrály. Kráčela po větvící se kamenné cestičce, až se dostala na malé prostranství na východní straně Institutu, kde ve

29

vzduchu visel pach spáleniny a popela a pod ním jakýsi hutný, ostrý zápach. Zápach démoních kouzel. Ještě se tu držela mlha, jejíž útržky připomínající zbytky mraků se tu a tam zachytily ve větvích růžového keře nebo se ukryly pod kamenem. Viděla, že je zde země ještě rozrytá po nedávném boji, a u jedné z kamenných laviček zahlédla tmavou rudou skvrnu, kterou neměla chuť podrobně zkoumat.

Clary odvrátila hlavu a zarazila se. Tady, na zdi katedrály, spatřila neklamné stopy magie run, které na pozadí šedého kamene žhnuly modrou, už blednoucí barvou. Tvořily čtvercový obrys, jako když pootevřenými dveřmi prosvítá světlo…

Portál.

Měla pocit, jako by se v jejím nitru něco pohnulo. Vzpomněla si na jiné symboly, jež nedávno nebezpečně zazářily na hladkém kovovém trupu lodi. Vzpomněla si na to, jak se loď otřásala, když se v ní všechno rozpadalo a dovnitř se vlévala černá voda East River. Jsou to jenom runy, pomyslela si. Symboly. Umím je přece nakreslit. Jestli moje matka uměla polapit Pohár smrti do kousku papíru, tak já určitě dokážu vytvořit portál.

Zjistila, že ji nohy nesou ke zdi katedrály a ruka jí v kapse šátrá po stéle. Poručila ruce, aby se přestala třást, a přiložila špičku stély ke kameni.

Pevně stiskla oční víčka k sobě a do černočerné tmy za nimi začala v duchu kreslit splétající se světelné linie. Linie, které k ní promlouvaly o dveřích, o pádu vířícím vzduchem, o cestování a vzdálených místech. Linie se spojily v runu ladnou jako pták za letu. Clary netušila, jestli ta runa předtím existovala, nebo jestli ji právě vymyslela, teď tu však byla, jako by existovala odjakživa.

Portál.

Začala kreslit a ze špičky stély plynula znamení v uhlově černých čárách. Kámen syčel a Clary stoupal do nosu žíravý pach spáleniny. Za zavřenými víčky jí čím dál tím jasněji zářilo žhavé modré světlo. Na tváři cítila teplo, jako by před ní hořel oheň. S prudkým nádechem spustila ruku podél těla a otevřela oči.

Runa, již nakreslila, připomínala temnou květinu kvetoucí na kamenné zdi. Clary sledovala, jak se kontury květiny taví a

proměňují, lehce splývají dolů, rozvíjejí se a přetvářejí. Během několika chvil se tvar runy zcela změnil. Nyní vypadala jako zářící obrys dveří, o několik desítek centimetrů vyšších než Clary.

Nemohla od nich odtrhnout oči. Zářily stejným temným světlem jako portál za závěsem v bytě madam Dorotey. Natáhla k nim ruku… A zase ucukla. Sklíčeně si uvědomila, že kdo chce použít portál, musí si představit místo, na které se chce dostat, na které ho má portál přepravit. Ona ale v Idrisu nikdy nebyla. Samozřejmě že tu zemi znala z vyprávění. Byla to krajina se zelenými údolími, hlubokými lesy a průzračnou vodou, s jezery a horami, a v ní leželo město Alicante, město skleněných věží. Dokázala si představit, jak by to tam asi mohlo vypadat, představivost však nestačila, rozhodně

ne pro účely tohoto kouzla. Kdyby tak jen…

Náhle se prudce nadechla. Ale ona přece zemi Idris viděla. Viděla ji ve snu a byla si naprosto jistá, že ten sen byl pravdivý, aniž by tušila, odkud se její jistota bere. Koneckonců, co jí to v tom snu říkal Jace o Simonovi? Že tam nemůže zůstat, protože „tohle je místo pro živé“. A zanedlouho poté Simon zemřel…

V duchu se znovu ponořila do toho snu. Tančila v něm v plesovém sále v Alicante. Stěny měly zlatou a bílou barvu a nad hlavou se jí klenula čirá střecha, jež svou průzračností připomínala diamant. Byla tam fontána, stříbrná mísa se sochou mořské panny uprostřed, a do větví stromů za okny byly vetkány světelné řetězy. Clary byla oblečená do zeleného sametu, stejně jako teď.

Natáhla ruku k portálu, stále ještě jakoby ve snu. Když se ho dotkla, zpod prstů se jí rozlila jasná záře, dveře otevírající se do osvětleného prostoru na druhé straně. Upřeně zírala do točícího se zlatého víru, v němž se zvolna začaly formovat zřetelné tvary. Zdálo se jí, že vidí obrys hor, kousek nebe…

„Clary!“ Byl to Luke. Běžel po cestičce, tvář zkřivenou hněvem a strachy. Za ním si to dlouhými kroky rázoval Krasomil, jehož kočičí oči v horkém světle portálu zalévajícím zahradu kovově svítily.

„Clary, stůj! Zábrany jsou nebezpečné! Mohlo by tě to zabít!“

Už však nebylo cesty zpět. Zlatá záře za portálem stále sílila. Clary pomyslela na zlaté stěny sálu, který viděla ve snu, na zlatavé světlo odrážející se od všudypřítomného broušeného skla. Luke se

31

pletl. Nerozuměl jejímu daru ani tomu, jak funguje – co záleželo na zábranách, když si mohla vytvořit, nakreslit svou vlastní realitu?

„Musím jít,“ vykřikla a s prsty nataženými před sebe se chystala vykročit. „Promiň, Luku…“

Udělala krok vpřed – a Luke se jediným mrštným skokem ocitl po jejím boku a chytil ji za zápěstí právě ve chvíli, kdy se zdálo, že portál vyletěl všude kolem nich do povětří. Ta síla je oba odtrhla od země, jako když tornádo vyrve strom i s kořeny. Clary ještě naposledy zahlédla auta a budovy na Manhattanu, které se od ní vzdalovaly a mizely jí z dohledu, zatímco ji burácející větrný vír překotně unášel do kroužícího zlatého chaosu. Na zápěstí stále cítila Lukův železný stisk.

Simon se vzbudil rytmickým šploucháním vody. Posadil se a náhle ho zamrazilo u srdce – když ho naposledy vzbudilo pleskání vln, byl zajatcem na Valentýnově lodi, a tento pravidelný zvuk přelévající se tekutiny mu ten děsivý zážitek připomněl s takovou naléhavostí, že se to podobalo spršce ledové vody přímo do obličeje.

Rychlý pohled kolem mu však napověděl, že se teď nachází někde úplně jinde. Ležel pod měkkými přikrývkami v pohodlné dřevěné posteli v malém, čistém pokojíku se stěnami natřenými bledě modrou barvou. Přes okno byly zataženy tmavé závěsy, slabé světlo pronikající kolem jejich okrajů však jeho upířím očím úplně stačilo k tomu, aby viděly zcela jasně. Na zemi byl položen světlý koberec a u jedné stěny stála skříň se zrcadly na dveřích.

Ze strany bylo k posteli přistrčené křeslo. Když se Simon posadil, přikrývky z něj spadly a on si uvědomil dvě věci: zaprvé, že má na sobě stejné džíny a tričko, které si oblékl, než se vydal do Institutu na schůzku s Jacem, a zadruhé, že osoba sedící v křesle usnula s hlavou opřenou o ruku a její dlouhé černé vlasy visí dolů k zemi jako šála s třásněmi.

„Isabelo?“ oslovil ji Simon.

Její hlava vyletěla vzhůru jako čertík z krabičky a její oči se otevřely. „Jé! Ty ses probudil!“ Posadila se rovně a shrnula si vlasy dozadu. „Jaceovi se hrozně uleví. Už jsme si byli skoro jistí, že umřeš.“

„Že umřu?“ zopakoval Simon. Točila se mu hlava a bylo mu trochu špatně. „A z čeho?“ S mrkáním se rozhlédl po pokoji. „Tohle je Institut?“ zeptal se a ihned poté, co ta slova vypustil z úst, si uvědomil, že to samozřejmě není možné. „Teda – kde to vlastně jsem?“

Přes Isabelin obličej přelétl stín znepokojení. „No… chceš říct, že si nepamatuješ, co se stalo v zahradě?“ Nervózně zatahala za háčkovaný lem, kterým bylo obroubeno čalounění křesla. „Zaútočili na nás zavržení. Byla jich spousta a kvůli pekelné mlze se proti nim skoro nedalo bojovat. Krasomil otevřel portál a my jsme k němu všichni běželi, jenže pak jsem uviděla, jak se k nám blížíš. Zakopl jsi o… o Madeleine. A těsně za tebou byl jeden zavržený. Asi jsi ho neviděl, ale Jace ano. Běžel ti na pomoc, ale už bylo moc pozdě. Ten zavržený tě bodl nožem. Hrozně jsi krvácel. A Jace toho zavrženého zabil a zvedl tě a odtáhl tě s sebou do portálu,“ dokončila svůj monolog, který byl tak rychlý, že její slova splývala dohromady a Simon musel napínat uši, aby je všechna zachytil. „My už jsme byli na druhé straně a to si určitě dokážeš představit, jak byli všichni překvapení, když za námi prošel Jace i s tebou a všude byla tvoje krev. Konzula to ani trošku nepotěšilo.“

Simon měl sucho v ústech. „Zavržený mě bodl nožem?“ Zdálo se, že to není možné. I když koneckonců, i předtím se uzdravil, když mu Valentýn prořízl hrdlo. Ale přece by si to měl aspoň pamatovat. Zavrtěl hlavou a podíval se na sebe. „A kam?“

„Ukážu ti to.“ K Simonovu značnému překvapení se Isabela o vteřinu později ocitla vedle něj na posteli a on ucítil na břiše její studené ruce. Vyhrnula mu tričko a odhalila tak pruh bledé kůže předělené tenkou rudou čárou. Byl to už jen nepatrný pozůstatek jizvy. „Sem,“ řekla a přejela rukou po jizvě. „Bolí tě to?“

„N-ne.“ Když se Simon s Isabelou setkal poprvé, připadala mu tak neobyčejná, tak vitální a plná energie, že si až myslel, že konečně objevil dívku zářící natolik jasně, aby dokázala zastínit obraz Clary, který měl vždy jakoby vypálený na vnitřní stranu víček. Avšak zhruba někdy v době, kdy ho na večírku v bytě Krasomila Pohromy nechala proměnit v potkana, si uvědomil, že pro obyčejného kluka, jako je on, možná Isabela září až příliš jasně. „Nebolí to.“

33

„Ale mě z toho bolí oči,“ řekl pobaveně chladný hlas přicházející od dveří. Jace. Vešel do pokoje tak tiše, že ho neslyšel ani Simon. Zavřel za sebou dveře, a když Isabela stáhla Simonovo tričko zpátky dolů, zeširoka se usmál. „Takže ty obtěžuješ upíra, když je ještě moc slabý, než aby se mohl bránit, Izzy?“ prohodil. „Jsem si celkem jistý, že tím porušuješ minimálně jednu Dohodu.“

„Jen jsem mu ukazovala, kde má tu ránu nožem,“ bránila se Isabela, ale nápadně rychle se přemístila zpět do svého křesla. „Jak to vypadá dole?“ zeptala se. „Pořád ještě všichni šílí?“

Úsměv se z Jaceovy tváře vytratil. „Marysa odešla s Patrickem do Gardu,“ odpověděl. „Probíhá zasedání Spolku a Malachiáš si myslel, že bude nejlepší, aby všechno… vysvětlila osobně.“

Malachiáš. Patrick. Gard. V Simonově hlavě vířila neznámá jména. „Co aby vysvětlila?“

Isabela s Jacem si vyměnili pohled. „Aby vysvětlila tebe,“ řekl Jace nakonec. „Aby vysvětlila, proč jsme s sebou do Alicante přivedli upíra, což je mimochodem výslovně proti Zákonu.“

„Do Alicante? My jsme v Alicante?“ Simonem proběhl záchvěv slepé paniky, tu však rychle vystřídala bolest, která se mu ozvala v břiše. Předklonil se a zalapal po dechu.

„Simone!“ Isabela natáhla ruku a v jejích tmavých očích se zračilo znepokojení. „Jsi v pořádku?“

„Běž pryč, Isabelo.“ Simon si k žaludku přitiskl ruku sevřenou v pěst a zvedl k Jaceovi oči s úpěnlivým, prosebným výrazem. „Odveď ji odsud.“

Isabela se stáhla a zatvářila se uraženě. „Tak dobře. Půjdu. Nemusíš mi to říkat dvakrát.“ Vyskočila, odkráčela z pokoje a zabouchla za sebou dveře.

Jace obrátil k Simonovi jantarové oči prosté jakéhokoli výrazu.

„Co se děje? Myslel jsem, že už se uzdravuješ.“

Simon napřáhl ruku, aby udržel Jace v bezpečné vzdálenosti. V hrdle ho kovově pálilo. „Nejde o Isabelu,“ zasípal. „A není to tím zraněním, jenom… mám hlad.“ Cítil, jak mu hoří tváře. „Ztratil jsem krev, tak ji potřebuju nahradit.“

„No samozřejmě,“ řekl Jace tónem člověka, jemuž byl právě ozřejměn nějaký zajímavý, byť nepříliš užitečný vědecký fakt. Z jeho

výrazu se vytratilo slabé znepokojení a nahradilo je cosi, co Simonovi připadalo jako pobavené opovržení. Vzedmul se v něm hněv a kdyby nebyl tak oslabený bolestí, vztekle by vyskočil z postele a vrhnul se na Jace. Místo toho však jen zvládl zavrčet: „Vlez mi na záda, Waylande.“

„Takže Waylande?“ Jaceovu tvář neopouštěl posměšný výraz, ruce mu však vylétly ke krku a on si začal rozepínat bundu.

„Ne!“ Simon se schoulil na posteli. „Je mi jedno, jak velkej mám hlad. Já… já už nikdy nebudu pít tvoji krev.“

Jace se ušklíbl. „Nemysli si, že bych tě nechal.“ Sáhl do náprsní kapsy své bundy a vytáhl skleněnou láhev. Byla z poloviny plná řídké hnědočervené tekutiny. „Myslel jsem si, že ti tohle přijde vhod,“ řekl. „Vymačkal jsem šťávu z pár kil syrového masa z kuchyně. Víc jsem udělat nemohl.“

Ruce, jimiž Simon převzal od Jace láhev, se třásly tak silně, že za něj musel Jace otevřít zátku. Tekutina uvnitř byla odporná, na opravdovou krev příliš řídká a slaná, a měla mdlou, nepříjemnou pachuť, o níž Simon věděl, že je neklamnou známkou několik dní starého masa.

„Fuj,“ ulevil si po několika doušcích. „Mrtvá krev.“

Jaceovo obočí vystřelilo nahoru. „Copak všechna krev není mrtvá?“

„Čím delší dobu je zvíře, jehož krev piju, po smrti, tím hůř krev chutná,“ vysvětlil mu Simon. „Čerstvá je nejlepší.“

„Ale tys přece čerstvou krev nikdy nepil, nebo ano?“ Simon místo odpovědi také zvedl obočí.

„Samozřejmě, kromě té mé,“ pochopil Jace. „Vsadím se, že ta musela chutnat naprosto fantasticky.“

Simon odložil prázdnou láhev na opěrku křesla vedle své postele.

„Řekl bych, že nejsi tak docela v pořádku,“ poznamenal. „Myslím psychicky.“ V ústech stále cítil chuť zkažené krve, bolest však pominula. Cítil se lépe, silněji, jako by byla krev lékem, který zabírá okamžitě, drogou, již potřeboval k životu. Přemýšlel, jestli mají podobné pocity i závislí na heroinu. „Takže já jsem v Idrisu.“

„Přesně řečeno v Alicante,“ řekl Jace. „To je hlavní město. A vlastně jediné město.“ Přešel k oknu a roztáhl závěsy. „Penhallowovi

35

nám nechtěli věřit,“ pokračoval, „že ti neublíží denní světlo. Proto to tu zatemnili těmihle závěsy. Ale měl by ses podívat ven.“

Simon vstal z postele a postavil se k oknu vedle Jace. A nestačil se divit.

Před několika lety vzala matka Simona i s jeho sestrou na dovolenou do Toskánska. Vyklubal se z toho týden těžkých, neznámých těstovinových jídel, neslaného chleba, zatvrzelé hnědé krajiny a rychlé jízdy po úzkých, zakroucených silničkách ve fiatu, jímž matka několikrát málem narazila do nádherných starých budov, kterými se údajně přijeli pokochat. Pamatoval si, že jednou zastavili na kopci naproti městečku s názvem San Gimignano, tvořenému shlukem budov v barvě rzi, mezi nimiž se tu a tam tyčily vysoké věže s vrcholy mířícími vzhůru, jako by se chtěly dotknout oblohy. Jestli mu ten pohled, který měl nyní před očima, něco připomínal, pak právě toto. Zároveň však byl tak dokonale cizí, že se ani trochu nepodobal ničemu, co Simon kdy viděl.

Hleděl ven z okna v horním patře domu, který musel být poměrně dost vysoký. Když zvedl pohled vzhůru, zahlédl nad sebou kamennou římsu a nad ní už jen nebe. Naproti stál další dům, o něco nižší než ten jejich, a mezi oběma budovami vedl úzký kanál s tmavou vodou, v několika místech překlenutý mosty. Byl to zdroj onoho šplouchavého zvuku, který Simon předtím slyšel. Zdálo se, že je dům postaven ve svahu. Pod ním byly vidět další domy z kamene medové barvy, tísnící se kolem úzkých uliček a sahající až k okraji zeleného, lesnatého kruhu kolem města. Za lesem se v dálce zvedaly pahorky, které odsud vypadaly jako dlouhé pásy zelené a hnědé s občasnými záblesky podzimních odstínů. Za kopci se do výše vypínaly špičaté hory se sněhovou pokrývkou.

Na tom všem by nic tak podivuhodného nebylo. Zvláštní však bylo to, že z města na několika zdánlivě náhodně vybraných místech vyčnívaly vysoké věže, korunované štíhlými špicemi ze zrcadlového stříbrobílého materiálu. Zdálo se, že se jako zářící dýky zapichují do oblohy a Simon si náhle uvědomil, kde už podobný materiál viděl: na tvrdých, jakoby skleněných zbraních, které používali lovci stínů a nazývali je andělskými ostřími.

„To jsou démoni věže,“ řekl Jace v odpověď na Simonovu nevyslovenou otázku. „Ovládají zábrany, které chrání město. Díky nim se do Alicante nedostane žádný démon.“

Oknem vnikal do pokoje chladný a čistý vzduch, s jakým se člověk v New York City nesetká. Vůbec ničím nechutnal, ani špínou, ani kouřem, kovem nebo ostatními lidmi. Byl to prostě jen vzduch. Simon se ho zhluboka, i když zcela zbytečně nadechl, teprve pak se obrátil k Jaceovi. Některých lidských návyků se zbavoval jen těžko.

„Řekni mi,“ požádal ho, „že jsem se sem opravdu dostal náhodou. Řekni mi, že tohle nebyla jen nějaká součást plánu, kterým jsi chtěl zabránit Clary, aby jela s vámi.“

Jace se na něj ani nepodíval, jeho hrudník se však jednou prudce zvedl a zase klesl, jak se lovec stínů překvapeně nadechl. „Přesně jak říkáš,“ odpověděl. „Stvořil jsem si hrstku zavržených bojovníků, poručil jim zaútočit na Institut, zabít Madeleine a málem i všechny ostatní, jen abych udržel Clary doma. A vida, můj ďábelský plán vyšel.“

„To teda, vyšel,“ souhlasil Simon tiše. „Nebo snad ne?“

„Tak poslouchej, upíre,“ řekl Jace. „Můj plán byl zabránit Clary v odjezdu do Idrisu. Ne přivést sem tebe. Pronesl jsem tě portálem, protože kdybych tě tam nechal krvácejícího a v bezvědomí ležet, zavržení by tě zabili.“

„Mohl jsi tam se mnou zůstat…“

„Pak by nás zabili oba dva. Kvůli té mlze jsem ani nedokázal spočítat, kolik jich tam bylo. A ani já nezvládnu sám pobít stovku zavržených.“

„A vsadím se, že tohle přiznáváš opravdu nerad,“ poznamenal Simon.

„Jsi osel,“ prohlásil Jace bez výrazu, „a to i na podsvěťana. Zachránil jsem ti život a porušil jsem kvůli tomu Zákon. A ne poprvé, mohl bych dodat. Takže bys mi mohl projevit aspoň trochu vděčnosti.“

„Vděčnosti?!“ Simon ucítil, jak se mu nehty zarývají do dlaní.

„Kdybys mě nedotáhl do Institutu, vůbec bych tady nemusel být. K tomuhle jsem ti nikdy nedal souhlas.“

37

„Ale dal,“ řekl Jace. „Když jsi mi řekl, že bys pro Clary udělal cokoli. Tohle je cokoli.“

Než mu Simon stihl rozzlobeně odseknout, ozvalo se klepání na dveře. „Haló?“ zavolala z druhé strany dveří Isabela. „Simone, už tě ta hysterie přešla? Potřebuju si promluvit s Jacem.“

„Pojď dál, Izzy.“ Jace ze Simona nespouštěl oči. Z jeho upřeného pohledu čišel spalující vztek a také jistá vyzývavost, která v Simonovi vzbuzovala touhu uhodit ho něčím hodně těžkým. Třeba náklaďákem.

Isabela vešla do pokoje ve víru černých vlasů a několika vrstev stříbrných sukní. Na sobě měla korzet v barvě slonoviny, který ponechával její ramena a paže, kolem nichž se ovíjely runy, zcela odhalené. Simon předpokládal, že to pro ni musí být vítaná změna, moci svá znamení vystavovat na odiv, aniž by se nad tím někdo pozastavoval.

„Alek půjde nahoru do Gardu,“ oznámila Isabela bez okolků.

„Chce si s tebou promluvit o Simonovi, než vyrazí. Můžeš jít za ním dolů?“

„Jistě.“ Jace se vydal ke dveřím. V půli cesty si uvědomil, že jde Simon za ním, a zamračeně se otočil. „Ty zůstaneš tady.“

„Ne,“ odmítl Simon. „Jestli se budete bavit o mně, tak u toho chci taky být.“

Chvíli se zdálo, že Jaceův ledový klid vzápětí povolí: Jace zrudl, otevřel ústa a oči mu hněvivě zaplály. Vztek mu však z obličeje velmi rychle zmizel, i když bylo zřejmé, že za tím účelem Jace vyvinul značné úsilí. Zaskřípal zuby a usmál se. „Tak dobře,“ souhlasil. „Pojď dolů, upíre. Můžeš se seznámit s celou šťastnou rodinkou.“

Když Clary cestovala portálem poprvé, měla pocit, že letí, jako by se ocitla ve stavu beztíže. Tentokrát jí ale připadalo, jako by se vrhla do oka uragánu. Kolem ní burácel kvílící vítr, který jí vytrhl ruku z Lukova sevření a rval jí křik od úst. Cítila, jak krouží v srdci černého a zlatého víru.

Pak se před ní objevilo něco plochého, tvrdého a stříbrného, podobného zrcadlu. Řítila se k tomu střemhlav a stihla jen

vykřiknout a zvednout ruce, aby si zakryla obličej. Narazila do té lesklé plochy a proletěla jí do nesnesitelně chladného světa, který ji dusil a svíral. Propadala se hustou modrou temnotou a snažila se nadechnout, nedařilo se jí však do plic nasát žádný vzduch, jen další porci toho mrazivého chladu…

Najednou ji něco uchopilo vzadu za kabát a táhlo ji to směrem vzhůru. Trochu kopala kolem sebe, byla však příliš slabá, než aby se z toho sevření dokázala vymanit. Vleklo ji to nahoru a pak se indigová tma kolem ní změnila v bleděmodré šero a nakonec zlaté světlo, když její tělo prorazilo vodní hladinu – takže to byla voda a ona se nadechla vzduchu. Nebo se o to alespoň pokusila. Místo toho se však dusila a lapala po dechu a před očima jí poskakovaly černé skvrny. Něco ji velmi rychle táhlo vodou a za nohy a ruce se jí zachytávaly vodní rostliny. Navzdory pevnému sevření se obrátila a podařilo se jí zahlédnout cosi děsivého – nebyl to ani vlk, ani člověk, mělo to uši špičaté jako dýky a ostré bílé tesáky za odhrnutými rty. Pokusila se vykřiknout, z úst jí však vyšla jen voda.

O chvíli později už byla z vody venku a ležela obličejem dolů na vlhké, udusané zemi. Na ramena se jí položily ruce, které s ní začaly třást a bušit jí do zad. Ty ruce jí znovu a znovu zmítaly, dokud se jí hrudník nestáhnul v křeči a ona nevykašlala hořký proud vody.

Stále se ještě zalykala, když ji ty ruce obrátily na záda. Dívala se nahoru na Luka, na černý stín na pozadí modrého nebe posetého bílými mráčky. Mírný výraz, na který byla v jeho tváři zvyklá, zmizel. Luke už se z vlčí podoby zase proměnil v člověka, ale vypadal opravdu rozzuřeně. Posadil ji a prudce s ní třásl, znovu a znovu, dokud nezalapala po dechu a nezačala se mu slabě bránit.

„Luku! Přestaň! To bolí…“

Pustil její ramena. Uchopil ji jednou rukou za bradu, zvedl jí hlavu a jeho oči se jí pátravě zadívaly do obličeje. „Voda,“ řekl.

„vykašlala jsi všechnu vodu?“

„Asi jo,“ zašeptala. Hlas vycházející z jejího nateklého hrdla zněl přidušeně.

„Kde máš stélu?“ zeptal se, a když zaváhala, zvedl hlas. „Clary.

Tvoje stéla. Najdi ji.“

39

Odtáhla se od něj a začala prohledávat své mokré kapsy. Když její prsty nenahmataly nic než promočenou látku, stáhlo se jí srdce. Obrátila k Lukovi tvář s nešťastným výrazem. „Asi jsem ji ztratila v jezeře.“ Popotáhla. „To byla… mámina stéla…“

„Proboha, Clary.“ Luke vstal a roztržitě si založil ruce za hlavu. I on byl úplně promočený a z džínů a těžkého flanelového kabátu mu crčela voda. Brýle, které měl většinou posazené v půli nosu, byly pryč. Pochmurně se na ni zadíval. „Jsi v pořádku,“ řekl. Neznělo to jako otázka. „Aspoň prozatím. Je ti dobře?“

Přikývla. „Luku, co se děje? K čemu potřebuješ moji stélu?“

Luke na to nic neřekl. Rozhlížel se kolem nich, jako by doufal, že v blízkém okolí najde nějakou pomoc. Clary sledovala jeho pohled. Byli na širokém blátivém břehu docela velkého jezera. Od blankytně modré hladiny se odrážely sluneční paprsky. Napadlo ji, jestli to nebyl ten zdroj zlatého světla, které zahlédla pootevřeným portálem. Jezero nevypadalo nikterak zlověstně, když teď byla vedle něj, a ne v něm. Obklopovaly je zelené, lesnaté kopce, které se právě začaly zbarvovat do zlatava a červenohněda. Za kopci se zvedaly vysoké hory se zasněženými vrcholky.

Clary se otřásla. „Luku, když jsme byli ve vodě, proměnil ses částečně ve vlka? Měla jsem pocit, že jsem viděla…“

„Mé vlčí já umí plavat lépe než mé lidské já,“ vysvětlil jí Luke úsečně. „A je silnější. Musel jsem tě táhnout vodou a tys mi v tom zrovna nepomáhala.“

„Já vím,“ řekla. „Mrzí mě to. Já… nečekala jsem, že půjdeš se mnou.“

„Kdybych to neudělal, byla bys teď mrtvá,“ upozornil ji.

„Krasomil ti to přece řekl jasně, Clary. Do Skleněného Města se portálem nedostaneš, pokud na tebe na druhé straně někdo nečeká.“

„Říkal, že je to proti Zákonu. Ale neprozradil mi, že když se tam pokusím dostat, tak mě to odrazí.“

„Řekl ti, že město chrání zábrany, které brání v přímém vstupu portálem. Není jeho vina, že ses rozhodla zahrávat si s magií, které skoro nerozumíš. To, že máš nějakou moc, neznamená, že víš, jak ji používat.“ Zachmuřil se.

„Promiň,“ omluvila se Clary tenkým hlasem. „Já jenom… A kde jsme vlastně teď?“

„U jezera Lyn,“ řekl Luke. „Myslím, že nás portál přenesl co nejblíže k městu a tady nás prostě vyhodil. Jsme teď kousek za Alicante.“ Rozhlédl se a napůl užasle, napůl unaveně zavrtěl hlavou.

„Dokázala jsi to, Clary. Jsme v Idrisu.“

„V Idrisu?“ zopakovala Clary a vstala, aby se mohla nechápavě podívat přes jezero. Hladina jí pohled oplatila modrým, nevzrušeným třpytem. „Ale… říkal jsi přece, že jsme kousek od Alicante. Nikde nevidím město.“

„Jsme od něj na míle daleko,“ upřesnil Luke. „Vidíš ty kopce v dálce? Ty musíme přejít. Město leží za nimi. Kdybychom měli auto, byli bychom tam za hodinu, ale takhle to budeme muset ujít pěšky, což nám pravděpodobně zabere celé odpoledne.“ Přimhouřil oči a zadíval se na nebe. „Asi bychom měli vyrazit.“

Clary se na sebe zoufale podívala. Nedalo se říci, že by ji vyhlídka na celodenní výšlap v promočeném oblečení naplňovala nadšením. „Neexistuje ještě…“

„Ještě jiná možnost?“ dořekl za ni Luke a jeho hlas se náhle zachvěl hněvem. „Máš snad nějaký nápad, Clary? To tys nás sem přece zavedla.“ Mávl rukou směrem od jezera. „Na tuhle stranu leží hory. Ty se dají pěšky přejít jen uprostřed léta. Teď bychom v nich umrzli.“ Otočil se a zabodl prst do vzduchu jiným směrem. „Tímhle směrem se rozprostírají míle a míle lesů. Sahají až k hranicím. Jsou neobydlené, alespoň lidskými bytostmi. Za Alicante leží pole a venkovská sídla. Tudy bychom se možná mohli z Idrisu dostat, ale stejně bychom museli projít městem. Přesně řečeno městem, kde nejsou podsvěťané jako já ani trochu vítáni.“

Clary se na něj s otevřenými ústy podívala. „Luku, to jsem nevěděla…“

„Jistě že jsi to nevěděla. O Idrisu nevíš vůbec nic. A ani tě to nezajímá. Byla jsi jen uražená jako malé dítě, že tě tu nechali, a jednala jsi v záchvatu vzteku. A teď jsme tady. Uprostřed ničeho, je nám zima a…“ S napjatým výrazem ve tváři se odmlčel. „Tak pojď. Vyrazíme.“

41

Clary Luka následovala po břehu jezera Lyn v atmosféře stísněného ticha. Za chůze jí slunce vysušilo vlasy a kůži, sametový kabát byl však nasáklý jako houba. Visel na ní jako olověný závěs, zatímco spěšně klopýtala blátem a kamením a snažila se stíhat Lukovy rychlé, dlouhé kroky. Podnikla ještě několik dalších pokusů o konverzaci, Luke však umíněně zachovával mlčení. Nikdy předtím neudělala nic tak hrozného, aby Lukův hněv nezmírnila omluva. Zdálo se však, že tentokrát je to jiné.

Jak tak obcházeli jezero, rostly před nimi útesy, poseté tmavými skvrnami jako cákanci černé barvy. Když se na ně Clary zadívala pozorněji, uvědomila si, že jsou to jeskyně vyhloubené ve skalách.

Zdálo se, že některé z nich sahají hodně hluboko a klikatí se kamsi do nitra temnoty. Představila si netopýry a odporná slizká stvoření, která se v té tmě schovávají, a otřásla se.

Nakonec je úzká stezka mezi skalami dovedla na širokou štěrkovou silnici. V dálce za nimi se rozprostíralo jezero a v pozdně odpoledním světle mělo barvu indiga. Silnice se táhla přes travnatou planinu, která se v dálce zvedala k nízkým pahorkům. Clary se sevřelo srdce – město ještě ani nebylo vidět.

Luke se podíval směrem ke kopcům a zatvářil se zděšeně. „Jsme dál, než jsem si myslel. Už je to tak dlouho…“

„Kdybychom našli větší silnici,“ navrhla Clary, „možná bychom mohli stopovat, třeba by nás někdo do města svezl, nebo…“

„Clary. V Idrisu nejezdí žádná auta.“ Při pohledu na její šokovaný výraz se Luke nevesele zasmál. „Zábrany znemožňují fungování strojů. Většinu technických vymožeností tu nelze použít – mobilní telefony, počítače a podobné věci. Samotné Alicante je osvětleno a také poháněno převážně čarodějným světlem.“

„Aha,“ řekla Clary tiše. „No, a jak daleko od města teda jsme?“

„Dost daleko.“ Luke se na ni nepodíval, jen si oběma rukama prohrábl své krátké vlasy. „Asi bych ti měl něco říct.“

Clary ztuhla. Předtím nechtěla nic jiného, než aby s ní Luke začal zase mluvit, teď ale změnila názor. „To je dobrý…“

„Určitě sis všimla,“ nedal se přerušit Luke, „že na jezeře Lyn nejsou žádné lodě ani přístavy, vlastně nic, co by napovídalo, že obyvatelé Idrisu to jezero jakýmkoli způsobem využívají.“

„Myslela jsem, že je to tím, že leží tak daleko.“

„Zas tak daleko to není. Z Alicante jen pár hodin chůze. Jde o to, že to jezero…“ Luke se odmlčel a povzdechl si. „Všimla sis někdy toho obrazce na podlaze knihovny v newyorském Institutu?“

Clary zamrkala. „Všimla, ale nemohla jsem přijít na to, co to je.“

„Je to anděl, který povstává z jezera a v ruce drží pohár a meč. Ten motiv se na obrazech nefilim často opakuje. Legenda praví, že z jezera Lyn povstal anděl Raziel, když se zjevil Jonathanovi Lovci stínů, prvnímu z nefilim, a předal mu Nástroje smrti. A od té doby je jezero…“

„Posvátné?“ zkusila to Clary.

„Prokleté,“ dořekl Luke. „Voda v jezeře je pro lovce stínů z nějakého důvodu jedovatá. Podsvěťanům neublíží – víly jezeru říkají Zrcadlo snů a pijí z něj, protože tvrdí, že jim ta voda přináší pravdivé vize. Pro každého lovce stínů ale představuje velké nebezpečí. Způsobuje halucinace a horečku a dokáže člověka přivést k šílenství.“

Clary zamrazilo. „Proto jsi mě nutil, abych všechnu vodu vyplivla.“

Luke přikývl. „A proto jsem chtěl, abys našla svoji stélu. Pomocí hojivé runy bychom mohli účinky té vody zastavit, takhle tě ale musíme co nejrychleji dostat do Alicante. Existují léky a bylinky, které ti pomohou, a já znám někoho, kdo je bude téměř jistě mít.“

„Lightwoodovi?“

„Ne, Lightwoodovi ne.“ Luke mluvil pevným hlasem. „Někdo jiný. Někdo, koho znám.“

„A kdo?“

Zavrtěl hlavou. „Jen doufejme, že se ta osoba za posledních patnáct let nikam nepřestěhovala.“

„Ale já si myslela, že podsvěťani do Alicante bez povolení nesmí, že je to proti Zákonu.“

Úsměv, jenž jí při odpovědi věnoval, byl připomínkou toho Luka, který ji pokaždé chytil, když jako dítě spadla z prolézačky, Luka, který ji vždy chránil. „Některé Zákony se porušovat musí.“

43

Dům Penhallowových připomínal Simonovi Institut – vyvolával totiž stejný dojem, že patří do nějaké jiné doby. Úzké chodby a schodiště byly obložené kameny a tmavým dřevem a výhled na město umožňovala vysoká, úzká okna. Dekorativní prvky byly v orientálním stylu: na odpočívadle schodiště do prvního patra stála papírová zástěna a okenní parapety zdobily vysoké lakované čínské vázy s květinovými vzory. Na zdech také visela celá řada maleb na hedvábí, zobrazujících výjevy z mytologie lovců stínů, avšak s východním nádechem. Jejich hlavními tématy byli válečníci ohánějící se zářícími andělskými ostřími, barevná stvoření podobná drakům a plazící se démoni s vypoulenýma očima.

„Paní Penhallowová, Ťia, kdysi vedla Institut v Pekingu. Polovinu času tráví tady a polovinu v Zakázaném městě,“ vysvětlila Isabela Simonovi, který se zastavil, aby si prohlédl jednu malbu.

„Penhallowovi jsou velmi stará rodina. A bohatá.“

„To je vidět,“ zamumlal Simon a podíval se nahoru na lustry, z nichž jako slzy visely ozdoby z broušeného skla.

Jace, který šel o krok za nimi, zavrčel. „Hněte sebou. Tohle není žádná historická prohlídka.“

Simon zvážil možnost neslušné odpovědi a rozhodl se, že to nestojí za to. Zbytek schodů sešel rychle. Končily ve velké místnosti, která obsahovala podivnou směs starých a nových předmětů. Na stranu kanálu vedlo velké okno tvořené jedinou tabulí skla a ze ste-rea, které Simon nikde neviděl, hrála hudba. Nebyla tam ale žádná televize, žádné komínky DVD nebo CD disků, prostě takových těch zbytečností, které si Simon spojoval s moderními obývacími pokoji. Místo toho pokoj obsahoval několik pohodlně vyhlížejících pohovek seskupených kolem velkého krbu, v němž praskaly plameny.

U krbu stál Alek v tmavém oděvu lovců stínů a natahoval si rukavice. Vzhlédl, jakmile Simon vkročil do místnosti, a na tváři se mu objevil obvyklý úšklebek, nic však neřekl.

Na pohovkách seděli dva teenageři, chlapec a dívka, které Simon nikdy neviděl. Dívka měla částečně východní rysy, oči ve tvaru mandlí, lesklé tmavé vlasy stažené na temeni hlavy a zlomyslný výraz. Její jemná brada zužující se do špičky v sobě měla něco

kočičího. Nedalo se říci, že by ta dívka byla krásná, rozhodně však byla půvabná.

To černovlasý chlapec vedle ní byl více než půvabný. Měl zhruba Jaceovu výšku, vypadal však vyšší, přestože seděl. Byl štíhlý a svalnatý a měl bledou, elegantní, živou tvář a v ní výrazné lícní kosti a tmavé oči. Simonovi na něm něco připadalo zvláštně povědomé, jako by se s ním už někdy setkal.

Jako první promluvila dívka. „To je ten upír?“ Prohlédla si Simona od hlavy až k patě, jako by mu brala míry. „Ještě nikdy jsem neviděla upíra takhle zblízka, nebo aspoň žádného upíra, kterého jsem se nechystala zabít.“ Naklonila hlavu na stranu. „Na podsvěťana vypadá docela k světu.“

„Musíš jí to odpustit. Má andělskou tvář, ale způsoby připomíná spíš démona,“ řekl s úsměvem chlapec a vstal z pohovky. Natáhl Simonovi ruku. „Já jsem Sebastián. Sebastián Verlac. A tohle je moje sestřenice, Aline Penhallowová. Aline –“

„Podsvěťanům ruku nepodávám,“ prohlásila Aline a zabořila se ještě hlouběji do polštářů. „Víš, upíři nemají duši.“

Sebastiánův úsměv pohasl. „Aline…“

„Je to pravda. Proto se nemůžou vidět v zrcadle nebo chodit venku za denního světla.“

Simon záměrně udělal krok zpět a postavil se do skvrny, kterou tvořily sluneční paprsky pod oknem. Cítil, jak mu slunce zahřívá záda a vlasy. Na podlaze se objevil jeho stín, dlouhý a černý, a sahal téměř až k Jaceovým nohám.

Aline se prudce nadechla, ale nic neřekla. Místo ní promluvil Sebastián, který Simona pozoroval zvědavýma černýma očima.

„Takže je to pravda. Lightwoodovi to říkali, ale nevěřil jsem…“

„Že jsme mluvili pravdu?“ doplnil za něj Jace, který od chvíle, kdy sešli ze schodů, ještě neřekl ani slovo. „O něčem takovém bychom vám nelhali. Simon je… jedinečný.“

„Jednou jsem ho políbila,“ oznámila Isabela jen tak mimochodem.

Aline zvedla obočí. „Vy si v New Yorku vážně můžete dělat, co se vám zachce, co?“ zeptala se napůl zděšeným, napůl závistivým

45

tónem. „Když jsem tě viděla naposledy, Izzy, něco takového by tě ani nenapadlo…“

„Když jsme se všichni viděli naposledy, bylo Izzy osm let,“ upozornil ji Alek. „Všechno se mění. A teď k věci. Máma odsud musela odejít narychlo a někdo jí teď musí do Gardu odnést její poznámky a záznamy. Mně jedinému už tu bylo osmnáct, takže jsem vlastně jediný, kdo tam může jít, když Spolek zasedá.“

„My víme,“ řekla Isabela a plácla sebou na jednu z pohovek. „Už jsi nám to zdůraznil asi pětkrát.“

Alek se tvářil důležitě a její poznámku ignoroval. „Jaci, ty jsi sem toho upíra přivedl, takže jsi za něj zodpovědný. Nenech ho jít ven.“

Upír, pomyslel si Simon. Alek přece moc dobře znal jeho jméno, Simon mu jednou zachránil život. A teď pro něj byl jen „upír“. To bylo dost ošklivé i od Aleka, který měl sklony k občasným záchvatům nevysvětlitelné mrzutosti. Možná to mělo něco společného s tím, že teď byli v Idrisu. Možná tu Alek pociťoval větší potřebu zdůrazňovat svoji identitu lovce stínů.

„Kvůli tomuhle jsi mě zavolal dolů? Abys mi řekl tohle? Že toho upíra nemám pouštět ven? To bych stejně neudělal.“ Jace se posadil na pohovku vedle Aline, která se zatvářila potěšeně. „Měl bys vyrazit do Gardu a pak zase hezky rychle zpátky. Bůhvíjaké nepřístojnosti bychom tu mohli bez tvého dozoru provádět.“

Alek shlížel na Jace s chladnou převahou. „Pokuste se to tady zvládnout. Vrátím se za půl hodiny.“ Zmizel v klenutém průchodu, který vedl do dlouhé chodby. Pak se kdesi v dálce zabouchly dveře.

„Neměl bys ho pořád popichovat,“ řekla Isabela a vrhla na Jace přísný pohled. „Opravdu má za nás zodpovědnost.“

Simon si nemohl nevšimnout, že Aline sedí velmi blízko Jace a jejich ramena se dotýkají, přestože na pohovce kolem nich byla spousta místa. „Napadlo vás někdy, že Alek byl možná v minulém životě stará dáma, která měla devadesát koček a pořád ječela na děti od sousedů, aby jí nešlapaly na trávník? Protože mě ano,“ řekl Jace a Aline se zahihňala. „Jenom proto, že je tady teď jediný, kdo může do Gardu…“

„Co je to ten Gard?“ zeptal se Simon, už unavený z toho, jak ustavičně neměl tušení, o čem ostatní mluví.

Jace se na něj podíval. V obličeji měl chladný, nepřátelský výraz. Dlaň měl položenou na ruce Aline, která spočívala na jejím stehně.

„Sedni si,“ vybídl ho a trhnul hlavou směrem k jednomu z křesel.

„Nebo máš v plánu vznášet se v rohu jako netopýr?“

Paráda. Vtipy o netopýrech. Simon se nepohodlně usadil v křesle.

„Gard je oficiální shromaždiště Spolku,“ vysvětlil Sebastián, který se nad Simonem smiloval. „To v Gardu se rodí zákony a sídlí tam konzul a inkvizitor. Při zasedání Spolku smějí do jeho prostor vkročit jen dospělí lovci stínů.“

„Při zasedání?“ zopakoval Simon a vzpomněl si na to, co předtím nahoře říkal Jace. „Chceš říct, že teď nezasedají kvůli mně?“

Sebastián se zasmál. „Ne. Kvůli Valentýnovi a Nástrojům smrti. Proto se tu všichni sešli. Aby se poradili, co teď asi Valentýn plánuje.“

Jace nic neřekl, při vyslovení Valentýnova jména však jeho tvář ztuhla.

„No, bude chtít získat Zrcadlo,“ řekl Simon. „Třetí z Nástrojů smrti, ne? Je tady v Idrisu? Proto se sem všichni sjeli?“

Rozhostilo se krátké ticho a pak odpověděla Isabela. „Problém se Zrcadlem je v tom, že nikdo neví, kde právě teď je. Vlastně ani nikdo netuší, co to vlastně je.“

„No, zrcadlo,“ poučil ji Simon, „však víš – je to taková lesklá skleněná věc. Teda aspoň bych to předpokládal.“

„Isabela tím myslela,“ vložil se do hovoru Sebastián přátelsky,

„že o Zrcadle nikdo nic neví. Zmiňují se o něm staré příběhy lovců stínů, žádný ale přesně neudává, kde je, jak vypadá nebo, a to je nejdůležitější, jakou má moc.“

„Předpokládáme, že ho Valentýn chce,“ pokračovala Isabela, „ale to nám moc nepomůže, protože nikdo nemá tušení, kde teď Zrcadlo je. Možná to věděli mlčenliví bratři, ale Valentýn je všechny zabil. Bude ještě nějakou dobu trvat, než se jejich řady zase obnoví.“

„On je zabil všechny?“ podivil se Simon. „Myslel jsem, že zabil jenom ty v New Yorku.“

„Kostěné Město vlastně neleží v New Yorku,“ vysvětlila mu Isabela. „Je to jako… Vzpomínáš si na vchod do Zakletého dvora v Central Parku? Vchod byl sice tam, to ale neznamená, že Zakletý

47

dvůr leží pod parkem. A s Kostěným Městem je to podobně. Existuje několik vchodů, ale samotné město…“ Isabela se zarazila, protože ji Aline rychlým gestem umlčela. Simon přejel pohledem z jejího obličeje na Jaceův a pak na Sebastiánův. Všichni měli stejný ostražitý výraz, jako by si právě uvědomili, co vlastně dělají – prozrazují tajemství nefilim podsvěťanovi. Upírovi. Ne snad přímo nepříteli, ale rozhodně někomu, komu se nedá věřit.

Jako první přerušila ticho Aline. Zadívala se na Simona hezkýma tmavýma očima a zeptala se: „Tak jaké to je, být upír?“

„Aline!“ Isabela vypadala rozhořčeně. „Nemůžeš jenom tak jít a někoho se zeptat, jaké to je, být upír.“

„A proč by ne,“ ohradila se Aline. „Přece není upír zase tak dlouho, ne? Takže si musí pamatovat, jaké to bylo, když byl ještě člověkem.“ Obrátila se zpět k Simonovi. „Má pro tebe krev pořád ještě chuť jako krev? Nebo teď chutná jako něco jiného, třeba jako pomerančová šťáva nebo tak něco? Protože bych čekala, že ti bude chuť krve –“

„Chutná jako kuře,“ skočil jí do řeči Simon, jen aby jí zavřel pusu.

„Vážně?“ Aline se zatvářila udiveně.

„Dělá si z tebe legraci, Aline,“ řekl Sebastián, „a já se mu vůbec nedivím. Znovu se omlouvám za svoji sestřenku, Simone. Ti z nás, kdo byli vychováni za hranicemi Idrisu, bývají s podsvěťany lépe obeznámeni.“

„Copak tebe nevychovali v Idrisu?“ zeptala se Isabela. „Myslela jsem, že tvoji rodiče…“

„Isabelo,“ přerušil ji Jace, ale už bylo příliš pozdě. Sebastián se zachmuřil.

„Moji rodiče jsou mrtví,“ řekl. „Doupě démonů poblíž Calais… To je v pořádku, je to už dávno.“ Rukou odmávl Isabeliny projevy soustrasti. „Vychovala mě moje teta, sestra mého otce, v pařížském Institutu.“

„Takže mluvíš francouzsky?“ vydechla Isabela. „Přála bych si umět cizí jazyk. Ale Hodge nikdy nepovažoval za nutné nás učit nic jiného než staro řečtinu a latinu, i když tak už nikdo nemluví.“

„Taky mluvím rusky a italsky. A trochu rumunsky,“ dodal Sebastián se skromným úsměvem. „Mohl bych tě naučit pár frází…“

„Rumunsky? Jak působivé,“ řekl Jace. „Tímhle jazykem moc lidí nemluví.“

„A co ty?“ zeptal se Sebastián se zájmem.

„Jen nepatrně,“ odpověděl Jace s tak odzbrojujícím úsměvem, že bylo Simonovi jasné, že lže. „Mé znalosti rumunštiny se omezují na pár užitečných frází, jako například: ‚Jsou tito hadi jedovatí?‘ nebo

‚Na policistu ale vypadáte příliš mladě.‘“

Sebastián se neusmál. Simon si pomyslel, že je na jeho výrazu cosi divného. Tvářil se mírně, vlastně všechno na něm bylo mírné, Simon však měl pocit, že se pod vší tou mírností skrývá něco, co je s jeho vnějším klidem v rozporu. „Baví mě cestování,“ prohlásil a nespouštěl přitom oči z Jace. „Ale je hezké se vracet domů, ne?‘

Jace si přestal hrát s Alininými prsty. „Co tím chceš říct?“

„Jen to, že Idrisu se žádné místo na světě nevyrovná, přestože se my, nefilim, můžeme usadit i kdekoli jinde. Souhlasíš se mnou?“

„Proč se mě na to ptáš?“ Jace ho provrtával mrazivým pohledem.

Sebastián pokrčil rameny. „No, přece jsi tu strávil dětství, ne? A už pěknou řádku let jsi tu nebyl. Nebo jsem to pochopil špatně?“

„Nepochopil jsi to špatně,“ řekla Isabela netrpělivě. „Jace rád předstírá, že o něm nikdy nikdo nemluví, i když dobře ví, že to není pravda.“

„Rozhodně to není pravda.“ I když na něj Jace vrhal zlobné pohledy, zdálo se, že to Sebastiána nijak nevyvádí z míry. Simon mimoděk pocítil k černovlasému lovci stínů jisté sympatie. Nebylo lehké najít někoho, kdo nereagoval na Jaceovy posměšné útoky. „V současné době se v Idrisu nemluví o ničem jiném než o tobě, o Nástrojích smrti, o tvém otci a tvé sestře…“

„Clarissa měla vlastně přijet s vámi, ne?“ zeptala se Aline.

„Těšila jsem se, že se s ní seznámím. Co se stalo?“

I když Jace vůbec nezměnil výraz, pustil Alininu dlaň a zaťal ruku v pěst. „Nechtěla odjet z New Yorku. Její matka je nemocná a leží v nemocnici.“

Nikdy neřekne naše matka, pomyslel si Simon. Vždycky je to jen

její matka.

49

„Je to zvláštní,“ poznamenala Isabela. „Celou dobu jsem měla pocit, že s námi chtěla jet.“

„Ona chtěla,“ řekl Simon. „Vlastně –“

Jace vyskočil tak rychle, že si Simon jeho pohybu ani nevšiml.

„Právě jsem si uvědomil, že si se Simonem musím o něčem promluvit. V soukromí.“ Pokývl hlavou směrem k dvoukřídlým dveřím na druhém konci místnosti a v očích se mu zračila výzva.

„Tak pojď, upíre,“ pobídl ho tónem, který v Simonovi zcela jasně vzbuzoval pocit, že by případné odmítnutí pravděpodobně vyústilo v nějaký druh násilí. „Promluvíme si.“

3

AMATIS

Pozdě odpoledne už měli Luke s Clary jezero daleko za sebou a kráčeli přes koberec vysoké trávy, táhnoucí se až k obzoru. Mírné stoupání občas vyvrcholilo vysokým kopcem s korunou černých skal. Clary už byla unavená z neustálého trmácení do kopce a z kopce a boty jí po vlhké trávě klouzaly, jako by šla po navoskovaném mramoru. Když nechali louky za sebou a vyšli na úzkou prašnou cestu, měla ruce poseté zelenými skvrnami a na několika místech jí z nich tekla krev.

Luke si to odhodlanými kroky rázoval před ní. Občas ji neveselým hlasem upozorňoval na zajímavá místa jako turistický průvodce v depresi. „Právě jsme přešli Brocéliandskou pláň,“ prohlásil, když vylezli na nízký pahorek a spatřili, jak se k západu, kde už slunce viselo nízko nad obzorem, táhne hustá změť tmavých stromů. „Tady začíná Brocéliandský hvozd. Dřív lesy pokrývaly většinu nížiny v téhle zemi. Spousta z nich se však vykácela, aby místo nich mohlo vyrůst město – a aby se obyvatelé zbavili vlčích smeček a upířích doupat, která se tu zhusta vyskytovala. Brocéliandský hvozd vždy sloužil podsvěťanům jako útočiště.“

Mlčky se plahočili dál. Silnice se několik kilometrů vinula lesem a pak přišla ostrá zatáčka. Zdálo se, že stromy ustupují, a nad nimi se objevil strmý hřeben. Když obešli vysoký kopec, Clary zamrkala – jestli ji neklamal zrak, dole pod nimi byly domy. Bílé řady malých domků, úhledně uspořádaných jako v trpasličí vesnici. „Jsme tady!“ vykřikla, vyrazila dopředu a zastavila se, teprve když si uvědomila, že už nemá vedle sebe Luka.

Otočila se a uviděla ho, jak stojí uprostřed prašné cesty a vrtí hlavou. „Ne,“ řekl a popošel směrem k ní. „Tohle není město.“

„Tak je to nějaká vesnice? Říkal jsi, že tady kolem vesnice nejsou…“

51

„Je to hřbitov. Alicantská kostnice. To sis myslela, že Kostěné Město je jediné místo odpočinku, které máme?“ Mluvil smutným hlasem. „Tohle je nekropole, sem pohřbíváme ty, kdo zemřou v Idrisu. Však to uvidíš. Na cestě do Alicante tudy stejně musíme projít.“

Clary nevkročila na hřbitov od té noci, kdy zemřel Simon, a z té vzpomínky ji zamrazilo až do morku kostí. Procházela úzkými uličkami, které se vinuly mezi mauzolei jako bílé stuhy. O tohle místo někdo pečoval. Mramor zářil, jako by byl čerstvě vyleštěn, a tráva byla pečlivě posekaná. Na některých hrobech ležely kytice bílých květů. Nejdřív si myslela, že jsou to lilie, měly však kořeněnou, neznámou vůni, takže Clary napadlo, že tyto květiny nejspíš rostou pouze v Idrisu. Každá hrobka vypadala jako domek, některé z nich měly dokonce tepané nebo drátěné brány, a nad všemi dveřmi byla vytesána jména rodin lovců stínů. CARTWRIGHTOVI. MERRYWEATHEROVI. HIGHTOWEROVI. BLACKWELLOVI.

MIDWINTEROVI. U jedné hrobky se zastavila: HERONDALEOVI.

Otočila se a podívala se na Luka. „Tak se jmenovala inkvizitorka.“

„Tohle je její rodinná hrobka. Podívej se.“ Na něco ukázal. Vedle dveří byla do šedého mramoru vytesána bílá písmena. Skládala se ve jména. MARCUS HERONDALE. STEPHEN HERONDALE. Oba

zemřeli ve stejném roce. I přes nenávist, kterou Clary k inkvizitorce chovala, cítila, jak se v ní pohnul soucit, jemuž se nedokázala ubránit. Když člověk v jedné chvíli ztratí manžela i syna… Pod Stephenovým jménem stála ještě tři slova v latině: AVE ATQUE VALE.

„Co to znamená?“ zeptala se a obrátila se k Lukovi.

„Znamená to ‚Buď zdráv a sbohem‘. Je to z jedné Catullovy básně. Kdysi dávno začali lovci stínů tuhle větu říkat na pohřbech nebo když někdo zemře v boji. A teď už pojď, Clary, nad těmihle věcmi je lepší se moc nepozastavovat.“ Luke ji vzal za rameno a jemně ji odvedl od hrobu.

Clary si pomyslela, že má možná pravdu. Možná teď opravdu bude lepší příliš nepřemýšlet o smrti a umírání. Když kráčeli ven z nekropole, snažila se hrobům vyhýbat očima. Už byli téměř u

železné brány na druhém konci, když vtom zahlédla menší mauzoleum, které se jako muchomůrka krčilo ve stínu hustě olistěného dubu. Jméno nade dveřmi ji uhodilo do očí, jako by bylo napsáno zářícími písmeny.

FAIRCHILDOVI.

„Clary…“ Luke k ní natáhl ruku, ona už však byla pryč. S povzdechem ji následoval do stínu stromu, kde stála jako opařená a četla si jména svých prarodičů a praprarodičů, o nichž ani nevěděla, že je má. ALOISIUS FAIRCHILD. ADELE FAIRCHILDOVÁ, ROZ. NIGHTSHADEOVÁ. GRANVILLE FAIRCHILD. A pod

všemi těmi jmény stálo: JOCELYN MORGENSTERNOVÁ, ROZ. FAIRCHILDOVÁ.

Clary polila vlna chladu. Když zde spatřila matčino jméno, bylo to, jako by se náhle zhmotnily noční můry, které se jí občas zdály. Bývala v nich na matčině pohřbu a nikdo jí nechtěl říci, co se stalo nebo jak její matka zemřela.

„Ale ona není mrtvá,“ řekla a podívala se na Luka. „Ona není –“

„To ale členové Spolku nevěděli,“ připomněl jí jemně.

Clary zalapala po dechu. Už neslyšela Lukův hlas ani neviděla, že stojí přímo před ní. Před očima jí vyrostla nerovná stráň, v níž z půdy čněly náhrobní kameny jako ulámané kosti. Přímo před ní se objevil černý náhrobek, do kterého byl neuměle vytesán nápis: CLARISSA MORGENSTERNOVÁ, 1991-2007. Pod nápisem byla jakoby dětskou rukou vyvedena kresba lebky s prázdnými očními důlky. Clary vykřikla a zavrávorala dozadu.

Luke ji chytil za ramena. „Clary, co je? Děje se něco?“ Ukázala před sebe. „Tam, podívej se…“

Náhrobek už tam ale nebyl. Před ní se rozprostíral hladký zelený trávník a bílá mauzolea spořádaně a klidně stála v rovných řadách.

Zvedla k němu hlavu. „Viděla jsem svůj vlastní náhrobní kámen,“ řekla. „Stálo na něm, že umřu… teď… tenhle rok.“ Otřásla se.

Luke se tvářil pochmurně. „To ta jezerní voda,“ sdělil jí. „Začínáš mít halucinace. Tak pojď, už nám nezbývá moc času.“

53

Jace dovedl Simona nahoru do krátké chodby lemované mnoha dveřmi. Zastavil se, nataženou paží otevřel jedny dveře a zamračil se Simonovi přímo do obličeje. „Sem,“ přikázal a postrčil Simona do dveří. Simon se rozhlédl po místnosti, která vypadala jako knihovna. Byly tam police s knihami, dlouhé pohovky a křesla. „Potřebujeme trochu soukromí…“

Zarazil se, když se z jednoho křesla nervózně zvedla jakási postava. Byl to malý, hnědovlasý chlapec v brýlích. Měl drobný, vážný obličej a v jedné ruce svíral knihu. Simon byl natolik obeznámen s Claryinými čtenářskými návyky, že v knížce i na dálku poznal svazek mangy.

Jace se zachmuřil. „Promiň, Maxi. Potřebujeme tuhle místnost.

Dospělácké řeči.“

„Ale Izzy s Alekem už mě vyhodili z obýváku, aby tam mohli vést dospělácké řeči,“ postěžoval si Max. „Tak kam mám jít?“

Jace pokrčil rameny. „Do svého pokoje?“ Ukázal palcem ke dveřím. „Je čas udělat něco pro svoji vlast, prcku. Padej.“

Max kolem nich s ukřivděným výrazem prošel a knihu si přitom tiskl k hrudi. Simon pocítil záchvěv soucitu – nebylo nic příjemného být v tom věku, kdy je člověk dost starý na to, aby chtěl vědět, co se děje, ale zároveň ještě moc mladý, takže ho odevšad vyhánějí. Když ho chlapec míjel, vrhl na něj bázlivý, podezíravý pohled. To je ten upír, říkaly jeho oči.

„Tak pojď.“ Jace postrčil Simona do místnosti, zavřel za nimi a zamknul. Když se zavřely dveře, bylo v místnosti tak málo světla, že i Simonovi připadala dost tmavá. Páchlo to tam prachem. Jace přešel na druhou stranu knihovny a roztáhl závěsy, za nimiž se objevilo vysoké okno s jedinou velkou tabulí skla a za ním výhled na kanál před domem. Jen pár metrů pod nimi, pod kamenným zábradlím s vytesaným vzorem run a hvězd, šplouchala o zeď domu voda.

Jace se zachmuřeně obrátil k Simonovi. „Co máš k čertu za problém, upíre?“

„Co já mám za problém? Rád bych ti připomněl, že to tys mě sem skoro násilím odtáhl.“

„Protože ses jim chystal říct, že se Clary nikdy nerozhodla do Idrisu nejet. Dokážeš si představit, co by se pak stalo? Spojili by se s

nÍ a zařídili by jí cestu sem. A už jsem ti přece vysvětloval, proč k tomu nesmí dojít.“

Simon zavrtěl hlavou. „Já tě nechápu,“ řekl. „Někdy se chováš, jako by ti nezáleželo na ničem jiným než na Clary, a jindy zase…“

Jace na něj civěl. Vzduch byl plný vířících zrnek prachu, která mezi oběma chlapci vytvářela třpytící se clonu. „Jindy zase co?“

„Flirtoval jsi s Aline,“ připomněl mu Simon. „A vůbec mi nepřišlo, že by ti v tu chvíli nějak záleželo na Clary.“

„To ale vůbec není tvoje starost,“ ohradil se Jace. „A navíc, Clary je moje sestra. To přece víš.“

„Jasně, taky jsem byl na Zakletým dvoře,“ odpověděl Simon.

„Pamatuju si, co řekla královna vil. Jediný polibek, který tuto dívku dokáže osvobodit, je ten, po kterém sama nejvíc touží.‘“

„Je mi jasné, proč si to pamatuješ. Vrylo se ti to do paměti, co, upíre?“

Simon vydal hrdelní zvuk, o němž ani netušil, že ho je vůbec schopen. „Ale ne, to snad nemyslíš vážně. Do tohohle já se nehodlám pouštět. Nebudu se s tebou hádat o Clary. Je to směšný.“

„Tak proč ses o tom vůbec zmiňoval?“

„Protože,“ začal Simon, „jestli chceš, abych lhal, a to nejenom Clary, ale i všem tvejm kamarádům, jestli chceš, abych předstíral, že se Clary sama rozhodla sem nepřijet, a jestli chceš, abych se tvářil, že nevím nic o jejích schopnostech a o tom, co dokáže, pak pro mě musíš na oplátku něco udělat.“

„Tak dobře,“ souhlasil Jace. „A co to má být?“

Simon chvíli nic neříkal a díval se někam za Jace, na řadu kamenných domů na břehu lesknoucího se kanálu. Za jejich střechami s cimbuřími se tyčily zářící vrcholky démoních věží.

„Chci, abys udělal všechno, co bude v tvých silách, abys Clary přesvědčil, že k ní nic necítíš. A přestaň mi říkat, že jsi její bratr, já to přece moc dobře vím. Přestaň ji pořád udržovat v naději, když přitom víš, že ať je mezi vámi cokoli, nemá to žádnou budoucnost. A neříkám to proto, že bych ji chtěl pro sebe. Říkám to proto, že jsem její kamarád a nechci, aby jí někdo ubližoval.“

Jace sklopil pohled ke svým rukám a dlouho neodpovídal. Byly to štíhlé ruce s prsty a klouby nesoucími stopy starých mozolů. Jejich

55

hřbety byly pokryty krajkou tenkých bílých jizviček po znameních. Byly to ruce vojáka, ne dospívajícího chlapce. „Už jsem to udělal,“ oznámil Simonovi nakonec. „Řekl jsem jí, že už chci být jen její bratr.“

„Aha.“ Simon čekal, že se s ním Jace kvůli tomu pohádá, že bude protestovat, ne že se bez odporu vzdá. Představa vzdávajícího se Jace byla pro Simona zcela nová a téměř v něm vyvolala pocit studu, že ho vůbec o něco žádal. To mi Clary nikdy neřekla, chtělo se mu dodat, ale proč by mu to vlastně měla říkat? Když se teď nad tím zamyslel, chovala se v poslední době nezvykle tiše a odtažitě, vždy když padlo Jaceovo jméno. „Tak tím se to asi vyřešilo. A pak je tu ještě jedna věc.“

„Ale?“ promluvil Jace bez zájmu. „A copak to je?“

„Co to Valentýn říkal, když Clary nakreslila na loď tu runu?

Znělo to jako nějaká cizí řeč. Meme cosi…“

„Mene mene, tekel, ufarsin,“ opravil ho Jace se sotva postřehnutelným úsměvem. „Nepoznáváš ta slova? Jsou z Bible, upíre. Z té starší části. To je přece vaše kniha, ne?“

„To, že jsem žid, neznamená, že umím zpaměti celej Starej zákon.“

„Je to varování na stěně. ‚Bůh sečetl tvé kralování a ukončil je. Byl jsi zvážen na vahách a shledán lehkým.‘ Je to zlé znamení – ohlašuje zánik celé jedné říše.“

„Ale co to má společnýho s Valentýnem?“

„Nejen s Valentýnem,“ upřesnil Jace. „S námi všemi. Se Spolkem a Zákonem. To, co Clary dokáže, popírá všechno, co Spolek považuje za neotřesitelnou pravdu. Žádná lidská bytost nedokáže vytvářet nové runy nebo kreslit takové runy, jaké umí Clary. Takovou moc mají jen andělé. A to, že má Clary tuhle schopnost… Vážně to působí jako zlá předzvěst. Věci se začínají měnit. Začíná se měnit Zákon. Ten nový svět už možná nikdy nebude takový, jaký bychom ho chtěli mít. Stejně jako vzpoura andělů znamenala zánik jednoho světa, protože způsobila rozštěpení nebe na dvě části a vznik pekla, tohle zase může znamenat konec nefilim, konec jejich dosavadní existence. Tohle je naše obdoba války v nebi, upíre, a

může v ní zvítězit jen jedna strana. Můj otec hodlá zařídit, aby to byla ta jeho.“

I když byl vzduch stále chladný, Clary měla pocit, že se ve vlhkém oblečení upeče. Po tváři jí stékaly potůčky potu a vpíjely se jí do límce kabátu, zatímco ji Luke s rukou položenou na jejím rameni pobízel rychlé chůzi po silnici pod rychle tmavnoucím nebem. Teď už byli a dohled od Alicante. Město leželo v mělkém údolí přepůleném na dvě části stříbřitou řekou, která se z jedné strany vlévala do města, kde zdánlivě mizela, a na druhé straně zase vytékala. Nad městem se tyčil strmý kopec a na jeho úpatí se choulil shluk budov medové barvy s červenými střechami a bludiště strmých, temných, spletitých uliček. Na kopci se do výšky tyčila tmavá kamenná stavba s mnoha podloubími a celkem čtyřmi lesknoucími se věžemi. I dole mezi domy stály podobné vysoké, štíhlé, jakoby skleněné věže, z nichž každá se krystalicky třpytila. Připomínaly skleněné jehly zapíchnuté do oblohy. Ustupující sluneční paprsky se od jejich povrchu odrážely v matně duhových odlescích, jako když od zápalky odskakují jiskry. Byl to úchvatný a velice zvláštní pohled.

Dokud neuvidíš Alicante s jeho skleněnými věžemi, jako bys nikdy žádné město neviděla.

„Cože?“ zeptal se Luke, když zaslechl její slova. „Co jsi to říkala?“

Clary si vůbec neuvědomila, že promluvila nahlas. Rozpačitě větu zopakovala a Luke se na ni překvapeně podíval. „Kde jsi to slyšela?“

„Od Hodge,“ řekla Clary. „Hodge mi to jednou řekl.“ Luke se na ni zadíval pozorněji.

„Jsi úplně rudá,“ zhodnotil. „Jak ti je?“

Clary bolelo v krku, celé tělo měla v jednom ohni a úplně jí vyschlo v ústech. „Dobře,“ odpověděla. „Radši pojďme dál.“

„Tak dobře.“ Luke ukázal k městu. Na jeho okraji, kde končila zástavba, viděla Clary klenutou bránu, jejíž obě strany se sbíhaly do lomeného oblouku. Ve stínu brány stál na stráži lovec stínů v černém oděvu. „To je Severní brána – tudy mohou podsvěťané legálně

57

vstoupit do města, pokud mají potřebné doklady. Dnem i nocí tam hlídají stráže. Kdybychom tu byli kvůli oficiálním záležitostem nebo měli povolení k pobytu, šli bychom právě tudy.“

„Ale kolem města nejsou žádné hradby,“ všimla si Clary. „Takže to vlastně ani žádná brána není.“

„Zábrany jsou neviditelné, ale existují. Ovládají je démoni věže. Je tomu tak už tisíc let. Až jimi projdeš, ucítíš to.“ Věnoval další pohled jejímu rudému obličeji a v koutcích očí se mu objevily starostlivé vrásky. „Jsi připravená?“

Přikývla. Nezamířili k bráně, ale obešli město z východního okraje, kde se domy tísnily ještě více u sebe. Luke jí gestem naznačil, aby byla potichu, a dovedl ji k úzkému průchodu mezi dvěma domy. Clary zavřela oči, když se k němu blížili, skoro jako by čekala, že jakmile se pokusí vstoupit do uliček Alicante, narazí obličejem do neviditelné zdi. To se však nestalo. Ucítila náhlý tlak, jako v přistávajícím letadle. Zalehlo jí v uších – a najednou byl ten pocit zcela pryč a ona stála v uličce mezi domy.

Stejně jako v newyorských uličkách, zřejmě jako v uličkách měst na celém světě, to tu páchlo kočičí močí.

Clary nakoukla za roh jedné z budov. Do kopce stoupala širší ulice lemovaná krámky a obytnými domy. „Nikdo tady není,“ poznamenala trochu překvapeně.

Ve světle zapadajícího slunce vypadal Lukův obličej šedě.

„Nahoře v Gardu nejspíš probíhá nějaké shromáždění. Jedině taková událost dokáže takhle spolehlivě vylidnit ulice.“

„Ale to je dobře, ne? Nikdo nás neuvidí.“

„Je to dobře, ale i není. Ulice budou skoro prázdné, což je dobře. Ale kdokoli, kdo se tu náhodou objeví, si nás tím spíš všimne a někomu o nás řekne.“

„Myslela jsem, že jsi říkal, že všichni odešli do Gardu.“ Luke se pousmál. „Neber to tak doslova, Clary. Myslel jsem skoro všichni. Shromáždění se neúčastní děti, mládež, prostě všichni, koho se shromáždění netýká.“

Mládež. Clary pomyslela na Jace a bezděky se jí rozbušilo srdce, jako když na dostizích vyrazí závodní kůň ze startovacího boxu. Luke se zamračil, téměř jako by jí četl myšlenky. „Už teď porušuji

Zákon, protože jsem vstoupil do Alicante, aniž bych se ohlásil u brány. Jestli mě někdo pozná, bude to pro mě znamenat velké potíže.“ Zvedl pohled k úzkému proužku rudého nebe, který prosvítal mezi střechami domů. „Nesmíme se jen tak potulovat po ulicích.“

„Myslela jsem si, že jdeme k nějakému tvému známému.“

„Taky že jdeme. Ale ta žena není vlastně tak úplně moje známá, abych byl přesný.“

„A kdo teda…?“

„Prostě pojď za mnou.“ Luke zahnul do průchodu mezi dvěma domy, který byl tak úzký, že kdyby Clary natáhla obě ruce, mohla by se prsty dotknout zdí po obou stranách. Prošli průchodem a ocitli se v klikaté dlážděné uličce s mnoha obchůdky. Budovy vypadaly napůl jako z nějakého snu s gotickou tématikou a napůl jako z pohádky pro děti. Do jejich kamenných fasád byla vytesána nejrůznější stvoření z mýtů a legend, nejčastěji se tu objevovaly hlavy příšer a mezi nimi okřídlení koně, cosi, co vypadalo jako chaloupky na kuřích nohách, mořské panny a samozřejmě andělé. Z každého rohu vyčnívaly chrliče se vzteklými, zkroucenými obličeji. A všude se skvěly runy – byly rozmáchle načrtnuty přes dveře, skrývaly se v abstraktních vytesaných vzorech, visely na tenkých kovových řetízcích jako zvonkohry a v lehkém vánku se točily kolem dokola. Ochranné runy, runy nosící štěstí, dokonce i štěstí v obchodě. Jak je tak Clary všechny pozorovala, trochu se jí z toho zatočila hlava.

Kráčeli beze slova a snažili se držet se ve stínu. Dlážděná ulička byla zcela opuštěná, dveře obchodů zavřené a zajištěné mřížemi. Clary házela kradmé pohledy do výloh, kolem nichž procházeli. Bylo zvláštní vidět v jedné výloze bohatě zdobené čokoládové bonbóny a hned vedle stejně bohatou nabídku nebezpečně vyhlížejících zbraní – šavlí, palcátů a palic posetých hřeby, nemluvě o široké škále andělských ostří nejrůznějších velikostí. „Nejsou tu střelné zbraně,“ podotkla. Svůj vlastní hlas slyšela jakoby z dálky.

Luke zamrkal. „Cože?“

„Copak lovci stínů nikdy nepoužívají pušky?“ zeptala se.

„Střelný prach se kvůli runám nemůže vznítit,“ vysvětlil Luke.

„Nikdo neví proč. Ale občas se stává, že lovci stínů vyrazí s puškou na vlkodlaky. K tomu, aby nás zabili, nepotřebují runy, stačí stříbrné

59

kulky.“ Jeho hlas zněl pochmurně. Náhle zvedl hlavu. Ve slábnoucím světle bylo snadné si představit, že Luke nastražil uši podobně jako vlk. „Hlasy,“ řekl. „Shromáždění v Gardu už asi skončilo.“

Vzal ji za paži a odtáhl ji stranou z hlavní ulice. Ocitli se na náměstíčku se studnou uprostřed. Přímo před nimi se přes úzký kanál klenul zděný most. Ve slabém světle vypadala voda v kanále téměř černá. Teď už ty hlasy slyšela i Clary, přicházely z okolních uliček. Byly hlasité a zněly rozzlobeně. Clary pocítila ještě silnější závrať. Zdálo se jí, že se jí země pod nohama naklání, a dostala strach, že upadne. Opřela se zády o zeď a zalapala po dechu.

„Clary,“ oslovil ji Luke. „Clary, jsi v pořádku?“

Jeho hlas zněl zastřeně a divně. Podívala se na něj a dech jí odumřel v krku. Jeho uši se protáhly a zašpičatily, zuby měl ostré jako břitvy a oči mu plály zuřivou žlutou barvou…

„Luku,“ zašeptala, „co se to s tebou děje?“

„Clary.“ Natáhl k ní podivně protáhlé ruce s ostrými nehty barvy rzi. „Stalo se něco?“

Vykřikla a ucukla před ním. Nebyla si jistá, z čeho má takovou hrůzu. Nebylo to přece poprvé, kdy viděla Luka při přeměně, a ještě nikdy jí neublížil. Hrůza v jejím nitru však žila vlastním životem a ona ji nedokázala ovládnout. Luke ji vzal za ramena a ona se od něj snažila odtáhnout, od jeho žlutých, zvířecích očí, i když se ji svým normálním lidským hlasem snažil uklidnit a prosil ji, aby byla zticha.

„Clary, prosím tě…“

„Nech mě být! Pusť mě!“

Luke ji však nepouštěl. „To je tou vodou, Clary, máš halucinace, snaž se to vydržet.“ Napůl násilím ji táhl k mostu. Cítila, jak jí po obličeji stékají slzy a chladí jí horké tváře. „Není to skutečné. Snaž se to zvládnout, prosím,“ nabádal ji, když jí pomáhal na most. Cítila pach zelené stojaté vody pod mostem. Pod její hladinou se pohybovali nějací tvorové. Před jejíma očima se z vody vynořilo černé chapadlo s houbovitými přísavkami posetými ostrými jehličkami zubů. Snažila se dostat od vody co nejdále, a protože nebyla schopná křiku, z hrdla jí vycházelo jen tiché sténání.

Když pod ní povolily nohy, Luke ji zachytil a vzal ji do náruče. Takhle ji nenesl od doby, kdy jí bylo pět nebo šest let. „Clary,“ oslovil ji, jeho další slova však splynula v jednolité mumlání, které nedávalo žádný smysl. Přešli most a minuli řadu vysokých úzkých budov, které Clary trochu připomínaly brooklynské řadové domky – nebo snad v halucinacích opravdu viděla svoji rodnou čtvrť? Zdálo se jí, že se kolem nich tetelí vzduch a světla na domech planou jako louče. Na kanále se mihotala zlověstná, světélkující záře. Clary měla pocit, že se jí v těle rozpouští všechny kosti.

„Tady.“ Luke prudce zastavil před vysokým domem na břehu kanálu. Vší silou kopnul do dveří a něco vykřikl. Dveře byly natřené jasnou, téměř křiklavou červenou barvou a byla přes ně nakreslena jediná zlatá runa. Když se na ni Clary zadívala, runa se začala rozpouštět a přelévat do tvaru odporné šklebící se lebky. Není to skutečné, přesvědčovala se usilovně, a aby nevykřikla, zacpala si ústa pěstí a zakousla se do ní tak prudce, že na patře ucítila krev.

Ta bolest jí na chvíli vyčistila hlavu. Dveře se rozletěly a objevila se v nich žena v tmavých šatech, s tváří staženou do výrazu, v němž se mísil hněv s překvapením. Měla dlouhé vlasy, které neposlušně unikaly ze dvou copů a tvořily tak kolem její hlavy rozcuchaný šedohnědý oblak. Její modré oči připadaly Clary povědomé. V ruce ženy zářil runový kámen s čarodějným světlem. „Kdo jste?“ chtěla vědět. „Co po mně chcete?“

„Amatis.“ Luke s Clary v náručí vkročil do kruhu tvořeného čarodějným světlem. „To jsem já.“

Žena zbledla a roztřásla se. Jednou rukou se opřela o rám dveří.

„Luciáne?!“ Luke se pokusil vstoupit do dveří, ta žena, Amatis, mu však zastoupila cestu. Vrtěla hlavou tak prudce, že jí copy poletovaly ze strany na stranu. „Jak sem můžeš jen tak přijít, Luciáne? Jak se opovažuješ sem přijít?“

„Neměl jsem zrovna na vybranou.“ Luke stiskl Clary ve své náruči. Tiše vykřikla. Zdálo se jí, že jí hoří celé tělo, každé nervové zakončení spalovala silná bolest.

„Musíš odejít,“ rozhodla Amatis. „Když okamžitě odejdeš…“

61

„Nejsem tady kvůli sobě, ale kvůli téhle dívce. Umírá.“ Žena na něj jen dál zírala, proto dodal: „Amatis, prosím tě. Je to Jocelynina dcera.“

Rozhostilo se dlouhé ticho, během něhož Amatis stála ve dveřích nehybně jako socha. Úplně ztuhla, i když Clary nedokázala určit, zda překvapením, nebo hrůzou. Clary zaťala ruku v pěst. Dlaň měla v místě, kde se jí do ní zaryly nehty, lepkavou krví, bolest už však nyní nepomáhala. Svět se rozpadal do shluku tlumených barev, podobného dílkům skládanky vznášejícím se na vodní hladině. Sotva slyšela promluvit Amatis, která ustoupila stranou a řekla: „Tak dobře, Luciáne. Můžeš ji vzít dovnitř.“

*

Když se Simon s Jacem vrátili do obývacího pokoje, zjistili, že Aline přinesla na nízký stolek mezi pohovkami nejrůznější jídlo. Byl tam chléb a sýr, řezy koláče, jablka a dokonce i láhev vína, jíž měl Max zakázáno se dotknout. Seděl v rohu, držel talíř s kouskem koláče a v klíně měl rozevřenou knihu. Simon s ním soucítil. V té smějící se a neustále mluvící skupince se cítil pravděpodobně stejně sám jako Max.

Simon sledoval, jak se Aline prsty dotkla Jaceova zápěstí, když se natahovala pro kus jablka, a cítil, jak se mu napjaly svaly. Ale přesně tohle po něm přece chceš, přesvědčoval se, přesto se však nějak nedokázal zbavit pocitu, že Jace Clary zrazuje.

Jace se s ním nad hlavou Aline střetl pohledem a usmál se. Přestože nebyl upír, podařilo se mu dokonale napodobit úsměv, který se zdál být plný ostrých zubů. Simon odvrátil pohled a rozhlédl se po místnosti. Všiml si, že hudba, již předtím slyšel, nevycházela ze sterea, ale ze složitě vyhlížejícího mechanického zařízení.

Chvíli uvažoval nad tím, že by se dal do řeči s Isabelou, ta si však povídala se Sebastiánem. Jeho elegantní obličej se pozorně skláněl k jejímu. Jace se jednou Simonovi za jeho poblouznění Isabelou vysmál, Sebastián by si však byl jistě schopen s jejím temperamentem poradit. Lovci stínů byli přece vychováváni k tomu, aby si dokázali poradit s čímkoli, ne? I když při vzpomínce na Jaceův

pohled ve chvíli, kdy říkal, že se chystá být jen Claryiným bratrem, začal Simon o tomto tvrzení trochu pochybovat.

„Došlo nám víno,“ prohlásila Isabela a s bouchnutím postavila láhev na stůl. „Přinesu další.“ Mrkla na Sebastiána a zmizela v kuchyni.

„Snad nevadí, že to říkám, ale zdáš se být poněkud zamlklý.“ To promluvil Sebastián, který se s odzbrojujícím úsměvem zezadu opřel o Simonovo křeslo. Simon si pomyslel, že na někoho s tak tmavými vlasy má Sebastián dost světlou kůži, jako by moc nechodil na slunce. „Je všechno v pořádku?“

Simon pokrčil rameny. „K tomu, o čem mluvíte, nemám moc co říct. Pořád se bavíte o politice lovců stínů nebo o lidech, který neznám, případně o obojím.“

Úsměv zmizel. „Ano, nefilim dokáží být poměrně uzavřená společnost. Tak to u lidí, kteří jsou izolováni od zbytku světa, prostě chodí.“

„A nezdá se ti, že to vy se od něj izolujete? Pohrdáte obyčejnýma lidma…“

„Pohrdání je trochu silné slovo,“ zarazil ho Sebastián. „A opravdu si myslíš, že by s námi obyčejní lidé chtěli mít co do činění? Byli bychom pro ně živoucí připomínkou toho, že pokaždé, když se utěšují tím, že upíři, démoni ani příšery pod postelí ve skutečnosti neexistují, je to jedna velká lež.“ Obrátil obličej k Jaceovi, který, jak si Simon uvědomil, na ně už pěknou chvíli beze slova zíral.

„Souhlasíš se mnou?“

Jace se usmál. „De ce crezi că vă ascultam conversatia?“

Sebastián se na něj zadíval s výrazem zájmu a potěšení. „M-ai urmărit de când ai ajuns aici“ odpověděl. „Nu-mi dau seama dacă nu mă placi ori dacă eşti atât de bănuitor cu toată lumea.“ Narovnal se. „Vždycky si rád procvičím rumunštinu, ale jestli mě omluvíš, půjdu se podívat, co Isabele tak dlouho trvá v kuchyni.“ Zmizel ve dveřích a nechal za sebou Jace rozpačitě zírat.

„Co se stalo? Nakonec přece jenom rumunsky neumí?“ zeptal se Simon.

„Ale umí,“ odpověděl Jace. Mezi očima se mu objevila drobná zamračená vráska. „Vlastně mluví celkem dobře.“

63

Než se ho Simon stihl zeptat, co se tedy děje, do pokoje vstoupil Alek. Mračil se, stejně jako když odcházel. Jeho pohled krátce spočinul na Simonovi a v jeho modrých očích se zalesklo cosi jako nejistota.

Jace zvedl hlavu. „Už jsi zpátky?“

„Ne na dlouho.“ Alek natáhl ruku v rukavici ke stolu a vzal si jablko. „Jenom jsem přišel… pro něj,“ vysvětlil a ukázal jablkem na Simona. „Mám ho dovést do Gardu.“

Aline se zatvářila překvapeně. „Vážně?“ podivila se, Jace už však vstával z pohovky a pouštěl její ruku.

„A z jakého důvodu?“ zeptal se nebezpečně klidným tónem. “Doufám, že ses na to aspoň zeptal, než jsi slíbil, že ho tam přivedeš.“

„Samozřejmě že jsem se zeptal,“ vyštěkl na něj Alek. „Nejsem idiot.“

„Ale prosím tě,“ vložila se do toho Isabela. Objevila se ve dveřích společně se Sebastiánem, který držel v ruce láhev. „Uznej, že občas se tak trošku chováš. Trošičku,“ dodala, když po ní Alek šlehl vražedným pohledem.

„Chtějí Simona poslat zpátky do New Yorku,“ řekl. „Portálem.“

„Ale vždyť sem teprve nedávno dorazil!“ zaprotestovala Isabela a našpulila přitom rty. „To je otrava.“

„Nemá to být žádná zábava, Izzy. Simon se sem dostal omylem, takže je Spolek toho názoru, že bude nejlepší, když ho zase pošlou domů.“

„Výborně,“ řekl Simon. „Třeba se ještě stihnu vrátit, než si moje matka všimne, že jsem zmizel. Jakej je tady časovej posun oproti Manhattanu?“

„Ty máš matku?!“ Aline vypadala ohromeně.

Simone se rozhodl její otázku ignorovat. „Vážně,“ řekl, když si Alek s Jacem vyměnili pohledy. „To je dobrý. Stejně nechci nic jinýho než odsud vypadnout.“

„Půjdeš s ním?“ zeptal se Jace Aleka. „A dáš pozor, aby to všechno proběhlo bez problémů?“

Dívali se na sebe způsobem, který Simonovi připadal povědomý. Takhle se na sebe někdy dívali s Clary a vyměňovali si přitom

zakódované pohledy, když nechtěli, aby jejich rodiče věděli, co plánují.

„Co je?“ zeptal se a jeho oči přeskakovaly z jednoho na druhého.

„Co se děje?“

Přestali na sebe zírat. Alek uhnul pohledem a Jace otočil k Simonovi obličej s nic neříkajícím úsměvem. „Nic,“ ujistil ho.

„Všechno je v pořádku. Blahopřeji ti, upíre, už brzy budeš doma.“

65

4

SVĚTLOMILEC

Když Simon s Alekem opustili dům Penhallowových a vydali se do kopce ke Gardu, v Alicante již panovala noc. Městské uličky byly úzké, strmě stoupaly a v měsíčním svitu se kroutily jako bledé kamenné stuhy. Vzduch byl chladný, i když Simon to vnímal pouze vzdáleně.

Alek kráčel beze slova kus před Simonem, jako by předstíral, že je sám. Ve svém starém životě by Simon musel udýchaně popobíhat, aby mu stačil. Nyní však zjistil, že když chce Aleka dohnat, stačí mu jen trochu přidat do kroku. „To musí být otrava,“ řekl Simon nakonec, zatímco Alek jen mrzutě zíral před sebe. „Myslím to, že na tebe zbylo, abys mi dělal průvodce.“

Alek pokrčil rameny. „Je mi osmnáct. Už jsem dospělý, takže musím převzít zodpovědnost. Jedině já smím vejít do Gardu a zase ho opustit, když probíhá zasedání Spolku, a kromě toho, konzul mě zná.“

„A kdo je konzul?“

„Je to velmi vysoký hodnostář Spolku. Počítá hlasy Rady, vykládá pro potřeby Spolku Zákon a uděluje rady představitelům Spolku i inkvizitorovi. Když vedeš některý Institut a dostaneš se do potíží, se kterými si nedokážeš poradit, obrátíš se na konzula.“

„Uděluje rady inkvizitorovi? Ale inkvizitorka je přece mrtvá…“

Alek si odfrkl. „To je jako bys řekl: ‚Ale prezident je přece mrtvý.‘ Ano, inkvizitorka zemřela. Ale ve funkci ji nahradil inkvizitor Aldertree.“

Simon se podíval z kopce na tmavou vodu v kanálech hluboko pod nimi. Město už nechali za sebou a nyní se ubírali po úzké silnici mezi temnými stromy. „Můžu ti říct, že můj národ neměl v minulosti s inkvizicí zrovna ty nejlepší zkušenosti.“ Alek se zatvářil nechápavě. „No nic. To byl jenom takovej dějepisnej vtip pro civily To by tě nezajímalo.“

„Ty ale nejsi civil,“ připomněl mu Alek. „Proto na tebe byli Aline se Sebastiánem tolik zvědaví. Tedy ne že by to člověk na Sebastiánovi nějak zvlášť poznal. Pořád se chová, jako by už v životě viděl úplně všechno.“

Simon promluvil zcela bez rozmýšlení. „On a Isabela… Ti dva spolu něco mají?“

To Aleka rozesmálo. „Isabela a Sebastián?! To těžko. Sebastián je hodný hoch a Isabela zásadně chodí jen se zcela nevhodnými mladíky, které by naši rodiče nikdy neschvalovali. S civily, podsvěťany, nejrůznějšími podvodníky…“

„Díky,“ řekl Simon. „To mě těší, že mě řadíš na úroveň kriminálních živlů.“

„Myslím, že tím chce jen upoutat pozornost,“ pokračoval Alek.

„Navíc je to jediná dívka v rodině, takže pořád musí dokazovat, jak je drsná. Nebo si to aspoň myslí.“

„Nebo se možná jenom snaží odvrátit pozornost od tebe,“ nadhodil Simon, téměř duchem nepřítomně. „Víš, protože tvoji rodiče nevědí, že jsi gay a tak dál.“

Alek se zastavil uprostřed cesty, tak náhle, že do něj Simon málem vrazil. „Ne,“ řekl, „to nevědí, ale všichni ostatní zřejmě ano.“

„Kromě Jace,“ připomněl mu Simon. „Ten to taky neví, že ne?“ Alek se zhluboka nadechl. Simon si pomyslel, že je dost bledý,

ale možná to bylo jen tím měsíčním svitem, který všechno kolem zbavoval barvy. Alekovy oči se ve tmě zdály být úplně černé.

„Vážně nechápu, co je ti do toho. Ledaže by ses mi snad pokoušel vyhrožovat…“

„Vyhrožovat ti?!“ Simona to zaskočilo. „Já ti přece ne –“

„Tak proč?“ zeptal se Alek a v jeho hlase se náhle výrazně ozvala zranitelnost, která Simona překvapila. „Proč o tom mluvíš?“

„Protože to většinou vypadá, že mě nesnášíš,“ odpověděl Simon.

„Neberu si to zase tak osobně, i když jsem ti vlastně zachránil život. Vypadáš totiž, jako bys nesnášel celej svět. A kromě toho, stejně nemáme skoro nic společnýho. Ale když vidím, jak se díváš na Jace, a představím si, jak se já sám dívám na Clary, říkám si, že možná

máme společnou aspoň tuhle jednu věc. A možná bys mě kvůli tomu mohl začít nesnášet o něco míň.“

67

„Takže to neřekneš Jaceovi?“ ujistil se Alek. „Chci říct…, tys přece Clary řekl, co k ní cítíš, a…“

„A nebyl to úplně nejlepší nápad,“ doplnil Simon. „Teď pořád jenom přemýšlím, jak se dá něco takovýho zase vrátit zpátky. Jestli ještě můžeme být přátelé, nebo jestli se to, co jsme mezi sebou měli, rozbilo na kousíčky. Ne kvůli ní, ale kvůli mně. Možná kdybych někoho potkal…“

„Někoho potkal…,“ zopakoval Alek. Znovu vyrazil velice rychlým krokem vpřed a upíral pohled na silnici před sebou.

Simon ho dohnal. „Však víš, jak to myslím. Například mám pocit, že Krasomilovi Pohromovi se vážně líbíš. A on vůbec není k zahození. Pořádá skvělý večírky. I když jsem se tam tenkrát proměnil v potkana.“

„Díky za radu.“ Alekův hlas zněl suše. „Ale myslím si, že zase tak moc se mu nelíbím. Skoro se mnou nepromluvil, když přišel do Institutu otevřít ten portál.“

„Možná bys mu měl zavolat,“ navrhl Simon a snažil se u toho příliš nepřemýšlet o tom, jak je podivné, že tu právě dává lovci démonů rady ohledně chození s čarodějem.

„Nejde to,“ řekl Alek. „V Idrisu nejsou telefony. Ale to je stejně jedno.“ Mluvil teď úsečným tónem. „Jsme tady. Tohle je Gard.“

Před nimi se tyčila vysoká zeď, v níž byla zasazena obrovská dvoukřídlá brána. Zdobily ji spletité, ostře řezané vzory run. Přestože je Simon na rozdíl od Clary nedokázal přečíst, z jejich složitosti na něj sálalo cosi oslnivého. Vyzařoval z nich dojem síly. Bránu po obou stranách střežily kamenné sochy andělů s krásnými, divokými obličeji. Oba andělé drželi v ruce meč a každému z nich se u nohou svíjelo umírající stvoření s hrozivými špičatými zuby – něco mezi krysou, netopýrem a ještěrkou. Simon se zastavil a obě stvoření dlouze pozoroval. Usoudil, že mají představovat démony, stejně tak to ale mohli být upíři.

Alek otevřel bránu a pokynul Simonovi, aby jí prošel. Když se Simon ocitl uvnitř, zmateně zamžoural kolem sebe. Od chvíle, kdy se z něj stal upír, se jeho oči orientovaly ve tmě s jistotou laserového paprsku, avšak desítky loučí, jež lemovaly cestu ke dveřím do Gardu, svítily čarodějným světlem a jejich ostrá bledá záře zdánlivě

zbavovala všechny předměty jemných detailů. Matně si uvědomoval, že ho Alek vede kupředu po úzké kamenné cestičce, která se leskla odraženým světlem, a pak se před ním objevila nějaká postava a zdviženou rukou mu zahradila cestu.

„Tak tohle je ten upír?“ Hlas, který se ozval, byl tak hluboký, že připomínal vrčení. Simon zvedl pohled, přestože ho od čarodějného světla pálily oči – asi by mu i slzely, kdyby byl ještě schopen prolévat slzy. Čarodějné světlo, pomyslel si, světlo andělů, mě pálí. Ale to asi není žádná novinka.

Muž stojící před ním byl velmi vysoký a měl nažloutlou pokožku, která se mu napínala přes výrazné lícní kosti. Pod kupolí nakrátko ostříhaných černých vlasů se mu klenulo vysoké čelo a ještě pod ním čněl zahnutý orlí nos. Pohled, jímž shlížel dolů na Simona, připomínal výraz cestujícího v metru, který sleduje, jak po kolejích sem a tam pobíhá velká krysa, a tak trochu doufá, že ji přijíždějící vlak promění v mastný flek.

„Tohle je Simon,“ představil ho Alek trochu nejistě. „Simone, tohle je konzul Malachiáš Dieudonné. Je portál připraven, pane?“

„Ano,“ odpověděl Malachiáš. Měl drsný hlas a mluvil s lehkým přízvukem. „Všechno je již nachystáno. Pojď se mnou, podsvěťane.“ Pokynul Simonovi. „Čím dříve to celé bude za námi, tím lépe.“

Simon vykročil směrem ke konzulovi, Alek mu však položil ruku na rameno a zadržel ho. „Ještě moment,“ řekl a obrátil se přitom ke konzulovi. „Opravdu ho pošlete přímo na Manhattan? A bude na něj na druhé straně někdo čekat?“

„Samozřejmě,“ ujistil ho Malachiáš. „Počká na něj čaroděj Krasomil Pohroma. Jelikož tomu upírovi nemoudře umožnil vstup do Idrisu, převzal zodpovědnost za jeho návrat.“

„Kdyby Krasomil nenechal Simona projít portálem, Simon už by byl mrtvý,“ upozornil ho Alek trochu nabroušeně.

„Možná,“ připustil Malachiáš. „Tak to alespoň tvrdí tvoji rodiče a Spolek se jim rozhodl věřit. Navzdory mému doporučení, musím dodat. Podsvěťanům by se nemělo jen tak pro nic za nic dovolovat, aby vstoupili do Skleněného Města.“

„To přece nebylo jen tak pro nic za nic.“ V Simonově hrudi se zvedla vlna hněvu. „Útočili na nás…“

69

Malachiášův pohled se přesunul na Simona. „Podsvěťane, smíš mluvit, jen když budeš tázán, jinak ne.“

Alekova ruka na Simonově rameni se sevřela. V jeho tváři se objevil napůl váhavý a napůl podezřívavý výraz, jako by začínal pochybovat, zda bylo moudré sem Simona přivést.

„Ale to už trochu přeháníte, konzule!“ Hlas, který se nyní rozlehl nádvořím, byl vysoký a mírně udýchaný. Simona trochu překvapilo, když zjistil, že patří muži – malému, kulatému človíčkovi, který k nim pospíchal po cestičce. Přes oděv lovců stínů měl přehozenu volnou šedou kápi a jeho holá hlava se v čarodějném světle leskla.

„Není přece nutné našeho hosta děsit.“

„Hosta?“ Malachiáš se zatvářil rozhořčeně.

Mužíček se zastavil před Alekem a Simonem a vrhl na oba dva zářivý úsměv. „Jsme tak rádi, vážně nás to těší, že ses rozhodl s námi spolupracovat a vrátit se do New Yorku. Velice nám tím usnadňuješ situaci.“ Zamrkal na Simona, od něhož se mu na oplátku dostalo jen nechápavého pohledu. Měl pocit, že ještě nikdy nepotkal lovce stínů, který by byl rád, že ho vidí, a to ani v době, kdy byl ještě obyčejný člověk, natožpak teď, když se z něj stal upír. „A, málem bych zapomněl!“ Človíček se vyčítavě plácl rukou do čela. „Ještě jsem se nepředstavil. Já jsem inkvizitor, nový inkvizitor. Inkvizitor Aldertree, jméno mé.“

Inkvizitor Aldertree natáhl k Simonovi ruku a Simon ji zmateně stiskl. „Takže ty se jmenuješ Simon?“

„Ano,“ přitakal Simon a co nejrychleji ruku zase stáhl. Inkvizitorův stisk byl nepříjemně vlhký a lepkavý. „A za spolupráci mi vůbec neděkujte. Nechci nic jiného, než se vrátit domů.“

„To je mi úplně jasné!“ I když Aldertree mluvil žoviálním tónem, něco mu při těchto slovech přelétlo po tváři, nějaký výraz, který si Simon nedokázal nikam zařadit. V mžiku zase zmizel, protože se Aldertree usmál a ukázal na úzkou pěšinku, která se táhla podél Gardu. „Tudy, Simone, prosím.“

Simon vykročil a Alek se chystal vydat za ním. Inkvizitor zvedl ruku. „Nic víc už od tebe nepotřebujeme, Alexandře. Děkujeme ti za pomoc.“

„Ale Simon…,“ začal Alek.

„Simon bude v pořádku,“ ujistil ho inkvizitor. „Malachiáši, vyprovoďte prosím Alexandra. A dejte mu runový kámen s čarodějným světlem, aby trefil domů, jestli si s sebou žádný nepřinesl. Cesta umí být potmě zrádná.“

S dalším dobrosrdečným úsměvem rychle odklidil Simona pryč.

Alek za nimi zůstal nechápavě zírat.

Svět kolem Clary žhnul a rozpíjel se. Luke ji mezitím přenesl přes práh domu a teď s ní kráčel chodbou. Před ním spěchala Ama-tis s čarodějným světlem v ruce. Clary, jen napůl při smyslech, sledovala, jak se před ní chodba rozvíjí a protahuje do nekonečna jako v nějaké noční můře.

Svět se položil na stranu. Najednou ležela na něčem studeném a čísi ruce nad ní uhlazovaly pokrývku. Shora na ni shlížely modré oči.

„Vypadá, že je jí moc špatně, Luciáne,“ promluvila Amatis hlasem, který byl pokřivený a zkreslený jako stará nahrávka. „Co se jí stalo?“

„Vypila asi tak půlku jezera Lyn.“ Zvuk Lukova hlasu zeslábl a Clary se na chvíli podařilo zaostřit zrak. Ležela na chladných kuchyňských dlaždicích a Luke něco hledal ve skříňce nad její hlavou. Ze stěn kuchyně se odlupovala žlutá barva a u jedné stěny stála staromódní litinová kamna. Za jejich otevřenými dvířky poskakovaly plameny, které Clary píchaly do očí. „Anýz, rulík, če-meřice…“ Luke se odvrátil od skříňky s náručí plnou skleněných nádobek. „Mohla bys to všechno dohromady povařit, Amatis? Posunu ji blíž ke kamnům. Celá se třese.“

Clary se pokusila promluvit a sdělit jim, že nepotřebuje zahřát, protože celá hoří, avšak z úst jí vyšly zvuky zcela nepodobné těm, jež měla v úmyslu vydat. Když ji Luke zvedl, slyšela se, jak sténá, a pak ucítila teplo, které jí rozehřívalo levý bok – vůbec si neuvědomila, že je ji taková zima. Zuby jí prudce drkotaly o sebe a na patře ucítila krev. Svět se kolem ní začal chvět jako hladina vody ve sklenici.

„Jezero snů?“ Amatisin hlas přetékal nedůvěrou. Clary ji neviděla úplně jasně, měla však pocit, že Amatis stojí u kamen a v ruce drží dřevěnou lžíci s dlouhou rukojetí. „Co jste tam dělali? Jestlipak Jocelyn ví, kde…“

71

A pak svět úplně zmizel, nebo alespoň ten skutečný svět, kuchyně se žlutými stěnami a uklidňující oheň v kamnech.

Místo toho viděla hladinu jezera Lyn, od níž se odrážel oheň jako od střepu vyleštěného skla. Po tom skle kráčeli andělé – andělé s bílými křídy, která jim zakrvácená a polámaná visela ze zad, a každý z nich měl Jaceovu tvář. Kromě nich tam byli i další andělé, ti však měli křídla z černých stínů, rukama se dotýkali ohně a smáli se…

„Pořád volá svého bratra.“ Amatisin hlas zněl dutě, jako by k ní pronikal odněkud z velké výšky. „Je s Lightwoodovými, ne? Bydlí u Penhallowových na Knížecí ulici. Mohla bych…“

„Ne,“ zarazil ji Luke ostře. „Ne. Bude lepší, když se Jace o tomhle nedozví.“

Já jsem volala Jace? Ale proč bych to dělala? přemýšlela Clary, ta myšlenka však neměla dlouhého trvání. Temnota se vrátila a Clary se znovu zmocnily vidiny. Tentokrát se v nich objevili Alek a Isabela. Oba vypadali, jako by měli za sebou těžkou bitvu, a na jejich obličejích se mísila špína se slzami. Pak zmizeli a Clary se zdálo o muži bez tváře, který měl na zádech černá křídla jako netopýr. Když se usmál, tekla mu z úst krev. Clary se modlila, aby už ty vidiny ustoupily, a pevně zavřela oči.

Trvalo dlouho, než se znovu vynořila na hladinu vědomí a začala vnímat hlasy nad sebou. „Vypij to,“ říkal jí Luke. „Clary, musíš to vypít.“ Pak na zádech ucítila ruce a do úst jí z namočeného kusu látky stékala nějaká tekutina. Měla hořkou, odpornou pachuť, takže se jí Clary dusila a dávila, ruce jí však nepřestávaly podpírat záda. Polkla, bez ohledu na bolest v napuchlém hrdle. „Tak,“ řekl Luke.

„Výborně, to už by mělo být lepší.“

Clary pomalu otevřela oči. Vedle ní klečeli Luke s Amatis a jejich modré oči, navzájem podobné téměř jako vejce vejci, byly plné obav. Když se podívala za ně, neviděla nic. Žádné anděly nebo ďábly s netopýřími křídly, jen žluté stěny a bledě růžovou čajovou konvici, která vratce spočívala na okenním parapetu.

„Já umřu?“ zašeptala.

Luke se znaveně usmál. „Ne. Ještě chvíli to potrvá, než budeš zase ve formě, ale přežiješ to.“

„Dobře.“ Byla příliš vyčerpaná, než aby mohla něco cítit, třeba i jen úlevu. Zdálo se jí, že jí někdo z těla vytáhl všechny kosti a nechal jí jen ochablou schránku z kůže. Přes řasy se omámeně podívala nahoru a pak téměř bez přemýšlení řekla: „Máš stejný oči.“

Luke zamrkal. „Stejné jako co?“

„Jako ona,“ dodala Clary a přesunula svůj ospalý pohled na Amatis, která se tvářila rozpačitě. „Jsou stejně modrý.“

Přes Lukův obličej přeběhl téměř neznatelný úsměv. „To vlastně není nic tak zvláštního,“ řekl. „Předtím jsem neměl čas vás představit, jak by se slušelo. Clary, tohle je Amatis Herondaleová. Moje sestra.“

Ve chvíli, kdy se Alek s konzulem ocitli z doslechu, inkvizitor zmlknul. Simon šel za ním po úzké stezce ozářené čarodějným světlem a snažil se do zdrojů té záře nedívat. Věděl, že se nad ním tyčí zdi Gardu jako bok lodi nad hladinou oceánu. Z oken Gardu vycházelo světlo a vytvářelo na nebi stříbřité skvrny. Některá okna byla i dost nízko, na úrovni země. Pár z nich bylo zamřížovaných a za nimi nebylo vidět nic než tmu. Nakonec dorazili k dřevěným dveřím zasazeným v klenutém oblouku na boku budovy. Aldertree odemknul zámek a Simonovi stáhl žaludek. Od té doby, co byl upírem, si uvědomoval, že se kolem lidí vznáší pach, který se mění podle jejich nálady. Inkvizitor vydával hořký, silný pach jako káva, avšak mnohem nepříjemnější. Simon ucítil bolestivé píchnutí v čelisti, které znamenalo, že se mu chystají vysunout špičáky, a když procházel dveřmi, snažil se od inkvizitora držet co nejdále.

Za dveřmi začínala dlouhá bílá chodba, jako tunel vyhloubený do světlého kamene. Inkvizitor se vydal rychlým krokem vpřed a jeho čarodějné světlo se odráželo od stěn. Na člověka s tak krátkýma nohama se pohyboval překvapivě rychle. Při chůzi otáčel hlavou ze strany na stranu a krčil nos, jako by se snažil zachytit nějaký pach. Simon si musel pospíšit, aby s ním držel tok. Minuli řadu obrovských dvoukřídlých dveří, rozevřených dokořán. V místnosti za nimi spatřil Simon amfiteátr s mnoha řadami křesel nad sebou, z nichž všechna byla obsazena lovci stínů v černých oděvech. Od zdí se odrážely hlasy, mnohé z nich hlučné a rozhněvané. Když Simon procházel

73

chodbou kolem, zachytil pár útržků rozhovorů, jejichž slova splývala, jak se mluvčí vzájemně překřikovali.

„Ale nemáme žádný důkaz toho, co vlastně Valentýn chce. Svoje plány přece nikomu nesdělil…“

„Na tom, co chce, přece vůbec nezáleží! Je to zrádce a lhář. Opravdu si myslíte, že pokud mu budeme dělat ústupky, přinese nám to nějaký prospěch?“

„Víte, že hlídka našla na okraji Brocéliandu mrtvé tělo vlkodlačího dítěte? Úplně zbavené krve. Vypadá to, že Valentýn provedl rituál někde tady, v Idrisu.“

„Má v rukou dva Nástroje smrti, takže vládne větší mocí, než na jakou má kdokoli z řad nefilim právo. Možná nebudeme mít na vybranou…“

„Na té lodi v New Yorku umřel můj bratranec! Nepřichází v úvahu, aby Valentýnovi prošlo všechno to, co už napáchal! Musíme naplánovat odvetu!“

Simon zaváhal, vzbudila se v něm totiž zvědavost a chtěl slyšet víc, inkvizitor však vedle něj bzučel jako tlustá, podrážděná včela.

„Tak pojď, honem,“ naléhal na něj a mával před sebou svým čarodějným světlem. „Už nemáme času nazbyt. Měl bych se vrátit na zasedání, než skončí.“

Simon neochotně dovolil, aby ho inkvizitor postrkoval dál chodbou, a v uších mu stále znělo slovo „odveta“. Zmínka o té noci na lodi v něm vyvolala nepříjemný pocit chladu. Když došli ke dveřím ozdobeným jedinou strohou černou runou, vytáhl inkvizitor klíč, odemknul a uvedl Simona dovnitř rozmáchlým, pohostinným gestem.

Místnost za dveřmi byla skrovně zařízená. Zdobila ji jen jedna tapisérie s obrazem anděla, který stoupal z nějakého jezera, v jedné ruce držel meč a v druhé pohár. Simona na chvíli rozptýlila vzpomínka na to, že Pohár i Meč vlastně viděl na vlastní oči. Teprve když uslyšel cvaknutí západky v zámku, uvědomil si, že za sebou inkvizitor zamknul dveře a oba je uvěznil uvnitř.

Simon se rozhlédl kolem sebe. V místnosti nebyl žádný nábytek kromě lavice a nízkého stolu vedle ní. Na stole ležel ozdobný stříbrný zvonek. „A portál… je někde tady?“ zeptal se nejistě.

„Simone, Simone…“ Aldertree si zamnul ruce, jako by se těšil na narozeninovou oslavu nebo podobnou veselou událost. „Vážně tolik spěcháš, abys už byl odsud pryč? Doufal jsem, že se tě nejdřív zeptám na pár otázek…“

„No dobře.“ Simon stísněně pokrčil rameny. „Tak se mě klidně zeptejte, na co chcete.“

„Jaký vstřícný postoj! No to je úžasné!“ zářil Aldertree. „Takže, jak dlouho už jsi upír?“

„Asi dva týdny.“

„A jak k tomu došlo? Byl jsi napaden na ulici nebo třeba v noci v posteli? Víš, kdo způsobil tvoji přeměnu?“

„No, ani ne.“

„Ale ale, chlapče!“ vykřikl Aldertree. „Jak můžeš nevědět něco takového?“ Pohled, který na Simona upřel, byl upřímně zvědavý. Vypadá tak neškodně, pomyslel si Simon. Jako něčí dědeček nebo legrační postarší strýček. Ten hořký pach se mu nejspíš musel jenom zdát.

„Ono to nebylo tak jednoduché,“ řekl Simon a dal se do vysvětlování svých dvou výprav do hotelu Dumort, jednou v podobě potkana a podruhé v zajetí tak silného nutkání, že měl pocit, jako by ho svíraly obrovské kleště a vedly ho přesně tam, kde ho chtěly mít.

„A ve chvíli, kdy jsem vkročil do hotelu,“ dokončil vyprávění, „se na mě vrhli. Vůbec netuším, kdo z nich ze mě udělal upíra, nebo jestli to náhodou nebyli všichni najednou.“

Inspektor zamlaskal. „Jemináčku, to je mi ale nadělení. To vůbec není dobré. Opravdu ošemetná situace.“

„To jsem si taky říkal,“ souhlasil s ním Simon.

„Spolku se to nebude líbit.“

„Cože?“ Simona to zmátlo. „Copak Spolek zajímá, jak se ze mě stal upír?“

„No, kdyby tě napadli, byla by to jedna věc,“ řekl Aldertree omluvně. „Ale ty jsi tam přišel dobrovolně a – řekněme si to na rovinu – těm upírům se přímo naservíroval, chápeš? Skoro to vypadá, jako by ses upírem stát chtěl.“

„Nechtěl jsem se stát upírem! Kvůli tomu jsem přece do toho hotelu nešel!“

75

„Ale jistě, jistě.“ Aldertree mluvil konejšivým tónem. „Přejdeme raději k jinému tématu, ano?“ Nečekal na odpověď a hned pokračoval. „Jak je možné, že tě upíři nechali přežít, abys mohl znovu povstat, chlapče? Když vezmeme v úvahu, že jsi vnikl na jejich území, za běžných okolností by tě vysáli k smrti a pak spálili tvé tělo, aby nemohlo povstat.“

Simon otevřel ústa a chystal se odpovědět, říci inkvizitorovi, jak ho Rafael vzal do Institutu a jak ho pak Clary s Jacem a Isabelou odnesli na hřbitov a sledovali, jak se hrabe ze svého vlastního hrobu. Pak ale zaváhal. O fungování Zákona měl jen velmi nejasnou představu, z nějakého důvodu však pochyboval o tom, že mezi standardní postupy lovců stínů patří hlídání upíra vstávajícího z mrtvých nebo zajištění přísunu krve pro jeho první upíří večeři. „To já nevím,“ řekl. „Vůbec netuším, proč mě proměnili v upíra, místo aby mě zabili.“

„Ale některý z nich ti musel dát napít své krve, v opačném případě bys nebyl… no, to, co jsi teď. Chceš mi říct, že nevíš, kdo je tvůj upíří otec?“

Můj upíří otec? Simon o tom nikdy takhle nepřemýšlel – Rafaelova krev se mu do úst dostala v podstatě náhodou. A bylo těžké o tom upířím chlapci přemýšlet jako o něčím otci. Rafael vypadal mladší než Simon. „Bohužel ne.“

„Jemináčku.“ Inkvizitor si povzdechl. „To je mi ale nepříjemné.“

„Co je nepříjemné?“

„No přece to, že mi lžeš, chlapče.“ Aldertree zavrtěl hlavou. „A já jsem tolik doufal, že se mnou budeš spolupracovat. Tohle je hrozné, prostě hrozné. Vůbec neuvažuješ o tom, že bys mi řekl pravdu? Jen tak, z dobrého srdce?“

„Ale já vám přece říkám pravdu!“

Inkvizitor zvadl jako nezalévaná květina. „To je ale smůla. Znovu si povzdechl. „Taková smůla.“ Pak přešel místnost a ostré zaklepal na dveře. Nepřestával přitom vrtět hlavou.

„Co se děje?“ Simonův hlas prozrazoval neklid a zmatek. „A co ten portál?“

„Portál?“ Aldertree se zachichotal. „Přece jsi doopravdy nevěřil tomu, že tě nechám jít, že ne?“

Než mohl Simon jakkoli odpovědět, dveře se rozletěly a do místnosti vběhlo několik lovců stínů v tmavé zbroji, kteří se ho chopili. Snažil se bránit, když se mu kolem paží začaly svírat silné ruce. Přehodili mu přes hlavu kápi, takže nic neviděl. Slepě kopal kolem sebe. Jeho noha něco zasáhla a Simon uslyšel, jak někdo zaklel.

Nějaká ruka jím neurvale trhla dozadu a u ucha se mu ozvalo horké zavrčení. „Zkus to ještě jednou, upíre, a já ti do krku naliju svěcenou vodu a budu se dívat, jak se dávíš vlastní krví.“

„To stačí!“ Nad hluk v místnosti se jako balónek vznesl inkvizitorův tenký, znepokojený hlásek. „Už žádné vyhrožování! Jen chci, aby náš host dostal lekci.“ Musel se pohnout z místa, protože Simon přes kápi znovu ucítil ten podivný hořký zápach. „Simone, Simone,“ řekl Aldertree. „Tak rád jsem tě poznal. Doufám, že na tebe bude mít noc v cele v Gardu požadovaný účinek a že ráno budeš o něco ochotnější spolupracovat. Pořád věřím, že nás dva čeká jasná budoucnost, až se dostaneme přes tohle drobné zaškobrtnutí.“ Jeho ruka se položila na Simonovo rameno. „Odveďte ho dolů, nefilim.“

Simon hlasitě zařval, kápě však jeho křik ztlumila. Lovci stínů ho vyvlekli z pokoje a postrkovali ho něčím, co připomínalo nekonečný labyrint chodeb, které neustále zatáčely a kroutily se. Pak došli ke schodišti, po kterém ho hrubou silou táhli dolů, bez ohledu na to, že mu podkluzovaly nohy. Nedokázal vůbec určit, kde právě jsou, poznal jen to, že se kolem nich vznáší svíravý temný pach podobný pachu mokrého kamene a že je vzduch s přibývající hloubkou stále vlhčí a chladnější.

Konečně se zastavili. Ozvalo se zaskřípění, jako když železo přejede přes kámen, a Simona prudce postrčili dopředu, takže přistál na všech čtyřech na tvrdé zemi. Pak bylo slyšet hlasité, kovové zařinčení, pravděpodobně způsobené zabouchnutím dveří, a poté zvuk vzdalujících se kroků. Ozvěna vysokých bot dopadajících na kamennou podlahu postupně slábla, zatímco se Simon neobratně škrábal na nohy. Stáhl si z hlavy kápi a hodil ji na podlahu. Horké, uzavřené dusno kolem jeho obličeje zmizelo a on v sobě potlačil nutkání zalapat po dechu – po dechu, který nepotřeboval. Věděl, že

77

je to pouhý reflex, hrudník ho však bolel, jako by se mu vzduchu opravdu nedostávalo.

Byl v prázdné čtvercové místnosti s kamennými stěnami a jedním zamřížovaným oknem umístěným nad malou, tvrdě vyhlížející postelí. Za nízkými dveřmi Simon viděl miniaturní koupelnu s umyvadlem a záchodem. Západní stěna místnosti byla také tvořena mřížemi – tlustými, nejspíš železnými tyčemi, které sahaly od podlahy až ke stropu a byly zapuštěny hluboko do země. V nich byly zasazeny mřížové dveře, opatřené mosazným otočným knoflíkem, do něhož byla vyryta spletitá černá runa. Při bližším pohledu zjistil, že runami jsou pokryté všechny mříže a že se jejich pavouci linie ovíjejí i kolem mříží v okně.

Přestože Simon věděl, že dveře cely budou zavřené, nemohl si pomoci. Odhodlaně přešel k mřížím a vzal za otočný knoflík. Rukou mu projela spalující bolest. Vykřikl, ucukl rukou zpět a zůstal nechápavě civět. Z popálené dlaně mu stoupaly úzké proužky kouře a zuhelnatělá spálenina tvořila na jeho kůži složitý vzor. Vypadal trochu jako Davidova hvězda uvnitř kruhu a v každém prázdném prostoru mezi čárami byla pečlivě vyvedená runa.

Ta bolest mu v dlani bíle žhnula. Simon sevřel poraněnou ruku v pěst a na rty se mu vydralo zasténání. „Co je zase tohle?“ zašeptal v přesvědčení, že ho nikdo neslyší.

„To je Šalomounova pečeť,“ řekl nějaký hlas. „Prý obsahuje jedno z pravých jmen Boha. Odpuzuje démony a také takové, jako jsi ty, pochází totiž z tvého náboženství.“

Simon se prudce narovnal a téměř zapomněl na bolest v dlani.

„Kdo je tam? Kdo to řekl?“

Na chvíli se rozhostilo ticho. „Jsem ve vedlejší cele, světlomilče,“ řekl hlas. Byl to hlas dospělého muže, trochu ochraptělý. „Stráže se tady půl dne nebavily o ničem jiném, než jak tě udržet pod zámkem. Takže být tebou, radši bych se to nepokoušel otevřít. Setři si síly, dokud nezjistíš, co po tobě Spolek chce.“

„Nemůžou mě tady držet,“ protestoval Simon. „Já do tohohle světa nepatřím. Moji rodiče si všimnou, že jsem zmizel… A učitelé…“

„O to už se postarali. Existují poměrně jednoduchá kouzla, která by dokázal použít i začínající čaroděj, a ta tvým rodičům poskytnou zdání, že pro tvoji nepřítomnost existuje naprosto přijatelný důvod. Například školní výlet. Nebo návštěva příbuzných. Na tom není nic těžkého.“ V jeho hlase nebylo ani stopy po výhrůžkách nebo žalu. Byl naprosto věcný. „Opravdu si myslíš, že ještě nikdy předtím nenechali zmizet žádného podsvěťana?“

„Kdo jste?“ Simona zradil hlas. „Vy jste taky podsvěťan? Sem nás zavírají?“

Tentokrát nedostal žádnou odpověď. Simon znovu položil otázku, jeho soused se však zjevně rozhodl, že už řekl vše, co měl v úmyslu říci. Na Simonovy výkřiky už odpovídalo jen ticho.

Bolest v jeho ruce zeslábla. Když Simon sklopil pohled, zjistil, že jeho kůže už není spálená, na dlani mu však zůstala obtištěna pečeť, jako by byla nakreslená tuší. Znovu se zadíval na mříže cely. Až nyní si uvědomil, že některé z run vůbec runami nejsou – byly prokládané Davidovými hvězdami a řádky z Tóry v hebrejštině. Rytiny vypadaly zcela nově.

Stráže se tady půl dne nebavily o ničem jiném, než jak tě udržet pod zámkem, řekl mu ten hlas.

Komické na tom bylo, že nešlo jen o to, že byl upír, ale zčásti také o jeho židovské vyznání. Strávili půl dne rytím Šalomounovy pečeti do otočného knoflíku jen proto, aby Simona spálil, až se ho dotkne. Tak dlouho jim trvalo, než se jim podařilo obrátit symboly náležící k jeho víře proti němu.

Toto uvědomění z nějakého důvodu zničilo poslední zbytky Simonova sebeovládání. Zhroutil se na postel a položil si hlavu do dlaní.

V Knížecí ulici už byla tma, když se Alek vrátil z Gardu. Okna domů se skrývala za okenicemi a roletami, jen pár pouličních lamp s čarodějným světlem vrhalo na dlažební kostky kaluže bílé záře. Dům Penhallowových byl z celého bloku nejlépe vidět, v jeho oknech totiž hořely svíčky a přední dveře byly trochu pootevřené, takže na chodník vypouštěly tenký klín žlutého světla.

79

Na nízké kamenné zídce, která vymezovala předzahrádku Penhallowových, seděl Jace a jeho vlasy se ve světle nejbližší pouliční lampy jasně leskly. Když se k němu Alek přiblížil, zvedl hlavu a trochu se otřásl. Alek si všiml, že má Jace na sobě jen lehkou bundu, i když se po západu slunce značně ochladilo. V mrazivém vzduchu se jako lehký parfém vznášela vůně pozdních růží.

Alek se posadil na zídku vedle Jace. „Tys na mě tady venku celou dobu čekal?“

„Kdo tvrdí, že na tebe čekám?“

„Proběhlo to hladce, jestli ti jde o tohle. Nechal jsem Simona u inkvizitora.“

„Tys ho tam nechal?! Nezůstal jsi tam, aby ses ujistil, že všechno proběhne tak, jak má?“

„Šlo to hladce,“ zopakoval Alek. „Inkvizitor říkal, že ho osobně zavede dovnitř a pošle ho zpátky…“

„Inkvizitor říkal, inkvizitor říkal,“ skočil mu do řeči Jace.

„Předchozí inkvizitorka naprosto jasně překročila své pravomoci! Kdyby nezemřela, Spolek by ji sesadil z funkce, možná by na ni i uvalil kletbu. Jak si můžeš být jistý, že tenhle inkvizitor taky není naprostý cvok?“

„Vypadal normálně,“ bránil se Alek. „Dokonce byl milý. Choval se k Simonovi zdvořile. Podívej, Jaci, takhle prostě Spolek funguje. Nemůžeme mít pod kontrolou všechno, co se děje. Musíš Spolku věřit, protože jinak by všude zavládl chaos.“

„Jenže v poslední době se Spolku dost věcí nepovedlo, to musíš uznat.“

„Možná,“ připustil Alek. „Ale když si začneš myslet, že jsi chytřejší než Spolek a Zákon, o co lepší pak budeš než jakýkoli inkvizitor? Nebo třeba Valentýn?“

Jace sebou trhnul. Vypadal, jako by ho Alek uhodil, nebo možná ještě hůř.

Alekovi se sevřelo srdce. „Promiň.“ Natáhl k němu ruku. „Já jsem to tak nemyslel…“

Zahradu náhle rozřízl paprsek jasného žlutého světla. Alek zvedl hlavu a zjistil, že v otevřených vchodových dveřích stojí Isabela a kolem její postavy se z domu vylévá světlo. Byla z ní vidět jen

silueta, avšak podle toho, jak měla založené ruce v bok, poznal, že má mrzutou náladu. „Co tady vy dva děláte?“ zavolala na ně. “Všichni se ptají, kde můžete být.“

Alek se obrátil zpátky ke svému příteli. „Jaci…“

Avšak Jace, který už mezitím vstal, Alekovu nataženou ruku ignoroval. Řekl jen: „Doufám, že se ve Spolku nepleteš.“

Alek se díval, jak Jace vchází do domu. V hlavě se mu bez vlastního přičinění znovu ozval Simonův hlas. Teď pořád jenom přemýšlím, jak se dá něco takovýho zase vrátit zpátky. Jestli ještě můžeme být přátelé, nebo jestli se to, co jsme mezi sebou měli, rozbilo na kousíčky. Ne kvůli ní, ale kvůli mně.

Přední dveře se zavřely a Alek zůstal sedět sám na špatně osvětlené zahrádce. Na chvíli zavřel oči. Za víčky se mu vznášel obraz jedné tváře. Ta tvář pro změnu nepatřila Jaceovi. Svítily v ní zelené oči s panenkami ve tvaru štěrbin. Kočičí oči.

Když Alek otevřel oči, sáhl do své brašny a vytáhl z ní pero a kousek papíru vytržený z kroužkového bloku, který mu sloužil jako deník. Napsal na papír několik slov a pak dolů stélou nakreslil runu značící oheň. Papír vzplanul rychleji, než Alek čekal. Pustil vzkaz a hořící papír chvíli poletoval ve vzduchu jako světluška. Brzy z něj zůstal jen jemný popel, bílý prášek, který vítr roznesl po růžových keřích.

81

5

POTÍŽE S PAMĚTÍ

Clary probudilo odpolední světlo, jasný bledý paprsek, který si to namířil přímo přes její obličej a zbarvil vnitřní strany jejích víček zářivě růžovou barvou. Neklidně se zavrtěla a unaveně otevřela oči.

Horečka byla pryč a s ní i pocit, že se jí uvnitř těla rozpouštějí a lámou kosti. Nadzvedla se a zvědavě se rozhlédla kolem sebe. Byla v malé, nabilo vymalované místnosti, která nejspíš Amatis sloužila jako pokoj pro hosty. Na posteli ležela jasně barevná přikrývka sešívaná z různých kousků látek. Přes kulatá okna byly zataženy krajkové záclony a světlo, které okny přicházelo, tvořilo na podlaze kruhy. Pomalu se posadila a čekala, že se v ní vzedme vlna závrati. Nic se ale nestalo. Cítila se naprosto zdravá, dokonce i dobře odpočatá. Když vylézala z postele, sklopila pohled a podívala se na sebe. Někdo ji oblékl do naškrobeného bílého pyžama, které teď už ale bylo pomačkané. A pro Clary příliš velké. Dlouhé rukávy jí komicky visely až pod konečky prstů.

Přešla k jednomu oknu a vyhlédla ven. Na svahu se vedle sebe tísnily kamenné domy tmavě zlaté barvy a jejich střechy vypadaly, jako by je tvořily bronzové šindele. Tato strana domu byla obrácena opačným směrem, než se nacházel kanál, a nabízela výhled na úzkou postranní zahrádku, která se už zbarvila podzimními odstíny hnědé a žluté. K vnější zdi domu byla připevněna mříž, na níž visela jediná poslední růže s hnědými, uvadajícími okvětními plátky.

Ode dveří se ozval šramot kliky a Clary rychle skočila zpátky do postele těsně předtím, než dovnitř vstoupila Amatis s podnosem v rukou. Pozvedla obočí, když si všimla, že je Clary vzhůru, nic však neřekla.

„Kde je Luke?“ chtěla vědět Clary a přitáhla si blíž k tělu přikrývku, jež jí dodávala pocit bezpečí.

Amatis položila podnos na stolek vedle postele. Byl na něm hrnek něčeho horkého a několik krajíců chleba s máslem. „Měla bys něco sníst,“ řekla. „Budeš se pak cítit líp.“

„Ale já se cítím dobře,“ namítla Clary. „Kde je Luke?“

Vedle stolku stála židle s vysokým opěradlem. Amatis se na ni posadila, složila si ruce do klína a klidně se na Clary zadívala. Teď ve dne si mohla Clary lépe prohlédnout rysy jejího obličeje – Amatis vypadala o mnoho let starší než Claryina matka, i když mezi nimi nemohl být zase tak velký věkový rozdíl. V jejích hnědých vlasech byly vidět šedivé pramínky a oči měla zarudlé, jako by plakala.

„Není tady.“

„Není tady, jako že odběhl za roh do obchodu pro pár plechovek dietní koly a krabici koblih, nebo jako…“

„Odešel dnes ráno za svítání, po tom, co u tebe proseděl celou noc. Ohledně svého cíle mi nic konkrétního nesdělil.“ Amatis mluvila suchým tónem, a kdyby se Clary necítila tak bídně, možná by si s pobavením všimla, že zní přesně jako Luke. „Než odešel z Idrisu, po tom co se… přeměnil, vedl vlčí smečku, která se zabydlela v Brocéliandském hvozdu. Říkal, že se k ní vrátí, ale neřekl mi proč ani na jak dlouho, jen to, že se za několik dní zase objeví.“

„On mě… on mě tady nechal? To tady mám jenom tak sedět a čekat na něj?“

„No, nemohl tě dost dobře vzít s sebou, víš?“ připomněla jí Amatis. „A pro tebe nebude zase tak jednoduché vrátit se domů. Tím, jak jsi se sem dostala, jsi porušila Zákon, a to ti Spolek určitě neodpustí, ani tě nenechá jen tak odejít.“

„Já ale nechci jet domů.“ Clary se snažila soustředit. „Přijela jsem sem…, abych se s někým setkala. Mám něco na práci.“

„Luke mi to vysvětlil,“ řekla Amatis. „Dám ti jednu radu – Hadriána Močála najdeš jen tehdy, když on sám bude chtít, abys ho našla.“

„Ale –“

„Clarisso.“ Amatis se na ni zkoumavě zadívala. „Každou chvílí očekáváme Valentýnův útok. Skoro všichni lovci stínů z Idrisu jsou tady ve městě, za zábranami. Alicante je teď nejbezpečnější místo, kde můžeš být.“

Clary ztuhla. Z racionálního hlediska dávala slova Amatis smysl, v žádném případě ale nepřispěla k utišení hlasu v Claryině hlavě, který křičel, že už nemůže dál čekat. Musí okamžitě najít Hadriána

83

Močála. Musí okamžitě zachránit svoji matku, musí ihned odejít. Potlačila záchvat paniky a snažila se mluvit nenuceně. „Luke mi nikdy neřekl, že má sestru.“

„To se ani nedivím,“ prohlásila Amatis. „My jsme… Nebyli jsme si moc blízcí.“

„Luke říkal, že se příjmením jmenujete Herondaleová,“ pokračovala Clary. „Ale tak se přece jmenovala inkvizitorka, ne?“

„Přesně tak,“ potvrdila Amatis a obličej se jí přitom stáhl, jako by ji ta slova bolela. „Byla to moje tchýně.“

Co to Luke Clary říkal o inkvizitorce? Že měla syna a ten se oženil s dívkou, která měla „nevhodné rodinné vazby“. „Vy jste byla vdaná za Stephena Herondalea?“

Amatis se zatvářila překvapeně. „Ty znáš jeho jméno?“

„Znám, Luke mi ho řekl…, ale myslela jsem si, že jeho žena zemřela. A proto byla inkvizitorka taková…“ Příšerná, chtělo se jí říci, ale zdálo se jí to příliš kruté. „Zahořklá,“ doplnila nakonec.

Amatis se natáhla po hrnku, který přinesla. Trochu se jí třásla ruka, když jej zvedla. „Ano, zemřela. Zabila se. Ale to byla Céline, Stephenova druhá žena. Já jsem byla první.“

„A pak jste se rozvedli?“

„Něco na ten způsob.“ Amatis vrazila hrnek Clary pod nos.

„Poslyš, vypij tohle. Potřebuješ dostat něco do žaludku.“

Clary si od ní roztržitě vzala hrnek a usrkla doušek z jeho horkého obsahu. Tekutina v hrnku byla hutná a slaná – nebyl to čaj, jak očekávala, ale polévka. „No dobře,“ řekla pak. „Takže co se tehdy stalo?“

Amatis se dívala někam do dálky. „Když Luka… Když se Lukovi stalo to, co se mu stalo, potřeboval Valentýn nového pobočníka. Vybral si Stephena. Oba dva jsme vstoupili do Kruhu teprve nedávno předtím. A když si vybral Stephena, rozhodl se, že se nejspíš nehodí, aby měla žena jeho nejbližšího přítele a rádce za bratra někoho, kdo je…“

„Vlkodlak.“

„On tehdy použil jiné slovo.“ Amatis mluvila hořkým tónem.

„Přesvědčil Stephena, aby naše manželství zrušil a našel si jinou

ženu, kterou pro něj Valentýn vybere. Céline byla tak hrozně mladá… a tak bezvýhradně poslušná.“

„To je hrůza.“

Amatis se ostře zasmála a zavrtěla hlavou. „Už je to dávno. Myslím, že se ke mně Stephen zachoval slušně. Nechal mi tenhle dům a přestěhoval se se Céline zpátky do sídla Herondaleových, ke svým rodičům. Pak už jsem ho nikdy neviděla. Z Kruhu jsem samozřejmě vystoupila. Stejně už by mě tam nechtěli. Jediný člen Kruhu, který mě pak ještě navštěvoval, byla Jocelyn. Dokonce se mi i svěřila, když šla navštívit Luka…“ Zastrčila si prošedivělé vlasy za uši. „O Stephenově smrti jsem se dozvěděla až několik dní po tom, co se to stalo. A Céline – sice jsem ji nenáviděla, ale tehdy mi jí bylo líto. Prý si podřezala zápěstí, všude byla krev…“ Zhluboka se nadechla. „Na Stephenově pohřbu jsem viděla Imogenu, když ukládali jeho tělo do mauzolea Herondaleových. Přišlo mi, že mě ani nepoznala. Zanedlouho poté z ní udělali inkvizitorku. Představitelé Spolku měli pocit, že nikdo jiný nebude pronásledovat bývalé členy Kruhu tak nemilosrdně jako ona – a měli pravdu. Kdyby mohla smýt své vzpomínky na Stephena jejich krví, beze všeho by to udělala.“

Clary si vzpomněla na inkvizitorčiny chladné oči, na její přimhouřený, tvrdý pohled a snažila se ji litovat. „Myslím, že se z toho zbláznila,“ řekla. „Opravdu zbláznila. Chovala se ke mně strašně, ale nejhůř ze všeho k Jaceovi. Bylo to, jako by chtěla, aby umřel.“

„To by dávalo smysl,“ souhlasila Amatis. „Ty vypadáš jako tvá matka a tvá matka tě také vychovala, zato tvůj bratr…“ Naklonila hlavu na stranu. „Podobá se Valentýnovi stejně, jako ty jsi podobná Jocelyn?“

„Ne,“ odpověděla Clary. „Jace vypadá prostě jako Jace.“ Při myšlence na Jace ji zamrazilo v zádech. „Je tady v Alicante,“ přemýšlela nahlas. „Kdybych se s ním mohla setkat…“

„Ne,“ rozhodla Amatis přísně. „Nesmíš vyjít z domu. Nesmíš se s nikým vidět. A už vůbec ne se svým bratrem.“

„Nesmím vyjít z domu?“ Clary to pohoršilo. „Chcete říct, že tady musím zůstat? Jako vězeň?“

85

„Je to jenom na den nebo na dva,“ sdělila jí Amatis, „a kromě toho, jsi nemocná. Potřebuješ se uzdravit. Voda z jezera tě skoro zabila.“

„Ale Jace…“

„Je s Lightwoodovými. Nemůžeš tam jít. V momentě, kdy tě uvidí, ohlásí Spolku, že jsi tady. A pak nebudeš mít potíže se Zákonem jenom ty, ale taky Luke.“

Ale Lightwoodovi mě neprozradí Spolku. To by přece neudělali… Ta slova jí odumřela na rtech. Neexistoval způsob, jak přesvědčit Amatis, že Lightwoodovi, které znala před patnácti lety, se změnili, že Robert s Marysou už nejsou slepě loajální fanatici. Tahle žena byla možná Lukova sestra, ale pro Clary byla stále cizí. A pro Luka téměř také. Neviděl ji celých šestnáct let, ani jednou se nezmínil, že existuje. Clary se opřela o polštáře a předstírala únavu. „Máte

pravdu,“ řekla. „Není mi dobře. Asi bych se měla prospat.“

„Dobrý nápad.“ Amatis se naklonila a vzala jí z ruky prázdný hrnek. „Kdyby sis chtěla dát sprchu, koupelna je na druhé straně chodby. A u nohou postele stojí truhla s mým starým oblečením. Vypadáš, že bys mohla mít podobnou velikost jako já v tvém věku, takže by ti mělo padnout. Na rozdíl od toho pyžama,“ dodala a slabě se usmála, což Clary neopětovala. Právě se totiž ze všech sil snažila potlačit chuť začít zklamaně bušit pěstmi do matrace.

Ve chvíli, kdy se za Amatis zavřely dveře, vyskočila Clary z postele a zamířila do koupelny v naději, že jí pobyt v horké sprše pomůže vyčistit hlavu. Ke své velké úlevě zjistila, že ať jsou lovci stínů jakkoli staromódní, přece jen už objevili krásu moderního vodovodního potrubí s tekoucí teplou a studenou vodou. Našla dokonce i mýdlo s pronikavou vůní citrusových plodů, kterým si mohla vymýt z vlasů úporný pach jezera Lyn. Když vyšla z koupelny, zabalená do dvou ručníků, cítila se mnohem lépe.

V ložnici se prohrabala Amatisinou truhlou. Její oblečení bylo pečlivě poskládáno a proloženo vrstvami šustivého papíru. Bylo tam něco, co vypadalo jako kusy školní uniformy – svetry z merinové vlny, jež měly na náprsní kapse vyšitý znak složený ze čtyř C otočených zády k sobě, skládané sukně a košile s úzkými manžetami. Pak tam byly bílé šaty omotané několika vrstvami hedvábného

papíru. Clary si pomyslela, že to jsou nejspíš svatební šaty, a pečlivě je odložila stranou. Pod nimi ležely další šaty. Byly ušité ze stříbrného hedvábí, lehkého jako pavučinka, a jejich váhu měla nést jen tenká ramínka ozdobená lesklými kamínky. Clary si nedokázala představit Amatis v něčem takovém, nemohla však z hlavy vyhnat myšlenku, že právě takové šaty si možná oblékala její matka, když chodila tančit s Valentýnem. Nechala šaty sklouznout zpět do truhly a mezi prsty jí projela hebká, chladná látka.

Na samém dně truhly byl poskládán bojový oděv lovců stínů.

Clary oděv vytáhla a zvědavě si jej rozložila v klíně. Když poprvé viděla Jace a Lightwoodovy, měli na sobě právě takový bojový oblek tvořený upnutou bundou a kalhotami z pevného tmavého materiálu. Při bližším pohledu zjistila, že materiál není pružný, ale spíše tuhý, byla to tenounká kůže zpracovaná až do úplné ohebnosti. V klíně jí ležela lehká bunda na zip a kalhoty s komplikovanými poutky na provléknutí opasku. Lovci stínů nosili velké, masivní opasky, na které si věšeli zbraně.

Samozřejmě že by si měla obléci některý z těch svetrů a možná sukni. To od ní Amatis pravděpodobně očekávala. Bojový oděv ji však něčím silně přitahoval. Vždycky byla zvědavá, vždycky ji zajímalo, jaké by to bylo…

O pár minut později byly ručníky přehozené přes pelest postele a Clary se překvapeně, avšak bez nejmenší známky pobavení prohlížela v zrcadle. Oděv jí padl jako ulitý. Byl těsný, ale ne příliš, a obepínal křivky jejích nohou a hrudníku. Vlastně se díky němu zdálo, že Clary opravdu nějaké křivky má, což pro ni byla celkem novinka. Nevypadala hrozivě, pochybovala totiž, že je něco takového vůbec možné, alespoň však působila vyšším dojmem a její vlasy v kontrastu s černým materiálem neobyčejně jasně zářily. Vypadám jako máma, pomyslela si Clary v šoku.

A měla pravdu. Jocelyn pod svým okouzlujícím zevnějškem vždy skrývala tvrdé a houževnaté jádro. Clary často přemýšlela, co se její matce v minulosti stalo, že byla taková, jaká byla, silná a nepoddajná, tvrdohlavá a nebojácná. Podobá se tvůj bratr Valentýnovi stejně, jako ty jsi podobná Jocelyn? zeptala se jí Amatis a Clary jí chtěla odpovědět, že ona se přece své matce vůbec

87

nepodobá, že její matka je, na rozdíl od Clary, krásná. Avšak Jocelyn, již znávala Amatis, byla přece tou dívkou, která zosnovala spiknutí proti Valentýnovi, která tajně zařídila spojení nefilim s podsvěťany, což mělo za následek zánik Kruhu a záchranu Dohod. Tahle Jocelyn by nikdy nezůstala jen tak sedět v domě a nečekala by, až se celý její svět rozpadne v prach.

Clary bez rozmýšlení přeběhla místnost a zastrčila petlici na dveřích. Pak přešla k oknu a otevřela je. Pod ním pořád ještě byla dřevěná mříž, která přiléhala ke kamenné zdi jako… jako žebřík, řekla si Clary. Úplně jako žebřík. A žebříky jsou přece naprosto bezpečné.

Zhluboka se nadechla a vylezla na okenní římsu.

Druhý den ráno přišli pro Simona strážní a zatřásli s ním, aby ho probudili z beztak už dost neklidného spánku provázeného podivnými sny. Tentokrát mu nezavázali oči, když ho vedli zpátky nahoru, takže se mu podařilo rychle nahlédnout mřížovými dveřmi do vedlejší cely. Pokud však doufal, že si prohlédne majitele chraptivého hlasu, který na něj předchozího večera mluvil, byla to lichá naděje. Přes mříže bylo vidět jen cosi, co vypadalo jako hromada nepotřebných starých hadrů.

Strážní Simona rychle vedli řadou šedivých chodeb a neváhali s ním prudce zatřást, když se moc dlouho díval jinam než přímo před sebe. Nakonec se zastavili v místnosti, jejíž stěny byly pokryty bohatě zdobenými tapetami. Na stěnách visely portréty různých mužů a žen v oblečení lovců stínů a do rámů obrazů byly vyryty runy. Pod jedním z největších portrétů stála červená pohovka, na níž seděl inkvizitor a v ruce držel nějaký stříbrný pohár. Nabídl jej Simonovi. „Krev?“ zeptal se. „Určitě už máš hlad.“

Naklonil pohár k Simonovi. Pohled na rudou tekutinu uvnitř na Simona mocně zapůsobil, stejně jako její pach. Žíly ho táhly ke krvi, jako by to byly provázky ovládané loutkářem. Byl to nepříjemný, téměř bolestivý pocit. „Je… lidská?“

Aldertree se zasmál. „Ale chlapče! Nebuď směšný. Je to jelení krev. Naprosto čerstvá.“

Simon nic neřekl. Bolel ho spodní ret, protože se na něj tlačily špičáky vysunuté z dásní, a v ústech ucítil svou vlastní krev. Naplnilo ho to nevolností.

Aldertreeho obličej se zkroutil do podoby sušené švestky.

„Božínku.“ Otočil se ke strážím. „Nechte nás o samotě, pánové,“ přikázal jim a oni se obrátili k odchodu. Jen konzul se zastavil ve dveřích a ohlédl se na Simona s nezaměnitelným výrazem prozrazujícím odpor.

„Ne, díky,“ odmítl Simon navzdory hutné pachuti v ústech. „Já tu krev nechci.“

„Tvé špičáky mi ale říkají opak, mladíku,“ namítl Aldertree srdečně. „Tady máš. Vezmi si to.“ Natáhl ruku s pohárem. Zdálo se, že se pach krve vznáší vzduchem v místnosti jako vůně růží v zahradě.

Simonovy špičáky ještě o kousek povyjely a zabodly se mu do rtu. Byly nyní plně vysunuté. Ta bolest byla jako rána do obličeje. Udělal krok dopředu, téměř proti své vůli, a vytrhl inkvizitorovi pohár z ruky. Třemi doušky ho vyprázdnil a pak, když si uvědomil, co udělal, jej položil na opěrku pohovky. Třásla se mu ruka. Inkvizitor jedna, já nula, pomyslel si.

„Doufám, že ta noc v cele nebyla příliš nepohodlná. Nemá to být žádná mučírna, chlapče, spíše něco jako prostory určené k nucenému rozjímání. Já jsem toho názoru, že rozjímání skvěle napomáhá soustředění, souhlasíš se mnou? Je nezbytné pro jasné uvažování. A já doufám, že sis tam na uvažování udělal čas. Působíš jako přemýšlivý mladý muž.“ Inkvizitor naklonil hlavu na stranu. „Víš, že tu přikrývku jsem ti tam dolů přinesl vlastníma rukama? Nechtěl bych, aby ti byla zima.“

„Já jsem upír,“ připomněl mu Simon. „Nám nebývá zima.“

„Aha.“ Inkvizitor se zatvářil zklamaně.

„Ale ocenil jsem všechny ty Davidovy hvězdy a Šalomounovu pečeť,“ dodal Simon suše. „Vždycky mě potěší, když zjistím, že se někdo zajímá o moje náboženství.“

„Ale no jistě, jistě!“ Aldertree se rozzářil. „Ty rytiny jsou úžasné, že? Naprosto okouzlující, a samozřejmě také stoprocentně spolehlivé. Vsadím se, že jakýkoli pokus dotknout se dveří cely by ti

89

úplně seškvařil kůži na ruce!“ Zasmál se, ta představa ho zjevně pobavila. „Ale k věci. Mohl bys kvůli mně udělat krok dozadu, chlapče? Prokážeš mi tím obrovskou laskavost, víš?“

Simon udělal krok dozadu.

Nic se nestalo, inkvizitorovy oči se však rozšířily. Odulá kůže kolem nich byla napjatá a lesklá. „Je to pravda,“ vydechl.

„Co je pravda?“

„Podívej se, kde stojíš, Simone. Rozhlédni se kolem sebe.“

Simon se rozhlédl. V místnosti se nic nezměnilo, takže mu chvíli trvalo, než pochopil, co tím Aldertree myslí. Stál totiž v jasné skvrně tvořené slunečními paprsky, které dovnitř pronikaly oknem vysoko nad jejich hlavami.

Aldertree se téměř kroutil nadšením. „Stojíš na přímém slunečním světle a vůbec nijak to na tebe nepůsobí. Skoro jsem tomu nevěřil, tedy samozřejmě mi to říkali, ale nikdy jsem nic podobného neviděl.“

Simon nic neříkal. Zdálo se, že na to ani není co říci.

„A tady se přímo nabízí jedna otázka pro tebe,“ pokračoval Aldertree. „A to, jestli víš, proč u tebe k tomuhle jevu došlo.“

„Možná jsem prostě hodnější než ostatní upíři.“ Simona okamžitě zamrzelo, že promluvil. Aldertree přimhouřil oči a na spánku mu naskočila žíla podobná tlustému červovi. Evidentně neměl rád vtipy, které sám nepronesl.

„Velice vtipné, velice vtipné,“ poznamenal. „Zeptám se tě na tohle: stal se z tebe světlomilec už ve chvíli, kdy jsi povstal z hrobu?“

„Ne.“ Simon odpověděl velice opatrně. „Ne. Nejdřív mi slunce způsobovalo popáleniny. I pár slunečních paprsků mi dokázalo seškvařit kůži.“

„Jistě.“ Aldertree horlivě přikývl, jako by tím naznačoval, že tak to přece má být. „Takže kdy sis poprvé všiml, že se můžeš bezbolestně vystavit dennímu světlu?“

„Bylo to ráno po té velké bitvě na Valentýnové lodi…“

„Během níž tě Valentýn zajal, nemám pravdu? Zajal tě a věznil tě na své lodi, protože chtěl použít tvoji krev k provedení rituálu pekelné přeměny.“

„Takže vy už vlastně všechno víte,“ řekl Simon. „To už mě ani k ničemu nepotřebujete.“

„Ale ne, to se pleteš!“ vykřikl Aldertree a vyhodil ruce do vzduchu. Simon si všiml, že má velmi malé dlaně, tak malé, že na konci jeho boubelatých paží působily téměř nemístně. „Můžeš nám sdělit ještě spoustu informací, milý chlapče! Například pořád musím přemýšlet o tom, jestli na té lodi nedošlo k něčemu, co tě změnilo. Nenapadá tě něco?“

Napil jsem se Jaceovy krve, pomyslel si Simon, napůl v pokušení sdělit tuto odpověď inkvizitorovi, jen aby ho poškádlil. Pak si ale překvapeně uvědomil: Napil jsem se Jaceovy krve. Že by ho změnilo právě tohle? Bylo to možné? A ať už to bylo možné, nebo ne, mohl inkvizitorovi říci, co Jace udělal? Chránit Clary byla jedna věc, chránit Jace zase druhá. Nic Jaceovi nedlužil.

Jenže to nebyla tak úplně pravda. Jace mu dal napít své krve a zachránil mu tím život. Udělal by něco takového jiný lovec stínů jen kvůli upírovi? A záleželo na tom, jestli to Jace ve skutečnosti udělal kvůli Clary? Vzpomněl si na svá vlastní slova: Mohl jsem tě zabít. Jace mu na to odpověděl: Nechal bych tě. Nedokázal nijak odhadnout, do jakých potíží by se Jace mohl dostat, kdyby se Spolek dozvěděl, že zachránil Simonovi život, a hlavně jakým způsobem se to stalo.

„Vůbec nic si z té lodi nepamatuju,“ řekl Simon. „Myslím, že mě Valentýn asi musel něčím omámit.“

Aldertreeho obličej se zasmušil. „To je špatná zpráva. Moc špatná. Hrozně nerad to slyším.“

„Mě to taky mrzí,“ ujistil ho Simon, přestože to nebyla pravda.

„Takže si opravdu vůbec nic nepamatuješ? Ani jeden jediný výmluvný detail?“

„Pamatuju si jenom to, že jsem omdlel, když mě Valentýn napadl, a potom už jsem se probudil na… na Lukově dodávce, cestou domů. Na nic dalšího si nevzpomínám.“

„To je nadělení, to je nadělení.“ Aldertree se zachumlal do své kápě. „Doneslo se mi, že Lightwoodovi si tě celkem oblíbili, ostatní členové Spolku však nemají… tolik porozumění. Zajal tě Valentýn a ty jsi z té situace vyklouzl se zvláštní novou schopností, kterou jsi

91

nikdy předtím neměl. A teď sis našel cestu do srdce Idrisu. Chápeš přece, jak to vypadá.“

Kdyby Simonovi stále ještě bilo srdce, bušilo by mu teď jako o závod. „Vy si myslíte, že jsem Valentýnův zvěd.“

Aldertree se zatvářil šokované. „Ale chlapče, chlapče, já ti samozřejmě věřím. Věřím ti z celého srdce! Ale Spolek…, víš, Spolek dokáže být velice podezřívavý. Tolik jsme doufali, že nám dokážeš pomoci. Neměl bych ti to říkat, ale mám pocit, že ti můžu věřit – víš. Spolek se ocitl ve strašných potížích.“

„Spolek?“ To Simona zmátlo. „Ale co má tohle všechno společného s…“

„Víš,“ pokračoval Aldertree, „Spolek je rozštěpený na dvě frakce, dalo by se říci, že válčí sám se sebou, že je ve válečném stavu. Došlo k několika chybám, za něž mohla předchozí inkvizitorka i další lidé. Možná teď bude lepší to moc nerozebírat. Určitě ale chápeš, že tím byla zpochybněna autorita samotného Spolku, funkce konzula a inkvizitora. Vždy to vypadalo, že je Valentýn o krok před námi, jako by předem znal naše plány. Rada nebude naslouchat mým ani Malachiášovým doporučením, rozhodně ne po tom, co se stalo v New Yorku.“

„Myslel jsem, že za to mohla inkvizitorka…“

„Jenže právě Malachiáš ji jmenoval do funkce. Tehdy samozřejmě neměl tušení, že se úplně zblázní…“

„Jde ale o to, jak to teď vypadá,“ řekl Simon trochu trpce.

Na Aldertreeho čele znovu naskočila žíla. „Chytrá úvaha,“ připustil. „A trefná. Je důležité, jak věci vypadají navenek, a v politice to platí dvojnásob. Podaří se ti přesvědčit jakýkoli dav, pokud mu předložíš dobrý příběh.“ Naklonil se dopředu a provrtal Simona pohledem. „A já ti teď jeden příběh povím. Dobře poslouchej. Lightwoodovi byli kdysi členy Kruhu. V určitém okamžiku se Kruhu zřekli a byla jim udělena milost za předpokladu, že budou žít mimo Idris, pojedou do New Yorku a povedou tamější Institut. Jejich záznamy byly zcela bez poskvrny, což jim začalo získávat zpět důvěru Spolku. Celou tu dobu však věděli, že je Valentýn naživu. Celou dobu byli jeho oddanými služebníky. Vzali k sobě jeho syna…“

„Ale oni přece nevěděli…“

„Buď zticha,“ zavrčel na něj inkvizitor a Simon zmlknul.

„Pomohli Valentýnovi najít Nástroje smrti a provést rituál pekelné přeměny. Když inkvizitorka zjistila, o co se potají snaží, zosnovali její smrt při bitvě na lodi. A teď přijeli sem, do srdce Spolku, s cílem vyzvědět naše plány a okamžitě je vyzradit Valentýnovi, aby nás mohl porazit a konečně podrobit všechny nefilim své vůli. A tebe přivezli s sebou, tebe, upíra, kterému neublíží sluneční paprsky, aby odvedli pozornost od svých pravých plánů na obnovení staré slávy Kruhu a zničeni Zákona.“ Inkvizitor se naklonil dopředu a z jeho prasečích oček létaly blesky. „Tak co si myslíš o tomhle příběhu, upíre?“

„Myslím si, že je ta vaše historka úplně šílená,“ usoudil Simon. “A má v sobě větší trhliny než silnice na Kent Avenue v Brooklynu, kterou mimochodem už několik let nikdo nevyasfaltoval. Nechápu, čeho doufáte, že tímhle dosáhnete…“

„Doufám?“ zopakoval Aldertree. „Já v nic nedoufám, podsvěťane. Já celým svým srdcem vím. Vím, že je mou svatou povinností zachránit Spolek.“

„Lhaním?“ namítl Simon.

„Příběhem,“ opravil ho Aldertree. „Velcí státníci vytvářejí příběhy, aby přinesli svému lidu inspiraci.“

„Ale tím, že všechno hodíte na Lightwoodovy, jim žádnou inspiraci nepřinesete…“

„Vždy se musí přinášet oběti,“ nenechal se přerušit Aldertree. Obličej se mu upoceně leskl. „Až Rada získá společného nepřítele a důvod znovu začít věřit Spolku, zase se sjednotí. Když vezmeš v úvahu tohle, co proti tomu znamená jedna rodina? A pochybuji, že se něco stane dětem Lightwoodových. Ty z ničeho obviněny nebudou. Možná snad ten nejstarší chlapec. Ale ostatní…“

„To nemůžete udělat,“ řekl Simon. „Téhle historce nikdo neuvěří.“

„Lidé vždy věří tomu, čemu věřit chtějí,“ prohlásil Aldertree, „a Spolek potřebuje někoho, na koho by svalil vinu. Já mohu viníka dodat. Ale potřebuji k tomu tebe.“

„Mě? Co to má společného se mnou?“

93

„Potřebuji tvé přiznání.“ Inkvizitorův obličej byl teď rudý vzrušením. „Přiznej se k tomu, že sloužíš Lightwoodovým a že všichni pracujete pro Valentýna. Přiznej se a já k tobě budu shovívavý. Pošlu tě zpět k tvým lidem. To ti přísahám. Ale potřebuji tvé přiznání, aby mi Spolek uvěřil.“

„Chcete, abych se přiznal k něčemu, co není pravda,“ řekl Simon. Věděl, že jen opakuje to, co už inkvizitor řekl, jeho myslí však zmítal chaos. Nedokázal se zachytit ani jediné myšlenky. Hlavou mu vířily obličeje Lightwoodových – Aleka popadajícího dech na strmé cestě ke Gardu, Isabeliných tmavých očí upřených přímo na něj, Maxe skloněného nad knihou.

A Jace. Jace byl jedním z nich, jako by mu v žilách kolovala krev Lightwoodovy rodiny. Přestože jeho jméno inkvizitor nezmínil, Simonovi bylo jasné, že Jace zaplatí stejnou cenu jako ostatní.

A všechno, co se dělo jemu, se dělo i Clary. Simon se zamyslel nad tím, jak k tomu vlastně došlo, že byl najednou svázán s těmito lidmi, s lidmi, kteří v něm neviděli nic víc než podsvěťana, přinejlepším polovičního člověka.

Zvedl oči a setkal se s inkvizitorovým pohledem. Aldertree měl zvláštní, uhlově černé oči. Dívat se do nich bylo jako dívat se do temnoty. „Ne,“ prohlásil Simon. „Ne, tohle já neudělám.“

„Ta krev, co jsem ti dal,“ řekl mu Aldertree, „je poslední, kterou uvidíš, dokud od tebe neuslyším jinou odpověď.“ V jeho hlase nezbyla jediná stopa laskavosti, dokonce ani falešné laskavosti.

„Budeš se divit, jakou dostaneš žízeň.“ Simon na to neodpověděl.

„Takže další noc v cele,“ uzavřel inkvizitor, vstal a natáhl se ke zvonku, aby přivolal stráže. „Tam dole je to příjemně klidné, že? Mám za to, že klidné prostředí někdy dokáže vyřešit jisté potíže s pamětí, nemyslíš?“

Clary byla sice přesvědčená, že si pamatuje, kudy s Lukem předchozího večera přišli, avšak ukázalo se, že neměla tak úplně pravdu. Jako nejlepší strategie jí proto přišlo vydat se do středu města, kde se bude moci zeptat na cestu, když však stanula na kamenném náměstíčku s nepoužívanou studnou, najednou si

nedokázala vzpomenout, zda má odsud zabočit doleva, nebo doprava. Rozhodla se jít doleva, čímž se ocitla ve změti klikatých uliček, které se všechny navzájem podobaly. S každou další z nich si Clary přišla víc a víc ztracená.

Nakonec se vynořila na širší ulici lemované obchody. Po obou stranách ulice spěchali chodci a žádný z nich jí nevěnoval sebemenší pozornost. Pár z nich mělo také na sobě bojový oděv, i když většina ne. Venku bylo chladno, takže se hlavním hitem dne staly dlouhé staromódní kabáty. Ostrý vítr vyvolal v Clary toužebnou vzpomínku na její zelený sametový kabát, který visel v Amatisině pokoji pro hosty.

Luke nelhal, když jí tvrdil, že se na zasedání sjeli lovci stínu z celého světa. Clary prošla kolem Indky v nádherném zlatém sárí, která měla na řetězu kolem pasu zavěšeny dvě zahnuté dýky. Do jedné výlohy plné zbraní se díval vysoký muž s tmavou pletí a ostře řezanou aztéckou tváří. Na obou zápěstích měl několik náramků ze stejného lesklého materiálu, z něhož byly i démoni věže. O kousek dál ve stejné ulici stál muž v dlouhém nomádském rouchu a studoval cosi, co vypadalo jako plán města. Při pohledu na něj sebrala Clary odvahu a přistoupila ke kolemjdoucí ženě v těžkém brokátovém kabátě, aby se jí zeptala na cestu do Knížecí ulice. Jestli měla někdy nastat chvíle, kdy nebudou obyvatelé města podezřívaví k lidem, kteří zjevně neví, kudy mají jít, pak to muselo být právě nyní.

Její instinkt ji nezradil. Žena jí rychle a beze stopy zaváhání sdělila několik pokynů. „Pak na konci Starého kanálu zahneš vpravo, přejdeš přes kamenný most a tam už začíná Knížecí ulice.“ Usmála se na Clary. „Jdeš k někomu konkrétnímu?“

„K Penhallowovým.“

„Aha, tak to je ten modrý dům se zlatým zdobením, přímo u kanálu. Je dost velký, nemůžeš ho minout.“

Měla pravdu jen částečně. Byl to opravdu velký dům, Clary však kolem něj bez zastavení prošla, než si uvědomila svoji chybu a vrátila se, aby si budovu znovu prohlédla. Vlastně je to spíš indigo než modrá, pomyslela si, ale koneckonců ne všichni lidé přemýšleli o barvách stejným způsobem jako ona. Většina jich nedokázala poznat rozdíl mezi citrónovou a šafránovou žlutí. A to se ty dvě barvy jedna

95

druhé ani zdaleka nepodobaly! A zdobení na domě nebylo zlaté, ale bronzové. Mělo pěkný tmavě bronzový odstín, jako by tam ten dům stál už mnoho let, což byla nejspíš pravda. Všechno v tomto městě bylo tak starobylé…

Tak dost, poručila si Clary. Tohle se jí stávalo pokaždé, když byla nervózní, nechávala pak svoje myšlenky putovat do nejrůznějších náhodných směrů. Otřela si ruce o kalhoty. Měla vlhké, upocené dlaně. Látka kalhot působila na dotek drsně a suše jako hadí šupiny.

Vyšla po schodech a vzala do ruky těžké klepadlo na dveřích. Mělo tvar andělských křídel, a když je nechala dopadnout, ozval se zvuk podobný vyzvánění obrovského zvonu. O chvíli později se dveře rozletěly dokořán a na prahu stanula Isabela Lightwoodová s očima rozšířenýma překvapením.

„Clary?!“

Clary se slabě usmála. „Ahoj, Isabelo.“

Isabela se opřela o rám dveří a nasadila zasmušilý výraz. „A do háje.“

Když se Simon zase ocitl v cele, zhroutil se na postel a poslouchal, jak se kroky stráží vzdalují od jeho dveří. Další noc. Další noc tady dole ve vězení, protože inkvizitor čeká, až si Simon

„vzpomene“. Chápeš přece, jak to vypadá. Ani v nejhorších představách, ani v nejstrašlivějších nočních můrách Simona nikdy nenapadlo, že by si o něm někdo mohl myslet, že se spolčil s Valentýnem. Valentýn nenáviděl podsvěťany, a to pořádně. Valentýn Simona podřezal, počkal, až z něj vyteče všechna krev, a pak ho nechal umřít. I když je pravda, že tohle inkvizitor nemohl vědět.

Za zdí se ozval šramot. „Musím se přiznat, že jsem byl zvědavý, jestli se vrátíš,“ ozval se chraptivý hlas, který si Simon pamatoval z předchozí noci. „Takže chápu to správně, že jsi inkvizitorovi nedal to, co po tobě chce?“

„Nejspíš ano,“ odpověděl Simon a přiblížil se ke stěně. Přejel prsty po kameni, jako by v něm hledal nějakou puklinu, nějaký otvor, jímž by se mohl podívat na druhou stranu, nic ale nenašel. „Kdo jste?“

„Je to neústupný člověk, tenhle Aldertree,“ pokračoval hlas, jako by Simon vůbec nepromluvil. „Ten se jen tak lehce nevzdá.“

Simon se opřel o vlhkou stěnu. „Tak to asi vypadá, že tady dole nějakou dobu zůstanu.“

„Nepředpokládám, že bys byl ochotný mi prozradit, co od tebe inkvizitor chce…“

„Proč to chcete vědět?“

Smích, který se ozval místo odpovědi, zněl jako skřípění kovu o kámen. „Jsem v téhle cele déle než ty, světlomilče, a jak sám vidíš, nenabízí se tu moc příležitostí, jak zaměstnat myšlenky. Jakékoli rozptýlení přijde vhod.“

Simon si položil ruce na břicho. Jelení krev v něm utišila nejhorší hlad, ale nebylo jí dost. Celé tělo ho stále bolelo žízní. „Proč mi tak pořád říkáte?“ zeptal se. „Světlomilec.“

„Zaslechl jsem, jak se o tobě baví stráže. O upírovi, který může chodit po venku za denního světla. Nic takového ještě nikdy nikdo neviděl.“

„A přece už pro to máte slovo. To je ale náhoda.“

„Je to podsvětanské slovo, Spolek ho nepoužívá. Podsvěťané si o stvořeních, jako jsi ty, vyprávějí legendy. Překvapuje mě, že to nevíš.“

„Já jsem podsvěťan teprve krátce,“ vysvětlil Simon. „Ale vypadá to, že toho o mně dost víte.“

„Stráže se baví nejrůznějšími drby,“ řekl hlas. „A to, že Lightwoodovi pronesli portálem krvácejícího, umírajícího upíra, to už je pořádný drb. I když musím říct, že jsem nečekal, že se tu objevíš, tedy dokud pro tebe nezačali upravovat celu. Překvapuje mě, že s tím Lightwoodovi souhlasili.“

„Proč by s tím neměli souhlasit?“ opáčil Simon hořce. „Já přece nic neznamenám. Jsem podsvěťan.“

„Tak k tomu možná přistupuje konzul,“ namítl hlas. „Ale Lightwoodovi…“

Následovalo krátké ticho. „Lovci stínů, kteří žijí mimo Idris, a především ti, kteří vedou Instituty, bývají tolerantnější. A naopak, místní členové Spolku jsou o dost… úzkoprsejší.“

„A co vy?“ zeptal se Simon. „Vy jste podsvěťan?“

97

„Podsvěťan?“ Simon si tím nebyl jistý, avšak zdálo se mu, že se v cizincově hlase ozval náznak hněvu, jako by mu měl neznámý tu otázku za zlé. „Jmenuji se Samuel. Samuel Blackburn. Jsem jedním z nefilim. Před lety jsem byl členem Kruhu, společně s Valentýnem. Při povstání jsem zabíjel podsvěťany. Nejsem jedním z nich.“

„Aha.“ Simon polkl. V ústech cítil slanou pachuť. Vzpomněl si, ze členové Valentýnova Kruhu byli Spolkem dopadeni a potrestáni, tedy až na ty, kterým se podobně jako Lightwoodovým podařilo uzavřít se Spolkem dohodu nebo kteří výměnou za odpuštění souhlasili s exilem. „A to jste od té doby pořád tady?“

„Ne. Po povstání jsem vyklouzl z Idrisu, než mě mohli chytit. Zůstal jsem mimo celé roky – roky! –, ale pak jsem si začal bláhově myslet, že už na mě zapomněli, a vrátil jsem se. Samozřejmě že mě okamžitě zatkli. Spolek má své metody sledování nepřátel. Předvedli mě před inkvizitorku a celé dny mě vyslýchali. Když se mnou byli hotoví, zavřeli mě sem.“ Samuel si povzdechl. „Ve Francii se tomuhle typu vězení říká oubliette. Znamená to ‚místo zapomnění‘. Právě sem se odhazují odpadky, na které chtějí lidé zapomenout, tady totiž můžou v klidu shnít, aniž by někoho obtěžoval jejich zápach.“

„No dobře. Já jsem podsvěťan, což je něco jako odpadky. Ale vy ne. Vy jste lovec stínů.“

„Jsem lovec stínů, který se spolčil s Valentýnem. To mě staví na tvoji úroveň. Nebo možná ještě níž. Jsem přeběhlík.“

„Ale spousta lovců stínů přece bývala členy Kruhu – třeba Lightwoodovi, Penhallowovi…“

„Všichni se Kruhu zřekli. Obrátili se k Valentýnovi zády. Já ne.“

„Vy ne? Ale proč ne?“

„Protože se Valentýna bojím víc než Spolku,“ odpověděl Samuel.

„A kdybys měl dost rozumu, světlomilče, byl bys na tom stejně.“

„Ale vždyť ty máš přece být v New Yorku!“ vykřikla Isabela.

„Jace říkal, že ses nakonec rozhodla zůstat doma. Říkal, že jsi chtěla být se svou matkou!“

„Jace lhal,“ prohlásila Clary rezolutně. „Nechtěl mě tady, takže mi neřekl, kdy vyrážíte, a pak vám napovídal, že jsem změnila názor.

Vzpomínáš si, jak jsi mi jednou řekla, že Jace nikdy nelže? To teda byla pěkná blbost.“

„Za normálních okolností nelže nikdy,“ bránila se Isabela, která úplně zbledla. „Poslouchej, přišla jsi sem – teda chci říct, má to něco do činění se Simonem?“

„Se Simonem? Ne. Simon je v bezpečí doma v New Yorku, díky bohu. I když bude hrozně naštvanej, že se se mnou nemohl rozloučit.“ Isabelin nechápavý výraz začínal lézt Clary na nervy. „No tak, Isabelo. Pusť mě dovnitř. Potřebuju mluvit s Jacem.“

„Takže… tys sem dorazila na vlastní pěst? Dostala jsi od Spolku povolení? Prosím tě, řekni mi, že máš povolení Spolku.“

„Ne tak úplně…“

„Tys porušila Zákon?“ Isabelin hlas se zvedl do výšky a pak zase klesl. Pokračovala téměř šeptem: „Jestli se to Jace dozví, bude vzteky skákat do stropu. Clary, musíš se vrátit domů.“

„Ne. Musím zůstat tady,“ řekla Clary, i když si sama nebyla moc jistá, z čeho pramení její neústupnost. „A potřebuju mluvit s Jacem.“

„Teď na to není vhodná doba.“ Isabela se úzkostlivě rozhlédla kolem sebe, jako by doufala, že se poblíž objeví někdo, koho by mohla požádat, aby jí pomohl dostat Clary z dohledu. „Prosím tě, vrať se do New Yorku. Prosím…“

„Myslela jsem si, že mě máš ráda, Izzy.“ Clary se rozhodla vsadit na Isabelin pocit viny.

Isabela se kousla do rtu. Byla oblečená do bílých šatů a vlasy měla vyčesané nahoru a sepnuté sponkami. Vypadala mladší než obyčejně. Za ní Clary viděla chodbu s vysokým stropem, na jejíchž stěnách visely starobyle působící olejomalby. „Já tě přece mám ráda. Ale jde o to, že Jace… Proboha, co to máš vůbec na sobě? Kde jsi sehnala oblečení do boje?“

Clary se na sebe podívala. „To je na dlouhý vyprávění.“

„V tomhle nemůžeš jít dál. Jestli tě Jace uvidí…“

„No a co, že mě uvidí? Isabelo, já jsem sem dorazila kvůli svojí matce, jsem tu kvůli ní. Jace mě tady možná nechce, ale nemůže mě donutit, abych zůstala doma. Já teď musím být tady. Moje matka ode mě čekala, že to pro ni udělám. Ty bys to pro svoji matku taky udělala, ne?“

99

„Samozřejmě,“ řekla Isabela. „Ale Clary, Jace má svoje důvody…“

„Tak to bych si ráda poslechla, jaký důvody to jsou.“ Clary se přikrčila a prosmýkla se pod Isabelinou nataženou paží dovnitř.

„Clary!“ vyjekla Isabela a rozběhla se za ní, Clary však už byla daleko v chodbě. Soustředila se na úprk před Isabelou, zároveň si však stihla všimnout, že je tento dům postaven podobně jako Amatisin, že je vysoký a úzký, avšak o hodně větší a nákladněji zařízený. Chodba vedla do místnosti s vysokými okny a výhledem na kanál. Hladinu křižovaly bílé lodě, jejichž plachty uháněly nad vodou jako pampelišková semínka unášená větrem. Na pohovce u jednoho z oken seděl černovlasý chlapec a četl si knihu.

„Sebastiáne!“ zavolala na něj Isabela. „Nepouštěj ji nahoru!“ Chlapec překvapeně vzhlédl a o zlomek vteřiny později už stál před Clary a bránil jí v cestě ke schodům. Clary se zastavila. Nikdy předtím neviděla nikoho, kdo by se dokázal pohybovat takovou rychlostí, tedy kromě Jace. Chlapec ani nebyl udýchaný, dokonce se na ni usmíval.

„Tak tohle je ta slavná Clary.“ Tvář se mu rozzářila úsměvem a Clary zatajila dech. Už několik let si sama pro sebe kreslila na pokračování komiks. Vyprávěl o královském synovi, na něhož byla uvržena kletba, která způsobovala, že každý, koho ten princ miloval, zemřel. Vložila do snění o tomto temném, romantickém, tajemném princi veškerou svou představivost, a on teď najednou stál přímo před ní – měl stejnou bledou pleť, stejné rozcuchané vlasy a oči tmavé tak, že v nich panenky téměř splývaly s duhovkami. Stejné vysedlé lícní kosti a hluboké oči lemované dlouhými řasami. Věděla, že toho chlapce nikdy předtím neviděla, a přesto…

Chlapec měl ve tváři zmatený výraz. „Myslím, že… Neviděli jsme se už někde?“

Clary zavrtěla hlavou, neschopná slova.

„Sebastiáne!“ Isabele se uvolnily vlasy ze sponek a teď jí volně splývaly na ramena. Vrhala kolem sebe zuřivé pohledy. „Nebuď na ni milej. Vůbec tady nemá být. Clary, jeď domů.“

Clary silou vůle odtrhla pohled od Sebastiána a nevraživě se zadívala na Isabelu. „Co? Zpátky do New Yorku? A jak se tam mám asi dostat?“

„A jak ses dostala sem?“ zajímal se Sebastián. „Nepozorovaně proniknout do Alicante je docela těžký úkol.“

„Prošla jsem portálem,“ řekla Clary.

„Portálem?“ Isabela se tvářila udiveně. „Ale v New Yorku už přece ani jeden portál nezbyl. Valentýn je oba zničil…“

„Já vám nemusím nic vysvětlovat,“ sdělila jí Clary. „Aspoň dokud mi neřeknete pár věcí. Tak zaprvé: Kde je Jace?“

„Není tady,“ odpověděla Isabela přesně ve chvíli, kdy Sebastián řekl: „Je nahoře.“

Isabela se k němu obrátila. „Sebastiáne! Buď zticha!“

Sebastián vypadal zaskočeně. „Vždyť je to jeho sestra. Určitě ji chce taky vidět, ne?“

Isabela otevřela pusu a hned ji zase zavřela. Clary poznala, že Isabela zvažuje, zda bude rozumnější začít nic netušícímu Sebastiánovi vysvětlovat Claryin komplikovaný vztah k Jaceovi, nebo vystavit Jace nepříjemnému překvapení. Nakonec vyhodila ruce do vzduchu v odevzdaném gestu. „Tak dobře, Clary,“ řekla hlasem, z něhož čišel takový hněv, že to bylo neobvyklé i na Isabeliny poměry.

„Tak si jdi a udělej, co sis usmyslela, bez ohledu na to, komu to ublíží. Tak to přece děláš vždycky, ne?“

Au. Clary vrhla na Isabelu vyčítavý pohled a pak se obrátila zpět k Sebastiánovi, který jí beze slova ustoupil z cesty. Proběhla kolem něj a vyletěla po schodišti nahoru. Zaslechla, jak Isabela dole křičí na nebohého Sebastiána. To bylo pro Isabelu typické – pokud bylo zrovna potřeba na někoho svalit vinu, Isabela si k tomu pokaždé vybrala libovolného mladíka, pokud se v jejím okolí nějaký vyskytoval.

Schodiště ústilo na odpočívadlo s okenním výklenkem, který nabízel výhled na město. Ve výklenku seděl malý chlapec a četl si. Když Clary zdolala schody, vzhlédl a překvapeně zamrkal. „Tebe znám.“

„Ahoj, Maxi. Já jsem Clary, Jaceova sestra. Vzpomínáš si na mě?“

101

Max se rozzářil. „Poradila jsi mi, jak se má číst Naruto,“ řekl a ukázal jí knihu, kterou četl. „Podívej se, pořídil jsem si další svazek. Tenhle se jmenuje…“

„Maxi, já si teď s tebou nemůžu povídat. Slibuju, že se na tu tvoji knížku podívám později, ale nevíš, kde je Jace?“

Max se zasmušil. „V támhletom pokoji,“ oznámil jí a ukázal na poslední dveře na konci chodby. „Chtěl jsem tam jít s ním, ale on mi tvrdil, že má na práci nějaké dospělácké věci. To mi teď říkají všichni.“

„To mě mrzí,“ řekla Clary, ale na rozhovor se už moc nesoustředila a její myšlenky běžely napřed. Co řekne Jaceovi, až ho uvidí, a co řekne on jí? Když mířila chodbou ke dveřím, uvažovala: Radši se budu chovat přátelsky, ne naštvaně. Kdybych na něj hned začala ječet, jenom se stáhne do sebe. Musí přece pochopit, že sem patřím stejně jako on. Nepotřebuju chránit jako vzácná čínská váza. Já jsem taky dost silná…

Otevřela dveře dokořán. Zdálo se, že místnost za nimi slouží jako knihovna, kolem stěn se totiž táhly police s knihami. Byla tam spousta světla, které dovnitř proudilo velkým, vysokým oknem. Uprostřed místnosti stál Jace. Nebyl však sám, ani zdaleka. Byla tam s ním černovláska, kterou Clary nikdy předtím neviděla, a tiskli se k sobě ve vášnivém objetí.

6

ZLÁ KREV

Clary se zmocnila závrať, jako by náhle v místnosti nezůstal žádný vzduch. Pokusila se nenápadně zmizet, ale zakopla a vrazila ramenem do dveří. Ty se s bouchnutím zavřely a Jace s dívkou se od sebe odtrhli.

Clary ztuhla. Oba dva na ni zírali. Všimla si, že dívka má rovné černé vlasy po ramena a je velice hezká. Horní knoflíky blůzky měla rozepnuté, takže byl vidět kousek krajkové podprsenky. Clary měla pocit, že se asi za chvíli pozvrací.

Dívčiny ruce se zvedly k blůze a rychle zapnuly pár knoflíků. Netvářila se příliš nadšeně. „Tak moment,“ řekla zamračeně. „A ty jsi kdo?“

Clary neodpověděla, jen se dívala na Jace, který na ni nevěřícně civěl. Z tváře se mu zcela vytratila barva, což dávalo vyniknout tmavým kruhům pod jeho očima. Díval se na Clary se stejným výrazem, jako by zíral do hlavně pistole.

„Aline.“ Jaceův hlas postrádal jakoukoli vřelost nebo život.

„Tohle je moje sestra Clary.“

„Aha. Aha!“ Obličej Aline se uvolnil do lehce rozpačitého úsměvu. „Promiň! Páni, to je ale zvláštní způsob, jak se seznámit. Ahoj, já jsem Aline.“

Přiblížila se s nataženou rukou ke Clary. Stále se usmívala. Myslím, že se jí asi nezvládnu dotknout, pomyslela si Clary s narůstající hrůzou. Podívala se na Jace, který jí zřejmě její rozpoložení vyčetl z očí. Bez úsměvu vzal Aline za ramena a řekl jí něco do ucha. Zatvářila se překvapeně, pokrčila rameny a bez dalších okolků zamířila ke dveřím.

Clary zůstala s Jacem sama. Sama s někým, kdo se na ni stále ještě díval, jako by se před ním právě zhmotnila jeho nejhorší noční můra.

„Jaci,“ oslovila ho a udělala krok k němu.

103

Ustoupil před ní, jako by byla jedovatá. „Clary, co tady u Anděla pohledáváš?“ zeptal se.

Navzdory všemu ji nevlídný tón v jeho hlase zabolel. „Mohl bys aspoň předstírat, že jsi rád, že mě vidíš. Aspoň trošičku.“

„Já ale nejsem rád, že tě vidím,“ odsekl. Do tváře se mu vrátilo trochu barvy, kruhy pod očima mu však stále vyvstávaly na kůži jako šedé stíny. Clary čekala, že řekne ještě něco, zdálo se však, že se spokojí s tím, že na ni bude upřeně a s neskrývaným zděšením zírat. S jakousi přízračnou jasností přitom vnímala, že má na sobě černý svetr, který mu kolem zápěstí zplihle visí, jako by Jace zhubnul, a že nehty na rukou má okousané až do masa. „Ani trochu.“

„Tohle nejsi ty,“ řekla. „Nesnáším, když se chováš takhle…“

„Aha, tak ty to nesnášíš? No, tak to bych s tím měl asi rychle přestat, co? Ty přece taky vždycky uděláš všechno, o co tě požádám.“

„Na to, cos udělal, jsi neměl nejmenší právo!“ vyjela na něj v náhlém záchvatu hněvu. „Takhle mi lhát! Neměl jsi žádný právo…“

„Jistě že jsem na to měl právo!“ rozkřikl se na ni. Uvědomila si, že na ni ještě nikdy předtím nekřičel. „Měl jsem na to právo – jsi úplně pitomá. Jsem tvůj bratr a –“

„A co? Jsi můj bratr, takže jsem tvůj majetek? Nejsem tvůj majetek, ať už jsi můj bratr, nebo ne!“

Dveře za Clary se rozletěly. Stál v nich Alek, oblečený do nenápadné dlouhé bundy tmavě modré barvy. Měl rozčepýřené vlasy, boty od bahna a v jeho obvykle klidném obličeji se zračil nevěřícný výraz. „Co se tady u všech všudy děje?“ zeptal se a ohromeně přeskakoval pohledem z Jace na Clary. „Snažíte se tady navzájem zabít?“

„Ale vůbec ne,“ odpověděl Jace. Clary si všimla, že všechen jeho vztek i zděšení zmizely jako mávnutím kouzelného proutku a on byl zase ledově klidný. „Clary je právě na odchodu.“

„Výborně,“ řekl Alek, „protože já si s tebou musím o něčem promluvit, Jaci.“

„Copak už v tomhle domě nikdo neříká ‚Ahoj, rád tě vidím‘?“ Postěžovala si Clary neadresně.

U Aleka bylo mnohem snazší vzbudit pocit viny než u Isabely.

„Já tě opravdu rád vidím, Clary,“ řekl. „Tedy samozřejmě když neberu v úvahu, že bys tady vlastně vůbec neměla být. Isabela mi řekla, že ses sem nějakým způsobem dostala na vlastní pěst, a musím říct, že mě to ohromilo…“

„Mohl bys ji v tom přestat podporovat, prosím tě?“ požádal ho Jace.

„Ale já si teď s Jacem vážně musím o něčem promluvit. Mohla bys nám dát pár minut?“

„Já si s ním taky musím promluvit,“ řekla. „O naší matce…“

„Mně se ale vůbec mluvit nechce,“ skočil jí do řeči Jace, „a to ani s jedním z vás, abych byl upřímný.“

„Ale ano, chce,“ prohlásil Alek. „O tomhle si se mnou opravdu chceš promluvit.“

„O tom pochybuji,“ řekl Jace. Přejel pohledem zpátky na Clary.

„Nepřišla jsi do Idrisu sama, že ne?“ zeptal se pomalu, jako by si právě uvědomil, že je situace ještě horší, než si původně myslel.

„Kdo je tu s tebou?“

Zdálo se, že nemá smysl lhát. „Luke,“ řekla Clary. „Je tu se mnou Luke.“

Jace zbledl. „Ale Luke je podsvěťan. Víš vůbec, co Spolek dělá neregistrovaným podsvěťanům, kteří vstoupí do Skleněného Města a projdou zábranami bez povolení? Přijet do Idrisu je jedna věc, ale rovnou do Alicante? Aniž byste to někomu řekli?“

„Ne, to nevím,“ odpověděla Clary napůl šeptem. „Ale vím, co mi teď řekneš…“

„Že jestli se s Lukem oba okamžitě nevrátíte do New Yorku, tak to brzy zjistíte?“

Jace se na chvíli odmlčel a zadíval se jí do očí. Zoufalství v jeho výrazu jí otřáslo. Vždyť to on tu přece vyhrožoval jí, ne naopak.

„Jaci,“ promluvil do ticha Alek, do jehož hlasu se vkradl náznak paniky. „Nezajímá tě, kde jsem byl celý den?“

„Máš na sobě nový kabát,“ řekl Jace, aniž by svému příteli věnoval jediný pohled. „Takže jsi asi byl nakupovat. I když nemám tušení, proč se mě tak horlivě snažíš obtěžovat s touhle informací.“

„Nebyl jsem nakupovat,“ ohradil se Alek zuřivě. „Byl jsem –“

105

Dveře se znovu otevřely. Dovnitř vběhla Isabela ve víru bílých šatů a dveře za sebou zase zavřela. Podívala se na Clary a zavrtěla hlavou. „Říkala jsem ti, že se naštve,“ poznamenala. „Neměla jsem pravdu?“

„Aha – ‚já ti to říkala‘,“ ozval se Jace. „To se hodí ke všemu.“ Clary se na něj zděšeně zadívala. „Jak teď můžeš vtipkovat?“

zašeptala. „Právě jsi vyhrožoval Lukovi. Lukovi, kterej tě má rád a věří ti. Jenom proto, že je podsvěťan. Co se to s tebou děje?“

Isabela se vyděsila. „Luke je tady? Proboha, Clary…“

„Není tady,“ uvedla na pravou míru Clary. „Odešel dneska ráno a já netuším, kam šel. Ale už asi chápu, proč odsud musel pryč.“ Téměř se na Jace nedokázala podívat. „No tak dobře. Vyhrál jsi. Nikdy jsme sem neměli jezdit. Nikdy jsem neměla vytvořit ten portál…“

„Vytvořit portál?“ zopakovala Isabela nechápavě. „Clary, portál může vytvořit jedině čaroděj. A těch moc není. Jediný portál tady v Idrisu se nachází v Gardu.“

„A právě o tom si s tebou musím promluvit,“ sykl Alek na Jace, který, jak si Clary s překvapením všimla, teď vypadal ještě hůř než předtím. Zdálo se, že se chystá omdlít. „O tom, co jsem byl zařídit včera večer, o té zásilce, kterou jsem měl do Gardu doručit…“

„Aleku, přestaň. Přestaň,“ požádal ho Jace a zoufalství v jeho hlase Aleka opravdu umlčelo. Zavřel ústa a jen zíral na Jace a kousal se přitom do rtu. Vypadalo to ale, že ho Jace vůbec nevidí. Díval se na Clary a jeho oči byly tvrdé jako sklo. Nakonec promluvil. „Máš pravdu,“ prohlásil přidušeným hlasem, jako by ze sebe ta slova musel vytlačit silou. „Nikdy jsi sem neměla jezdit. Já vím, že jsem ti jako důvod řekl, že to tu pro tebe není bezpečné, ale to nebyla pravda. Pravda je taková, že tě tu nechci, protože jsi zbrklá a nerozvážná a vždycky všechno pokazíš. Taková už prostě jsi. Nejsi dost opatrná, Clary.“

„Vždycky… všechno… pokazím?“ Clary nedokázala do plic vdechnout tolik vzduchu, aby to vystačilo na víc než jen na šepot.

„Ale no tak, Jaci,“ řekla Isabela smutně, jako by on byl tím, komu bylo ublíženo. Nepodíval se na ni. Jeho pohled se upíral na Clary.

„Pokaždé prostě bez rozmyslu vyrazíš dopředu,“ pokračoval.

„Vždyť to o sobě víš, Clary. Kdyby nebylo tebe, nikdy bychom neskončili v hotelu Dumort.“

„A Simon by byl mrtvej! Copak to nic neznamená? Možná to bylo zbrklý, ale…“

Zvedl hlas. „Možná?!“

„Ale přece není pravda, že každý moje rozhodnutí bylo špatný! Po tom, co jsem udělala na té lodi, jsi přece řekl, že jsem všem zachránila život…“

Z Jaceova obličeje se vytratila všechna zbývající barva. V náhlém a nečekaném záchvatu zuřivosti ji okřikl: „Buď zticha, Clary, buď zticha!“

„Na lodi?“ Alek mezi nimi zmateně přeskakoval pohledem. „Co to má společného s tím, co se stalo na té lodi? Jaci…“

„To jsem ti řekl jenom proto, abys už přestala fňukat!“ zakřičel Jace a vůbec nevěnoval pozornost Alekovi, nevěnoval pozornost ničemu jinému než Clary. Příval jeho hněvu cítila jako vlnu, která jí hrozí podrazit nohy. „Jsi pro nás katastrofa, Clary! Jsi civilka a vždycky jí zůstaneš, nikdy z tebe nebude lovkyně stínů. Neumíš myslet tak, jak myslíme my, uvažovat nad tím, co je nejlepší pro všechny. Ty vždycky myslíš jenom na sebe! Teď jsme ale ve válce, nebo brzy budeme, a já nemám čas ani chuť za tebou pořád chodit a dávat pozor, aby se někomu z nás kvůli tobě něco nestalo!“

Beze slova na něj zírala. Nedokázala přijít na nic, co by mohla říci. Takhle s ní ještě nikdy nemluvil. Nikdy ji ani nenapadlo, že by jí mohl vyčíst něco takového. Ať už se jí ho v minulosti podařilo jakkoli rozzlobit, ještě nikdy s ní nemluvil, jako by ji nenáviděl.

„Běž domů, Clary,“ řekl. Zněl velmi unaveně, jako by z něj to, že jí objasnil své pocity, vysálo veškerou sílu. „Běž domů.“

Všechny její plány se rozplynuly jako pára nad hrncem, nic z jejích jen napůl domyšlených nadějí, že najde Močála, zachrání svou matku a možná i najde Luka, už nemělo smysl. Nenapadala ji žádná slova. Vykročila ke dveřím. Alek s Isabelou ustoupili stranou a nechali ji projít. Ani jeden z nich se na ni nepodíval. Oba odvraceli pohled jinam a ve tvářích měli ohromený, rozpačitý výraz. Clary

107

věděla, že by se nejspíš měla cítit poníženě a také by měla mít vztek, opak byl ale pravdou. Měla pocit, jako by byla uvnitř mrtvá.

U dveří se otočila a ohlédla se. Jace ji upřeně pozoroval. Kvůli světlu, které dovnitř proudilo okny za ním, byla jeho tvář ve stínu. Viděla jen jasné skvrnky slunečních paprsků, které se mu opíraly do světlých vlasů a připomínaly skleněné střípky.

„Když jsi mi poprvé řekl, že je Valentýn tvůj otec, tak jsem ti nevěřila,“ řekla. „Ne proto, že bych nechtěla, aby to tak bylo, ale protože ses mu vůbec v ničem nepodobal. Nikdy mě ani nenapadlo, že by mezi vámi mohla být nějaká podobnost. Ale je to pravda. Jsi jako on.“

Vyšla z místnosti a zavřela za sebou dveře.

„Nechají mě vyhladovět,“ řekl Simon.

Ležel na podlaze své cely a do zad ho studily kamenné dlaždice. Z tohoto místa však mohl oknem zahlédnout nebe. Když se ze Simona stal upír, když si ještě myslel, že už nikdy neuvidí denní světlo, mnohokrát se přistihl, že neustále přemýšlí o slunci a o nebi. O tom, jak se v průběhu dne mění barva oblohy – o bledém ranním nebi, o žhavé polední modři a o kobaltovém soumraku. Lehával tak zcela bdělý ve tmě a v jeho mysli defilovaly nejrůznější odstíny modré barvy. Když nyní ležel na zádech v cele pod Gardem, přemýšlel, zda se k němu denní světlo a všechny jeho barvy vrátily jen proto, aby mohl krátký a nepříjemný zbytek svého života strávit v této stísněné místnosti, z níž byl z nebe jediným zamřížovaným oknem ve stěně vidět pouhý kousíček.

„Slyšel jste, co jsem říkal?“ promluvil hlasitěji. „Inkvizitor mě hodlá vyhladovět k smrti. Už nedostanu žádnou krev.“

Ozvalo se zašustění. Slyšitelný povzdech. Pak Samuel promluvil.

„Slyšel jsem tě. Jenom netuším, co chceš, abych s tím dělal.“ Odmlčel se. „Je mi tě líto, světlomilče, jestli ti to pomůže.“

„Ani moc ne,“ odvětil Simon. „Inkvizitor po mně chce, abych lhal. Chce, abych řekl, že Lightwoodovi jsou Valentýnovi spojenci. A pak mě prý pošle domů.“ Převalil se na břicho a kameny se mu zarývaly do kůže. „To je jedno. Vlastně ani nevím, proč vám to všechno vykládám. Stejně vůbec netušíte, o čem mluvím.“

Samuel vydal nějaký zvuk na pomezí mezi zachechtáním a kašlem. „Po pravdě řečeno, tuším. Lightwoodovy jsem kdysi znával. Byli jsme společně v Kruhu. S Lightwoodovými, Waylandovými, Pangbornovými, Herondaleovými, Penhallowovými. Byly tam všechny důležité rodiny z Alicante.“

„A Hodge Starkweather,“ řekl Simon, který si vzpomněl na učitele Lightwoodových. „Ten tam byl taky, ne?“

„Ano,“ souhlasil Samuel. „Jeho rodina ale nikdy nepatřila do úctyhodné společnosti. Kdysi se zdálo, že Hodge čeká slibná budoucnost, avšak obávám se, že tomu očekávání nikdy nedostál.“ Chvíli nic neříkal. „Aldertree Lightwoodovy samozřejmě vždycky nenáviděl, už od doby, kdy jsme ještě byli dětmi. Nebyl bohatý ani chytrý ani přitažlivý a oni se k němu, upřímně řečeno, nechovali dvakrát přívětivě. Myslím, že se přes to nikdy nepřenesl.“

„Bohatý?“ zopakoval Simon. „Myslel jsem si, že všichni lovci stínů jsou placení Spolkem. Jako třeba… v komunismu, nebo co já vím.“

„Teoreticky dostávají všichni lovci stínů stejný, odpovídající plat,“ řekl Samuel. „Někteří, například ti, kdo ve Spolku zaujímají vysoké funkce nebo mají velkou zodpovědnost, třeba vedou některý Institut, jsou placeni lépe. Pak jsou tu ti, kdo žijí mimo Idris a rozhodnou se vydělávat peníze ve světě obyčejných lidí. To není zakázáno, pokud ovšem odvádějí desátek Spolku. Ale…,“ zaváhal Samuel, „viděl jsi přece dům Penhallowových, ne? Co na něj říkáš?“

Simon zavzpomínal. „Vypadá luxusně.“

„Je to jeden z nejkrásněji zařízených domů v Alicante,“ vysvětloval Samuel. „A kromě něj mají ještě jeden dům, venkovské sídlo. Skoro všechny bohaté rodiny nějaké mají. Víš, pro nefilim existují ještě další způsoby, jak vydělat peníze. Říkají tomu ‚kořist‘. Když lovec stínů zabije nějakého démona nebo podsvětana, všechno, co jim patří, se stane jeho majetkem. Takže když bohatý čaroděj poruší zákon a některý lovec stínů ho zabije…“

Simon se otřásl. „Takže zabíjení podsvěťanů je výnosný obchod?“

„Může být,“ řekl Samuel hořce, „pokud nejsi příliš vybíravý ohledně toho, koho zabiješ. Teď už určitě chápeš, proč se proti

109

Dohodám zvedá tolik nesouhlasných hlasů. Zasahují totiž do mnoha peněženek, lovci stínů musí být se zabíjením podsvětanu opatrní. Možná právě proto jsem vstoupil do Kruhu. Moje rodina nikdy nebyla bohatá a nechtěl jsem, aby se na mě ostatní dívali svrchu jen proto, že odmítám krvavé peníze…“ Odmlčel se.

„Ale členové Kruhu přece taky zabíjeli podsvěťany,“ namítl Simon.

„Protože byli přesvědčeni, že je to jejich svatá povinnost,“ řekl Samuel. „Ne z chamtivosti. I když si zpětně nedokážu vybavit, proč jsem si kdy myslel, že je v tom nějaký rozdíl.“ Zněl vyčerpaně.

„Bylo to nejspíš Valentýnem. Měl v sobě něco zvláštního. Dokázal člověka přesvědčit o čemkoli. Vzpomínám si, jak jsem jednou stál vedle něj, ruce jsem měl zmáčené krví a díval se na tělo mrtvé ženy, a přitom jsem nemyslel na nic jiného, než že to, co dělám, musí být správné, protože to tak řekl Valentýn.“

„Mrtvé podsvěťanky?“

Samuel za zdí přerývaně dýchal. Nakonec řekl: „Musíš pochopit, že bych udělal cokoli, o co by mě požádal. Všichni bychom to udělali. I Lightwoodovi. Inkvizitor to ví a právě z toho se snaží těžit. Měl bys ale vědět jednu věc – existuje možnost, že i pokud mu ustoupíš a obviníš Lightwoodovy, stejně tě zabije, aby tě umlčel. Záleží jen na tom, jestli mu v té chvíli představa milosrdenství zároveň přinese i pocit moci.“

„To je jedno,“ prohlásil Simon. „Stejně to neudělám. Nezradím Lightwoodovy.“

„Vážně?“ Samuel nezněl příliš přesvědčeně. „A máš k tomu nějaký důvod? To ti na Lightwoodových opravdu tolik záleží?“

„Všechno, co bych mu o nich řekl, by byla lež.“

„Ale mohla by to být právě ta lež, kterou chce slyšet. Chceš se přece vrátit domů, ne?“

Simon zíral do zdi, jako by jí dokázal prohlédnout na muže na druhé straně. „Vy byste to udělal? Lhal byste mu?“

Samuel zakašlal. Byl to dýchavičný kašel, jako by vězeň nebyl úplně zdravý. Koneckonců, tady dole byla zima a vlhko, což Simonovi nevadilo, ale pro normální lidskou bytost by to mohlo znamenat vážný problém. „Být tebou, tak neberu morální rady ode

mě příliš vážně,“ řekl. „Ale ano, nejspíš bych to udělal. Vždy pro mě bylo nejdůležitější zachránit si vlastní kůži.“

„To určitě není pravda.“

„Když to vezmu kolem a kolem,“ odpověděl Samuel, „tak je. Až budeš starší, Simone, dojde ti, že když ti lidé o sobě řeknou něco nepříjemného, je to většinou pravda.“

Ale já nikdy nebudu starší, pomyslel si Simon. Nahlas však řekl: “To je poprvé, co jste mě oslovil Simone. Simone, ne světlomilče.“

„To máš asi pravdu.“

„A co se týče Lightwoodových,“ pokračoval Simon, „nejde o to, že by mi na nich zase tolik záleželo. Teda mám rád Isabelu a svým způsobem vlastně i Aleka a Jace. Ale je v tom jedna holka. A Jace je její bratr.“

Když Samuel odpověděl, vůbec poprvé se mu v hlase ozval upřímně pobavený tón. „Vždycky je v tom nějaká holka.“

Ve chvíli, kdy se za Clary zavřely dveře, se Jace těžce opřel zády o zeď, jako by mu někdo podťal nohy. Obličej měl šedivý a mísil se v něm výraz hrůzy, šok a cosi, co působilo téměř jako… úleva, jako by se mu podařilo o chloupek vyhnout katastrofě.

„Jaci,“ oslovil ho Alek a udělal krok směrem ke svému příteli.

„Opravdu si myslíš, že…“

Jace Aleka tichým hlasem přerušil. „Ven,“ řekl. „Padejte odsud, oba dva.“

„A co tady budeš dělat?“ chtěla vědět Isabela. „Pokusíš se zpackat si život ještě o něco víc? Co to sakra mělo znamenat?“

Jace zavrtěl hlavou. „Poslal jsem ji domů. Takhle to pro ni bude nejlepší.“

„Udělal jsi toho o dost víc, než žes ji jen poslal domů. Vždyť jsi ji úplně zničil. Viděl jsi, jak se tvářila?“

„Udělal jsem to nejlepší,“ zopakoval Jace. „To byste nepochopili.“

„Možná pro ni,“ připustila Isabela. „Doufám, že to bude to nejlepší i pro tebe.“

Jace odvrátil hlavu. „Nech mě na pokoji, Isabelo. Prosím tě.“

111

Isabela vrhla vyděšený pohled na svého bratra. Jace nikdy o nic neprosil. Alek jí položil ruku na rameno. „Neboj, Jaci,“ řekl co nejlaskavějším hlasem. „Jsem si jistý, že bude v pořádku.“

Jace zvedl oči a podíval se na Aleka, aniž by ho doopravdy viděl. Zdálo se, že zírá do nicoty. „Ne, nebude,“ řekl. „Ale to jsem věděl. A když jsme u toho, klidně mi teď můžeš říct, co jsi mi sem přišel sdělit. Ještě před chvílí ses tvářil, že je to dost důležité.“

Alek sundal ruku z Isabelina ramena. „Nechtěl jsem ti to říkat před Clary…“

Jaceovy oči se konečně zaostřily na Aleka. „Cos mi nechtěl říkat před Clary?“

Alek zaváhal. Mockrát ještě Jace neviděl takhle zdrceného a mohl se jen dohadovat, jaký účinek na něj budou mít další nepříjemná překvapení. Takovou zprávu si ale nemohl nechat pro sebe. Jace se to musel dozvědět. „Včera,“ začal tichým hlasem, „když jsem dovedl Simona do Gardu, mi Malachiáš řekl, že na druhé straně portálu v New Yorku bude na Simona čekat Krasomil Pohroma. Tak jsem Krasomilovi poslal ohnivou zprávu. Dnes ráno mi odpověděl. Vůbec se se Simonem v New Yorku nesetkal. Navíc říkal, že od doby, co sem dorazila Clary, se v New Yorku nevyskytla žádná portálová aktivita.“

„Možná se Malachiáš spletl,“ přispěchala Isabela s vysvětlením, když se zběžně podívala na Jaceův popelavý obličej. „Možná Simona v New Yorku čekal někdo jinej. A Krasomil se přece s tou portálovou aktivitou taky mohl splést…“

Alek zavrtěl hlavou. „Dnes ráno jsem šel do Gardu s mámou. Chtěl jsem se na to Malachiáše zeptat sám, ale když jsem ho uviděl… Sám nevím proč, ale schoval jsem se za roh. Nedokázal jsem se mu postavit. Pak jsem zaslechl, jak mluví se strážemi. Říkal jim, ať toho upíra přivedou nahoru, protože si s ním chce inkvizitor znovu promluvit.“

„A určitě mluvili o Simonovi?“ zkusila to ještě Isabela, avšak v jejím hlase nebyla ani stopa přesvědčivosti. „Možná…“

„Mluvili o tom, jak hloupý ten podsvěťan musí být, když si myslel, že ho jen tak pošlou zpátky do New Yorku, aniž by ho podrobili výslechu. Jeden z nich říkal, že nedokáže uvěřit tomu, že

měl někdo tak silný žaludek, aby ho vůbec propašoval do Alicante. A Malachiáš na to odpověděl: ‚No a co byste čekali od Valentýnova syna?‘“

„Ale ne,“ zašeptala Isabela. „Proboha.“ Podívala se na druhou stranu místnosti. „Jaci…“

Jace měl ruce zaťaté v pěst. Jeho oči se zdály být zapadlé, jako by se mu snažily zavrtat do lebky. Za jiných okolností by mu Alek položil ruku na rameno, teď to ale neudělal. Něco v Jaceově výrazu mu napovídalo, že by se měl držet zpátky. „Kdybych ho tím portálem nepronesl já,“ řekl Jace tichým, odměřeným hlasem, jako by něco odříkával, „možná by ho prostě nechali odejít domů. Možná že by mu věřili…“

„Ne,“ skočil mu do řeči Alek. „Ne, Jaci, tohle není tvoje chyba.

Zachránil jsi mu život.“

„Zachránil jsem mu život, aby ho mohl Spolek mučit,“ opravil ho Jace. „To je ale výhra. Až to Clary zjistí…“ Slepě zavrtěl hlavou.

„Bude si myslet, že jsem ho sem přivedl schválně, že jsem ho vydal Spolku, i když jsem věděl, co s ním udělají.“

„To si určitě myslet nebude. Nemáš žádný důvod k tomu, abys něco takového dělal.“

„Možná ne,“ řekl Jace pomalu, „ale po tom, jak jsem se k ní právě zachoval…“

„Nikoho by ani ve snu nenapadlo, že bys udělal něco takovýho, Jaci,“ uklidňovala ho Isabela. „Nikoho, kdo tě zná. Nikoho –“

Jace však nečekal na to, až se dozví, co ještě by nikoho ani ve snu nenapadlo. Obrátil se a přešel k velkému oknu s výhledem na kanál. Chvíli u něj stál a světlo procházející oknem rozzářilo okraje jeho vlasů zlatou barvou. Pak udělal tak rychlý pohyb, že Alek vůbec neměl čas zareagovat. Když konečně pochopil, co se Jace chystá udělat, a rozběhl se, aby mu v tom zabránil, bylo už příliš pozdě.

Ozvalo se tříštění skla, po němž následovala sprška skleněných střepů podobná vodopádu ostrých zubatých hvězd. Jace sklopil pohled ke své levé ruce, na níž měl klouby prstů zalité rudou barvou, a zkoumavě pozoroval, jak mu z ranek vytékají kapky krve a dopadají na podlahu u jeho nohou.

113

Isabelina se podívala z Jace na okno, kde z díry uprostřed skleněné tabule paprskovitě vybíhala pavučina tenkých stříbrných prasklin. „Ale Jaci,“ řekla hlasem tak tichým, jaký u ní Alek ještě nikdy neslyšel, „jak tohle jenom vysvětlíme Penhallowovým?“

Clary se vymotala ven z domu. Nebyla si jistá, jak se ji to podařilo – všechno jí splývalo v rozmazanou šmouhu schodišť a chodeb a ona si pamatovala jen to, jak se rozběhla, když spatřila vchodové dveře, proletěla jimi a ocitla se na schodech před domem, kde ještě chvíli váhala, zda má začít zvracet do okolních růžových keřů, nebo ne.

Keře měly pro zvracení ideální polohu a Clary se bolestivě svíjely útroby, uvědomila si však, že nesnědla nic jiného než trochu polévky. V žaludku zřejmě neměla vůbec nic, co by mohla vyzvracet. Proto raději sešla po schodech a za brankou se nazdařbůh vydala jedním směrem – nemohla si vzpomenout, odkud vlastně přišla nebo jak se dostane zpět do Amatisina domu, měla však pocit, že na tom nezáleží. Stejně se moc netěšila na to, až se vrátí zpátky a bude muset Lukovi vysvětlit, že musí oba odjet z Alicante, nebo Jace prozradí jejich přítomnost Spolku.

Možná měl Jace pravdu. Možná je opravdu zbrklá a nerozvážná. Možná opravdu nikdy nepřemýšlí, jaký dopad budou mít její činy na ty, které má ráda. Před očima jí vyvstal Simonův obličej, jasně jako fotografie, a po něm Lukův…

Zastavila se a opřela se o kandelábr. Čtyřhranné skleněné svítidlo připomínalo plynové lampy, které zářily na starobyle vyhlížejících sloupech před cihlovými domy v brooklynské čtvrti Park Slope. Svým způsobem ji to uklidňovalo.

„Clary!“ Byl to chlapecký hlas a zněl trochu ustaraně. Clary si okamžitě pomyslela: Jace. Rychle se otočila.

Nebyl to Jace. Stál před ní Sebastián, černovlasý chlapec, s nímž se seznámila v obývacím pokoji u Penhallowových. Rychle oddychoval, jako by za ní po ulici běžel.

Probudil se v ní ten samý pocit, jako když ho spatřila poprvé – dojem, že ho odněkud zná, smíšený s něčím, co nedokázala popsat. Nebylo to zalíbení ani odpor, spíš nějaká zvláštní přitažlivost, jako

by ji k tomuto chlapci, jehož přece vůbec neznala, něco táhlo. Možná to bylo jenom tím, jak vypadal. Byl krásný, stejně krásný jako Jace, avšak na rozdíl od Jace, který se celý zlatavě třpytil, tonula Sebastiánova bledá tvař v černých stínech. Když se teď na něj dívala zblízka, uvědomila si, že podobnost s jejím imaginárním princem není zase tak přesná, jak si myslela. Měl i odlišný odstín pleti. Bylo to snad něčím ve tvaru jeho tváře, v jeho držení těla, v uzavřeném pohledu jeho hlubokých očí…

„Jsi v pořádku?“ zeptal se jí laskavým hlasem, „vyběhla jsi z domu jako…“ Větu nedokončil a místo toho se podíval na Clary.

Pořád se ještě křečovitě držela sloupu pouliční lampy, jako by se jinak nedokázala udržet na nohou. „Co se stalo?“

„Pohádala jsem se s Jacem,“ vysvětlila mu a snažila se, aby se jí příliš nechvěl hlas. „Však víš, jak to chodí.“

„Vlastně nevím.“ Řekl to téměř omluvně. „Nemám žádné sourozence.“

„To buď rád,“ řekla a hořký tón ve vlastním hlase ji zarazil.

„To říkáš jen tak.“ Udělal krok směrem k ní. Pouliční lampa v tom okamžiku zablikala a oba je zalila záplavou bledého čarodějného světla. Sebastián vzhlédl k jeho zdroji a usmál se. „To je znamení.“

„Znamení čeho?“

„Znamení toho, že bys mi měla dovolit, abych tě doprovodil domů.“

„Ale já vůbec netuším, kde to je,“ uvědomila si. „Vykradla jsem se z domu, abych mohla jít sem. Ale už si nevzpomínám, kudy jsem přišla.“

„No a u koho bydlíš?“ Trochu zaváhala s odpovědí.

„Nikomu to neřeknu,“ ujistil ji. „Přísahám na Anděla.“

Překvapeně se na něj zadívala. Pro lovce stínů to byla dost závažná přísaha. „No tak dobře,“ svolila, než si to stihla zase rozmyslet. „Bydlím u Amatis Herondaleové.“

„Výborně. Vím přesně, kde to je.“ Nabídl jí rámě. „Tak půjdeme?“

Podařilo se jí usmát se. „Jsi docela neodbytnej, víš to o sobě?“ Pokrčil rameny. „Mám slabost pro dámy v nesnázích.“

115

„To je pěkně sexistický.“

„Ale vůbec ne. Mé služby jsou k dispozici i pánům v nesnázích.

Nabízím rovné příležitosti,“ řekl a okázale jí znovu nabídl rámě.

Tentokrát je přijala.

Alek za sebou zavřel dveře podkrovního pokojíku a otočil se k Jaceovi. Normálně měly jeho oči čirou, jasnou modrou barvu jezera Lyn, jejich odstín se však měnil podle Alekových nálad. Teď připomínaly spíše hladinu East River při bouřce. Tomu odpovídal i zamračený výraz v jeho tváři. „Sedni si,“ poručil Jaceovi a ukázal na nízkou židli vedle vikýřového okna v sedlové střeše. „Přinesu obvazy.“

Jace se posadil. Pokoj pod střechou domu Penhallowových, který s Alekem sdílel, byl malý a u protilehlých stěn v něm stály dvě postele. Z řady háčků na zdi viselo jejich oblečení. V místnosti bylo jen jedno okno, které dovnitř vpouštělo mdlé světlo – venku už se stmívalo a nebe za sklem bylo indigově modré. Jace sledoval Aleka, který poklekl, vytáhl zpod své postele vojenský vak a zprudka ho rozepnul. Hlučně se v něm přehraboval, a když se postavil, držel v rukou nějakou krabičku. Jace v ní poznal lékárničku, již používali v případech, pro které se nehodily runy. Obsahovala dezinfekci, náplasti, nůžky a gázu.

„Nepoužiješ hojivou runu?“ zeptal se Jace, hnán spíše zvědavostí než čímkoli jiným.

„Ne. Můžeš prostě –“ Alek se odmlčel, tiše si pro sebe zanadával a odhodil krabičku na postel. Přešel k malému umyvadlu na stěně a začal si mýt ruce tak energicky, až mu z nich odstřikovala voda. Jace ho zvědavě pozoroval. V ruce začínal cítit palčivou bolest.

Alek znovu zvedl lékárničku, přitáhl si židli naproti Jaceovi a nasupeně si na ni sedl. „Ukaž mi tu ruku.“

Jace natáhl ruku před sebe. Musel uznat, že moc pěkně nevypadá. Na všech čtyřech kotnících prstů zely rudé rozšklebené rány. Prsty mu pokrýval škraloup zaschlé krve, podobný odlupující se červenohnědé rukavici.

Alek se zamračil. „Ty jsi ale blbec.“

„Díky,“ řekl Jace. Trpělivě sledoval, jak se Alek sklání nad jeho rukou a pinzetou opatrně dloubá do kousku skla trčícího z kůže. „A proč ne?“

„Co proč ne?“

„Proč nepoužiješ hojivou runu? Tohle přece není zranění od démona.“

„Proto.“ Alek vzal do ruky modrou láhev s dezinfekcí. „Myslím, že ti trocha bolesti jenom prospěje. Budeš se muset uzdravovat jako civil. Pomalu a nepříjemně. Třeba se z toho poučíš.“ Polil Jaceovy rány palčivou tekutinou. „I když o tom mám svoje pochybnosti.“

„Hojivou runu si přece můžu nanést i sám.“

Alek začal Jaceovu ruku obvazovat pruhem gázy. „Jedině pokud ti nevadí, že pak Penhallowovým řeknu, co se doopravdy stalo s jejich oknem, místo abych jim tvrdil, že to byla nehoda.“ Pevně utáhl uzlík na obvazu, až se Jace zašklebil bolestí. „Víš, kdybych věděl, že si něco takového uděláš, nikdy bych ti nic neřekl.“

„Ale ano, řekl.“ Jace naklonil hlavu na stranu. „Nenapadlo by mě, že tě můj útok na to okno tolik rozruší.“

„Já jenom…“ Alek skončil s ošetřováním a teď se jen díval na Jaceovu ruku, kterou stále ještě držel. Vypadala jako bílý chumel obvazů se skvrnami od krve v místech, kde se jí dotkly Alekovy prsty. „Proč si tyhle věci děláš? A nemluvím teď jenom o tom okně, ale taky o tom, co jsi řekl Clary. Za co se to trestáš? Přece nemůžeš za to, co cítíš.“

Jaceův hlas zněl klidně. „Co cítím?“

„Vidím přece, jak se na ni díváš.“ Alekovy oči se upíraly někam daleko za Jace, na něco, co tam vůbec nebylo. „A nemůžeš ji mít. Možná jsi prostě jen nikdy nepoznal, jaké to je, chtít něco, co nemůžeš mít.“

Jace se na něj pevně zadíval. „Co je mezi tebou a Krasomilem Pohromou?“

Alek trhnul hlavou. „Já ne… Nic mezi námi…“

„Nejsem idiot. Po tom, co jsi mluvil s Malachiášem, ses obrátil rovnou na Krasomila, dřív než na mě nebo na Isabelu nebo na kohokoli –“

117

„To proto, že jen on znal odpověď na moji otázku. Jiný důvod neexistuje. Nic mezi námi není,“ řekl Alek a pak, když si všiml výrazu v Jaceově tváři, zdráhavě dodal: „Už ne. Teď už mezi námi nic není. Stačí?“

„Doufám, že to není kvůli mně,“ řekl Jace.

Alek úplně zbledl a stáhl se, jako by se připravoval na ránu. „Jak to myslíš?“

„Já vím, co si myslíš, že ke mně cítíš,“ odpověděl Jace. „Ale pleteš se. Líbím se ti proto, že jsem bezpečná volba. Úplně bez rizika. Nikdy se nebudeš muset pokusit o opravdový vztah, protože se vždycky budeš moct vymluvit na mě.“ Jace věděl, že to, co říká, je kruté, a bylo mu to téměř jedno. Když se ocitl v podobné náladě jako teď, ubližovat lidem, které měl rád, mu dělalo skoro stejně dobře jako ubližovat sám sobě.

„Jasně, chápu,“ prohlásil Alek úsečně. „Nejdřív Clary, pak tvoje ruka a teď já. Jdi k čertu, Jaci.“

„Ty mi nevěříš?“ zeptal se Jace. „No dobře. Tak do toho. Polib mě.“

Alek na něj vyděšeně civěl.

„Tak vidíš. I přesto, jaký jsem fešák, se ti vlastně vůbec nelíbím. A jestli od sebe odháníš Krasomila, tak to není kvůli mně. Je to proto, že se moc bojíš někomu říct, koho vlastně miluješ. Láska z nás dělá lháře,“ řekl Jace. „To mi řekla královna ze Zakletého dvora. Takže se mě neopovažuj soudit za to, že lžu o tom, co cítím. Ty to děláš taky.“ Vstal. „A teď chci, abys to udělal znovu.“

Alekova tvář ztvrdla bolestí. „Jak to myslíš?“

„Chci, abys kvůli mně lhal,“ prohlásil Jace. Vzal z háčku na zdi svoji bundu a oblékl si ji. „Zapadá slunce. Za chvíli se všichni začnou vracet z Gardu. Chci, abys všem řekl, že mi není dobře a že raději vůbec nepřijdu dolů. Řekni jim, že se mi zatočila hlava, takže jsem zakopl a přitom jsem rozbil to okno.“

Alek trochu zaklonil hlavu a podíval se Jaceovi přímo do očí.

„Tak dobře,“ souhlasil. „Ale jenom pokud mi řekneš, kam doopravdy jdeš.“

„Nahoru do Gardu,“ sdělil mu Jace. „Mám v plánu dostat Simona z vězení.“

Claryina matka vždy říkala denní době, která nastává mezi západem slunce a úplnou tmou, „modrá hodina“. Tvrdila, že právě tehdy je světlo nejvýraznější a nejzajímavější a že je to ta nejlepší chvíle pro malování. Clary nikdy zcela nechápala, co tím Jocelyn myslí, ale teď, když kráčela ulicemi Alicante a kolem ní se snášel soumrak, jí to najednou bylo jasné.

Modrá hodina v New Yorku nikdy nebyla doopravdy modrá, barvu totiž utlumovaly lampy veřejného osvětlení a neonové nápisy. Jocelyn určitě měla na mysli Idris. Na město ze zlatavých kamenů padalo z nebe světlo v jasně fialových vzorech a pouliční svítilny vrhaly na chodníky tak oslnivé kruhy záře, že měla Clary pokaždé pocit, že když do nich vkročí, zalije ji teplo. Přála si, aby tu její matka byla s ní. Jocelyn by jí mohla ukazovat kouty Alicante, které dobře znala, které měly místo v jejích vzpomínkách.

Ale ona ti o ničem z toho nikdy neřekla. Schválně to před tebou tajila. A možná že některé věci už se nikdy nedozvíš. Clary bolestivě píchlo u srdce, částečně snad vzteky a částečně lítostí.

„Jsi hrozně tichá,“ podotkl Sebastián. Právě šli přes kanál po mostě, jehož kamenné zábradlí zdobily vytesané runy.

„Jenom přemýšlím o tom, jakej budu mít průšvih, až se vrátím. Musela jsem vylézt oknem, abych se z toho domu dostala, ale Amatis si teď už určitě všimla, že jsem pryč.“

Sebastián se zamračil. „Ale proč s tím dělat takové tajnosti? Proč bys nemohla jít navštívit svého bratra?“

„Vůbec bych neměla být v Alicante,“ vysvětlila mu Clary. „Teď bych měla být doma a všechno jen pěkně z povzdálí sledovat.“

„Aha. Tak tím se toho spousta vysvětluje.“

„Vážně?“ Úkosem na něj vrhla zvědavý pohled. V jeho tmavých vlasech se zachytávaly modré stíny.

„Měl jsem pocit, že když jsi přišla, všichni zbledli jako stěna. Myslel jsem si, že je asi mezi tebou a tvým bratrem nějaká zlá krev.“

„Zlá krev? No, i tak by se to dalo říct.“

„Nemáš ho ráda?“

119

„Jestli nemám ráda Jace?“ Za poslední týdny se tolik napřemýšlela o tom, jestli Jace Waylanda miluje, případně jakým způsobem, že nevěnovala moc prostoru otázce, zda ho má ráda.

„Promiň. Je to tvůj příbuzný, takže vlastně ani tolik nejde o to, jestli ho máš ráda, nebo ne.“

„Mám ho ráda,“ řekla, čímž sama sebe překvapila. „Mám ho ráda, jenže… někdy mě vážně štve. Říká mi, co mám a nemám dělat

–“

„Ale zdá se, že to moc nefunguje,“ poznamenal Sebastián.

„Co tím chceš říct?“

„Připadá mi, že stejně vždycky nakonec uděláš to, co chceš.“

„Asi jo.“ Ta poznámka ji zarazila, když ji slyšela z úst skoro cizího člověka. „Ale vypadá to, že ho to vytočilo mnohem víc, než jsem čekala.“

„Však ono ho to přejde,“ řekl Sebastián lehce pohrdavým tónem. Clary se na něj zvědavě podívala. „A ty ho máš rád?“

„Ano. Ale mám pocit, že já mu moc sympatický nejsem.“ Sebastiánův hlas zněl smutně. „Jako by ho štvalo všechno, co řeknu.“ Vyšli na velké náměstí dlážděné kočičími hlavami a ohraničené vysokými, úzkými domy. Uprostřed prostranství se tyčila bronzová socha anděla – tedy Anděla, který ze své krve stvořil lovce stínů. Na severním okraji náměstí stála majestátní budova z bílého kamene. Vedla k ní široká kaskáda mramorových schodů, završená podloubím. Za ním se skrývaly obrovské dvoukřídlé dveře. Celkově působila budova ve večerním světle ohromujícím a zároveň zvláštně povědomým dojmem. Clary se snažila vzpomenout si, jestli už tohle místo někdy neviděla na nějakém obrázku. Třeba na některém z

matčiných obrazů?

„Tohle je Andělské náměstí,“ poučil ji Sebastián, „a tamto bývala Velká andělská síň. V ní byly poprvé podepsány Dohody, protože podsvěťané nesmějí do Gardu. Proto se jí teď říká Síň Dohod. Je to hlavní veřejný prostor – konají se tu oslavy, svatby, plesy a podobné události. Je to střed města. Říká se, že všechny cesty vedou do Síně.“

„Vypadá to trochu jako kostel – ale vy tu vlastně kostely nemáte, co?“

„Nepotřebujeme je,“ vysvětlil jí Sebastián. „Bezpečí nám zajiš-ťují démoni věže. Ty nám stačí. Proto sem rád jezdím. Je to tady takové… klidné.“

Clary k němu překvapeně vzhlédla. „Takže ty tady nebydlíš?“

„Ne, žiju v Paříži. Přijel jsem jen na návštěvu k Aline, je to moje sestřenice. Moje matka a její otec, můj strýček Patrick, byli sourozenci. Alinini rodiče dlouhá léta vedli Institut v Pekingu. Asi před deseti lety se přestěhovali zpátky do Alicante.“

„A byli… Penhallowovi asi nebyli v Kruhu, že ne?“

Na Sebastiánově tváři se objevil překvapený výraz. Chvíli nic neříkal. Mezitím odbočili z náměstí, nechali je za sebou a ponořili se do změti tmavých uliček. „Proč se na to ptáš?“ promluvil nakonec.

„No… protože Lightwoodovi v Kruhu byli.“

Prošli pod pouliční svítilnou. Clary se koutkem oka podívala na Sebastiána. V dlouhém tmavém kabátě a bílé košili vypadal v kuželu bílého světla jako černobílá ilustrace džentlmena z viktoriánského alba výstřižků. Tmavé vlasy se mu vlnily těsně u spánků způsobem, který v ní vzbuzoval silné nutkání nakreslit ho perem a tuší. „Musíš vzít v úvahu,“ řekl, „že mezi členy Kruhu patřila nejméně polovina všech mladých lovců stínů v Idrisu i spousta těch, kteří žili jinde. Strýček Patrick byl na samém začátku taky jedním z nich, když si ale začal uvědomovat, jak vážně to Valentýn myslí, z Kruhu vystoupil. Ani jeden z Alininých rodičů se povstání nezúčastnil – strýček odjel do Pekingu, aby se dostal co nejdál od Valentýna, a v tamějším Institutu potkal Alininu matku. Když byli Lightwoodovi a ostatní členové Kruhu souzeni za vlastizradu, Penhallowovi hlasovali pro shovívavé tresty. Díky tomu je Spolek poslal do New Yorku a neuvalil na ně kletbu. Za to jim Lightwoodovi vždycky byli vděční.“

„A co tvoji rodiče?“ zeptala se Clary. „Patřili ke Kruhu?“

„Ne. Moje matka byla mladší než Patrick, takže ji poslal do Paříže, když odjel do Pekingu. Tam se seznámila s mým otcem.“

„Tvoje matka byla mladší než Patrick?“

„Už umřela,“ řekl Sebastián. „A můj otec taky. Vychovala mě moje teta Elodie.“

„Aha,“ hlesla Clary a připadala si hloupě. „Promiň.“

121

„Nevzpomínám si na ně,“ uklidnil ji Sebastián. „Skoro vůbec. Když jsem byl mladší, přál jsem si mít starší sestru nebo bratra, prostě někoho, kdo by mi mohl vyprávět, jaké to bylo, mít je za rodiče.“ Zamyšleně se na ni podíval. „Clary, můžu se tě na něco zeptat? Proč jsi vůbec přijela do Idrisu, přestože jsi věděla, jak špatné to tvůj bratr ponese?“

Chystala se mu odpovědět, mezitím se však vynořili z úzké uličky na známém neosvětleném náměstíčku, v jehož středu zářila v měsíčním svitu nepoužívaná studna. „Studniční náměstí,“ oznámil Sebastián hlasem, v němž neklamně zazněl zklamaný tón. „Trvalo nám to kratší dobu, než jsem čekal.“

Clary se podívala za zděný most, který se klenul přes nedaleký kanál. V dálce viděla Amatisin dům. Ve všech oknech se svítilo. Povzdechla si. „Odsud už zpátky trefím, děkuju ti.“

„Nechceš, abych tě doprovodil k –“

„Ne. Ne, pokud taky nechceš mít průšvih.“

„Myslíš, že bych měl průšvih? Za to, že jsem tě tak galantně doprovodil domů?“

„Nikdo nemá vědět, že jsem v Alicante,“ připomněla mu. „Má to být tajemství. Neber si to nijak osobně, ale jsi cizí.“

„Rád bych, aby to tak nebylo,“ řekl. „Rád bych tě poznal blíž.“ Pozoroval ji se směsicí pobavení a ostychu, jako by si nebyl jistý, jak Clary přijme to, co právě řekl.

„Sebastiáne,“ oslovila ho s náhlým pocitem naprostého vyčerpání. „Těší mě, že mě chceš poznat. Jenže já teď nemám dost energie na to, abych poznávala tebe. Promiň.“

„Nemyslel jsem tím –“

Clary už však od něj kráčela pryč, směrem k mostu. Na půl cesty se otočila a přes rameno se na Sebastiána ohlédla. V měsíčním světle vypadal zvláštně opuštěně. Černé vlasy mu padaly do obličeje.

„Hadrián Močál,“ řekla. Zíral na ni. „Cože?“

„Ptal ses mě, proč jsem sem přijela, i když jsem věděla, že bych měla zůstat doma,“ připomněla mu Clary. „Moje matka je nemocná. Vážně nemocná. Možná umírá. A jediná věc, která jí může pomoct,

vlastně jediná osoba, je čaroděj jménem Hadrián Močál. Jenže nemám ani tušení, kde bych ho měla hledat.“

„Clary…“

Otočila se zpět k domu. „Dobrou noc, Sebastiáne.“

Šplhat po dřevěné mříži nahoru bylo těžší než po ní lézt dolů. Clary na vlhké kamenné zdi několikrát podklouzly nohy, takže se jí opravdu ulevilo, když nakonec stěnu zdolala, přehoupla se přes okenní parapet a napůl skočila, napůl přepadla do ložnice.

Její úleva však měla krátkého trvání. Jakmile se podrážky jejích bot dotkly podlahy, rozzářilo se jasné světlo a zalilo celou místnost, takže vypadala jako ve dne.

Na kraji postele zpříma seděla Amatis. V ruce držela kámen s čarodějným světlem. Vycházela z něj oslňující záře, jež nikterak nezjemňovala ostré úhly v její tváři ani vrásky kolem koutků úst. Žena se na Clary dlouze a beze slova dívala. Nakonec řekla: “V tomhle oblečení vypadáš přesně jako Jocelyn.“

Clary se vyhrabala na nohy. „Já… Mrzí mě to,“ začala se omlouvat. „Že jsem se odsud tak vykradla…“

Amatis sevřela čarodějné světlo v ruce, takže přestalo zářit. Clary zamžourala do tmy, která v pokoji náhle zavládla. „Svlékni si tu zbroj,“ poručila jí Amatis, „a přijď za mnou dolů do kuchyně. A ať tě ani nenapadne, že by ses zase vyplížila ven oknem,“ dodala, „nebo se taky může stát, že až se vrátíš, bude už celý dům zamčený.“

Clary namáhavě polkla a přikývla.

Amatis vstala a beze slova odešla. Clary si rychle stáhla zbroj a oblékla si své vlastní oblečení, které již bylo suché a viselo přes pelest postele. Džíny byly trochu tvrdé a škrábaly, ale bylo příjemné si přes hlavu přetáhnout známé tričko. Potřásla hlavou, aby si uvolnila zacuchané vlasy, a vydala se dolů.

Když viděla přízemí Amatisina domu naposledy, blouznila v horečce. Pamatovala si z něj dlouhé, do nekonečna ubíhající chodby a veliké pendlovky, jejichž tikání připomínalo tlukot umírajícího srdce. Místo toho se však ocitla v malém, útulném obývacím pokoji s prostým dřevěným nábytkem a koberečkem na podlaze. Ten skromný prostor projasněný živými barvami jí trochu připomínal

123

jejich obývací pokoj doma v Brooklynu. Tiše prošla místností a vstoupila do kuchyně, kde v kamnech plápolal oheň a vrhal na stěny teplé žluté světlo. Amatis seděla u stolu. Přes ramena měla přehozen modrý šál, na jehož pozadí byla šedá barva jejích vlasů ještě výraznější.

„Tak jsem tady.“ Clary postávala ve dveřích. Nedokázala poznat, jestli se Amatis zlobí, nebo ne.

„Předpokládám, že se tě ani nemusím ptát, kam jsi zmizela,“ začala Amatis a vůbec přitom nezvedla pohled od stolu. „Šla jsi navštívit Jonathana, je to tak? Nejspíš jsem to měla čekat. Možná kdybych měla vlastní děti, poznala bych, kdy mi některé z nich lže. Ale tolik jsem doufala, že alespoň tentokrát svého bratra úplné nezklamu.“

„Nezklamete?“

„Víš, co se stalo, když ho pokousali?“ Amatis upírala pohled přímo před sebe. „Když mého bratra pokousal vlkodlak – a k tomu jednou muselo dojít, protože Valentýn vždy sebe i své přívržence nutil nesmyslně riskovat, takže to byla jen otázka času –, přišel za mnou a řekl mi, co se stalo a jak moc se bojí, že se nakazil lykantropií. A já jsem mu řekla…, řekla jsem mu…“

„Amatis, nemusíte mi to vyprávět –“

„Řekla jsem mu, ať zmizí z mého domu a nevrací se, dokud si nebude jistý, že se nenakazil. Nedokázala jsem se ho ani dotknout, nešlo to.“ Třásl se jí hlas. „Poznal, jaký odpor k němu cítím, muselo to na mně být jasně vidět. Taky mi řekl, že se bojí, že jestli se opravdu nakazil a stane se z něj vlkodlak, Valentýn ho požádá, aby se sám zabil, a já… já mu na to odpověděla, že by to tak možná bylo nejlepší.“

Clary se překvapeně zajíkla, nedokázala si pomoci.

Amatis rychle zvedla hlavu. Ve tváři měla jasně vepsáno, jak moc sama sebou pohrdá. „Luke byl v jádru vždycky tak dobrý člověk, ať už se ho Valentýn snažil přinutit k čemukoli – někdy mi připadalo, že on a Jocelyn jsou možná jediní dobří lidé, které znám. A já jsem prostě nedokázala přijmout představu, že by se z něj stala zrůda…“

„Ale tak to není. On není zrůda.“

„To jsem ale nevěděla. Když se přeměnil a uprchl odsud, Jocelyn se mě neúnavně snažila přesvědčit, že je Luke uvnitř pořád stejný, že je to pořád můj bratr. Kdyby nebylo jí, nikdy bych nesouhlasila s tím, abychom se znovu viděli. Když přišel do města před povstáním, nechala jsem ho tu bydlet, ukrýval se ve sklepě. Ale poznala jsem na něm, že mi úplně nevěří, ne po tom, co jsem se k němu obrátila zády. A myslím, že mi nevěří ani teď.“

„Věří vám natolik, že za vámi přišel, když mi bylo špatně,“ připomněla jí Clary. „Věří vám natolik, že mě tady u vás nechal…“

„Neměl kam jinam jít,“ přerušila ji Amatis. „A jenom se podívej, jak dobře jsem si v tvém případě vedla. Nedokázala jsem tě udržet v domě ani jediný den.“

Clary sebou trhla. Tohle bylo horší, než kdyby na ni Amatis křičela. „Není to vaše chyba. Vždyť jsem vám lhala a potají vyklouzla ven. Nemohla jste proti tomu vůbec nic dělat.“

„Ale Clary,“ řekla Amatis. „Copak to nechápeš? Vždycky se dá něco dělat. Jenom lidé jako já si pořád namlouvají pravý opak. Přesvědčovala jsem se, že s tím, co se stalo Lukovi, nemůžu nic dělat. Pak jsem si říkala, že nemůžu nic dělat s tím, že mě Stephen opustil. A dokonce i odmítám chodit na shromáždění Spolku, protože si říkám, že nemůžu nijak ovlivnit jeho rozhodnutí, i když třeba nesouhlasím s tím, co Spolek dělá. A když už se konečně rozhodnu, že něco udělám – tak to ani nedokážu udělat správně.“ Oči jí v záři ohně tvrdě a jasně svítily. „Běž si lehnout, Clary,“ uzavřela svůj proslov. „Odteď můžeš odcházet a přicházet, jak se ti zlíbí. Nebudu ti v ničem bránit. Koneckonců, jak už jsi řekla, stejně proti tomu nemůžu vůbec nic udělat.“

„Amatis –“

„Přestaň.“ Amatis zavrtěla hlavou. „Běž si prostě lehnout. Prosím.“ Z jejího hlasu bylo patrné, že už o tom nehodlá diskutovat. Odvrátila pohled, jako by už Clary byla pryč, a bez jediného mrknutí zírala do zdi.

Clary se otočila na patě a vyběhla po schodech nahoru. V pokoji pro hosty za sebou kopnutím zavřela dveře a vrhla se na postel. Myslela si, že se jí chce plakat, slzy však najednou nepřicházely. Jace mě nenávidí, přemýšlela. Amatis mě nenávidí. Ani jsem se

125

nerozloučila se Simonem. Moje matka umírá. A Luke mě opustil. Zůstala jsem úplně sama. Nikdy jsem takhle sama nebyla a všechno je to jen moje chyba. Uvědomila si, že možná právě proto nedokáže plakat a může jen suchýma očima zírat do stropu. Protože k čemu je pláč, když neexistuje nikdo, kdo by vás utěšil? A co je ještě horší, když už se ani nedokážete utěšit sami?

7

KAM SE BOJÍ VKROČIT ANDĚLÉ

Ze snu o krvi a slunečním svitu Simona náhle probudil hlas opakující jeho jméno.

„Simone,“ šeptal ten hlas tiše. „Simone, vstávej!“

Simon v mžiku vyskočil – občas ještě i jeho samotného udivovalo, jak rychle se teď dokáže pohybovat – a otáčel se kolem dokola v tmavé cele. „Samueli?“ zavolal šeptem a zíral do tmy.

„Samueli, to jste vy?“

„Otoč se, Simone.“ Teď se v tom hlase, který mu byl něčím povědomý, ozval podrážděný tón. „A pojď k oknu.“ Teď už Simon přesně věděl, kdo to je. Podíval se zamřížovaným okýnkem ven a uviděl tam Jace klečícího na trávě s čarodějným světlem v ruce. Pozoroval Simona a nervózně se přitom mračil. „Co je, myslel sis snad, že máš noční můru?“

„Možná ji opravdu mám.“ Simonovi hučelo v uších – kdyby mu bilo srdce, myslel by si, že je to ozvěna krve proudící v jeho žilách, muselo to však být něco jiného, něco méně tělesného, avšak v tuto chvíli naléhavějšího než krev.

Záře runového kamene vykreslovala na Jaceově bledém obličeji fantastický vzor tvořený světlem a stíny. „Tak sem tě zavřeli. Myslel jsem si, že tyhle cely už nepoužívají.“ Podíval se stranou. „Nejdřív jsem zkoušel špatné okno. Asi jsem mírně vyděsil tvého kamaráda ve vedlejší cele. Je to docela švihák, ty jeho vousy a hadry… Trochu mi připomíná obyvatele ulic u nás doma.“

A Simon si uvědomil, co mu to hučí v uších. Byl to vztek. V nějakém zasutém koutě mysli si uvědomoval, že cení zuby a o spodní ret se mu otírají ostré špičáky. „To mám radost, že ti tohle všechno připadá vtipný.“

„Takže ty nejsi rád, že mě vidíš?“ podivil se Jace. „Musím říct, že mě to překvapuje. Všichni mi vždycky tvrdili, že jakmile někam

127

vstoupím, celá místnost se rozzáří. Čekal bych, že pro temné podzemní cely to bude platit dvojnásob.“

„Tys věděl, co se stane, že jo? Říkal jsi mi: ‚Pošlou tě rovnou zpátky do New Yorku.‘ Prý žádnej problém. Ale něco takovýho vůbec neměli v úmyslu.“

„To jsem ale nevěděl.“ Jace se mu přes mříže zadíval do očí a jeho pohled byl jistý a přímý. „Já vím, že mi to nebudeš věřit, ale myslel jsem si, že ti říkám pravdu.“

„Tak to mi buď lžeš, nebo jsi blbec, –“

„V tom případě jsem blbec.“

„– nebo oboje,“ dokončil Simon. „Osobně bych se nejspíš přikláněl k poslední variantě.“

„Nemám nejmenší důvod ti lhát. Ne teď.“ Jace stále neuhýbal pohledem. „A přestaň na mě cenit ty tesáky. Jsem z toho nervózní.“

„No dobře,“ řekl Simon. „Ale jestli tě zajímá, proč to dělám, tak proto, že jsi cítit krví.“

„To je moje kolínská. Eau de čerstvé zranění.“ Jace zvedl levou ruku. Na ní měl rukavici z bílých obvazů se skvrnami prosáklé krve na kotnících prstů.

Simon se zamračil. „Myslel jsem, že vy nemíváte zranění. Nebo že vám dlouho nevydrží.“

„Rozbil jsem tou rukou okno,“ vyložil mu Jace, „a Alek mě nutí, abych se uzdravoval jako civil. Chce mi tím uštědřit lekci. Tak vidíš, řekl jsem ti pravdu. Máš radost?“

„Ne,“ usadil ho Simon. „Mám horší problémy než tebe. Inkvizitor mi pořád dává otázky, na který mu nemůžu odpovědět. Obviňuje mě, že jsem svý světlomilný schopnosti získal od Valentýna. Že jsem jeho zvěd.“

V Jaceových očích se mihla vyděšená jiskřička. „To řekl Aldertree?“

„Aldertree mi naznačil, že si to myslí celej Spolek.“

„Tak to je zlé. Jestli se shodnou na tom, že jsi zvěd, přestanou se na tebe vztahovat Dohody. Teď už se musí jen navzájem přesvědčit, že jsi porušil Zákon.“ Jace se rychle rozhlédl kolem sebe a pak se znovu zadíval na Simona. „Měli bychom tě odsud dostat.“

„A pak co?“ Simon téměř nevěřil tomu, co říká. Tolik toužil z tohoto místa uniknout, že ta touha byla téměř hmatatelná, nedokázal však zastavit slova, která se mu řinula z úst. „Kde mě chceš asi tak schovat?“

„Tady v Gardu je portál. Jestli ho najdeme, můžu tě jím poslat zpátky…“

„A každej pak bude vědět, žes mi pomohl. Jaci, Spolek nejde jenom po mně. Vlastně pochybuju, že jim záleží na jednom mizerným podsvěťanovi. Hlavně se snaží vyhrabat něco na tvoji rodinu – na Lightwoodovy. Snaží se dokázat, že jsou nějak spolčení s Valentýnem. Že nikdy doopravdy neodešli z Kruhu.“

I v přítmí bylo vidět, jak se Jaceovi do tváře nahrnula barva. „Ale to je absurdní. Přece proti Valentýnovi bojovali na té lodi… Robert tam skoro umřel…“

„Inkvizitor chce věřit tomu, že obětovali ostatní nefilim, kteří na té lodi bojovali, aby mohli dál předstírat, že stojí proti Valentýnovi. Ale nepodařilo se jim zachránit Meč smrti, a o ten jde Aldertreemu na prvním místě. Podívej, snažil ses Spolek varovat, ale nikoho to nezajímalo. Teď inkvizitor hledá někoho, na koho by to všechno svedl. Jestli se mu podaří označit tvoji rodinu za zrádce, nikdo nebude obviňovat Spolek z toho, co se stalo, a inkvizitor bude moct bez problémů prosadit všechno, co si usmyslí.“

Jace si položil hlavu do dlaní a dlouhými prsty si roztržitě prohrábl vlasy. „Ale já tě tady nemůžu jen tak nechat. Jestli to Clary zjistí –“

„Mělo mě hned napadnout, že ti jde o tohle,“ zasmál se Simon chraptivě. „Tak jí to neříkej. Stejně je v New Yorku, díky –“ Odmlčel se, protože to slovo nedokázal vyslovit. „Měl jsi pravdu,“ řekl místo toho. „Teď jsem rád, že tu není.“

Jace zvedl hlavu z dlaní. „Cože?“

„Spolek je šílená organizace. Kdo ví, co by jí udělali, kdyby věděli, co dokáže. Měl jsi pravdu,“ zopakoval Simon, a když na to Jace nic neříkal, dodal: „A pořádně si vychutnej, že jsem ti to řekl. Protože už to nejspíš nikdy neudělám.“

Jace na něj zíral prázdným pohledem a Simon si s nepříjemným pocitem vzpomněl na to, jak Jace vypadal té noci na lodi, když celý

129

zakrvácený umíral na kovové podlaze. Nakonec Jace promluvil.

„Takže ty mi tvrdíš, že máš v plánu zůstat tady? Ve vězení? A jak dlouho?“

„Dokud nás nenapadne něco lepšího,“ řekl Simon. „Ale je tu jeden problém.“

Jace pozvedl obočí. „A jaký?“

„Krev,“ odpověděl Simon. „Inkvizitor se mě snaží vyhladovět, abych začal mluvit. Už teď jsem docela slabej. Ale zítra mi bude – no, vlastně ani nevím, jak mi bude. Ale vážně se mu nechci vzdát. A nehodlám znovu pít tvoji krev, ani krev nikoho jinýho,“ dodal rychle, než mu to Jace mohl nabídnout. „Zvířecí krev bude stačit.“

„Krev ti můžu sehnat,“ slíbil Jace. Zaváhal. „A… řekl jsi inkvizitorovi, že jsem ti dal napít své krve? Že jsem tě zachránil?“ Simon zavrtěl hlavou.

V Jaceových očích se zalesklo odražené světlo. „Proč ne?“

„Asi proto, že jsem ti nechtěl přidělávat další problémy.“

„Tak podívej, upíre,“ řekl Jace. „Jestli to bude možné, tak se snaž chránit Lightwoodovy. Ale se mnou se neobtěžuj.“

Simon zvedl hlavu. „Proč ne?“

„Možná proto,“ odpověděl Jace, a jak se tak díval dolů skrze mříže, Simon si dokázal docela dobře představit, že on sám klečí venku a v cele je zavřený Jace, „že si to nezasloužím.“

Clary probudil hluk připomínající bubnování ledových krup na plechové střeše. Posadila se na posteli a rozespale se rozhlédla. Ozvalo se to znovu – jakési ostré zachrastění přicházející od okna. Neochotně odhodila přikrývku a šla se za hlukem podívat.

Když otevřela okno, vpadl dovnitř závan chladného vzduchu, který jejím tenkým pyžamem pronikl snadno jako nůž. Otřásla se a naklonila se přes parapet.

Dole v zahradě někdo stál a Clary poskočilo srdce, protože to jediné, co z návštěvníka rozeznala, byla vysoká, útlá postava a rozcuchané chlapecké vlasy. Pak chlapec zvedl hlavu a ona si všimla, že má tmavé, ne světlé vlasy, a už podruhé si uvědomila, že očekávala Jace, ale místo něj přišel Sebastián.

Jednu hrst měl plnou štěrku. Když uviděl, že vystrčila hlavu z okna, usmál se na ni a ukázal na sebe a pak na mříž pro popínavé růže. Polez dolů.

Zavrtěla hlavou a ukázala směrem k průčelí. Sejdeme se u vchodových dveří. Zavřela okno a rozběhla se dolů. Bylo ještě brzy ráno – světlo, které se do místností vlévalo okny, bylo jasné a zlatavé, avšak všechny lampy byly zhasnuté a v domě se vůbec nic nehýbalo. Amatis asi ještě spí, pomyslela si.

Clary šla ke dveřím, odemkla je a otevřela dokořán. Před nimi stál na nejvyšším schodě Sebastián a ji znovu zaplavil ten pocit, to podivné tušení, že ho odněkud zná, i když tentokrát to necítila tak naléhavě. Chabě se na něj usmála. „Házel jsi mi kamínky na okno,“ řekla. „Myslela jsem, že to už se dělá jenom ve filmech.“

Široce se usmál. „Pěkné pyžamo. Probudil jsem tě?“

„Možná.“

„Promiň,“ řekl, i když nevypadal, že by ho to bůhvíjak mrzelo.

„Ale tohle nemohlo počkat. Mimochodem, asi bys měla běžet nahoru a obléknout se. Strávíme celý den spolu.“

„Páni. Ty si teda věříš, co?“ odpověděla, i když jí bylo jasné, že kluci, co vypadají jako Sebastián, nejspíš nemají jediný důvod si nevěřit. Zavrtěla hlavou. „Promiň, ale já nemůžu. Nemůžu odejít z domu. Dnes ne.“

Mezi očima mu naskočila drobná znepokojená vráska. „Včera jsi ale odešla.“

„Já vím, ale to bylo předtím, než –“ Než mi Amatis řekla to, kvůli čemu si teď připadám takhle malinká. „Prostě nemůžu. A prosím tě, nesnaž se mi to rozmluvit, jo?“

„Tak dobře,“ souhlasil. „Nebudu ti to rozmlouvat. Ale nech mě aspoň, abych ti vysvětlil, kvůli čemu jsem tady. A slibuju, že jestli pak pořád ještě budeš chtít, abych odešel, tak to udělám.“

„Tak o co jde?“

Zadíval se jí do očí a ona se jen divila, jak je možné, že tmavé oči dokáží zářit úplně stejně jako zlaté. „Vím, kde najdeme Hadriána Močála.“

131

Za necelých deset minut stihla Clary vyběhnout nahoru, chvatně se obléci, ve spěchu naškrábat vzkaz pro Amatis a pak se znovu připojit k Sebastiánovi, který na ni čekal na břehu kanálu. Když k němu doběhla, celá bez dechu a se zeleným kabátem přehozeným přes ruku, přivítal jí širokým úsměvem. „Tak jsem tady,“ oznámila mu, když se prudce zastavila přímo před ním. „Už můžeme jít?“

Sebastián trval na tom, že jí pomůže do kabátu. „Myslím, že mi ještě nikdy nikdo do kabátu nepomáhal,“ poznamenala Clary, když si vytahovala vlasy, které jí uvízly za límcem. „Možná tak nějakej číšník. Dělal jsi někdy číšníka?“

„Ne, ale vychovala mě Francouzka,“ připomněl jí Sebastián. „A u těch probíhá ještě přísnější výcvik.“

Clary se i přes svou nervozitu usmála. Trochu překvapeně si uvědomila, jak spolehlivě jí dokáže Sebastián na tváři vyloudit úsměv. Možná až příliš spolehlivě. „A kam vlastně jdeme?“ změnila náhle téma. „Bydlí Močál někde blízko?“

„Bydlí až za městem,“ odpověděl Sebastián a vykročil směrem k mostu. Clary se vydala za ním.

„A je to daleko?“

„Moc daleko na to, abychom šli pěšky. Budeme se muset svézt.“

„Svézt? A s kým?“ Zastavila se na místě. „Sebastiáne, musíme být opatrní. Nemůžeme všem jenom tak vykládat, co děláme – co já dělám. Je to tajemství.“

Sebastián se na ni díval přemýšlivýma tmavýma očima.

„Přísahám na Anděla, že ten přítel, který nás sveze, neprozradí nikomu ani slovo o tom, co děláme.“

„Určitě?“

„Zcela určitě.“

Hadrian Močál, přemýšlela Clary, když se proplétali ulicemi plnými lidí. Jdu za Hadriánem Močálem. Neovladatelné vzrušení se v ní mísilo s úzkostí – podle Madeleinina vyprávění působil čaroděj hrozivě. Co když s ní nebude mít trpělivost nebo bude mít moc práce? Co když se jí nepodaří přesvědčit ho, že je opravdu tou osobou, za kterou se vydává? Co když už si na její matku nevzpomíná?

K duševnímu klidu jí nepřidávalo ani to, že pokaždé, když kolem ní prošel nějaký blonďák nebo černovláska, celá se uvnitř napjala, protože se domnívala, že to je Jace nebo Isabela. Po chvíli si ale sklesle pomyslela, že Isabela by pravděpodobně předstírala, že ji nevidí, a Jace byl bezpochyby u Penhallowových a trávil čas líbáním své nové přítelkyně.

„Bojíš se, že nás někdo sleduje?“ zeptal se Sebastián, když zahnuli do boční uličky vedoucí pryč ze středu města. Zřejmě si všiml, jak se Clary pořád rozhlíží kolem sebe.

„Pořád mám pocit, že vidím někoho známýho,“ připustila. „Jace nebo Lightwoodovy.“

„Pochybuji, že Jace vůbec od chvíle, kdy sem přijel, opustil dům Penhallowových. Většinou jenom trucuje ve svém pokoji. Včera si navíc dost ošklivě poranil ruku –“

„Poranil ruku? A jak?“ Clary se zapomněla dívat pod nohy a klopýtla o kámen. Ulice, po níž šli, se mezitím změnila z dlážděné na štěrkovou, aniž si toho Clary všimla. „Au.“

„Jsme tady,“ oznámil jí Sebastián a zastavil se před vysokým laťkovým plotem. Kolem nestály žádné domy – obytná čtvrť poměrně náhle skončila. Na jedné straně cesty byl jen ten plot a na druhé kamenitý svah stoupající k lesu.

V plotě byla branka, kterou však jistil visací zámek. Sebastián vytáhl z kapsy těžký klíč a odemkl. „Hned se vrátím s naším dopravním prostředkem.“ Zabouchl za sebou branku. Clary přiložila oko k plotu a škvírou mezi laťkami spatřila cosi, co vypadalo jako nízký domek z červených prken. Nezdálo se však, že by měl nějaké dveře nebo opravdová okna…

Branka se otevřela a v ní se znovu objevil Sebastián, na tváři úsměv od ucha k uchu. V jedné ruce držel otěže a za ním poslušně kráčel vysoký šedobílý kůň s lysinkou ve tvaru hvězdy na čele.

„Kůň?! Ty máš koně?“ Clary se nestačila divit. „Kdo má dneska koně?“

Sebastián láskyplně pohladil koně po pleci. „Spousta rodin lovců stínů tady v Alicante má ve stájích koně. Už sis určitě všimla, že v Idrisu nejsou žádná auta. Kvůli všem těm zábranám kolem tu nefungují.“ Poplácal světlé kožené sedlo ozdobené erbem, na němž

133

byl znázorněn vodní had vynořující se z jezera. Pod erbem bylo subtilním písmem vyvedeno jméno Verlac. „Tak si naskoč.“

Clary couvla. „Já jsem nikdy předtím na koni nejela.“

„Neboj se, Poutníka budu řídit já,“ ujistil ji Sebastián. „Ty jenom budeš sedět přede mnou.“

Kůň si tiše odfrknul. Clary si znepokojeně všimla, že má obrovské zuby. Každý z nich byl velký jako krabička lentilek. Představila si, jak se jí ten chrup zakusuje do nohy, a vzpomněla si na všechny spolužačky ze základní školy, které toužily po vlastních ponících. Napadlo ji, jestli náhodou nebyly šílené.

Buď statečná, řekla si. Tvoje matka by to zvládla.

Zhluboka se nadechla. „Tak dobře. Jdeme na to.“

Claryino odhodlání být statečná vydrželo jen do té doby, než se Sebastián, který jí nejdříve pomohl do sedla, vyhoupnul na koňský hřbet za ni a pobídnul koně patami. Poutník vyletěl kupředu jako šipka. Cválal po štěrkové cestě a údery jeho kopyt vysílaly prudké otřesy do Claryiny páteře. Křečovitě svírala hrušku sedla, která před ní vyčnívala, a zarývala do ní nehty tak silně, že po nich v jemné kůži zůstávaly rýhy.

Cesta, po níž uháněli, se za městem zúžila a nyní byla z obou stran kryta hustým porostem stromů, tvořícím neprůhlednou zelenou bariéru. Sebastián zatáhl za otěže a kůň z toho šíleného trysku zpomalil do klusu. Claryino srdce se zvolna uklidňovalo. S ustupující panikou si začala uvědomovat Sebastiánovu přítomnost za svými zády – oběma rukama držel otěže, takže kolem ní jeho paže vytvářely jakési ochranné zábradlí, díky němuž se tolik nebála, že z koně spadne. Najednou intenzivně pociťovala jeho blízkost, a to nejen sílu jeho pevných paží, které ji z obou stran chránily, ale i to, že se mu zády opírá o hrudník a že je Sebastián z nějakého důvodu cítit černým pepřem. Nebylo to špatné – ta vůně byla příjemné kořeněná a velmi se lišila od vůně mýdla a slunečních paprsků, kterou vydával Jace. Tedy ne, že by sluneční paprsky nějak voněly, ale kdyby ano…

Zatnula zuby. Byla tu se Sebastiánem, čekalo ji setkání s mocným čarodějem, a přesto se její mysl jen bezcílně točila kolem toho, jak

voní Jace. Přinutila se rozhlédnout se kolem sebe. Zelená hradba stromů trochu prořídla, takže teď Clary na obou stranách viděla mozaiku venkovské krajiny. Vyzařovala z ní drsná krása. Zelený koberec tu a tam protínala jizva šedé kamenité cesty nebo černé skalisko tyčící se na travnatém pozadí. Stráně byly tu a tam posety sněhovými vločkami křehkých bílých květů, které už předtím viděla s Lukem v nekropoli.

„Jak jsi zjistil, kde bydlí Hadrián Močál?“ zeptala se, zatímco se Sebastián s koněm zkušeně vyhýbal výmolu v cestě.

„Od tety Élodie. Má docela rozsáhlou síť informátorů. Ví o všem, co se v Idrisu šustne, i když sem sama nikdy nejezdí. Nerada nechává Institut bez dozoru.“

„A co ty? Jezdíš do Idrisu často?“

„Ani ne. Když jsem tu byl naposledy, bylo mi asi pět let. Od té doby jsem strýčka ani tetu neviděl, takže jsem moc rád, že jsem teď přijel. Mám díky tomu šanci všechny ty roky dohnat. A taky mi Idris chybí, když tu nejsem. Nikde na světě to není takové jako tady. Je to asi něčím ve zdejší půdě. Jakmile to poznáš, už ti to bude vždycky chybět, když budeš pryč.“

„Vím, že Jaceovi to tu chybělo,“ řekla. „Ale myslela jsem si, že to bylo kvůli tomu, že tady tolik let žil. Vyrostl tady.“

„Na venkovském sídle Waylandů,“ přitakal Sebastián. „Vlastně je to jen kousek od našeho cíle.“

„Ty snad víš úplně všechno.“

„Všechno ne,“ uklidnil ji Sebastián a Clary za zády cítila, že se zasmál. „Je to tak, Idris okouzlí každého, dokonce i lidi jako Jace, kteří mají důvod to tu nenávidět.“

„Proč tohle říkáš?“

„No, vychoval ho přece Valentýn, ne? A to musela být příšerná zkušenost.“

„Já nevím.“ Clary zaváhala. „Pravda je taková, že má ohledně toho spíš smíšený pocity. Myslím, že Valentýn byl na jednu stranu hroznej otec, ale na druhou stranu, Jace nikdy nezažil nic jinýho než tu trochu laskavosti a náklonnosti, které se mu dostalo od Valentýna.“ Když to říkala, pocítila náhle hluboký smutek. „Myslím, že na Valentýna dlouhou dobu vzpomínal s láskou.“

135

„Nemůžu uvěřit, že by se kdy Jaceovi od Valentýna dostalo laskavosti nebo náklonnosti. Valentýn je monstrum.“

„To sice jo, ale Jace je jeho syn. A tehdy to byl ještě malej kluk.

Myslím, že ho měl Valentýn svým způsobem rád…“

„Ne,“ zarazil ji Sebastián ostrým tónem. „Obávám se, že to není možné.“

Clary zamrkala a málem se otočila, aby se mu podívala do obličeje, pak si to ale rozmyslela. Všichni lovci stínů byli dost citliví na témata související s Valentýnem – vzpomněla si na inkvizitorku a v duchu se otřásla – a jen těžko se jim mohla divit. „Asi máš pravdu.“

„Jsme tady,“ prohlásil Sebastián úsečně – tak úsečně, že Clary začala přemýšlet, jestli ho snad něčím neurazila – a sklouzl ze sedla. Když k ní však zvedl obličej, už se na ni zase usmíval. „Máme dobrý čas,“ řekl a přivázal otěže ke spodní větvi nejbližšího stromu. „Lepší, než jsem čekal.“

Posuňkem jí naznačil, aby slezla, a Clary po chvilkovém zaváhání sklouzla z koně do Sebastiánovy náruče. Při dopadu se ho pevně chytila, po dlouhé jízdě totiž měla trochu roztřesené nohy.

„Promiň,“ omluvila se zkroušeně. „Nechtěla jsem na tebe takhle skočit.“

„Za to se rozhodně neomlouvej.“ Jeho dech ji hřál na krku a ona se zachvěla. Rukama se ještě chvíli zdržel na jejích zádech, teprve pak ji neochotně pustil.

Nic z toho zrovna nepřispělo k tomu, aby se Clary přestaly třást nohy. „Díky,“ řekla a přitom moc dobře věděla, že se červená. Z celého srdce si přála, aby její světlá kůže tak snadno neprozrazovala sebemenší změnu barvy. „Takže… tohle je ono?“ Rozhlédla se. Stáli v malém údolíčku mezi nízkými kopci. Opodál spatřila nevelký palouk ohraničený několika větrem ošlehanými stromy. Jejich pokroucené větve se na pozadí ocelově modré oblohy rýsovaly jako nějaká socha. Ale kromě toho… „Nic tady není,“ řekla zamračeně.

„Clary, soustřeď se.“

„Chceš říct, že je to iluze? Ale já se většinou nemusím –“

„Iluze jsou v Idrisu často silnější než kde jinde. Možná budeš potřebovat vyvinout větší úsilí než obvykle.“ Položil jí ruce na ramena a jemně ji otočil. „Podívej se na ten palouk.“

Clary v duchu mlčky provedla trik, který jí pomáhal setřít iluzi z věcí, které se za ní skrývaly. Představila si, že vtírá do malířského plátna terpentýn a odlupuje jednotlivé vrstvy barvy, jež postupně odhalují opravdový obraz ležící až úplně dole. A pak to najednou uviděla – kamenný domek s ostře čnící střechou a komínem, z něhož v elegantní spirále stoupal dým. Ke dveřím domku vedla klikatá cestička z kamenů. Kouř vinoucí se z komína po chvíli přestal stoupat vzhůru a slil se do tvaru třepotajícího se černého otazníku.

Sebastián se zasmál. „Řekl bych, že to znamená: Kdo je tam?“

Clary si přitáhla kabát blíže k tělu. Vítr vanoucí přes palouk nebyl zase tak studený, přesto byla promrzlá až do morku kostí. „Vypadá to jako domeček z pohádky.“

„Je ti zima?“ Sebastián jí položil ruku kolem ramen. Dým se okamžitě přestal shlukovat do otazníků a z komína začaly stoupat obláčky ve tvaru prohýbajících se srdcí. Clary se od Sebastiána odtáhla. Cítila se trapně a z nějakého důvodu i provinile, jako by udělala něco špatně. Vyrazila pěšinou k domu a Sebastián ji následoval. Když byli asi v půlce cesty, dveře se rozletěly dokořán.

Přestože byla Clary přímo posedlá myšlenkou, že musí najít Hadriána Močála, a to už od chvíle, kdy jí Madeleine řekla jeho jméno, nikdy si neudělala čas na to, aby se pokusila představit si, jak by asi mohl vypadat. Kdyby se nad tím zamyslela, nejspíš by si ho představila jako velkého muže s vousy. Vypadal by jako viking a měl by mohutná, široká ramena.

Avšak muž, který se objevil ve dveřích domku, byl vysoký a štíhlý a měl krátké tmavé vlasy, které mu trčely kolem hlavy. Na sobě měl zlatou síťovanou vestu a hedvábné kalhoty od pyžama. S mírným zájmem se zadíval na Clary a lehce u toho potahoval z neuvěřitelně velké dýmky. Jako viking sice vůbec nevypadal, Clary ho však okamžitě a bez potíží poznala.

Krasomil Pohroma.

„Ale…“ Sebastián vypadal stejně překvapeně jako Clary. S lehce pootevřenými ústy zůstal zírat na Krasomila a po tváři se mu rozlil

137

nechápavý výraz. Nakonec vykoktal: „Vy jste… Hadrián Močál? Ten čaroděj?“

Krasomil si vytáhl z úst dýmku. „No, rozhodně nejsem Hadrián Močál, ten exotický tanečník.“

„Já…“ Sebastiánovi se zřejmě nedostávalo slov. Clary si nebyla jistá, co čekal, ale nedalo se popřít, že Krasomil je na první pohled opravdu velké sousto. „Doufali jsme, že byste nám mohl pomoci. Já jsem Sebastián Verlac a tohle je Clarissa Morgensternová – její matka se jmenuje Jocelyn Fairchildová –“

„Mě nezajímá, jak se jmenuje její matka,“ nenechal ho domluvit Krasomil. „Nepřijímám neohlášené návštěvy. Přijďte někdy jindy. Hodilo by se mi to třeba napřesrok v březnu.“

„Napřesrok v březnu?“ Sebastián se zatvářil zděšeně.

„Máte pravdu, to není ono,“ řekl Krasomil. „Březen bývá deštivý.

Co takhle červen?“

Sebastián se napřímil. „Myslím, že nechápete, jak moc je tohle důležité –“

„Sebastiáne, vykašli se na to,“ zasáhla Clary znechuceným tónem. „Jenom si z tebe utahuje. Stejně nám nemůže pomoct.“

Sebastián se zatvářil ještě zmateněji. „To tedy nechápu, proč by nám nemohl –“

„Tak dost, to už stačí,“ prohlásil Krasomil a lusknul prsty.

Sebastián na místě ztuhl, se stále otevřenými ústy a napřaženou rukou.

„Sebastiáne!“ Clary se k němu natáhla a dotkla se ho, byl však strnulý jako socha. Jen sotva postřehnutelné stoupání a klesání jeho hrudníku napovídalo, že je ještě vůbec naživu. „Sebastiáne?“ oslovila ho znovu, avšak zcela zbytečně. Nejasně tušila, že ji vůbec nevidí ani neslyší. Otočila se ke Krasomilovi. „Nemůžu uvěřit tomu, co jste právě udělal. Co máte sakra za problém? Copak vám ta věc, co si tady pokuřujete, rozpustila mozek? Sebastián je přece na naší straně.“

„Clary, drahoušku, já ale nejsem na ničí straně,“ vysvětlil ji Krasomil a máchnul přitom ve vzduchu dýmkou. „A upřímně řečeno, je to tvoje vina, že jsem ho musel na chvilku zmrazit. Vždyť tys mu skoro řekla, že nejsem Hadrián Močál.“

„To proto, že nejste Hadrián Močál.“

Krasomil vyfoukl z úst obláček dýmu a zamyšleně se na ni zadíval přes kouřovou clonu. „Pojď dovnitř,“ vyzval ji. „Něco ti ukážu.“

Přidržel dveře do domku a pokynul jí, aby vešla dovnitř. Clary se naposledy nevěřícně podívala na Sebastiána a poslechla Krasomila.

Uvnitř domku se vůbec nesvítilo, ve slabém denním světle, které sem pronikalo okny, však Clary spatřila, že stojí ve velké místnosti plné tmavých stínů. Ve vzduchu se vznášel podivný zápach, jako by se tu pálily odpadky. Trochu se zakuckala. Krasomil zvedl ruku a znovu lusknul prsty. Z konečků prstů mu vyšlehlo jasně modré světlo.

Clary zalapala po dechu. V místnosti byl pořádný binec – všude se válely třísky z nábytku, všechny zásuvky byly otevřené a jejich obsah rozházený po podlaze. Ve vzduchu se jako popel vznášely stránky vytržené z knih. Někdo vytloukl i tabule skla v oknech.

„V noci jsem dostal od Močála zprávu,“ řekl Krasomil. „Žádal mě v ní, abych sem za ním přijel. Když jsem sem dorazil, už to tu vypadalo takhle. Všechno je zničené a páchne to tu po démonech.“

„Po démonech? Ale démoni se přece do Idrisu nedostanou –“

„Já netvrdím, že se sem dostali. Jenom ti říkám, co se tu stalo,“ sdělil jí Krasomil nevzrušeně. „Bylo to tu cítit něčím, co má démonický původ. Na zemi leželo Hadriánovo tělo. Když odsud odešli, ještě žil, ale když jsem sem dorazil já, byl už mrtvý.“ Otočil se k ní. „Kdo věděl, že ho hledáš?“

„Madeleine,“ zašeptala Clary. „Ale ta je mrtvá. Pak taky Sebastián, Jace a Simon. A Lightwoodovi –“

„Aha,“ poznamenal Valentýn. „Jestli to vědí Lightwoodovi, klidně už to teď může vědět i Spolek. A Valentýn má ve Spolku zvědy.“

„Měla jsem to držet v tajnosti, a ne se každýho kolem ptát, jestli ho nezná,“ uvědomila si Clary s hrůzou. „Tohle je moje chyba. Měla jsem Močála varovat –

„Dovol, abych ti připomněl,“ zarazil ji Krasomil, „že jsi ho přece nemohla najít, a právě proto ses na něj každého ptala. Podívej, Madeleine, a vlastně i ty, jste o Hadriánovi přemýšlely jen jako o

139

někom, kdo by mohl pomoci tvé matce. Ne jako o někom, o koho by se mohl Valentýn zajímat ještě i z jiných důvodů. Ale nevěděly jste všechno. Valentýn možná netušil, jak tvoji matku probudit, ale zdá se, že věděl, že to, čím se uvedla do stavu, v jakém teď je, má spojitost s něčím, o co Valentýn moc stojí. S jednou konkrétní knihou kouzel.“

„A jak tohle všechno víte?“ zeptala se Clary.

„Hadrián mi to řekl.“

„Ale –“

Krasomil ji gestem umlčel. „Čarodějové mají určité způsoby, jak spolu komunikovat. Mají své vlastní jazyky.“ Zvedl ruku, v níž hořel modrý plamen. „Logos.“

Na stěnách se objevila ohnivá písmena, každé z nich přes dvacet centimetrů vysoké, jako by je někdo vytesal do kamene a vybarvil tekutým zlatem. Písmena běžela po zdech a skládala se ve slova, jež Clary nedokázala přečíst. Obrátila se ke Krasomilovi. „Co se tam píše?“

„Hadrián to napsal, když už věděl, že umírá. Ten nápis sděluje každému čaroději, který sem přijde, co se stalo.“ Když k ní Krasomil otočil hlavu, záře ohnivých písmen se zlatě zaleskla v jeho kočičích očích. „Napadli ho tady Valentýnovi poskokové. Chtěli, aby jim vydal Bílou knihu. Spolu s Šedou knihou patří mezi nejslavnější svazky nadpřirozené moudrosti, které kdy byly napsány. V té knize se nachází recept na lektvar, který Jocelyn vypila, i příslušný protilék.“

Clary spadla brada. „Takže ta kniha byla tady?“

„Ne. Patřila tvé matce. Hadrián jí jen poradil, kde ji má před Valentýnem ukrýt.“

„Takže je –“

„Je ve venkovském sídle Waylandových. Waylandovi bydleli blízko domu, kde žili Jocelyn s Valentýnem, byli to jejich nejbližší sousedé. Hadrián tvé matce poradil, aby tu knihu schovala u Waylandových v domě, kde by ji Valentýn nikdy nehledal. Přesněji řečeno, aby ji ukryla v knihovně.“

„Ale Valentýn pak přece v domě Waylandových spoustu let žil, namítla Clary. „Copak ji tam nenašel?“

„Byla schovaná v jiné knize. V knize, kterou by Valentýn pravděpodobně nikdy neotevřel.“ Krasomil se mazaně usmál.

„Snadné recepty pro hospodyňky. Rozhodně se nedá říct, že by tvá matka postrádala smysl pro humor.“

„A byl jste na Waylandovic sídle? Zkusil jste tu knihu najít?“

Krasomil zavrtěl hlavou. „Clary, okolo toho domu jsou nastraženy zábrany, které všechny kolemjdoucí svedou na jinou cestu. A neošálí jen členy Spolku, ale úplně každého. Zejména podsvěťany. Možná kdybych měl čas na nich zapracovat, tak by se mi podařilo je narušit, ale –“

„Takže se do toho domu nikdo nedostane?“ V prsou ji pálilo zoufalství. „Nedá se nic dělat?“

„Neřekl jsem, že se tam nedostane nikdo,“ připomněl jí Krasomil.

„Napadá mě minimálně jeden člověk, kdo by tam téměř jistě trefil.“

„Myslíte Valentýna?“

„Myslím Valentýnova syna,“ opravil ji Krasomil.

Clary zavrtěla hlavou. „Jace mi nepomůže, Krasomile. Nechce, abych tu byla. A pochybuju, že se mnou vůbec mluví.“

Krasomil se na ni zádumčivě zahleděl. „Myslím,“ řekl, „že existuje jen málo věcí, které by pro tebe Jace neudělal, kdybys ho o to požádala.“

Clary otevřela ústa a pak je zase zavřela. Vzpomněla si, že Krasomil vždy dokázal vytušit, co Alek cítí k Jaceovi nebo co Simon cítí k ní. I ona teď musí mít pocity, které chová k Jaceovi, jasně vepsány v obličeji a Krasomil byl opravdu zkušený čtenář. Rychle uhnula pohledem. „Dobře, takže můžu přesvědčit Jace, aby šel do toho domu se mnou a pomohl mi najít tu knihu,“ připustila. „Ale co pak? Netuším, jak se používají kouzla nebo vyrábí protiléky…“

Krasomil si odfrkl. „Snad sis nemyslela, že ti všechny tyhle rady dávám zdarma? Až najdeš Bílou knihu, chci, abys mi ji rovnou přinesla.“

„Tu knihu? Vy ji chcete?“

„Je to jedna z nejmocnějších knih kouzel na světě. Samozřejmě že ji chci. A kromě toho, správně by měla patřit dětem Lilith, ne dětem Razielovým. Je to čarodějnická kniha, takže by ji měl mít v rukou čaroděj.“

141

„Ale já ji potřebuju, musím přece uzdravit mámu –“

„Potřebuješ z ní jen jednu stránku, kterou si samozřejmě můžeš nechat. Zbytek je můj. A na oplátku, až mi tu knihu přineseš, vyrobím ti ten protilék a podám ho Jocelyn. Nemůžeš říct, že by to nebyla férová nabídka.“ Natáhl k ní ruku. „Tak co plácneme si?“

Po chvilkovém zaváhání mu Clary rukou potřásla. „Doufám, že toho nebudu litovat.“

„To také doufám,“ řekl Krasomil a s veselým výrazem se otočil ke vstupním dveřím. Ohnivá písmena na stěnách už začínala blednout. „Lítost je dost zbytečná emoce, nemyslíš?“

Slunce bylo ve srovnání s přítmím uvnitř domku obzvláště jasné. Clary chvíli v oslnění mžourala, než dokázala zaostřit na hory tyčící se v dálce, na Poutníka spokojeně přežvykujícího trávu a na Sebastiána, který stál nehybně jako zahradní socha a jednu ruku měl stále zvednutou.

Otočila se ke Krasomilovi. „Mohl byste ho už rozmrazit, prosím vás?“

Krasomil nasadil pobavený výraz. „Překvapilo mě, když jsem ráno dostal Sebastiánovu zprávu,“ řekl. „Stálo v ní, že by ti rád prokázal službu, přesně takhle to formuloval. Jak ses s ním vlastně seznámila?“

„Je to bratranec jedněch známých Lightwoodových nebo tak něco. Je to docela sympaťák, vážně.“

„Sympaťák, pfl! Je naprosto neodolatelný.“ Krasomil se zasněně zahleděl Sebastiánovým směrem. „Měla bys ho tu nechat. Mohl bych si na něj věšet klobouky a další věci.“

„Ne. Nemůžete si ho nechat.“

„Proč ne? Tobě se snad líbí?“ Krasomilovi se zablýsklo v očích.

„Rozhodně to vypadá, že se ty líbíš jemu. Jde po tobě jako veverka po oříšku.“

„A co takhle popovídat si o vašem milostným životě?“ přešla Clary do protiútoku. „Jak vám to klape s Alekem?“

„Alek odmítá brát na vědomí, že mezi námi něco je, takže já zase odmítám brát na vědomí jeho. Nedávno mi poslal ohnivou zprávu a požádal mě o laskavost. Byla adresovaná ‚čaroději Pohromovi‘, jako bych byl někdo úplně cizí. Myslím, že pořád ještě visí na Jaceovi, i

když je jasné, že tenhle vztah nikdy nikam nepovede. Předpokládám, že o tom taky něco víš…“

„Dejte mi pokoj.“ Clary zpražila Krasomila pohledem. „Tak hele, jestli Sebastiána nerozmrazíte, tak odsud nikdy nebudu moct odjet a vy nikdy nezískáte Bílou knihu.“

„No dobře, dobře. Ale mohu tě o něco požádat? Neříkej mu nic z toho, o čem jsme se tu bavili, ať už je to přítel Lightwoodových, nebo ne.“ Krasomil netrpělivě lusknul prsty.

Sebastiánův obličej ožil, jako když se znovu spustí pozastavený film. „– pomoct!“ dořekl. „Tohle přece není jen tak nějaký podružný problém. Je to otázka života a smrti.“

„Vy nefilim si myslíte, že všechny vaše problémy jsou otázka života a smrti,“ prohlásil Krasomil. „A teď jděte pryč. Už mě začínáte nudit.“

„Ale –“

„Jděte,“ přikázal Krasomil výhružným tónem. Na konečcích jeho dlouhých prstů se zatřpytily modré jiskry a vzduch byl náhle prosycen hutným pachem spáleniny. V Krasomilových kočičích očích se zablýsklo. I když Clary věděla, že to jen hraje, nemohla si pomoci a o pár kroků couvla.

„Asi bychom měli jít, Sebastiáne,“ řekla. Sebastián přimhouřil oči. „Ale Clary –“

„No tak, jdeme,“ nedala se přesvědčit. Chytila ho za ruku a napůl ho odtáhla k Poutníkovi. Neochotně ji následoval a něco si nesrozumitelně brumlal. Clary si oddechla úlevou a přes rameno se podívala za sebe. Krasomil stál ve dveřích domku a ruce měl založené na hrudi. Když zachytil její pohled, široce se usmál a mrknul na ni třpytícím se okem.

„Je mi to líto, Clary.“ Sebastián položil jednu ruku Clary na rameno, druhou ji objal kolem pasu a pomohl jí na Poutníkův široký hřbet. Než ji Sebastián vyzvedl, musela potlačit tenký hlásek uvnitř hlavy, který ji varoval, aby už na toho koně – nebo na jakéhokoli jiného koně – nesedala. Přehodila nohu na druhou stranu a usadila se v sedle. Přesvědčovala sama sebe, že je to vlastně jako balancovat na

143

velké, pohybující se pohovce, ne na živoucím stvoření, které může kdykoli otočit hlavu a kousnout ji.

„Co je ti líto?“ zeptala se, když se vyhoupl do sedla za ni. Trochu ji rozladilo, s jakou lehkostí to udělal, skoro jako by tančil, ale na druhou stranu ji ten pohled trochu uklidnil. Zcela zjevně ví, co dělá, pomyslela si, když natáhl ruce kolem ní a chopil se otěží. Předpokládala, že fakt že to ví alespoň jeden z nich, je dobré znamení.

„To s Hadriánem Močálem. Nečekal jsem, že projeví takovou neochotu. I když je pravda, že čarodějové umí být dost vrtošiví. Ty už vlastně jednoho čaroděje znáš, ne?“

„Znám Krasomila Pohromu.“ Na chvíli se otočila a podívala se za Sebastiána na chaloupku, která za nimi mizela v dálce. Z komína stoupaly k nebi obláčky ve tvaru tančících postaviček. Že by tančících Krasomilů? Z téhle vzdálenosti už to Clary nemohla poznat. „Je to nejvyšší čaroděj brooklynský.“

„Je stejný jako Močál?“

„Jo, je mu až překvapivě podobnej. A ten neúspěch si nevyčítej.

Počítala jsem s tím, že se může stát, že nám odmítne pomoct.“

„Ale já jsem ti slíbil, že ti pomůžu.“ Sebastián to řekl, jako by ho to opravdu trápilo. „No, je tu ještě něco, co bych ti aspoň mohl ukázat, aby dnešní den nepřišel úplně nazmar.“

„A co to je?“ Otočila se v sedle a podívala se mu do obličeje. Za ním zářilo vysoko na obloze slunce, jehož paprsky se mu zezadu opíraly do vlasů a lemovaly jednotlivé prameny zlatem.

Sebastián se usmál. „Uvidíš.“

Stále se vzdalovali od Alicante. Po obou stranách cesty ubíhaly stěny zeleného listoví, které se občas rozestoupily a odhalily neuvěřitelně krásné výhledy do krajiny: ledově modrá jezera, zelená údolí, šedé hory, stříbrné stužky řek a potoků, lemované trsy květin. Clary přemýšlela, jaké by to bylo, kdyby na nějakém podobném místě žila. Když se kolem ní netyčily uklidňující výškové budovy, nedokázala se ubránit nervozitě a připadala si zvláštně zranitelná.

Ne snad, že by tu žádné budovy nebyly. Občas se nad korunami stromů objevovaly střechy velkých kamenných domů. Jak jí vysvětlil

(tedy spíše zakřičel do ucha) Sebastián, byla to venkovská sídla bohatých rodin lovců stínů. Připomínala Clary veliké staré domy podél řeky Hudson, severně od Manhattanu, kde kdysi trávívali letní měsíce bohatí Newyorčané.

Štěrková cesta se změnila v pouhý pruh udusané hlíny. Když dorazili na vrchol jednoho kopce a Sebastián přitáhl Poutníkovi otěže, aby zastavil, vytrhlo ji to ze snění. „Tady to je,“ oznámil jí Sebastián.

Clary zírala před sebe. Jejich cílem byla zřejmě hromada ohořelého, zčernalého kamení. Pouze zbytky základů naznačovaly, že tu kdysi stával dům. K obloze se stále ještě tyčil komín a ze středu hromady čněl kus zdi s jedním oknem beze skla. Základy prorůstal plevel, který na černém pozadí zeleně zářil. „Já to nechápu,“ řekla.

„Proč jsme tady?“

„Ty to nevíš?“ zeptal se Sebastián. „Tady kdysi žili tvoji rodiče.

Narodil se tu tvůj bratr. Tohle je venkovské sídlo Fairchildových.“

Clary v hlavě uslyšela Hodgeův hlas, nikoli poprvé. Založil obrovský požár a upálil se i se svou ženou a dítětem. Země byla spálená na troud. Na tom místě pořád ještě nikdo nechce stavět. Říká se, že je to tam prokleté.

Beze slova seskočila z koňského hřbetu. Slyšela, jak na ni Sebastián něco volá, to už ale napůl běžela a napůl klouzala dolů po stráni nízkého kopečku. V místě, kde stál kdysi dům, už byla rovina. U nohou jí ležely suché, popraskané, zčernalé kameny cestičky, která tu kdysi dávno vedla. Mezi trsy plevele rozeznala schodiště, jež několik desítek centimetrů nad zemí náhle končilo.

„Clary –“ Sebastián došel plevelem až k ní, ona si však jeho přítomnost sotva uvědomovala. Pomalu se otáčela kolem dokola a snažila se vrýt si celý ten obraz do paměti. Sežehlé, polomrtvé stromy. Na svahu vedle nich snad kdysi ve stínu rostl pěstěný trávník. Nad korunami stromů zahlédla v dálce střechu, jež zřejmě patřila vedlejšímu venkovskému sídlu. Od střepů skla, které se udržely v okně zasazeném do jediné zbývající zdi, se odrážely sluneční paprsky. Překročila zídku z ohořelých kamenů a vydala se mezi sutiny. Byly v nich patrné obrysy jednotlivých místností a náznaky dveří – dokonce tam ležela i zčernalá, ale jinak téměř

145

neporušená kredenc povalená na bok, z níž vyhřezávaly střepy z porcelánového nádobí a mísily se s černou hlínou.

Tohle kdysi býval opravdový dům, ve kterém bydleli opravdoví, živoucí lidé. Bydlela tu její matka, vdala se tu a narodilo se jí tu dítě.

A pak přišel Valentýn, všechno to tu proměnil v hromádku prachu a popela, nechal Jocelyn, aby si myslela, že je její syn mrtvý, a donutil ji, aby před vlastní dcerou skrývala pravdu o světě… Clary zaplavil silný, bolestný smutek. Na tomto místě bylo zničeno několik lidských životů. Položila si ruku na tvář a téměř ji překvapilo, když zjistila, že je vlhká. Plakala, aniž by o tom věděla.

„Clary, je mi to líto. Myslel jsem si, že to tu budeš chtít vidět.“ Byl to Sebastián, který kráčel směrem k ní. Jeho boty křupaly v popelu a vířily kolem prach. Tvářil se ustaraně.

Otočila se k němu. „Ale jo, to je dobrý. Chtěla jsem to vidět.

Děkuju ti.“

Zvedl se vítr. Foukal Sebastiánovi do tváře prameny černých vlasů. Chlapec se smutně usmál. „Musí být těžké uvědomit si, co všechno se na tomhle místě stalo, přemýšlet o Valentýnovi a tvé matce – měla neuvěřitelnou odvahu.“

„Já vím,“ řekla Clary. „Měla. Teda pořád má.“ Lehce se dotkl její tváře. „A ty taky.“

„Sebastiáne, vždyť o mně vůbec nic nevíš.“

„To není pravda.“ Zvedl i druhou ruku, takže nyní držel její tvář v dlaních. Dotýkal se jí jemně, téměř váhavě. „Slyšel jsem toho o tobě spoustu, Clary. O tom, jak jsi bojovala se svým otcem o Pohár smrti, jak jsi šla hledat svého kamaráda do toho hotelu, kde se to hemžilo upíry. Isabela mi toho spoustu vyprávěla a něco jsem zaslechl i jinde. A od chvíle, kdy jsem poprvé uslyšel tvé jméno, jsem se s tebou chtěl setkat. Věděl jsem, že budeš výjimečná.“

Nejisté se zasmála. „Tak doufám, že tě realita moc nezklamala…“

„Ne,“ vydechl a sklouzl jí prsty jedné ruky pod bradu. „Ani trochu.“ Zvedl její obličej ke svému. Byla moc překvapená, než aby se dokázala pohnout, dokonce i když se k ní sklonil a ona si trochu opožděně uvědomila, co vlastně Sebastián dělá. Když se jeho rty lehce otřely o její, zachvěla se a automaticky zavřela oči. Náhle se jí

zmocnila prudká touha, aby ji někdo držel a líbal tak, že by zapomněla na všechno ostatní. Zvedla ruce a položila mu je kolem krku, aby získala rovnováhu, ale také aby si ho přitáhla blíž k sobě.

Na konečcích prstů ji zašimraly jeho vlasy, ne tak hedvábné jako Jaceovy, ale stále dost jemné a hebké. A vůbec, teď by přece neměla myslet na Jace. Zatlačila myšlenky na něj do pozadí. Sebastiánovy prsty ji hladily po tvářích. Jeho doteky byly jemné, navzdory mozolům na bříškách prstů. I Jace měl takové mozoly, pozůstatky z boje. Pravděpodobně je měli všichni lovci stínů…

Potlačila myšlenku na Jace – nebo se o to aspoň snažila, ale k ničemu to nebylo. Viděla ho před sebou, i když zavřela oči – viděla ty ostré úhly a křivky tváře, kterou se jí nikdy nepodařilo správně nakreslit, bez ohledu na to, jak silně se jí ten obraz vepsal do paměti. Viděla vystupující kůstky na jeho rukou, zjizvenou kůži na ramenou…

Silná touha, která se v ní probudila, znenadání opadla a prudce se stáhla, jako když se smrští natažená guma. Clary byla najednou úplně otupělá, i když cítila tlak Sebastiánových rtů a jeho rukou, které jí nyní zezadu podpíraly hlavu – otupělá náhlým mrazivým pocitem nepatřičnosti. Něco bylo na té situaci naprosto špatně, něco víc než jen její beznadějná touha po někom, koho nikdy nemůže mít. Tady šlo o něco jiného: byl to náhlý záchvat paniky, jako by s jistotou udělala krok kupředu a najednou se propadla do černé prázdnoty.

Zalapala po dechu a odtrhla se od Sebastiána tak prudce, že málem zakopla. Kdyby ji nedržel, nejspíš by upadla.

„Clary.“ Jeho pohled byl zastřený a tváře měl zalité ruměncem.

„Clary, co se děje?“

„Nic.“ Vlastní hlas jí zněl jen slabě. „Nic – já jenom, neměla jsem… Nejsem ještě úplně připravená –“

„Bylo to moc rychlé? Klidně můžeme zpomalit –“ Natáhl k ní ruku a Clary před ní ucukla, než si v tom dokázala zabránit. Tvářil se zaraženě. „Já ti přece neublížím, Clary.“

„Já vím.“

„Stalo se něco?“ Jeho ruka se zvedla a odhrnula jí z obličeje pár pramínků vlasů. Potlačila v sobě nutkání odtáhnout se. „Udělal ti Jace –“

147

„Jace?“ Věděl snad, že celou dobu myslela na Jace? Poznal to na ni? A zároveň… „Jace je můj bratr. Proč o něm teď vůbec mluvíš? Co tím chceš říct?“

„Jen jsem si myslel –“ Zavrtěl hlavou a jeho rysy prozrazovaly smutek a zmatek. „Že ti možná někdo jiný ublížil.“

Ruku měl stále položenou na její tváři. Clary mu ji jemně ale rozhodně odtáhla a vrátila mu ji k boku. „Ne. Nic takového v tom není. Jenom –“ Zaváhala. „Měla jsem pocit, že je něco špatně.“

„Špatně?“ Smutek z jeho tváře zmizel a nahradil jej nevěřícný výraz. „Clary, my dva jsme propojení. Víš, že je to pravda. Od první chvíle, kdy jsem tě spatřil –“

„Sebastiáne, přestaň –“

„Měl jsem pocit, jako bych na tebe celý život čekal. A viděl jsem, že ty to cítíš taky. Neříkej mi, že se pletu.“

To ale nebylo to, co cítila. Měla tehdy pocit, jako by zahnula za roh v neznámém městě a najednou se jí před očima objevil dům, kde bydlí. Byl to překvapivý a ne zcela příjemný pocit rozpoznání něčeho známého, který vzbuzoval otázku: Jak je tohle možné?

„Pleteš,“ řekla.

Hněv, který se mu náhle objevil v očích – náhlý, temný, neovladatelný hněv – ji překvapil. Chytil ji za zápěstí, až ji to zabolelo. „To není pravda.“

Snažila se mu vytrhnout. „Sebastiáne –“

„To není pravda.“ Zdálo se, že temnota v jeho očích úplně spolkla jeho zorničky. Jeho tvář připomínala bílou masku, tvrdou a nepoddajnou.

„Sebastiáne,“ řekla co nejklidnějším tónem. „To bolí.“

Pustil ji. Hruď mu rychle stoupala a zase klesala. „Promiň,“ omluvil se jí. „Promiň, myslel jsem si –“

No, tak to sis myslel špatně, chtělo se Clary říct, pak ale ta slova spolkla. Už nechtěla znovu vidět ten jeho divný pohled. „Měli bychom se vrátit,“ řekla místo toho. „Brzo se začne stmívat.“

Strnule přikývl. Zdálo se, že ho ten výbuch hněvu překvapil stejně jako Clary. Otočil se a vykročil k Poutníkovi, který spásal trávu v dlouhém stínu vysokého stromu. Clary chvíli váhala, pak se ale vydala za ním – stejně nemohla dělat nic jiného. Jak tak kráčela

za Sebastiánem, kradmo se podívala na svá zápěstí. V místech, kde ji sevřely jeho prsty, jí naskočily červené pruhy, a co bylo zvláštní; na konečcích prstů se jí zachytila černá barva, jako by si je někde namočila do tuše.

Sebastián jí bez jediného slova pomohl do sedla na Poutníkově hřbetě. „Mrzí mě, že jsem se zmínil o Jaceovi,“ řekl nakonec, když se posadil za ni. „Nikdy by neudělal nic, čím by ti ublížil. Vím, že toho upíra uvězněného v Gardu chodí navštěvovat jen kvůli tobě –“

Bylo to, jako by se celý svět kolem ní skřípavě zastavil. Clary slyšela, jak jí v uších hvízdá její vlastní dech, viděla, jak jí ruce ztuhle leží na hrušce sedla, nehybné jako ruce sochy. „Uvězněného upíra?“ zašeptala.

Sebastián k ní otočil obličej s překvapeným výrazem. „Ano,“ řekl. „Simona, toho upíra, kterého s sebou přivezli z New Yorku. Myslel jsem…, tedy byl jsem si jistý, že o tom víš. Copak Jace ti nic neřekl?“

149

8

MEZI ŽIVÝMI

Simona probudil odlesk slunečního světla od nějakého předmětu, který mu někdo prostrčil zamřížovaným oknem. Stoupnul si. Tělo ho bolelo hlady. V předmětu rozeznal plechovou láhev, velkou asi jako termoska. Okolo hrdla byl omotán kousek papíru. Simon ho strhl, rozbalil ho a četl:

Simone, tohle je hovězí krev, přímo od řezníka. Doufám, že ti bude chutnat. Jace mi všechno vyprávěl a já bych ti chtěla říct, že to, co děláš, je opravdu moc statečný. Snaž se to ještě chvilku vydržet, než přijdeme na to, jak tě odtamtud dostat.

XOXOXOXOXOXOXOX Isabela

Simon se pousmál nad všemi těmi X a O, která Isabela naškrábala přes celý jeden řádek. Bylo hezké zjistit, že současné okolnosti nikterak nezmírnily Isabelin výbušný temperament. Odšrouboval víčko láhve a spolkl několik doušků, pak ale mezi lopatkami ucítil jakési svrbění, které ho donutilo otočit se.

Uprostřed místnosti klidně stál Rafael. Ruce měl spojené za zády a úzká ramena držel zcela zpříma. Na sobě měl pečlivě vyžehlenou bílou košili a tmavé sako. Na krku se mu třpytil zlatý řetízek.

Simon se skoro zakuckal krví, kterou pil. Těžce polknul a nepřestával zírat na Rafaela. „Ty – ty tady přece nemůžeš být.“

Rafaelovi se podařilo usmát se tak, že to vypadalo, jako by cenil špičáky, i když ve skutečnosti nic takového nedělal. „Nepanikař, světlomilče.“

„Já nepanikařím.“ To nebyla tak úplně pravda. Simon měl pocit, jako by spolknul něco ostrého. Neviděl Rafaela od té noci, kdy se pohmožděný a zakrvácený vyhrabal z narychlo vykopaného hrobu v Queensu. Ještě si pamatoval, jak mu Rafael strká do rukou balíčky se zvířecí krví a jak se do nich on, Simon, dobývá zuby, jako by sám byl nějaké zvíře. Nepatřilo to mezi jeho oblíbené vzpomínky. Byl by

vlastně docela spokojený, kdyby už toho upíra nikdy neviděl. „Ještě nezapadlo slunce. Jak to, že jsi tady?“

„Nejsem.“ Rafael mluvil, jako když másla ukrajuje. „To, co vidíš, je jen moje projekce. Podívej.“ Máchl rukou a zabořil ji do kamenné zdi vedle sebe. „Jsem jako dým. Nemůžu ti ublížit. Samozřejmě, ani ty nemůžeš ublížit mně.“

„Já ti nechci ublížit.“ Simon položil láhev na lůžko. „Ale rád bych věděl, co tu děláš.“

„Opustil jsi New York velmi náhle, světlomilče. Uvědomuješ si, že bys to měl nejvyššímu upírovi ve své oblasti ohlásit, když se chystáš odjet z města?“

„Nejvyššímu upírovi? Tím myslíš sebe? Já myslel, že nejvyšší upír je někdo jinej –“

„Camille se k nám ještě nevrátila,“ přerušil ho Rafael hlasem, v němž se neozývaly žádné emoce. „Já jsem její zástupce. A tohle všechno bys věděl, kdyby sis dal tu práci a seznámil se se zákony svého kmene.“

„Můj odjezd z New Yorku byla dost neplánovaná akce. A bez urážky, ale já o vás vlastně ani nepřemýšlím jako o svým kmeni.“

„Dios.“ Rafael sklopil pohled k zemi, jako by se snažil zakrýt pobavení. „Ty jsi ale tvrdohlavý.“

„Jak to můžeš říct?“

„Mně to přijde celkem zjevné, tobě ne?“

„Ale já myslím –“ Simonovi se sevřelo hrdlo. „To slovo. Právě jsi ho řekl, ale já nemůžu říct –“ Bůh.

Rafaelův pohled se znovu zvedl k Simonovi. Opravdu vypadal pobaveně. „To je věkem,“ prohlásil. „A praxí. Víš, víra a ztráta víry jsou svým způsobem jedno a to samé. Ale to se časem dozvíš, holátko.“

„Neříkej mi tak!“

„Nic jiného ale nejsi. Jsi dítě noci. Copak tě Valentýn neunesl kvůli tomu? Copak nepotřeboval tvoji krev? Kvůli tomu, co jsi?“

„Koukám, že máš docela podrobný informace,“ poznamenal Simon. „Takže bys mi na to spíš mohl odpovědět ty.“

151

Rafael přimhouřil oči. „Slyšel jsem taky nějaké řeči o tom, že ses napil krve lovce stínů, a právě díky tomu jsi získal svůj dar, svoji schopnost vystavovat se dennímu světlu. Je to pravda?“

Simonovi se zježily chloupky na šíji. „To je pitomost. Kdyby krev lovců stínů dávala upírům odolnost vůči dennímu světlu, tak už by to přece všichni věděli. Po krvi nefilim by byla pěkná sháňka. A pak už by mezi upíry a lovci stínů nikdy nemohl zavládnout mír. Takže je vlastně štěstí, že se ty řeči nezakládají na pravdě.“

Koutky Rafaelových úst se zvedly v mírném úsměvu. „To je správná úvaha. Ale když už mluvíš o sháňce, světlomilče, uvědomuješ si vůbec, že se teď z tebe stala cenná komodita? Na celém světě neexistuje jediný podsvěťan, který by se ti nechtěl dostat na kobylku.“

„Patříš mezi ně i ty?“

„Samozřejmě.“

„A co bys udělal, kdyby ses mi na tu kobylku dostal?“

Rafael pokrčil úzkými rameny. „Jsem možná jediný, kdo si myslí, že schopnost vystavovat se dennímu světlu nemusí být zase taková výhra, za jakou to považují ostatní upíři. Nejsme dětmi noci jen tak pro nic za nic. Možná v tobě vidím něco podobně zvráceného, jako vidí lidské bytosti ve mně samotném.“

„Opravdu?“

„Je to možné.“ Rafael se tvářil zcela neutrálně. „Myslím si, že jsi pro nás nebezpečný. Nebezpečný pro všechny upíry, pokud to mám říct na rovinu. A v téhle cele nemůžeš zůstat navěky, světlomilče. Nakonec odsud budeš muset odejít a znovu se postavit světu. Znovu se postavit mně. Ale řeknu ti jednu věc. Přísahám, že ti nezkřivím ani vlásek a nebudu se tě pokoušet najít, pokud mi na oplátku slíbíš, že až tě Aldertree pustí, někde se ukryješ. Slib mi, že zmizíš tak daleko, že už tě nikdy nikdo nenajde, a že se vzdáš veškerého kontaktu se všemi, koho jsi znal během svého života smrtelníka. Férovější nabídku už ti udělat nemůžu.“

Simon už ale vrtěl hlavou. „Nemůžu opustit svoji rodinu. Nebo Clary.“

Rafael si podrážděně odfrknul. „Oni už přece nejsou součásti tvého světa. Teď je z tebe upír.“

„Já nechci, aby to tak bylo,“ bránil se Simon.

„No tohle, tak on si ještě stěžuje!“ podivil se Rafael. „Nikdy neonemocníš, nezemřeš a budeš navěky mladý a silný. Nikdy nezestárneš. To jsou přece samé výhody.“

Navěky mladý, pomyslel si Simon. Znělo to docela dobře, ale opravdu by někdo stál o to, aby mu bylo navěky šestnáct? Navěky uvíznout ve věku pětadvaceti let, to by bylo něco jiného, ale v šestnácti? Zůstat pořád takhle vyčouhlý, nikdy nedorůst do své plné velikosti, do svého dospělého těla a tváře? Nemluvě o tom, že s touhle vizáží nikdy nebude moci přijít do baru a objednat si drink. Nikdy. Až navěky.

„A dokonce se ani nemusíš vzdávat slunce,“ dodal Rafael.

Simon neměl nejmenší chuť se znovu pouštět do tohoto tématu.

„Zaslechl jsem, jak o tobě ostatní mluvili v hotelu Dumort,“ řekl.

„Vím, že si každou neděli pověsíš na krk křížek a jdeš navštívit svoji rodinu. Vsadím se, že nikdo z tvých příbuzných netuší, že jsi upír. Takže mi tu nevykládej, že mám zapomenout na všechny, koho znám. Neudělám to, ani ti nebudu lhát a tvrdit, že se ti podřídím.“

Rafaelovy oči se zaleskly. „Nezáleží na tom, čemu věří moje rodina. Jde o to, čemu věřím já. O to, co vím. Opravdový upír ví, že je mrtvý. Přijme svoji smrt. Ale ty, ty si pořád ještě myslíš, že jsi mezi živými. A proto jsi tak nebezpečný. Nedokážeš přijmout skutečnost, že už nejsi naživu.“

Už se stmívalo, když za sebou Clary zabouchla dveře Amatisina domu a zavřela je na petlici. Ještě chvíli se s přivřenýma očima opírala o dveře v přítmí chodby. Celé tělo ji tížilo únavou a bolely ji nohy.

„Clary?“ Ticho prořízl naléhavý hlas Amatis. „To jsi ty?“

Clary zůstala tam, kde byla, a nechala se unášet uklidňující tmou za zavřenými víčky. Tolik si teď přála být doma, že v ústech skoro cítila kovovou pachuť vzduchu v ulicích Brooklynu. Viděla svou matku sedět na její oblíbené židli u otevřeného okna, jímž do bytu proudilo bledé žluté světlo a dopadalo na plátno, které Jocelyn malovala. Steskem se jí sevřelo srdce, až ji to skoro zabolelo.

153

„Clary.“ Tentokrát se hlas ozval z mnohem menší dálky. Clary otevřela oči. Před ní stála Amatis. Šedé vlasy měla stažené do přísného drdolu a ruce měla založené v bok. „Přišel tě sem navštívit tvůj bratr. Čeká na tebe v kuchyni.“

„Je tady Jace?“ Clary se usilovně snažila nedat na sobě znát hněv ani překvapení. Nemělo cenu dávat Lukově sestře najevo, jak moc se Clary zlobí.

Amatis na ni vrhla zvědavý pohled. „Neměla jsem ho pouštět dovnitř? Myslela jsem si, že ho budeš chtít vidět.“

„Ne, to je dobrý,“ ujistila ji Clary a s trochou úsilí se jí podařilo dosáhnout toho, aby se jí nechvěl hlas. „Jenom jsem unavená.“

„Hm.“ Amatis se tvářila, jako by jí nevěřila. „No, kdybys něco potřebovala, budu nahoře. Musím si zdřímnout.“

Clary si nedokázala představit, co by tak mohla od Amatis potřebovat, nicméně přikývla a dobelhala se chodbou do kuchyně, která byla zaplavena jasným světlem. Na stole ležela místa s ovocem

– s pomeranči, jablky a hruškami, bochník chleba s máslem a sýrem a vedle něj talíř s něčím, co vypadalo jako… sušenky? Amatis vážně upekla sušenky?

U stolu seděl Jace a opíral se o lokty. Zlaté vlasy měl rozcuchané a košile se mu u krku trochu rozevírala. Clary viděla, jak se mu podél klíčních kostí táhnou linie černých znamení. V zavázané ruce držel sušenku. Takže Sebastián nelhal, Jace byl opravdu zraněný. Tedy ne, že by ji to nějak zajímalo. „Výborně,“ řekl, „vrátila ses. Už jsem si začínal myslet, že jsi spadla do kanálu.“

Clary na něj jen beze slova zírala. Přemýšlela, jestli jí Jace dokáže vyčíst z očí hněv. Opřel se zády o židli a jednu ruku nenuceně přehodil přes opěradlo. Kdyby nebylo rychle pulzujícího místečka na jeho krku, téměř by uvěřila tomu, že ho vůbec nic netrápí.

„Vypadáš unaveně,“ dodal. „Kde jsi celý den byla?“

„Byla jsem venku se Sebastiánem.“

„Se Sebastiánem?“ Výraz dokonalého úžasu na jeho tváři jí trochu zvedl náladu.

„Včera večer mě doprovodil domů,“ vysvětlila mu Clary a v hlavě jí v rytmu bolavého srdce bušila slova: Od této chvíle už budu

jen tvůj bratr, jen tvůj bratr. „A zatím je to jedinej člověk v tomhle městě, kterej se ke mně chová aspoň trochu hezky. Takže jo, byla jsem venku se Sebastiánem.“

„Aha.“ Jace položil sušenku zpět na talíř, v obličeji nečitelný výraz. „Clary, přišel jsem se ti omluvit. Neměl jsem se k tobě tak chovat.“

„Ne,“ připustila Clary, „tos neměl.“

„Taky jsem se tě přišel zeptat, jestli bys nechtěla změnit názor a vrátit se do New Yorku.“

„Proboha,“ povzdechla si Clary. „Už zase –“

„Není tu pro tebe bezpečno.“

„Čeho se vlastně bojíš?“ zeptala se ho dutým hlasem. „Že mě zavřou do vězení jako Simona?“

Jace se tvářil stále stejně, jen se zhoupnul dozadu na židli, takže se její přední nohy zvedly ze země, téměř jako by do něj Clary strčila. „Simona –?“

„Sebastián mi řekl, co se s ním stalo,“ pokračovala stále stejným monotónním hlasem. „Co jsi udělal. Jak jsi ho sem přivedl a pak ho nechal zavřít do vězení. To se opravdu tolik snažíš, abych tě začala nenávidět?“

„A ty Sebastiánovi věříš?“ zeptal se Jace. „Vždyť ho sotva znáš, Clary.“

Upřeně ho pozorovala. „A není to snad pravda?“

Zadíval se jí do očí a jeho tvář byla naprosto nehybná, podobně jako Sebastiánova, když ho od sebe odstrčila. „Je to pravda.“

Vzala ze stolu jeden talíř a mrštila jím po Jaceovi. Ten se přikrčil a prudce se na židli odsunul od stolu. Talíř dopadl na stěnu nad dřezem a rozletěl se na stovky drobných porcelánových střípků. Když vzala do ruky další talíř, Jace vyskočil ze židle. Clary už však nedokázala správně zamířit – tentokrát se talíř odrazil od ledničky a dopadl na podlahu u Jaceových nohou, kde se rozbil na dva stejně velké kusy. „Jak jsi to mohl udělat? Simon ti věřil. A kde je teď? Co se mu chystají provést?“

„Nic,“ řekl Jace. „Je v pořádku. Včera večer jsem ho viděl –“

155

„Předtím, než jsme spolu mluvili, nebo potom? Předtím, než jsi přede mnou předstíral, že se vůbec nic neděje a ty jsi úplně v pohodě, nebo až potom?“

„Vážně jsi odtamtud odcházela a myslela si, že jsem úplně v pohodě?“ Jace vydal nějaký přidušený zvuk, téměř podobný smíchu.

„To tedy musím být lepší herec, než jsem si myslel.“ Na tváři mu hrál pokřivený úsměv. Tím Clary ještě víc dopálil: jak se opovažuje se jí v takové situaci smát? Natáhla se pro mísu s ovocem, najednou jí však přišla naprosto nedostačující. Odkopla židli, která jí stála v cestě, a vrhla se na něj, protože věděla, že je to ta poslední věc, kterou by od ní Jace čekal.

Zaútočila na něj tak rychle, že jej zastihla nepřipraveného. Narazila do něj a on se zapotácel a musel se zachytit okraje kuchyňské linky. Dopadla na něj celou vahou svého těla a slyšela, jak přitom zalapal po dechu. Slepě napřáhla ruku, i když ještě vůbec netušila, co se vlastně chystá udělat…

Už zapomněla, jak rychlý dokáže Jace být. Její pěst mu nedopadla do tváře, ale zarazila se o jeho pozvednutou ruku. Zachytil ji dlaní a donutil Clary, aby napřáhnutou paži zase spustila podél těla. Najednou si intenzivně uvědomovala, jak blízko k sobě stojí – opírala se o Jace a svou muší vahou ho tiskla zády ke kuchyňské lince. „Pusť mě.“

„Jestli tě pustím, praštíš mě?“ Jeho hlas byl drsný a zároveň jemný a oči mu plály.

„Nemyslíš si, že by sis to zasloužil?“

Cítila, jak se mu pohnul hrudník, když se smutně zasmál.

„Myslíš, že jsem to všechno plánoval? Opravdu si myslíš, že bych udělal něco takového?“

„No, nemáš Simona rád, ne? Nikdy jsi ho neměl rád.“

Jace prudce, nevěřícně vydechl a pustil její pěst. Když Clary ustoupila, natáhl k ní pravou ruku dlaní nahoru. Chvíli jí trvalo, než si uvědomila, co jí ukazuje – nerovnou jizvu na zápěstí. „Tohle,“ řekl hlasem napjatým jako struna, „je místo, kde jsem si rozřízl zápěstí, abych mohl tomu tvému upírovi dát napít své krve. Skoro mě to zabilo. A ty si teď myslíš – co si vlastně myslíš? Že jsem se na něj prostě jen tak vykašlal?“

Zírala na jizvu na Jaceově zápěstí – na jednu z tolika jizev, které měl po celém těle, jizev všech možných tvarů a velikostí. „Sebastián mi řekl, že jsi sem Simona přivedl a že ho pak Alek dovedl do Gardu. Vydal ho Spolku. Přece jste museli vědět –“

„To, že jsem ho sem vzal, byla nešťastná shoda okolností. Požádal jsem ho, aby přišel do Institutu. Chtěl jsem si s ním promluvit. Vlastně se to týkalo tebe. Doufal jsem, že se mu tě třeba podaří přesvědčit, abys upustila od myšlenky jet do Idrisu. Jestli tě to potěší, nechtěl o tom ani slyšet. Když byl v Institutu, napadli nás zavržení. Musel jsem ho odtáhnout portálem. Kdybych ho tam nechal, určitě by tam umřel.“

„Ale proč jste ho vydali Spolku? Muselo vám být jasný –“

„Poslali jsme ho tam proto, že v Gardu je jediný portál v Idrisu.

Řekli nám, že ho pošlou zpátky do New Yorku.“

„A vy jste jim věřili? Po tom, jak to dopadlo s minulou inkvi-zitorkou?“

„Clary, inkvizitorka byla anomálie. Pro tebe možná znamenala první zkušenost se Spolkem, ale pro mě ne. Spolek, to jsme my. Nefilim. Spolek má dodržovat Zákon.“

„Jenže nedodržuje.“

„Ne,“ připustil Jace, „to nedodržuje.“ Zněl velmi unaveně. „A úplně nejhorší na tom je,“ dodal, „když si vzpomenu, jak Valentýn na Spolek pořád nadával. Říkal, že je to prohnilá organizace, která potřebuje pročistit. A u Anděla, já s ním teď musím souhlasit.“

Clary nic neříkala, zaprvé proto, že ji nic nenapadalo, a zadruhé proto, že k ní Jace k jejímu značnému překvapení natáhl paže – jako by vůbec nepřemýšlel o tom, co dělá – a přitáhl si ji k sobě. A ona ho nechala, což ji překvapilo ještě víc. Přes bílou látku košile mu prosvítala černá znamení kroutící se na jeho kůži, jako by ji olizovaly plameny. Toužila si opřít hlavu o jeho prsa, chtěla cítit, jak ji objímají jeho paže. Toužila po tom tak silně, jako toužila po vzduchu, když se topila v jezeře Lyn.

„Možná má pravdu v tom, že je potřeba pár věcí napravit,“ řekla nakonec. „Ale určitě se plete v tom, jakým způsobem by se to mělo provést. To přece chápeš, ne?“

157

Přivřel oči. Všimla si, že se pod nimi prostírají půlkruhy šedých stínů, pozůstatky probdělých nocí. „Nejsem si jistý, jestli vůbec ještě něco chápu. Máš právo se na mě zlobit, Clary. Neměl jsem Spolku důvěřovat. Tak hrozně jsem si chtěl myslet, že inkvizitorka byla výjimka, že jednala bez požehnání Spolku, že ještě můžu něčemu ve světě lovců stínů věřit.“

„Jaci,“ zašeptala.

Otevřel oči a sklopil k ní pohled. Tiskli se k sobě tak pevně, že se dotýkali i koleny. Cítila tep jeho srdce. Ustup od něj, přikázala si, ale nohy ji nechtěly poslechnout.

„Co se děje?“ zeptal se jí něžně.

„Chci vidět Simona,“ řekla. „Můžeš mě k němu vzít?“

Pustil ji stejně náhle, jako ji k sobě přivinul. „Ne. Neměla bys ani být v Idrisu. Takže nemůžeš jen tak beze všeho napochodovat do Gardu.“

„Ale on si bude myslet, že ho všichni opustili. Bude si myslet –“

„Já jsem za ním byl,“ skočil jí do řeči Jace. „Chtěl jsem ho odtamtud dostat. Chtěl jsem vlastníma rukama vyrvat mříže z okna jeho cely.“ Říkal to věcným tónem. „Ale on mi to nechtěl dovolit.“

„Nechtěl ti to dovolit? Copak on chce zůstat ve vězení?“

„Tvrdil, že inkvizitor teď jde po mojí rodině a po mně. Aldertree nás chce obvinit z toho, co se stalo v New Yorku. Nemůže jednoho z nás prostě vzít a mučením donutit k přiznání – to už by bylo na Spolek moc. Ale snaží se přimět Simona, aby mu potvrdil jakousi smyšlenou povídačku, podle které jsme všichni Valentýnovi parťáci. Simon říkal, že jestli ho z toho vězení vysvobodím, inkvizitorovi hned dojde, že jsem to byl já, a pak to bude pro Lightwoodovy ještě horší.“

„To je od něj hrozně ušlechtilý a vůbec, ale jakej má dlouhodobej plán? To chce navěky zůstat ve vězení?“

Jace pokrčil rameny. „Nad tím jsme se ještě nestihli zamyslet.“

Clary si zoufale povzdechla. „Kluci,“ zamumlala. „Tak fajn, teď mě poslouchej. Hlavně potřebuješ alibi. Prostě musíme tebe i Lightwoodovy dostat někam, kde vás všichni uvidí, a pak poprosíme Krasomila, aby vysvobodil Simona z toho vězení a poslal ho zpátky do New Yorku.“

„Nerad ti to říkám, Clary, ale něco takového Krasomil nikdy neudělá. Je jedno, jak moc je zakoukaný do Aleka. Ale nikdy se nepostaví přímo proti Spolku, ne kvůli nám.“

„No, mohl by,“ řekla Clary. „Když ne kvůli nám, tak kvůli Bílé knize –“

Jace zamrkal. „Kvůli čemu?“

Clary mu rychle povyprávěla o smrti Hadriána Močála, o tom, jak se tam místo něj objevil Krasomil, a o knize kouzel. Jace ji ohromeně, avšak pozorně vyslechl.

„Démoni?“ zopakoval. „Krasomil tvrdil, že Močála zabili démoni?“

Clary se vrátila ve vzpomínkách zpět. „Ne – tvrdil, že to tam bylo cítit něčím, co má démonický původ. A že Močála zabili

‚Valentýnovi poskokové‘. Nic víc.“

„Některé druhy černé magie po sobě zanechávají auru, která páchne podobně jako démoni,“ vzpomněl si Jace. „Jestli ti k tomu Krasomil nic víc neřekl, možná je to tím, že sám není příliš nadšený z toho, že tu nějaký čaroděj praktikuje černou magii, čímž porušuje Zákon. Ale nebylo by to poprvé, kdy Valentýn přiměl některé z dětí Lilith, aby za něj udělalo špinavou práci. Pamatuješ si na toho čaroděje, kterého zabil v New Yorku?“

„Valentýn použil jeho krev při rituálu. Pamatuju.“ Clary se otřásla. „Jaci, myslíš, že chce Valentýn tu knihu ze stejnýho důvodu jako já? Aby probudil mámu?“

„Možné to je. Nebo, pokud ti o ní Krasomil říkal pravdu, ji může Valentýn chtít prostě kvůli moci, kterou by tím mohl získat. Tak nebo tak, měli bychom ji najít dřív, než ji najde on.“

„Myslíš, že je ještě šance, že ji najdeme v domě Waylandových?“

„Já vím, že ji tam najdeme,“ řekl k jejímu úžasu. „Tu kuchařku, Recepty pro hospodyňky nebo jak se má jmenovat, jsem tam viděl. Byla v knihovně. Jediná kuchařská kniha, kterou jsme tam měli.“

Clary se zatočila hlava. Téměř odmítala věřit tomu, že by to mohla být pravda. „Jaci – jestli mě tam dovedeš a najdeme tu knihu, pojedu se Simonem domů. Udělej to pro mě, a já se vrátím do New Yorku a už se tady neobjevím, slibuju.“

159

„Krasomil měl pravdu – kolem domu jsou zábrany, které každého svedou na nesprávnou cestu,“ řekl pomalu. „Dovedu tě tam, ale je to docela daleko. Pěšky nám cesta zabere tak pět hodin.“

Clary natáhla ruku a vytáhla z očka na jeho opasku stélu. Podržela ji mezi nimi. Stéla házela matné bílé odlesky, ne nepodobné odleskům skleněných věží. „A kdo říká, že půjdeme pěšky?“

„Chodí ti sem podivné návštěvy, světlomilče,“ poznamenal Samuel. „Nejdřív Jonathan Morgenstern a teď nejvyšší upír z New York City. Klobouk dolů.“

Jonathan Morgenstern? Simonovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že toto jméno patří Jaceovi. Seděl na zemi uprostřed cely a pořád dokola otáčel v rukou prázdnou láhví. „Asi jsem důležitější, než jsem si myslel.“

„A Isabela Lightwoodová ti nosí krev,“ dodal Samuel. „To je docela příjemná donášková služba.“

Simon zvedl hlavu. „Jak víte, že ji přinesla Isabela? Nic jsem vám neřekl –“

„Viděl jsem ji oknem. Vypadá přesně jako její matka,“ řekl Samuel, „nebo aspoň tak, jak její matka vypadala před lety.“ Rozhostilo se napjaté ticho. „Doufám, že si uvědomuješ, že krev je jen provizorní řešení,“ pokračoval Samuel. „Inkvizitor velice brzy začne zjišťovat, jestli už jsi vyhladověl k smrti. Jestli uvidí, že jsi naprosto v pořádku, dojde mu, že něco kuješ, a stejně tě zabije.“

Simon se podíval do stropu. Runy vyryté do kamene se na něm překrývaly jako nánosy písku na pláži. „V tom případě asi prostě budu muset věřit Jaceovi, když říká, že přijde na to, jak mě odsud dostat,“ usoudil. Když na to Samuel nic neodpověděl, dodal:

„Poprosím ho, aby vás taky osvobodil, slibuju. Nenechám vás tady dole.“

Samuel tiše zachraptěl. Znělo to, jako by se chtěl zasmát, ale smích mu odmítal vyjít z hrdla. „Hm, pochybuji, že Jonathan Morgenstern bude chtít zachraňovat zrovna mě,“ řekl. „A kromě toho, světlomilče, hrozba, že tu vyhladovíš k smrti, je ten nejmenší z tvých problémů. Valentýn velice brzy zaútočí na město a pak nejspíš všichni zahyneme.“

Simon zamrkal. „Jak si tím můžete být tak jistej?“

„Jednu dobu jsem k němu měl celkem blízko. Znal jsem jeho plány. Jeho cíle. Hodlá zničit zábrany v Alicante a zaútočit na Spolek přímo ze srdce jeho moci.“

„Ale já jsem si myslel, že přes zábrany se žádnej démon nedostane. Myslel jsem, že jsou úplně nepřekonatelný.“

„Říká se to o nich. K proražení zábran je nutná démoni krev, navíc se to musí provést přímo z Alicante. A jelikož přes zábrany nepronikne žádný démon – je to dokonalý paradox, chápeš? Nebo by aspoň měl být. Ale Valentýn tvrdil, že zná způsob, jak ho obejít, způsob, jak zábrany přelstít. A já mu věřím. Přijde na to, jak zábrany zneškodnit, a pak vtrhne do města se svou armádou démonů a všechny nás pozabíjí.“

Z neochvějné jistoty v Samuelově hlase Simona zamrazilo v zádech. „Mluvíte hrozně odevzdaně. Neměl byste spíš něco udělat? Třeba varovat Spolek?“

„Já jsem jeho představitele varoval. Když mě vyslýchali. Pořád dokola jsem jim opakoval, že se Valentýn chystá zničit zábrany, ale oni se mi vysmáli. Spolek je přesvědčený, že zábrany vydrží navěky, protože fungují už tisíc let. Ale i Řím existoval tisíc let, než do něj vpadli barbaři. Všechno jednou skončí.“ Zasmál se. Byl to zahořklý, hněvivý smích. „Ber to třeba jako závod o to, kdo tě zabije dřív, světlomilče – jestli Valentýn, ostatní podsvěťané, nebo Spolek.“

Někde na cestě mezi tady a tam vytrhla nějaká obrovská síla Claryinu ruku z Jaceovy. Když ji vzdušný vír vyvrhnul a ona tvrdě dopadla na podlahu, zjistila, že je sama. Zalapala po dechu a obrátila se na záda.

Pomalu se posadila a rozhlédla se kolem sebe. Ležela uprostřed perského koberce na podlaze velké místnosti s kamennými stěnami. Stálo zde pár kusů nábytku, přes který byly přehozeny bílé plachty, takže se podobal spíše hrbatým, těžkopádným duchům. Přes obrovská okna zplihle visely sametové závěsy s šedobílými šmouhami od prachu. Částečky prachu tančily i v měsíčních paprscích protínajících tmu uvnitř.

161

„Clary?“ Zpoza velké hromady přikryté bílou plachtou, která pravděpodobně skrývala klavírní křídlo, se vynořil Jace. „Jsi v pořádku?“

„Jsem.“ Tiše sykla bolestí. Narazila si loket. „Teda až na to, že mě Amatis nejspíš zabije, až se vrátíme. Rozbila jsem jí všechny talíře, a navíc jsem v její kuchyni otevřela portál.“

Natáhl k ní ruku. „Ale stálo to za to,“ řekl a pomohl jí na nohy

„Vážně jsi mě ohromila.“

„Díky.“ Clary se rozhlédla. „Takže tady jsi vyrostl? Vypadá to tady jako v pohádkovým zámku.“

„Mně to spíš přijde jako scéna z hororu,“ utrousil Jace. „Páni, já tohle místo neviděl už tolik let… Dřív to tady nebývalo tak –“

„Studený?“ Clary se trochu otřásla. Zapnula si knoflíky u kabátu, chlad prostupující celým domem však nebyl jen fyzický – prostě to tady působilo chladně, jako by sem nikdy nepronikla ani špetka tepla nebo světla nebo smíchu.

„Ne,“ nesouhlasil Jace. „Vždycky tu byla zima. Chtěl jsem říct

‚zaprášený‘.“ Vytáhl z kapsy kámen s čarodějným světlem, které se probralo k životu. Jeho paprsky vytryskly Jaceovi mezi prsty. Bílá záře zespodu osvěcovala jeho obličej a dávala tak vyniknout stínům pod jeho lícními kostmi a mělkým prohlubním na spáncích. „Tohle je pracovna, ale my potřebujeme do knihovny. Tak pojď.“

Vyvedl ji z místnosti do dlouhé chodby, na jejíchž stěnách visely desítky zrcadel, která si mezi sebou předávala jejich odraz. Clary si teprve teď uvědomila, jak neupraveně vypadá. Kabát měla umazaný od prachu a vítr jí rozfoukal vlasy do rozčepýřeného hnízda. Pokusila se nenápadně si je uhladit a ve vedlejším zrcadle přitom zahlédla Jaceův široký úsměv. Z neznámého důvodu, bezpochyby díky nějakým tajemným kouzlům lovců stínů, jéž Clary neměla nejmenší šanci pochopit, vypadaly jeho vlasy naprosto bezchybně.

Po obou stranách chodby se táhly řady dveří, z nichž některé byly pootevřené. Clary jimi zahlédla další místnosti, stejně zaprášené a zjevně nepoužívané jako pracovna. Valentýn říkal, že Michael Wayland neměl žádné příbuzné, takže předpokládala, že po jeho

„smrti“ tento dům nikdo nezdědil. Předtím si myslela, že tu pak Valentýn možná dál bydlel, to byl ale nepochybně omyl. Ze všeho tu

čišel smutek a opuštěnost. V Renwickově nemocnici nazval Valentýn toto místo svým „domovem“, ukázal ho Jaceovi v zrcadlovém portálu, pozlátkovou vzpomínku na zelenou zahradu a důvěrně známé kamenné zdi, Clary si však pomyslela, že i tohle byla lež. Bylo zřejmé, že tu Valentýn už léta nežil – možná prostě odešel a nechal dům napospas času nebo sem jezdil jen příležitostně a jako duch pak bloudil po zšeřelých chodbách.

Když došli ke dveřím na konci chodby, Jace je ramenem otevřel a ustoupil, aby Clary mohla vejít do místnosti jako první. Představovala si, že to tu bude vypadat jako v knihovně v Institutu, a nebyla zase tak daleko od pravdy. Byly tu stejné zdi obložené dlouhými řadami knih, stejné žebříky na kolečkách, které umožňovaly přístup k nejvyšším policím. Strop místnosti však byl plochý a podepřený trámy, nikoli klenutý, a nestál tu žádný psací stůl. Za zelenými sametovými závěsy, v jejichž záhybech se usadil prach podobný ledovému škraloupu, se skrývala okna se střídajícími se tabulemi zeleného a modrého skla. V měsíčních paprscích se třpytila jako barevná námraza. Za okny byla vidět jen tma.

„Tohle je knihovna?“ zeptala se Jace šeptem, i když vlastně netušila, proč nemluví nahlas. Tím rozlehlým, prázdným domem prostupovalo hluboké ticho.

Díval se někam za ni. Jeho oči ztmavly vzpomínkami. „Sedával jsem v támhletom okenním výklenku a četl všechno, co mi otec na ten den určil. K různým dnům patřily různé jazyky – v sobotu byla francouzština, v neděli angličtina, ale už si nevzpomínám, na který den připadala latina, jestli to bylo pondělí, nebo úterý…“

Clary náhle hlavou probleskla představa Jace jako malého chlapce, jenž sedí v okenním výklenku s knihou rozloženou v klíně a dívá se ven na – na co vlastně? Byly tam zahrady? Bylo vůbec něco vidět? Nebo dům obklopovala vysoká hradba trní jako zámek Šípkové Růženky? Představovala si ho, jak si čte, světlo přicházející oknem kreslí na jeho světlých vlasech modré a zelené čtverce a jeho obličej nese vážný výraz, jaký by se u desetiletého dítěte objevit neměl.

„Už si nevzpomínám,“ zopakoval s pohledem upřeným do tmy. Pohladila ho po rameni. „To nevadí, Jaci.“

163

„Asi máš pravdu.“ Otřásl se, jako by se probudil ze sna, a v záři čarodějného světla přešel na druhý konec místnosti. Klekl si na zem, chvíli pozorně zkoumal spodní řadu knih, a když pak zase vstal, držel jednu z nich v ruce. „Snadné recepty pro hospodyňky,“ řekl. „Tady to je.“

Přiběhla k němu a vzala mu svazek z ruky. Byla to obyčejně vyhlížející kniha s modrou vazbou a stejně jako všechno ostatní v domě ji pokrývala vrstva prachu. Když ji Clary otevřela, prach polapený mezi stránkami se rozvířil jako hejno můr.

Uvnitř knihy někdo vyřízl velký čtvercový otvor. V něm byla jako drahokam v lůžku prstenu zasazena menší kniha, zhruba ve velikosti kapesního vydání, vázaná v bílé kůži, na níž byl pozlacenými písmeny vytištěn název v latině. Clary rozeznala slova

„bílá“ a „kniha“, když ale svazek otevřela, ke svému překvapení zjistila, že jsou stránky pokryty tenkým pavoučím písmem v jazyce, jemuž nerozuměla.

„Řečtina,“ vysvětlil jí Jace, který jí nahlédl přes rameno. „Tedy její starověká varianta.“

„Umíš to přečíst?“

„Těžko,“ připustil. „Už je to dávno, co jsem si opakoval řečtinu. Ale řekl bych, že Krasomil to zvládne.“ Zavřel knihu a zastrčil ji do kapsy Claryina zeleného kabátu. Pak se otočil zpět k policím a lehce přejel konečky prstů po hřbetech knih vyskládaných v řadách.

„Chceš si vzít nějakou knihu s sebou?“ zeptala se ho opatrně.

„Kdybys chtěl –“

Jace se zasmál a spustil ruku dolů. „Měl jsem povoleno číst jen to, co mi otec určil,“ řekl. „Na některých policích byly knihy, kterých jsem se nesměl ani dotknout.“ Ukázal na řadu knih vázaných ve stejné hnědé kůži, vysoko nad jejich hlavami. „Jednu z nich jsem si jednou přečetl, jen abych zjistil, co je na nich tak strašně zakázaného. Ukázalo se, že to je otcův deník. Psalo se v něm o mně. Byly to poznámky o ‚mém synovi Jonathanu Christopherovi‘. Když zjistil, že jsem si to přečetl, zbil mě páskem od kalhot. Tehdy jsem vlastně poprvé zjistil, že mám i prostřední jméno.“

Clary projel náhlý poryv nenávisti k jejímu otci. „No, ale Valentýn tady teď není.“

„Clary…,“ začal Jace varovným tónem, Clary už se ale mezitím natáhla, prudce vzala za jednu z knih na zakázané polici a strhla ji dolů. Svazek hlasitě žuchnul na zem. „Clary!“

„Ale prosím tě.“ A udělala to znovu, shodila další knihu a pak ještě jednu. Pokaždé, když nějaká kniha dopadla na zem, uvolnilo se z jejích stránek mračno prachu. „Zkus to taky.“

Jace se na ni chvíli díval a pak se jeden koutek jeho rtů mírně nadzvedl. Natáhl ruku, rozmáchlým pohybem jí přejel po polici a zbývající knihy se s hlasitým duněním zřítily na podlahu. Zasmál se a pak se najednou odmlčel. Zvedl hlavu, jako když kočka nastraží uši a snaží se zaslechnout nějaký vzdálený zvuk. „Slyšíš to?“

Co mám slyšet? chystala se Clary zeptat, ale stihla se zarazit. Opravdu něco slyšela, jakýsi zvuk, který byl stále hlasitější a podobal se rachocení probouzejících se strojů. Zdálo se, že ten rámus přichází odněkud ze stěny. Bezděky udělala krok dozadu právě ve chvíli, kdy se kameny před nimi skřípavě rozestoupily. Za nimi se objevil otvor

– jakýsi průchod, hrubě probouraný ve zdi.

Za průchodem začínalo schodiště vedoucí dolů do tmy.

165

9

KREV S CEJCHEM VINY

„Vůbec si nevzpomínám, že by tu byl sklep,“ poznamenal Jace a zíral přitom na díru zející ve zdi. Pozvedl ruku s čarodějným světlem, jehož záře osvětlila tunel vedoucí někam dolů. Měl černé, lesklé stěny, tvořené jakýmsi hladkým tmavým nerostem, který Clary nepoznávala. Schody se třpytily, jako by byly mokré. Z otvoru vanul podivný zápach – vlhký, zatuchlý a ozvláštněný jakýmsi kovovým nádechem, ze kterého ji zamrazilo v zádech.

„Co si myslíš, že by tam dole mohlo být?“

„To netuším.“ Jace vykročil ke schodišti. Položil nohu na nejvyšší schod, vyzkoušel ho a pak pokrčil rameny, jako by se právě k něčemu rozhodl. Opatrně se vydal dolů. V půlce schodiště se otočil a podíval se na Clary, která pořád ještě stála nahoře. „Půjdeš taky? Jestli chceš, můžeš na mě počkat tady.“

Rozhlédla se po prázdné knihovně a otřásla se. Pak se rozběhla za ním.

Schodiště se stáčelo dolů v čím dál tím sevřenější spirále. Bylo to jako sestupovat do nitra obrovské lastury. S rostoucí hloubkou zápach sílil. Dole schody ústily do rozlehlé čtvercové místnosti, na jejíchž kamenných stěnách byly vlhké skvrny – a ještě další, o něco tmavší fleky. Na podlaze byla načmárána řada symbolů a v té změti pentagramů a run tu a tam ležely bílé kameny.

Jace udělal krok vpřed a pod jeho podrážkou něco zapraskalo. On i Clary se současně podívali dolů. „Kosti,“ zašeptala Clary. Ty věci poházené po podlaze nebyly žádné bílé kameny, ale kosti nejrůznějších tvarů a velikostí. „Co to tady proboha prováděl?“

Čarodějné světlo žhnulo v Jaceově dlani a zalévalo místnost strašidelnou září. „Experimenty,“ řekl Jace suchým, napjatým hlasem. „Královna Zakletého dvora říkala –“

„A co je to za kosti?“ Clary zvýšila hlas. „Zvířecí kosti?“

„Ne.“ Jace kopl do jedné hromádky kostí, která se rozletěla po podlaze. „Ne všechny.“

Na Clary padla tíseň. „Asi bychom se měli raději vrátit.“

Jace ale místo odpovědi zvedl do výšky ruku, v níž držel čarodějné světlo. Rozzářilo se jasněji a pak ještě jasněji a naplnilo místnost oslňujícím bílým svitem. Proniklo i do všech vzdálených koutů. Tři z nich byly prázdné. Čtvrtý kout zakrýval kus visící látky. Za závěsem se něco krčilo, něco shrbeného…

„Jaci,“ zašeptala Clary, „co to je?“

Neodpověděl. Ve volné ruce náhle svíral andělské ostří. Clary netušila, kdy je Jace vytasil, teď se ale v záři čarodějného světla lesklo, jako by byla jeho čepel z ledu.

„Jaci, nedělej to,“ pokusila se ho zastavit Clary, už ale bylo moc pozdě – Jace vyrazil dlouhými kroky kupředu, špičkou ostří odstrčil závěs stranou a pak jej rukou strhl. Látka se v hustém mračnu prachu snesla k podlaze.

Jace uskočil dozadu, klopýtl a upustil čarodějné světlo. Když padalo k zemi, zahlédla Clary v jeho záři Jaceův obličej. Byl ztuhlý děsem. Clary po čarodějném světle rychle chňapla, než stihlo vyhasnout, a zvedla je co nejvýš ve snaze zjistit, co nahnalo Jaceovi

– tomu nebojácnému Jaceovi – takový strach.

Nejprve rozeznala, že se jedná o muže – muže zabaleného do špinavých bílých hadrů, klečícího na zemi. Zápěstí a kotníky mu svírala pouta připevněná k tlustým kovovým kruhům zapuštěným do kamenné podlahy. Jak to, že je ještě naživu? pomyslela si Clary zděšeně a zvedl se jí z toho žaludek. Ruka s runovým kamenem se jí zachvěla a po těle vězně přeběhly skvrny světla. Clary si všimla jeho vyzáblých paží a nohou, na nichž byly patrné nesčetné jizvy, pozůstatky mučení. Namísto tváře se k ní otočila jen lebka s prázdnými černými důlky tam, kde by měly být oči. Pak něco suše zašustilo a Clary viděla, že to, co předtím považovala za bílé hadry, byla křídla, bílá křídla, jež se za zády vězně rozvinula ve dva čistě bílé půlměsíce, jediné čisté věci v té místnosti plné špíny. Naprázdno zalapala po dechu. „Jaci! Vidíš to –“

„Vidím.“ Jace vedle ní promluvil přeskakujícím hlasem, který zněl jako rozbité sklo.

„Ale tys říkal, že žádní andělé nejsou, že nikdo nikdy žádnýho neviděl –“

167

Jace si něco tiše mumlal, byl to proud nesrozumitelných slov, která však zněla jako v panice chrlené nadávky. Udělal pár nejistých kroků ke stvoření choulícímu se na zemi – a vzápětí zase uskočil, jako by se odrazil od neviditelné stěny. Když se Clary podívala dolů, zjistila, že anděl klečí uvnitř pentagramu tvořeného propojenými runami, které byly vyryty hluboko do podlahy a slabě světélkovaly.

„Ty runy,“ řekla šeptem. „Nemůžeme se přes ně dostat –“

„Přece musí existovat něco –“ začal Jace, pak se mu ale zlomil hlas, „něco, co by se dalo udělat.“

Anděl zvedl hlavu. V Clary se vzedmula dusivá lítost, když si roztržitě všimla, že má stejně jako Jace vlnité zlaté vlasy, které se v čarodějném světle matně lesknou. Jednotlivé prameny mu těsně přiléhaly k lebce. Jeho tvář s černými důlky očí brázdily jizvy jako krásnou malbu poničenou vandaly. Jak tak na něj upřeně zírala, jeho ústa se otevřela a z hrdla se mu rozezněl nějaký zvuk – ne slova, ale pronikavá hudba zvonící zlatem, nápěv s jediným sladkým tónem, který anděl neuvěřitelně dlouho držel v takové výšce, až to skoro bolelo…

Clary před očima vytryskla záplava obrazů. Pořád ještě svírala v ruce runový kámen, jeho světlo ale zmizelo. I ona sama zmizela, už nebyla ve sklepě, ale na nějakém jiném místě, kde před ní jako ve snu, přestože byla vzhůru, plynuly obrazy z minulosti – útržky, barvy, zvuky.

Nacházela se ve vinném sklepě, čistém a stroze zařízeném, do jehož podlahy byla vyryta jedna jediná veliká runa. Vedle ní stál nějaký muž. V jedné ruce držel otevřenou knihu a v druhé zářící bílou pochodeň. Když zvedl hlavu, uvědomila si Clary, že je to Valentýn – o mnoho let mladší, s hezkou tváří bez vrásek a s jasnýma, jiskrnýma tmavýma očima. Prozpěvoval jakési zaříkávadlo a z runy náhle vyšlehly plameny. Když ustoupily, ležela mezi žhnoucími uhlíky zhroucená postava. Byl to anděl s roztaženými zakrvácenými křídly, podobný ptáku sestřelenému z oblohy…

Pak se výjev změnil. Valentýn stál u okna a vedle sebe měl mladou ženu se zářivě rudými vlasy. Když natáhl paže, aby ji objal, na prstě se mu zaleskl povědomý stříbrný prsten. Clary s bolestným úlekem poznala svoji matku – vypadala ale mladší a rysy její tváře

byly jemné a zranitelné. Na sobě měla bílou noční košili a zjevně byla těhotná.

„Dohody,“ rozhořčoval se Valentýn, „nebyly jen úplně nejhorší nápad, který kdy Spolek měl, ale vůbec to nejhorší, co mohlo nefilim potkat. Ta myšlenka, že bychom měli být s podsvěťany spojeni, že bychom měli žít s těmi kreaturami v míru –“

„Valentýne,“ přerušila ho Jocelyn s úsměvem, „přestaň už mluvit o politice, prosím tě.“ Natáhla paže a ovinula je Valentýnovi kolem krku. V obličeji přitom měla láskyplný výraz, stejně jako Valentýn, jeho tvář však prozrazovala ještě něco jiného, něco, z čeho Clary přeběhl mráz po zádech…

Valentýn klečel ve středu paloučku obklopeného stromy. Nad hlavou mu svítil jasný měsíc a vrhal světlo na černý pentagram, který byl vyrytý do půdy. Větve stromů se nad ním splétaly v hustou síť, avšak v místech, kde přesáhly okraje pentagramu, se na nich listy scvrkávaly a černaly. Uprostřed pěticípé hvězdy seděla žena s dlouhými třpytivými vlasy. Měla nádhernou štíhlou postavu a nahé bílé paže a její tvář se skrývala ve stínu. Levou ruku měla nataženou před sebe, a když rozevřela prsty, všimla si Clary, že se jí přes dlaň táhne dlouhá řezná rána, z níž pomalu odkapává krev do stříbrného poháru spočívajícího na okraji pentagramu. Krev se ve svitu měsíce zdála úplně černá, nebo možná doopravdy černá byla.

„Chlapec, jemuž bude v žilách kolovat tato krev,“ promluvila žena jemným, melodickým hlasem, „nabude větší moci než vyšší démoni přebývající v propastech mezi světy. Bude mocnější než Ašmodaj, silnější než šedim, již vládnou bouřím. Pokud se mu dostane řádného výcviku, nebude nic, co by nedokázal. Ale musím tě varovat,“ dodala. „Zničí to v něm veškeré lidství, jako jed dokáže vyhnat z krve veškerý život.“

„Mnohokrát vám děkuji, paní z Edómu,“ řekl Valentýn. Když natáhl ruku po poháru s krví, žena zvedla hlavu a Clary zjistila, že má místo očí černé otvory, z nichž vyrůstají pohybující se černá chapadla, podobná hmyzím tykadlům zkoumajícím vzduch. Clary v sobě zadusila výkřik…

Noční les zmizel. Stála zde Jocelyn a mluvila s někým, koho Clary neviděla. Už nebyla těhotná a rudé vlasy se jí neposlušně

169

kroutily kolem vyděšené, zoufalé tváře. „Už s ním nemůžu zůstat, Hadriáne,“ řekla. „Už ani jeden den. Četla jsem jeho deník. Víte, co udělal Jonathanovi? Netušila jsem, že je něčeho takového schopný i na něj je to moc zvrácené.“ Třásla se jí ramena. „Použil démoni krev

– Jonathan už není dítě. Není to ani člověk, je to monstrum –“

Zmizela. Valentýn neklidně obcházel kruh tvořený runami a v ruce svíral zářící andělské ostří. „Proč nechceš mluvit?“ mumlal si.

„Proč mi nedáš to, co chci?“ Spustil ostří dolů a anděl na zemi sebou škubnul. Z rány mu začala prýštit zlatá tekutina, podobná rozlitému slunečnímu svitu. „Když už mi nechceš dát odpovědi,“ procedil Valentýn mezi zuby, „můžeš mi dát alespoň svoji krev. Mně a mým blízkým bude platnější než tobě.“

Teď byli v knihovně domu Waylandů. Vitrážovými okny s tabulemi skla ve tvaru diamantů proudily do místnosti sluneční paprsky a zalévaly ji modrou a zelenou barvou. Z vedlejší místnosti se ozývaly hlasy – smích a hovor, ozvěny večírku. Jocelyn klečela u police s knihami a rozhlížela se kolem sebe. Potom z kapsy vytáhla tlustou knihu a zastrčila ji do jedné z polic…

A pak byla pryč. Clary před očima vytanul obraz sklepa, stejného sklepa, o němž věděla, že v něm právě teď stojí. Do podlahy byl vyrytý stejný pentagram a uprostřed pěticípé hvězdy ležel anděl. Vedle něj stál Valentýn, opět s planoucím andělským ostřím v ruce.

„Ithurieli,“ oslovil anděla. „Teď už jsme vlastně staří známí, ne? Mohl jsem tě tam nechat pohřbeného zaživa pod troskami, ale neudělal jsem to, vzal jsem tě sem s sebou. Všechna ta léta jsem ti byl nablízku a doufal, že mi jednoho dne řekneš to, co chci – co potřebuji – vědět.“ Přiblížil se s andělským ostřím v natažené ruce. Jeho záře se třpytivě odrážela od runové bariéry. „Když jsem tě sem přivolal, snil jsem o tom, že mi řekneš proč. Proč nás Raziel stvořil, celou rasu lovců stínů, ale nedal nám žádnou ze schopností, jimiž vládnou podsvěťané – rychlost vlků, nesmrtelnost sličného lidu, magickou moc čarodějů, dokonce ani odolnost upírů. Nechal nás stát před pekelnými hordami úplně bezbranné, až na ty symboly, které si kreslíme na kůži. Proč by měli mít větší schopnosti než my? Proč nemůžeme mít něco z toho, co mají oni? Copak to je nějaká spravedlnost?“

Anděl seděl uvnitř hvězdy, která mu byla vězením, se složenými křídly tiše a nehybně jako mramorová socha. V jeho očích se neodráželo nic než strašlivý, nevyslovený žal. Valentýn se ušklíbl.

„Tak dobře. Klidně si dál mlč. Stejně jednou dosáhnu svého.“ Valentýn pozvedl ostří. „Mám Pohár smrti, Ithurieli, a brzy získám i Meč – ale bez Zrcadla nemůžu začít s vyvoláváním. Už potřebuji jen Zrcadlo. Řekni mi, kde je. Řekni mi, kde je, Ithurieli, a já tě nechám zemřít.“

Scéna se rozpadla na tisíce střípků a Claryiny vize se začaly rozplývat. Stačila přitom ještě zachytit útržky obrazů, které už znala z nočních můr – byli v nich andělé s bílými i černými křídly, zrcadlící se vodní hladina, zlato a krev a také Jace, jak se od ní odvrací, stále se od ní odvrací. Clary k němu natáhla ruku a v té chvíli k ní v její hlavě andělův hlas poprvé promluvil slovy, jimž rozuměla. To nejsou první sny, které jsem ti kdy ukázal. Před očima jí náhle jako ohňostroj vyvstal obraz runy, takovou runu však ještě nikdy neviděla. Byla silná a zároveň jednoduchá a přímá jako uvázaný uzel. Za okamžik se také začala rozplývat a s jejím zmizením ustal i andělův zpěv. Clary se vrátila zpět do svého těla, které se vratce kymácelo ve špinavé, páchnoucí místnosti. Anděl mlčel a nehýbal se, křídla měl složená. Byl ztělesněním smutku.

Clary se přerývaně nadechla. „Ithurieli.“ Natáhla k andělovi ruce, přestože věděla, že jí runy zabrání v tom, aby se ho dotkla. Svíralo se jí srdce. Celá ta léta tu byl anděl uvězněn, tiše tu seděl, sám v té tmě, připoutaný a vyhladovělý, avšak neschopen zemřít…

Jace stál vedle ní. Z otřeseného výrazu v jeho tváři poznala, že viděl všechno, co viděla i ona. Sklopil pohled k andělskému ostří ve své ruce a pak se znovu podíval na anděla. Jeho slepá tvář se k nim obracela s němou prosbou.

Jace udělal krok kupředu a pak ještě jeden. Upíral pohled na anděla a Clary si pomyslela, že to vypadá, jako by mezi nimi probíhala komunikace beze slov, nějaký rozhovor, který nemohla slyšet. Jaceovy oči, plné odraženého světla, se leskly jako zlaté disky.

„Ithuriel,“ zašeptal.

171

Ostří v jeho ruce zazářilo jako pochodeň. Jeho jas byl oslepující. Anděl zvedl hlavu, jako by jeho slepé oči to světlo viděly. Natáhl ruce před sebe a řetězy pout, která mu svírala zápěstí, se rozezněly řinčivou písní.

Jace se otočil k ní. „Clary,“ řekl. „Ty runy.“

Ty runy. Chvíli na něj jen zmateně zírala, jeho oči ji však pobízely k činům. Podala Jaceovi čarodějné světlo, vytáhla si z kapsy jeho stélu a poklekla u načmáraných run. Vypadaly, jako by byly do kamene vytesány nějakým ostrým předmětem.

Zvedla hlavu k Jaceovi. Překvapil ji jeho výraz a záře vycházející z jeho očí – byly plné víry v ni, plné důvěry v její schopnosti. Špičkou stély načrtla na podlahu několik čar a změnila tak poutající runy na runy uvolnění, symboly uvěznění na znaky otevřenosti. Hned za špičkou stély začínaly zářit, jako by přejížděla zápalkou po kusu síry.

Když byla hotová, vstala. Runy se třpytily u jejích nohou. Jace k ní spěšně přiskočil. Runový kámen byl pryč a jediné světlo teď vycházelo z andělského ostří zářícího v jeho ruce, které Jace pojmenoval po klečícím andělovi. Natáhl ostří dopředu a jeho ruka tentokrát prošla bariérou, jako by jí vůbec nic nebránilo.

Anděl zvedl ruce a ostří si od Jace vzal. Zavřel své nevidoucí oči a Clary chvíli připadalo, že se usmívá. Obrátil ostří tak, že se špičkou opíralo o místo těsně pod jeho hrudní kostí. Clary tiše zalapala po dechu a pohnula se směrem k andělovi, ale Jace jí ocelovým stiskem sevřel paži a strhnul ji zpět, právě ve chvíli, kdy si anděl zarazil ostří do prsou.

Ithuriel zvrátil hlavu dozadu a jeho ruce přestaly svírat rukojeť, která vyčnívala z míst, kde by mělo být jeho srdce – pokud ovšem andělé mají srdce, čímž si Clary nebyla vůbec jistá. Z rány vyšlehly plameny a začaly se od ní šířit. Najednou celé andělovo tělo zazářilo bílým ohněm a pouta na jeho zápěstích se rozpálila do ruda jako železo, které zůstalo příliš dlouho ve výhni. Clary to připomnělo středověké malby vyobrazující světce v záři náboženského vytržení. Andělova křídla se roztáhla v celé své kráse a bělosti a pak se i jich zmocnily plameny a proměnily je v clonu mihotavého ohně.

Clary už se na to nevydržela dívat. Otočila se a přitiskla tvář k Jaceovu ramenu. Ovinul kolem ní paži a pevně ji stisknul. „To je v pořádku,“ šeptal jí do vlasů, „všechno je v pořádku.“ Jenže vzduch v místnosti byl plný dýmu a Clary měla pocit, že se jí pod nohama otřásá podlaha. Teprve když Jace zavrávoral, uvědomila si, že to není jen tím šokem – podlaha se opravdu chvěla. Pustila Jace a zapotácela se. Kameny pod jejíma nohama o sebe skřípaly a ze stropu se na ně snášela jemná sprška omítky. Anděl se změnil v sloupec dýmu a runy kolem něj zářily tak jasně, že pálily v očích. Clary na ně upřeně zírala a snažila se rozluštit jejich význam. Pak se s vyděšeným pohledem obrátila k Jaceovi: „Ten dům – byl spojený s Ithurielem. Když anděl umře, tak se dům –“

Nedostala šanci větu dokončit, Jace ji totiž mezitím chytil za ruku, rozběhl se ke schodům a ji táhl za sebou. I schodiště se již vzdouvalo a bortilo. Clary upadla a bolestivě si narazila koleno o schod, Jace ji však svíral stále stejně pevně. Běžela dál a bolesti v noze nevěnovala pozornost. Plíce se jí plnily dusivým prachem.

Vyběhli nahoru po schodišti a vrazili do knihovny. Clary za sebou zaslechla tiché dunění, zbytky schodů se totiž právě definitivně zhroutily. V knihovně to však nevypadalo o moc lépe – celá místnost se otřásala a z polic vypadávaly knihy. Na hromadě skleněných střepů ležela povalená socha. Jace pustil Claryinu ruku, chopil se židle stojící opodál, a než se ho Clary stihla dotázat, co má v úmyslu dělat, prohodil židli vitrážovým oknem.

Židle proletěla sklem ve vodopádu střípků. Jace se otočil a natáhl ruku ke Clary. Za ním viděla skrze okenní rám trávník zalitý měsíčním světlem a v dálce linii tvořenou korunami stromů. Vypadaly, že se nachází hluboko pod nimi. Z takové výšky nemůžu skočit, pomyslela si a chystala se na Jace zavrtět hlavou, když vtom si všimla, že se jeho oči rozšířily a že otevřel ústa, aby ji varoval. Jedna z těžkých mramorových bust stojících na policích se převrátila a teď padala přímo na ni. Clary uskočila, busta se zřítila jen pár centimetrů od místa, kde Clary před okamžikem stála, a zakousla se hluboko do dřevěné podlahy.

173

O vteřinu později už ji Jace objal a zvedl ji ze země. Odnesl ji v náruči k rozbitému oknu a pak ji z něj bez okolků vyhodil. Byla příliš překvapená, než aby se mohla bránit.

Dopadla na travnatý svah pod oknem a skutálela se po něm dolů. Nabrala rychlost a zarazila se až o protější kopeček – tak prudce, že jí to vyrazilo dech. Posadila se a snažila se vyklepat si z vlasů stébla trávy. O chvíli později se k ní dokutálel Jace, na rozdíl od ní se však překulil rovnou do dřepu a zadíval se zpět nahoru, na venkovské sídlo.

Clary stočila pohled směrem, kterým se díval, Jace ji však najednou prudce chytil a vmáčkl ji do dolíku. Později zjistila, že má na pažích, kde ji Jace svíral, tmavé podlitiny. Teď však jen stihla překvapeně zalapat po dechu, protože ji Jace přitiskl k zemi a zakryl ji vlastním tělem. Ozvalo se hlasité zaburácení. Znělo to, jako by se rozestupovala země, jako by se probrala k životu nějaká sopka. K nebi se zvedl mrak bílého prachu. Všude kolem se ozývalo bubnování. Clary si chvíli zmateně myslela, že začalo pršet – pak si ale uvědomila, že ten rachot má na svědomí suť, hlína a rozbité sklo. Kolem nich z nebe padaly pozůstatky zničeného domu jako smrtící dešťové kapky.

Jace ji vahou svého těla ještě silněji přitiskl k zemi. Tep jeho srdce jí v uších bušil téměř stejně hlasitě jako dunění hroutících se zdí venkovského sídla.

Burácení zvolna ustalo, jako když se ve vzduchu postupně rozptýlí dým. Nahradilo je poděšené štěbetání ptáků. Clary přes Jaceovo rameno viděla, jak opeřenci rozrušeně poletují na pozadí tmavé oblohy.

„Jaci,“ oslovila ho opatrně. „Myslím, že mi někde vypadla tvoje stéla.“

Trochu se nadzvedl na loktech a podíval se dolů na ni. I v té tmě viděla odraz sebe sama v jeho očích. Obličej měl umazaný od hlíny a prachu a tričko měl u krku roztržené. „To nevadí. Hlavně jestli se ti nic nestalo.“

„Jsem v pořádku.“ Bez přemýšlení zvedla ruku a prsty mu lehce prohrábla vlasy. Cítila, jak se celý napjal. Oči mu ztmavly.

„Máš ve vlasech trávu,“ řekla. Měla sucho v ústech a v žilách jí šuměl adrenalin. Všechno, co se právě událo – anděl, dům v troskách

–, jí nepřipadalo ani z poloviny tak skutečné jako to, co viděla v Jaceových očích.

„Neměla by ses mě dotýkat,“ řekl.

Ruka jí ztuhla na místě, dlaní přiloženou k jeho tváři. „Proč ne?“

„Ty víš proč,“ odsekl a odtáhl se od ní. Převalil se na záda.

„Viděla jsi přece to, co já, ne? Minulost, anděla. Naše rodiče.“

Pomyslela si, že je to poprvé, kdy se o nich zmínil tímto způsobem. Jako o jejich rodičích. Obrátila se na bok a pocítila silnou touhu se ho dotknout, nebyla si ale jistá, zda by to bylo správné. Upíral prázdný pohled na nebe. „Viděla.“

„Víš, co jsem.“ Zašeptal ta slova v úzkostném výdechu. „Jsem z části démon, Clary. Z části démon. To jsi přece pochopila, ne?“ Jeho oči ji provrtávaly jako šrouby. „Viděla jsi, co se Valentýn snažil udělat. Použil démoni krev – použil ji na mě, ještě než jsem se narodil. Jsem z části monstrum. Jsem z části to, co jsem se tak usilovně snažil zničit a vyhladit.“

Clary zatlačila do pozadí vzpomínku na to, jak Valentýn říká:

Opustila mě, protože jsem z jejího prvního dítěte udělal monstrum.

„Ale čarodějové jsou přece taky z části démoni. Třeba Krasomil. To neznamená, že jsou zlí –“

„Ale nemají v sobě krev vyššího démona. Slyšela jsi přece, co říkala ta démonka.“

Zničí to v něm veškeré lidství, jako jed dokáže vyhnat z krve veškerý život. Clary se chvěl hlas. „To není pravda. Nemůže to být pravda. To vůbec nedává smysl –“

„Ale dává.“ V Jaceově tváři se zračilo divoké zoufalství. Viděla, jak se od stříbrného řetízku kolem jeho krku odráží bílý svit hvězd.

„Vlastně se tím všechno vysvětluje.“

„Chceš tím říct, že se tím vysvětluje, proč jsi tak skvělej lovec stínů? Proč jsi tak čestnej a nebojácnej a úplně všechno, co démoni nejsou?“

„Vysvětluje se tím,“ odpověděl vyrovnaně, „proč k tobě cítím to, co k tobě cítím.“

„Jak to myslíš?“

175

Na dlouhou chvíli se odmlčel a upřeně ji pozoroval z oné krátké vzdálenosti, která je dělila. Cítila ho, i když se jí vůbec nedotýkal, jako by se jeho tělo stále ještě tisklo k jejímu. „Jsi moje sestra,“ řekl nakonec. „Moje sestra, moje krev, moje rodina. Měl bych tě chtít chránit.“ Tiše se zasmál, ovšem bez nejmenší známky pobavení.

„Měl bych tě chtít chránit před tím typem mladíků, kteří s tebou mají chuť dělat přesně to, co bych s tebou chtěl dělat já.“

Clary zatajila dech. „Říkal jsi přece, že odteď už chceš být jenom můj bratr.“

„Lhal jsem,“ sdělil jí. „Démoni lžou, Clary. Víš, lovcům stínů se mohou přihodit určitá zranění – vnitřní zranění způsobená démoním jedem. Ani nemusíš vědět, co se s tebou děje, a zatím uvnitř pomalu vykrvácíš k smrti. Přesně takové to pro mě je, být jenom tvůj bratr.“

„Ale Aline –“

„Musel jsem to zkusit. A zkusil jsem to.“ Jeho hlas byl jako bez života. „Ale Bůh ví, že netoužím po nikom jiném než po tobě. A ani nechci toužit po někom jiném než po tobě.“ Natáhl ruku a jemně jí zajel prsty do vlasů. Při tom pohybu se jí jeho ruka lehce otřela o tvář. „A teď už aspoň vím proč.“

Clary už dokázala jen šeptat. „Já taky netoužím po nikom jiným než po tobě.“

Zdálo se jí, že Jace na okamžik přestal dýchat. Pomalu se zvedl na loktech. Teď se na ni díval z výšky a výraz v jeho tváři se změnil

– v očích měl pohled, jaký u něj ještě nikdy předtím neviděla, jakési ospalé, téměř hrozivé světlo. Sklouzl jí rukou po tváři až k ústům a konečky prstů jí přejel po okraji rtů. „Asi bys mi měla říct, abych tohle nedělal,“ upozornil ji.

Neodpověděla. Nechtěla mu říkat, aby přestal. Byla už unavená z toho, jak musela Jaceovi pořád říkat ne – jak si nikdy nemohla dovolit cítit to, co celým srdcem cítit chtěla. Ať to stojí cokoli.

Sklonil se a rty jí lehce přejel po tváři. I z toho lehounkého doteku se jí rozezněly konečky všech nervů a roztřásla se po celém těle. „Jestli chceš, abych přestal, řekni mi to teď,“ šeptal. Když ještě stále nic neříkala, přiložil ústa k prohlubni na jejím spánku. „Nebo teď.“ Přejel jí ústy po lícní kosti. „Nebo teď.“ Jeho rty se teď tiskly na její. „Nebo –“

Ona však natáhla ruce a stáhla ho dolů k sobě, takže jeho další slova zanikla v jejích ústech. Políbil ji něžně, opatrně, ona však teď, po tom všem, co se stalo, netoužila po něžnosti, proto ho oběma rukama pevně chytila za tričko a přitáhla si ho k sobě ještě blíž. Z hrdla se mu vydralo tiché zasténání a pak jí pod záda vsunul paže a objal ji. S propletenými údy se převalovali po trávě a nepřestávali se líbat. Clary se do zad zarývaly kameny a bolelo ji rameno, do kterého se uhodila při pádu z okna, ale bylo jí to jedno. V té chvíli pro ni existoval jen Jace. Všechno, co cítila, dýchala, chtěla, viděla a po čem toužila, byl Jace. Na ničem jiném nezáleželo.

I přes kabát cítila, jak se jejich oblečením propaluje horkost jeho těla. Strhla z něj bundu a najednou měl svlečené i tričko. Prsty mu přejížděla po těle – po hebké kůži napínající se přes mrštné svaly, po jizvách podobných tenkým drátkům – a jeho rty prozkoumávaly její ústa. Dotkla se jizvy ve tvaru hvězdy na jeho rameni – byla hladká a plochá, jako by byla součástí jeho pokožky, ne vystouplá jako ostatní jizvy. Chápala, že jizvy po znameních bylo možno považovat za nedostatky, pro ni však znamenaly něco úplně jiného. Byly historií vyrytou do jeho těla, mapou života uprostřed nikdy nekončící války.

Třesoucí se rukou bojoval s knoflíky na jejím kabátě. Nepamatovala si, že by kdy viděla Jace s nejistýma rukama. „Já to udělám,“ řekla a poslední knoflík rozepnula sama. Když se nadzvedla, ucítila na klíční kosti něco kovově chladného a překvapeně zalapala po dechu.

„Co se děje?“ vyhrkl Jace znepokojeně. „Ublížil jsem ti?“

„Ne. Bylo to tohle.“ Dotkla se stříbrného řetízku, který měl na krku. Visel na něm malý stříbrný kroužek, který předtím ucítila, když se pohnula. Teď na něj upřeně zírala.

Ten prsten – ten zašlý kov se vzorem hvězd – už přece předtím viděla.

Prsten Morgensternů. Byl to prsten lesknoucí se na Valentýnově ruce ve snu, který jim ukázal anděl. Patřil jemu a on ho pak daroval Jaceovi, protože tak se ten šperk v rodině předával – z otce na syna.

„Promiň,“ řekl Jace. Prstem jí přejel po tváři a upřel na ni omámený, zasněný pohled. „Zapomněl jsem, že nosím na krku ten zatracený prsten.“

177

Clary se náhle vlil do žil chlad. „Jaci,“ řekla tiše. „Jaci, nech toho.“

„Čeho mám nechat? Mám přestat nosit ten prsten?“

„Ne, nech toho – nedotýkej se mě. Na chvilku přestaň.“ Jeho obličej úplně ztuhl. Zasněný pohled v jeho očích vystřídala němá otázka, nic ale neřekl, jen stáhl ruku. „Jaci,“ řekla znovu. „Proč? Proč teď?“

Překvapeně pootevřel ústa. Všimla si tmavší čárky v místě, kde se kousl do spodního rtu – nebo že by ho tam kousla ona sama? „Proč co teď?“

„Říkal jsi, že mezi námi nic není. Že kdybychom – kdybychom si povolili cítit to, co možná cítit chceme, ubližovali bychom tím všem, na kom nám záleží.“

„Už jsem ti to přece říkal. Lhal jsem.“ Jeho oči zjihly. „Ty si snad myslíš, že nechci…?“

„Ne,“ skočila mu do řeči. „Ne, nejsem pitomá, já vím, že chceš. Ale co jsi tím myslel, když jsi říkal, že teď už konečně chápeš, proč ke mně cítíš to, co ke mně cítíš?“

Tedy ne že by to nevěděla, pomyslela si, ale stejně se musela zeptat, potřebovala to slyšet od něj.

Jace ji chytil za zápěstí a přitáhl si její ruce k tváři. Vklouzl svými prsty mezi její. „Pamatuješ si, co jsem ti řekl u Penhallowových?“ zeptal se. „Že nikdy dopředu nepřemýšlíš o tom, co uděláš, a proto pokazíš všechno, na co sáhneš?“

„Ne, už jsem na to zapomněla. Díky, žes mi to připomněl.“

Zdálo se, že si jejího sarkastického tónu skoro ani nevšiml. „Já jsem nemluvil o tobě, Clary. Mluvil jsem o sobě. Takhle se chovám já.“ Trochu odvrátil hlavu a její prsty sklouzly po jeho tváři. „Aspoň už teď vím proč. Vím, co je se mnou špatně. A možná – možná proto tě tolik potřebuju. Protože jestli ze mě Valentýn udělal monstrum, pak předpokládám, že z tebe udělal něco jako anděla. A Lucifer přece miloval Boha, ne? Tak to aspoň tvrdí Milton.“

Clary se nadechla. „Já nejsem anděl. Vždyť ani nevíš, jestli Valentýn použil Ithurielovu krev právě k tomu – možná ji chtěl jen pro sebe –“

„Říkal přece, že je ta krev pro něj a jeho blízké,“ připomněl ji Jace tiše. „To by vysvětlovalo, odkud máš ty své schopnosti, Clary. Královna ze Zakletého dvora tvrdila, že my oba jsme experimenty. Nejen já.“

„Já nejsem anděl, Jaci,“ zopakovala. „Nevracím knížky do knihovny. Nelegálně stahuju muziku. Lžu svojí mámě. Jsem úplně obyčejná.“

„Pro mě ne.“ Sklopil k ní pohled. Jeho obličej se rýsoval na pozadí hvězdného nebe. Nebylo v něm nic z jeho obvyklé arogance – ještě nikdy v jeho tváři nespatřila tak bezbranný výraz, ta bezbrannost se však mísila se sebepohrdáním, které sahalo hluboko jako zanícená rána. „Clary, já –“

„Slez ze mě,“ přikázala mu Clary.

„Cože?“ Touha v jeho očích se rozletěla na tisíce kousíčků jako střepy zrcadlového portálu v Renwickově nemocnici a Jace se chvíli tvářil jen nechápavě a udiveně. Skoro to nemohla snést, muset se na něj dívat a přitom ho odmítat. I kdyby ho nakrásně nemilovala, ta část jejího nitra, která byla dcerou Jocelyn a milovala všechny krásné věci jen pro jejich krásu, by jej přesto musela chtít.

Jenže právě proto, že byla dcerou své matky, to nebylo možné.

„Slyšel jsi mě,“ řekla. „A pusť mě.“ Vytrhla ruce z jeho sevření a zaťala je v pěst, aby se jí přestaly třást.

Nepohnul se. Ušklíbl se a ona v jeho očích na krátkou chvíli znovu zahlédla to dravé světlo, tentokrát se však k němu přidal i vztek. „A nechtěla bys mi náhodou říct proč?“

„Myslíš si, že mě chceš jenom proto, že jsi zlej, že nejsi člověk. Chceš jenom další důvod, aby ses mohl nenávidět. Nedovolím ti, abys mě takhle využíval a dokazoval si na mně, že nemáš žádnou cenu.“

„To jsem nikdy neřekl. Nikdy jsem neřekl, že tě využívám.“

„Dobře,“ řekla. „Tak mi teď do očí řekni, že nejsi monstrum. Řekni mi, že s tebou není nic špatně. A řekni mi, že bys mě chtěl, i kdybys v sobě neměl démoni krev.“ Protože já v sobě démoni krev nemám. A přesto tě chci.

Setkali se pohledem. Z jeho očí čišel slepý hněv. Chvíli ani jeden z nich nedýchal a pak se z ní Jace s klením odvalil a vyskočil. Zvedl

179

z trávníku své tričko a se zlobným pohledem si je přetáhl přes hlavu. Prudkým pohybem si urovnal jeho dolní okraj a pak se otočil a začal se rozhlížet po své bundě.

Clary trochu nejistě vstala. Z ostrého větru jí na pažích naskočila husí kůže. Zdálo se jí, jako by nohy měla napůl z rozpuštěného vosku. Ztuhlými prsty si zapnula knoflíky u kabátu a ze všech sil se snažila, aby jí do očí nevhrkly slzy. Pláčem by teď vůbec nic nespravila.

Vzduch byl plný vířících částeček prachu a popela a na trávníku všude kolem nich byly rozesety trosky – rozervané kousky nábytku stránky knih pochmurně poletující ve větru, třísky pozlaceného dřeva, téměř polovina schodiště, jako zázrakem nepoškozená. Clary se podívala na Jace, který se surovým zadostiučiněním kopal do kusů suti. „No, jsme pěkně v pytli,“ usoudil.

Něco takového od něj nečekala. Zamrkala. „Cože?“

„Ztratila jsi moji stélu, pamatuješ? Takže teď nemáš čím nakreslit portál.“ Pronesl ta slova s trpkým potěšením, jako by mu celá ta situace z nějakého podivného důvodu působila radost. „Nemáme se jak dostat zpátky do města. Budeme muset jít pěšky.“

Za normálních podmínek by to byla příjemná procházka. Clary, přivyklá na světla velkoměsta, nemohla uvěřit tomu, jaká tma může v noci v Idrisu zavládnout. Zdálo se jí, že se husté černé stíny na okrajích cesty hemží sotva postřehnutelnými stvořeními, a dokonce i Jaceovo čarodějné světlo dokázalo ozářit jen pár metrů před nimi. Postrádala tu pouliční lampy, všudypřítomnou záři reflektorů aut, zvuky města. Tady nebylo slyšet nic než pravidelné skřípání kamínků pod jejich podrážkami a čas od času její vlastní překvapený výdech, když klopýtla o kámen.

Po několika hodinách ji začaly bolet nohy a úplně jí vyschlo v krku. Hodně se ochladilo, takže se třásla a choulila se do kabátu, ruce vražené hluboko v kapsách. To všechno by se ale dalo snést, jen kdyby s ní Jace začal zase mluvit. Od té doby, co opustili venkovské sídlo, od něj neslyšela ani slovo, až na pár strohých pokynů, když ji sděloval, kudy se má vydat na křižovatce, nebo když ji upozorňoval na výmol na cestě. Měla však pocit, že i kdyby do nějakého výmolu

spadla, vadilo by mu to jen z toho důvodu, že by to zpomalilo jejich pochod.

Nakonec začalo nebe na východě blednout. Clary, která v polo-spánku klopýtala po cestě, překvapeně zvedla hlavu. „Na svítání je přece ještě moc brzo.“

Jace na ni vrhnul neurčitě pohrdavý pohled. „To je Alicante. Slunce vyjde nejdřív tak za tři hodiny. To světlo, které vidíš, vychází z města.“

Clary se ulevilo natolik, že ji ani nerozzlobil jeho posměšný tón. Přidala do kroku. Za zatáčkou vyšli na širokou cestu z udusané hlíny, přetínající stráň kopce. Vinula se podél svahu a v dálce mizela za dalším ohybem. I když město ještě nebylo vidět, byla tu menší tma a nebe získalo zvláštní načervenalý nádech.

„Už tam musíme každou chvíli být,“ řekla Clary. „Nevede tady z toho kopce nějaká zkratka?“

Jace se mračil. „Něco je špatně,“ prohlásil úsečně. Vyrazil rychlým krokem vpřed a podrážky jeho bot vířily na cestě obláčky prachu, které měly v tom zvláštním světle okrovou barvu. Clary se rozběhla, aby Jaceovi stačila, a snažila se nevnímat protesty svých nohou plných puchýřů. Za další zatáčkou se Jace náhle zastavil, takže do něj Clary zezadu narazila. Za jiných okolností by to byla komická situace. Teď ale ne.

Načervenalé světlo zesílilo a zbarvilo noční oblohu rudou září. Na kopci, na němž stáli, bylo jasno jako ve dne. Z údolí pod nimi k nebi stoupaly sloupce dýmu, jako když černý páv rozvine ocasní pera. Z černého oblaku čněly alicantské démoni věže, jejichž krystalické špičky se jako ohnivé šípy zabodávaly do vzduchu. V hustém dýmu Clary viděla poskakující rudé plameny, rozeseté po městě jako hrstka lesklých drahokamů na tmavé látce.

Zdálo se to neuvěřitelné, ale byla to pravda: stáli na vysokém kopci nad Alicante a město pod nimi bylo v plamenech.

181

Část druhá

Hvězdy svítí temně

ANTONIO: Vy nechcete již déle zůstati? A také nechcete, abych šel s vámi?

SEBASTIAN: Odpusťte, nechci. Mé hvězdy svítí temně nade mnou; mé sudby nepřízeň by zkalila snad vaši. A prosím tedy, jen mi dovolte, bych snášel svoje protivenství sám. Zlou by to bylo odměnou za vaši lásku, kdybych některé chtěl na vás vložiti.2

William Shakespeare, Večer tříkrálový

2 William Shakespeare. Komedie II. Přeložil Josef Václav Sládek. Praha: SNKLU, 1959.

10

OHEŇ A MEČ

„Je dost pozdě,“ poznamenala Isabela, když netrpělivě zatahovala krajkovou záclonu u vysokého okna v obývacím pokoji. „Už by měl být zpátky.“

„Buď přece rozumná, Isabelo,“ napomenul ji Alek povýšeným tónem staršího sourozence, který zjevně naznačoval, že zatímco ona, Isabela, občas propadá záchvatům hysterie, on, Alek, je za všech okolností naprosto klidný. I jeho poloha – rozvaloval se v jednom z naducaných křesel u krbu, jako by ho na celém světě vůbec nic netrápilo – měla zřejmě dávat najevo, že není ani trochu znepokojený. „Jace tohle dělá, když je nervózní, prostě zmizí a potlouká se někde venku. Říkal, že se jde projít. Vrátí se.“

Isabela si povzdechla. Téměř si přála, aby tu byli její rodiče, ti se však stále ještě nevrátili z Gardu. Ať už tam Spolek rokoval o čemkoli, shromáždění Rady se protahovalo do opravdu pozdních hodin. „Ale on zná jenom New York. V Alicante se může ztratit -“

„Nejspíš se tady vyzná líp než ty.“ Aline seděla na pohovce a četla knihu vázanou v tmavě rudé kůži. Černé vlasy měla stažené dozadu do francouzského copu a upírala pohled do svazku rozevřeného na klíně. Isabela na čtení nikdy moc nebyla a odjakživa ostatním záviděla schopnost nechat se zcela pohltit knihou. Ještě před pár týdny by Aline záviděla spoustu věcí – například to, že je malá a křehká, nevypadá jako královna Amazonek a v botách na podpatcích nepřevyšuje většinu chlapců, které potká. Zcela nedávno si však Isabela uvědomila, že jiným dívkám nemusí vždy jen závidět, vyhýbat se jim nebo je nesnášet. „Žil tady až do deseti let. Vy jste tu přece byli jen párkrát.“

Isabela zamračeně zvedla ruku ke krku. Přívěsek, který měla pověšený na řetízku, se znenadání zachvěl – normálně se ale chvěl jen v přítomnosti démonů. A teď přece byli v Alicante. Sem se démoni nemohli v žádném případě dostat. Možná byl přívěsek

183

rozbitý. „Stejně si nemyslím, že se potlouká někde venku. Přijde mi, že je docela jasný, kam šel,“ prohlásila Isabela.

Alek se na ni podíval. „Myslíš, že šel navštívit Clary?“

„Jaceova sestra je ještě tady? Myslela jsem, že se měla vrátit do New Yorku.“ Aline zavřela knihu. „A kde vlastně bydlí?“

Isabela pokrčila rameny. „Zeptej se jeho,“ řekla a loupla očima po Sebastiánovi.

Sebastián si hověl na gauči naproti Aline. V ruce také držel knihu, nad kterou skláněl svou černovlasou hlavu. Zvedl pohled, jako by cítil, že na něj Isabela zírá.

„Mluvíte o mně?“ zeptal se vlídně. Isabela si rozmrzele pomyslela, že na Sebastiánovi je vlastně všechno takové vlídné. Ze začátku ji zaujal jeho vzhled, ty ostře řezané lícní kosti a bezedné černé oči, ale teď už jí jeho přívětivé a chápavé chování začínalo lézt na nervy. Neměla ráda chlapce, kteří vypadali, že se nikdy kvůli ničemu nerozzlobí. V Isabelině světě se vztek rovnal vášni, která zase znamenala dobrou zábavu.

„Co to čteš?“ zeptala se příkřeji, než zamýšlela. „To je jeden z těch Maxových komiksů?“

„Přesně tak.“ Sebastián se podíval na výtisk Andělské svatyně, který poněkud vratce spočíval na opěrce pohovky. „Líbí se mi ty obrázky.“

Isabela si rozhořčeně povzdechla. Alek po ní šlehl pohledem a pak řekl: „Sebastiáne, jak jsi dneska… Ví Jace, kam jsi šel?“

„Myslíš to, že jsem byl venku s Clary?“ Sebastiána to zjevně pobavilo. „To přece není žádné tajemství. Klidně bych to Jaceovi řekl, kdybych ho od té doby viděl.“

„Nechápu, proč by ho to mělo zajímat,“ prohlásila Aline podrážděně a odložila knihu. „Sebastián přece neudělal nic špatně. No a co, že chtěl Clarisse trochu ukázat Idris, než se vrátí domů? Jace by měl být rád, že tady jeho sestra nemusí jen tak posedávat a nudit se.“

„On… snaží se ji chránit a občas to přehání,“ řekl Alek po krátkém zaváhání.

Aline se zamračila. „Měl by toho nechat. Taková přehnaná ochrana jí nemůže v ničem prospět. Když si vzpomenu, jak se tvářila,

když nás překvapila v knihovně, jako by nikdy předtím neviděla dva lidi, jak se líbají. A kdo ví, možná neviděla.“

„Ale viděla,“ odsekla Isabela a v hlavě jí vytanula vzpomínka na to, jak Jace políbil Clary u Zakletého dvora. Nebylo to něco, o čem by přemýšlela ráda – Isabelu nikdy moc nebavilo babrat se ve vlastním trápení, natožpak v cizím. „O to tady nejde.“

„A o co tedy jde?“ Sebastián se narovnal a odhrnul si z očí pramen černých vlasů. Isabela v jeho dlani něco zahlédla – rudou čáru, snad jizvu. „O to, že mě prostě nesnáší? Protože vážně nechápu, proč vždycky, když –“

„To je moje knížka.“ Sebastiánovi skočil do řeči tenký hlásek. Byl to Max, který stál ve dveřích do obývacího pokoje. Na sobě měl šedé pyžamo a hnědé vlasy měl rozcuchané, jako by se právě probudil. Nasupeně se díval na svazek mangy, který ležel na pohovce vedle Sebastiána.

„Co, tohle?“ Sebastián před sebe natáhl ruku s výtiskem Andělské svatyně. „Tady ji máš, prcku.“

Max rázně přešel místnost a vytrhl mu knihu z ruky. Zaškaredil se na Sebastiána. „Neříkej mi prcku.“

Sebastián se zasmál a vstal. „Dám si trochu kávy,“ řekl a zamířil do kuchyně. Ve dveřích se zastavil a otočil se. „Nechcete někdo něco?“

Ozvalo se sborové odmítnutí. Sebastián pokrčil rameny a zmizel v kuchyni. Dveře se za ním zabouchly.

„Maxi,“ napomenula Isabela bratra. „Chovej se slušně.“

„Nemám rád, když mi někdo sahá na věci.“ Max si oběma rukama přitiskl komiks k hrudi.

„Nebuď jako malej, Maxi. Vždyť si to jenom půjčil.“ Isabelin hlas vyzněl zlostněji, než měla v úmyslu. Pořád se ještě bála o Jace a moc dobře si uvědomovala, že si ten strach vybíjí na mladším bratrovi. „Stejně už bys měl být v posteli. Je pozdě.“

„Z kopce jsem slyšel rámus. Probudilo mě to.“ Max zamrkal. Bez brýlí všude kolem sebe viděl jen nejasné šmouhy. „Isabelo…?“

To oslovení znělo spíš jako otázka, což upoutalo Isabelinu pozornost. Odvrátila se od okna. „Co je?“

„Je normální, když lidi šplhají na démoni věže? Jenom tak?“

185

Aline zvedla hlavu. „Šplhají na démoni věže?“ Zasmála se. „Ne tohle vážně nikdo nedělá. Zaprvé je to naprosto nelegální a zadruhé proč by to kdo dělal?“

Isabela si pomyslela, že Aline zřejmě nemá příliš bujnou představivost. To ona by dokázala přijít na spoustu důvodů, proč by mohl někdo chtít šplhat na démoní věže, i kdyby to bylo jen proto, aby mohl na chodce pod sebou plivat žvýkačky.

Max se mračil. „Ale někdo tam šplhal. Vím, že jsem viděl –“

„Ať už jsi viděl cokoli, nejspíš se ti to jenom zdálo,“ odbyla ho Isabela.

Maxův obličejík se svraštil. Alek, který vytušil, že výbuch pláče na sebe nedá dlouho čekat, k němu natáhl ruku. „Pojď sem, Maxi,“ řekl láskyplně. „Uložím tě zpátky do postele.“

„Všichni bychom měli jít do postele,“ prohlásila Aline a vstala. Přešla k oknu, postavila se vedle Isabely a úplně zatáhla záclony.

„Už je skoro půlnoc. Kdo ví, kdy se rodiče ze shromáždění Rady vrátí? Nemá cenu na ně čekat –“

Přívěsek na Isabelině hrudi se znovu prudce zachvěl – a pak se okno, u něhož stála Aline, roztříštilo a střepy se rozletěly do místnosti. Aline zaječela a rozbitým oknem se protáhly nějaké ruce – Isabela si šokované, ale zcela jasně uvědomila, že to vlastně nejsou ruce, ale obrovské šupinaté pařáty potřísněné krví a černou tekutinou. Zmocnily se Aline a protáhly ji dírou v okně, ještě než stihla zaječet podruhé.

Isabelin bič ležel na stolku u krbu. Rozběhla se pro něj a obratně se vyhnula Sebastiánovi, který do obývacího pokoje vrazil z kuchyně. „Běž si pro zbraně,“ vyhrkla na něj, když se začal udiveně rozhlížet po místnosti. „Běž!“ vykřikla pronikavě a vyrazila k oknu.

Alek držel u krbu Maxe, který křičel a mrskal sebou a snažil se vykroutit ze sevření svého staršího bratra. Alek ho odtáhl ke dveřím. Výborně, pomyslela si Isabela. Odveď odsud Maxe.

Rozbitým oknem dovnitř zavanul chladný vzduch. Isabela si vyhrnula sukni a vykopla z rámu zbytky střepů, vděčná za to, že mají její vysoké boty tak tlusté podrážky. Když se zbavila skla, sehnula hlavu a vyskočila prázdným rámem. Prudce dopadla na dláždění pod oknem.

Na první pohled vypadal chodník prázdný. Kolem kanálu nebyly žádné pouliční svítilny, takže tu hlavní zdroj světla představovala okna okolních domů. Isabela obezřetně postupovala kupředu a svinutý bič měla připravený u boku. Ten bič už měla tak dlouho – dostala ho od otce k dvanáctým narozeninám –, že se téměř stal její součástí, jakýmsi ohebným prodloužením její pravé paže.

Jak se vzdalovala od domu směrem ke Starému mostu, který se klenul přes kanál v Knížecí ulici a svíral s chodníkem netypický úhel, tma postupně houstla. Stíny u paty mostu připomínaly hejno černých much – a pak, zatímco do nich Isabela upřeně zírala, se v nich něco pohnulo, něco bílého a rychlého.

Isabela se rozběhla. Prodrala se nízkým živým plotem na okraji něčí zahrady a seskočila na úzké cihlové nábřeží, které vedlo pod most. Její bič se rozsvítil ostrými stříbřitými odlesky a v jeho slabé záři Isabela spatřila, že na břehu kanálu bezvládně leží Aline. Na ní seděl obrovský šupinatý démon a vahou svého těžkopádného ještěřího těla ji tiskl k zemi. Skláněl se nad jejím hrdlem…

Ale to přece nemohl být démon. V Alicante nikdy žádní démoni nebyli. Nikdy. Zatímco Isabela ohromeně přihlížela, stvoření zvedlo hlavu a začenichalo ve vzduchu, jako by ucítilo její přítomnost. Všimla si, že je démon slepý – přes čelo se mu v místech, kde by měly být oči, táhla řada ulámaných zubů, připomínající zip. V dolní části obličeje měl další tlamu, ze které vyčnívaly ostré, slizké tesáky. Švihal sem a tam úzkým ocasem, který se na okrajích leskl, a když se Isabela přiblížila, zjistila, že je ocas z obou stran opatřen kostěnými výběžky, ostrými jako břitva.

Aline sebou škubla a slabě zanaříkala. Isabele se značně ulevilo – byla si skoro jistá, že už je Aline mrtvá –, její úleva však neměla dlouhého trvání. Když se dívka pohnula, Isabela uviděla, že má vepředu roztrženou blůzu. Na prsou jí byly vidět hluboké škrábance a ta věc měla jeden pařát zaháknutý za pásek jejích džínů.

Isabelou se prohnala vlna nevolnosti. Ten démon se nesnažil Aline zabít – ještě ne. V ruce se jí probudil k životu bič jako plamenný meč anděla pomsty. Vrhla se dopředu a švihla démona přes hřbet.

187

Démon zakvičel a odvalil se z Aline. Teď se plížil k Isabele s oběma tlamami otevřenými dokořán. Pařáty se ji snažil zasáhnout v obličeji. Uskočila dozadu a znovu švihla bičem. Dopadal démonovi na hlavu, na hrudník, na nohy. Na šupinaté kůži netvora se objevila řada úzkých ran, z nichž odkapávala krev a jed. Z horní tlamy mu vystřelil dlouhý rozeklaný jazyk, který mířil Isabele do tváře. Všimla si, že na konci má nějaký váček, zřejmě žihadlo, jaké mívají štíři. Trhla zápěstím do strany a kolem démonova jazyka se omotalo několik smyček pružného biče. Démon dlouze zavřeštěl, ona utáhla uzel a potom bičem prudce škubla. Jazyk s odporným mokrým plesknutím dopadl na cihlové nábřeží.

Isabela strhla bič k sobě. Démon se otočil a utekl. Pohyboval se rychle a hbitě jako had. Isabela se rozběhla za ním. Už byl v půlce lávky, která vedla z nábřeží nahoru na chodník, náhle se však před ním vztyčila tmavá postava. Ve tmě se něco zablýsklo a démon se v křečích zhroutil k zemi.

Isabela se prudce zastavila. Nad padlým démonem stála Aline se štíhlou dýkou v ruce – musela ji mít zastrčenou za pásek. Od run na čepeli se odrážely ostré záblesky a Aline ji znovu a znovu zarážela do svíjejícího se démonova těla, dokud se netvor úplně nepřestal hýbat a nezmizel.

Aline zvedla hlavu. Tvář měla zcela bez výrazu. Neučinila žádný pokus přitáhnout si roztrhanou blůzu k tělu, stejně už na ní nezbyly žádné knoflíky. Z hlubokých škrábanců na prsou se jí řinula krev. Isabela tiše pískla. „Aline, jsi v pořádku?“

Aline pustila dýku, která zařinčela na zemi. Beze slova se otočila a rozběhla se. Brzy zmizela ve stínu pod mostem.

Když se Isabela probrala z šoku, zaklela a vyrazila za Aline. V tu chvíli zatoužila mít dnes večer na sobě něco praktičtějšího než sametové šaty – ještě že si alespoň obula pořádné boty. Pochybovala, že by Aline zvládla dohonit na vysokých podpatcích.

Na druhé straně nábřeží se nacházelo kovové schodiště vedoucí zpátky nahoru na Knížecí ulici. Aline už byla jen rozmazaná šmouha na jeho vrcholu. Isabela si vyhrnula těžký spodní lem šatů a vyběhla za ní. Pod jejími těžkými botami schodiště zaskřípělo. Nad schody se rozhlédla po Aline.

A zůstala stát jako přimražená. Ocitla se na široké ulici před domem Penhallowových. Aline už nezahlédla, ta totiž zmizela v davu lidí, hemžících se kolem. A nejen lidí: po ulici pobíhala nejrůznější stvoření – démoni – desítky démonů, možná víc, podobných ještěrovi s pařáty, kterého Aline odpravila pod mostem. Na ulici už ležela dvě nebo tři těla, z nichž jedno se nacházelo jen pár metrů od Isabely – muž, jemuž chyběla polovina trupu. Podle šedivých vlasů Isabela poznala, že to byl nějaký stařec. No samozřejmě, domýšlela si jen zvolna, jako by náhlá panika ochromila její myšlení. Všichni dospělí jsou přece v Gardu. Tady dole ve městě jsou jenom děti, staří a nemocní…

Ve vzduchu nasyceném narudlou mlhou se vznášel zápach spáleniny a nocí se nesl křik a jekot. Všechny dveře v ulici byly otevřené a z nich vybíhali lidé, kteří se vzápětí ohromeně zastavovali, jakmile spatřili, že je ulice plná nestvůr.

Bylo to nemožné, nepředstavitelné. Nikdy v historii nepřekročil zábrany tvořené věžemi jediný démon. A teď jich tu byly desítky, stovky, možná i více. Zaplavovali ulice jako jedovatý příboj. Isabela měla pocit, jako by byla uvězněná za skleněnou stěnou, odkud všechno viděla, avšak nemohla se hýbat. Bez hnutí sledovala, jak jeden démon chytil malého běžícího chlapce, zvedl ho ze země a zabořil mu do ramene ostré zuby.

Chlapec vykřikl, jeho nářek však zanikl v lomozu, který se rozléhal nocí. Hluk byl stále hlasitější a hlasitější, skučení démonů se mísilo s hlasy lidí volajících své blízké, dusotem kroků a řinčením rozbitého skla. Někdo na ulici křičel cosi, čemu Isabela skoro nerozuměla – bylo to něco o démoních věžích. Zvedla hlavu. Vysoké, štíhlé jehly se tyčily nad městem jako obvykle, avšak místo toho, aby se v nich odrážel stříbrný třpyt hvězd nebo alespoň rudá záře hořícího města, měly mléčnou, mrtvolně bílou barvu. Jejich jemný lesk zmizel. Isabele přejel mráz po zádech. Nebylo divu, že se ulice hemžily příšerami – jakkoli to bylo nepravděpodobné, démoni věže ztratily svou magickou moc. Zábrany, které po tisíc let chránily Alicante, byly pryč.

189

Samuel se odmlčel už před několika hodinami, Simon byl však stále ještě vzhůru a očima, které se odmítaly zavřít, zíral do tmy. Vtom uslyšel křik.

Prudce zvedl hlavu. Stísněně se rozhlédl kolem sebe – že by se mu ten zvuk jen zdál? Nastražil uši, avšak navzdory své nově nabyté citlivosti vůbec nic neslyšel. Už se chystal znovu si lehnout, když se křik ozval znovu. Zapichoval se mu do uší jako jehly. Znělo to, jako by ten hluk přicházel z nějakého místa vně Gardu.

Postavil se na posteli a podíval se z okna. Před ním se do dálky táhl zelený trávník a město v dálce vydávalo mdlou záři. Přimhouřil oči. Na světle přicházejícím z města bylo něco divného, něco… zvláštního. Bylo slabší, než jak si je pamatoval – a tmavými ulicemi sem a tam pobíhaly nějaké tečky podobné rozžhaveným špičkám zápalek. Nad věže stoupal bledý mrak a vzduch byl naplněn štiplavým pachem dýmu.

„Samueli.“ Simon si uvědomoval, jak vyděšeně zní jeho hlas.

„Něco se děje.“

Slyšel, jak se rozletěly nějaké dveře, a pak se chodbami rozlehla ozvěna běžících nohou. Nějaké hlasy chraptivě křičely. Simon přitiskl obličej na mříže a vzápětí po trávníku za oknem přeběhlo několik párů těžkých bot, od nichž odlétávaly drobné kamínky. Lovci stínů na sebe cestou od Gardu směrem k městu pokřikovali.

„Prorazili zábrany! Prorazili zábrany!“

„Nesmíme opustit Gard!“

„Na Gardu nezáleží! Tam dole jsou naše děti!“ Hlasy už začínaly slábnout. Simon se odtrhl od okna a prudce oddechoval. „Samueli! Zábrany –“

„Já vím. Slyšel jsem,“ promluvil z druhé strany stěny Samuelův hlas. Nezněl vyděšeně, ale odevzdaně, snad i trochu vítězoslavně, protože měl jeho majitel pravdu. „Valentýn zaútočil na město v průběhu zasedání Spolku. Chytrý plán.“

„Ale Gard – je to přece pevnost. Proč nezůstanou tady nahoře?“

„Slyšel jsi je. Protože všechny děti jsou ve městě. Děti a staří rodiče – přece je tam dole nemůžou jen tak nechat.“

Lightwoodovi. Simon pomyslel na Jace a pak se mu před očima s děsivou jasností vybavil Isabelin malý bledý obličej pod hřívou

tmavých vlasů, její odhodlání a bojovnost, dětinská X a O na vzkazu, který mu napsala. „Ale tys jim to říkal – říkal jsi Spolku, co se stane. Proč ti nevěřili?“

„Protože zábrany jsou pro ně něco jako náboženství. Nevěřit v sílu zábran by znamenalo nevěřit, že jsou jedineční, vyvolení a že je ochraňuje Anděl. To už by si pak klidně mohli myslet, že jsou jen obyčejní lidé.“

Simon se znovu přitiskl k oknu, kouř už ale mezitím zhoustnul a vytvořil světle šedou clonu. Zvenku už se neozývalo žádné volání. Z dálky byl slyšet křik, ale jen velice slabě. „Myslím, že město hoří.“

„Ne.“ Samuelův hlas byl úplně klidný. „Řekl bych, že to hoří Gard. Pravděpodobně démoni oheň. Valentýn by se samozřejmě pokusil Gard zničit, kdyby to bylo jen trochu možné.“

„Ale –“ Simonovi se pletl jazyk. „Ale někdo sem přijde a pustí nás ven, ne? Konzul nebo – nebo Aldertree. Přece nás tady dole nemůžou nechat umřít.“

„Ty jsi podsvěťan,“ vyvedl ho Samuel z omylu. „A já jsem zrádce. Vážně si myslíš, že s námi mají v úmyslu provést něco jiného?“

„Isabelo! Isabelo!“

Alek ji držel za ramena a třásl jí. Isabela pomalu zvedla hlavu. Bledá tvář jejího bratra vystupovala z temnoty za ním. Za pravým ramenem mu vyčníval zahnutý kus dřeva – měl na zádech připevněný svůj luk, ten stejný luk, kterým Simon zabil vyššího démona Abaddona. Nevzpomínala si, že by Aleka viděla přicházet nebo že by ho vůbec zahlédla někde na ulici. Bylo to, jako by se před ní náhle zjevil jako duch.

„Aleku.“ Slova z ní vycházela jen pomalu a nejisté. „Aleku, přestaň. Jsem v pořádku.“

Odtáhla se od něj.

„Nevypadala jsi v pořádku.“ Alek zvedl pohled a mezi zuby procedil nějakou nadávku. „Musíme zmizet z ulice. Kde je Aline?“

Isabela zamrkala. V dohledu nebyli žádní démoni. Na schodech domu naproti nim seděla nějaká žena a hlasitě, pronikavě, přerývaně naříkala. Na ulici stále ještě leželo tělo starého muže a všude se

191

vznášel démoni pach. „Aline – jeden z těch démonů se ji pokusil – pokusil se ji –“ Na chvíli zadržela dech. Byla přece Isabela Lightwoodová. Nepropadala hysterickým záchvatům, ať už k nim měla jakkoli pádný důvod. „Zabily jsme ho, ale ona pak utekla. Snažila jsem se ji dohnat, ale byla moc rychlá.“ Vzhlédla ke svému bratrovi. „Démoni ve městě,“ řekla. „Jak je tohle možný?“

„To netuším.“ Alek zavrtěl hlavou. „Museli zlikvidovat zábrany. Když jsem vyšel z domu, bylo tam čtyři nebo pět oniů. Jednoho jsem dostal, když číhal za keřem. Ostatní utekli, ale mohli by se vrátit. Tak pojď. Vrátíme se dovnitř.“

Žena sedící na schodech stále ještě vzlykala a její vzlyky se nesly za nimi, když prchali do domu Penhallowových. Na ulici už nebyli žádní démoni, ze stínů v postranních tmavých uličkách se však ozývaly výbuchy, výkřiky a ozvěny běžících kroků. Když stoupali po schodech před domem, Isabela se ohlédla přes rameno právě včas, aby zahlédla, jak z neosvětleného průchodu mezi dvěma domy vyšlehlo dlouhé vlnící se chapadlo a zmocnilo se plačící ženy. Její vzlyky se změnily v křik. Isabela se chtěla otočit, Alek ji však už chytil za paži a postrčil ji před sebou dovnitř. Zabouchnul a zamknul za nimi vchodové dveře. V domě bylo šero. „Zhasnul jsem světla. Nerad bych, aby přilákala nějaké démony,“ vysvětlil Alek a dostrkal Isabelu do obývacího pokoje.

Na zemi u schodiště seděl Max a objímal si kolena. Sebastián stál u okna a přitloukal přes prázdný rám dřevěná polena, která vzal z krbu. „Tak,“ řekl, o krok ustoupil a položil kladivo na polici s knihami. „To by mělo nějakou chvíli vydržet.“

Isabela klesla na podlahu vedle Maxe a pohladila ho po vlasech.

„Jsi v pořádku?“

„Ne.“ Měl vykulené, vystrašené oči. „Chtěl jsem se podívat z okna, ale Sebastián mi poručil, abych se držel u země.“

„Sebastián měl pravdu,“ řekl Alek. „Venku na ulici byli démoni.“

„A jsou tam pořád?“

„Ne, ale ve městě ještě nějací budou. Musíme vymyslet, co uděláme teď.“

Sebastián se mračil. „Kde je Aline?“

„Utekla,“ vysvětlila mu Isabela. „Byla to moje chyba. Měla jsem

–“

„Nebyla to tvoje chyba. Kdyby nebylo tebe, už by byla mrtvá,“

sdělil jí Alek úsečně. „Podívej, nemáme čas se tu z něčeho obviňovat. Já půjdu hledat Aline. Chci, abyste tu vy tři zůstali. Isabelo, postarej se o Maxe. Sebastiáne, ty zajisti celý dům.“

Isabela se rozhořčeně ohradila. „Nechci, abys tam venku pobíhal sám! Vezmi mě s sebou.“

„Jsem tu jediný dospělý. Co řeknu, to platí.“ Alekův hlas zněl vyrovnaně. „Je dost pravděpodobné, že se rodiče každou chvíli vrátí z Gardu. Čím víc nás tady bude, tím lépe. Tam venku bychom se snadno mohli navzájem ztratit. A to nechci riskovat, Isabelo.“ Jeho pohled se přesunul na Sebastiána. „Rozumíme si?“

Sebastián už vytáhl svoji stélu. „Zabezpečím dům pomocí znamení.“

„Díky.“ Alek už byl v půlce cesty ke dveřím. Otočil se a podíval se na Isabelu. Na zlomek vteřiny se mu zadívala do očí. Pak byl pryč.

„Isabelo.“ Byl to Max, který tiše promluvil svým tenkým hláskem. „Teče ti krev ze zápěstí.“

Isabela se podívala dolů. Vůbec si nevzpomínala, že by si poranila zápěstí, ale Max měl pravdu. Krev jí už potřísnila rukáv bílé bundy. Vstala. „Jdu si pro stélu. Hned se vrátím a pomůžu ti s těmi runami, Sebastiáne.“

Přikývl. „Přivítám pomocnou ruku. Nejsem zrovna specialista na runy.“

Isabela se vydala nahoru a ani se Sebastiána nezeptala, na co je tedy specialista. Připadala si nesmírně vyčerpaná a zoufale potřebovala znamení, které by jí dodalo energii. V nejhorším případě si je mohla nanést sama, i když Alekovi a Jaceovi šel tento typ znamení vždy lépe.

Jakmile se ocitla ve svém pokoji, prohrabala se ve věcech a našla svoji stélu a ještě pár zbraní. Když si zastrkovala do vysokých bot andělská ostří, myslela na Aleka a na pohled, který si vyměnili, než vyšel ze dveří. Nebylo to poprvé, kdy viděla svého bratra odcházet a věděla přitom, že už ho možná nikdy neuvidí. Tuto možnost teď i kdykoli předtím chápala jako samozřejmou součást svého života.

193

Teprve když poznala Clary a Simona, uvědomila si, že pro většinu obyčejných lidí to vůbec tak samozřejmé není. Nežili v ustavičném kontaktu se smrtí, která by jim studeně dýchala za krk i v ty nejnormálnější dny. Na civily se vždy dívala s pohrdáním, stejně jako ostatní lovci stínů – myslela si, že jsou změkčilí, hloupí a ve své samolibosti tupí jako ovce. Teď se však zamyslela nad tím, jestli všechna ta nenávist nepramení jen z toho, že jim závidí. Je to nejspíš docela příjemné, nemuset přemýšlet nad tím, že kdykoli někdo z vašich blízkých vyjde ze dveří, už se možná nikdy nevrátí.

Když se stélou v ruce scházela po schodišti, uvědomila si, že tu něco nehraje. Obývací pokoj byl prázdný a Maxe se Sebastiánem nebylo nikde vidět. Na jednom z polen, jimiž Sebastián zakryl rozbité okno, spatřila napůl dokončené ochranné znamení. Kladivo, kterým zatloukal hřebíky, bylo pryč.

Píchlo ji u srdce. „Maxi!“ zavolala a otáčela se přitom na místě.

„Sebastiáne! Kde jste?“

Z kuchyně jí odpověděl Sebastiánův hlas. „Isabelo, tady!“

Zaplavila ji úleva. „Sebastiáne, tohle vážně není vtipný,“ řekla a vešla do kuchyně. „Myslela jsem si, že jste –“

Nechala za sebou zabouchnout dveře. V kuchyni byla tma, ještě větší než v obývacím pokoji. Snažila se ve tmě zahlédnout Sebastiána s Maxem, ale neviděla nic než stíny.

„Sebastiáne?“ Do hlasu se jí vkradla nejistota. „Sebastiáne, co tady provádíš? Kde je Max?“

„Isabelo.“ Zdálo se jí, že spatřila nějaký pohyb, tmavý stín na světlejším pozadí. Jeho hlas byl mírný, vlídný, téměř půvabný. Předtím si vůbec neuvědomila, jaký má Sebastián krásný hlas.

„Isabelo, je mi to líto.“

„Sebastiáne, chováš se divně. Nech toho.“

„Je mi líto, že to musíš být ty,“ řekl. „Víš, měl jsem tě z nich ze všech nejradši.“

„Sebastiáne –“

„Zdálo se mi,“ pokračoval tím stejným tichým hlasem, „že jsi mi z nich ze všech nejpodobnější.“

Jeho ruka svírající kladivo se spustila dolů.

Alek pobíhal sem a tam ulicemi osvětlenými září ohně a znovu a znovu volal Aline. Když opustil okolí Knížecí ulice a dostal se do středu města, zrychlil se mu tep. Ulice vypadaly, jako by náhle ožila některá z Boschových maleb, byly plné bizarních, strašidelných stvoření a výjevů krutého násilí. Aleka bez povšimnutí míjeli vyděšení cizí lidé, kteří někam s křikem uháněli bez jakéhokoli zjevného cíle. Vzduch páchl kouřem a démony. Některé domy byly v plamenech, jiné měly vytlučená okna. Na dlažbě se třpytilo rozbité sklo. Když přišel blíž k jedné budově, zjistil, že to, co považoval za skvrnu barvy na omítce, byl obrovský cákanec čerstvé krve. Na místě se otočil a rozhlédl, neviděl však nic, co by skvrnu vysvětlovalo. I přesto raději zmizel, jak nejrychleji to šlo.

Alek si jako jediný z Lightwoodových dětí Alicante pamatoval. Byl sice ještě batole, když odsud odjeli, v paměti si však z té doby odnesl matné vzpomínky na lesklé věže, zimní ulice plné sněhu, obchody a domy ozdobené řetězy z čarodějného světla, šplouchající vodu ve fontáně s mořskou pannou v Síni. Při pomyšlení na Alicante vždy pocítil zvláštní píchnutí u srdce, jakousi bolestnou naději, že se jeho rodina jednou vrátí na místo, kam patří. Když viděl město ve stavu, v jakém se nacházelo nyní, bylo to, jako by na světě náhle pohasla veškerá radost. Zahnul do širší ulice, jedné z těch, které vedly dolů k Síni Dohod, a všiml si, že se jedním průchodem plíží smečka syčících a kvílících démonů bélialů. Něco táhli za sebou – něco, co se na dlažbě křečovitě svíjelo. Vyrazil po ulici směrem k nim, démoni však už byli pryč. U paty kamenného sloupu leželo zhroucené, bezvládné tělo, zpod kterého vytékala klikatá stružka krve. Alek poklekl, aby tělo otočil na záda, a pod podrážkami těžkých bot mu zaskřípalo rozbité sklo. Vrhl jediný pohled na fialový, zkroucený obličej a pak se otřásl a odvrátil tvář, vděčný, že to nebyl nikdo, koho zná.

Uslyšel nějaký hluk a rychle vyskočil. Ten zápach ucítil ještě dříve, než zahlédl jeho zdroj – jakýsi obrovský, nahrbený stín, který se k němu plížil z druhého konce ulice. Nějaký vyšší démon? Alek nehodlal čekat a zjišťovat to. Rozběhl se k jednomu z vysokých domů a vyhoupl se na parapet okna, ve kterém někdo rozbil sklo, takže se vysypalo dovnitř. O pár minut později už přelézal okraj

195

střechy. Bolely ho ruce a měl poškrábaná kolena. Vstal, ometl si z rukou zbytky omítky a rozhlédl se po Alicante.

Zničené démoni věže zaplavovaly mdlou, mrtvolnou září ulice města, v nichž se ve stínech mezi budovami plazili, plížili a hemžili nejrůznější tvorové, podobní švábům cupitajícím po podlaze ztemnělého bytu. Vzduchem se nesl nářek a křik, jména volaná do větru – a byl slyšet také řev démonů, bojovný, vítězoslavný jekot, který se bolestivě zarýval do lidských uší. Nad kamenné domy stoupal dým a tvořil nad městem příkrov objímající věže Síně Dohod. Když se Alek podíval nahoru ke Gardu, zjistil, že se po cestě z kopce valí proud lovců stínů, osvětlený čarodějnými světly, která všichni třímali v rukou. Spolek se připravoval na bitvu.

Popošel k okraji střechy. Budovy tu byly natěsnané jedna na druhé a téměř se navzájem dotýkaly okapy. Bylo snadné přeskočit na vedlejší střechu a z ní pak zase na další. Lehce přebíhal po střechách a na jejich okrajích přeskakoval úzké škvíry, které je dělily od sousedních domů. Bylo příjemné cítit v obličeji studený vítr, který rozháněl démoní zápach.

Po několika minutách běhu si uvědomil dvě věci: zaprvé, že běží k bílým věžím Síně Dohod, a zadruhé, že na náměstíčku v dálce před sebou něco vidí, něco, co vypadalo jako gejzír stoupajících jisker - ty jiskry však měly tmavě modrou barvu jako plamen plynového hořáku. Takové modré jiskry už Alek předtím viděl. Chvíli jen nevěřícně zíral a pak se znovu rozběhl.

Střecha, která byla náměstíčku nejblíže, byla zvlášť příkrá. Alek se po ní spustil a zapíral se přitom podrážkami o uvolněné šindele. Opatrně se naklonil přes okraj a podíval se dolů.

Pod ním se rozkládalo Studniční náměstí. Alekovi částečně zakrývala výhled tlustá kovová tyč čnící ze zdi asi v polovině výšky domu. Byl na ní zavěšen dřevěný vývěsní štít, který se houpal ve větru. Náměstí se jen hemžilo démony iblísi – měli téměř lidské postavy, jejich těla se však zdála plná vířícího černého dýmu. Každému z nich v hlavě žhnuly dvě žluté oči. Postavili se do řady vedle sebe a teď zvolna postupovali proti osamělému muži ve vlajícím šedém kabátě a tlačili ho ke zdi. Alek na tu scénu zíral s otevřenou pusou. Všechno na tom muži mu bylo povědomé – křivka

jeho úzkých zad, divoký chomáč tmavých vlasů a jiskřičky, které mu odletovaly od konečků prstů jako modré světlušky.

Krasomil. Čaroděj po útočnících vrhal kopí modrého ohně. Jedno zasáhlo přibližujícího se démona do prsou. Zasyčelo to, jako když se do plamenů vylije vědro vody, netvor se zachvěl a rozprsknul se v mračnu popela. Jeho místo okamžitě zaujali další – iblísové nepatřili v řadách démonů mezi nejchytřejší – a Krasomil jejich směrem vrhnul další sadu ohnivých kopí. Někteří iblísové byli zasaženi, avšak jednomu z nich, který byl zřejmě o něco mazanější než ostatní, se podařilo proklouznout kolem Krasomila a teď znovu nabýval tvaru za ním, připravený zaútočit…

Alek se ani chvíli nerozmýšlel. Přehoupnul se přes okraj střechy a vrhnul se dolů. Pevně se zachytil kovové tyče, opsal kolem ní oblouk, který zpomalil jeho pád, pak se pustil a lehce dopadl na zem. Překvapený démon se k němu otočil a jeho žluté oči zasvítily jako ohnivé drahokamy. Alek si na okamžik pomyslel, že kdyby byl na jeho místě Jace, určitě by stačil říct něco vtipného – potom však vytáhl andělské ostří a ťal démona. Ten zaječel a opustil tuto dimenzi takovou rychlostí, že se na Aleka snesla jemná sprška popela.

„Aleku?“ Krasomil na něj zíral. Už se mu podařilo zbavit se ostatních iblísů, takže až na ně dva bylo náměstí prázdné. „Ale – vždyť tys mi právě zachránil život!“

Alek věděl, že by měl říct něco jako „no samozřejmě, jsem lovec stínů a tohle my přece děláme“ nebo „je to moje práce“. Jace by něco takového určitě řekl. Jace měl vždy po ruce nějakou příhodnou průpovídku. Slova, která však Alekovi nakonec vyšla z úst, byla úplně jiná – a i jeho vlastním uším zněla malicherně. „Nikdy jsi mi nezavolal zpátky,“ řekl. „Tolikrát jsem ti volal, a ty ses mi nikdy neozval.“

Krasomil se na Aleka podíval, jako by se pomátl. „O vaše město se bojuje,“ připomněl mu. „Zábrany nefungují a ulice jsou plné démonů. A tebe teď zajímá, proč jsem ti nezavolal?!“

Alek umíněně zatnul zuby. „Chci jenom vědět, proč jsi mi nezavolal zpátky.“

Krasomil vyhodil ruce do vzduchu, aby dal průchod své zlosti. Alek si se zájmem povšiml, že mu při tom gestu z konečků prstů

197

vylétlo pár jisker, jako když se dostanou na svobodu světlušky polapené ve sklenici. „Ty jsi ale idiot.“

„Tak proto jsi mi nezavolal? Protože jsem idiot?“

„Ne.“ Krasomil udělal pár kroků směrem k němu. „Nezavolal jsem ti, protože už mě nebaví, jak se mi vždycky ozveš, jen když něco potřebuješ. Nebaví mě dívat se, jak jsi zamilovaný do někoho jiného – a shodou okolností do někoho, kdo k tobě nikdy nebude cítit to samé. Nikdy k tobě nebude cítit to, co já.“

„Chceš tím říct, že mě miluješ?“

„Ty jeden hloupoučký lovče stínů,“ povzdechl si Krasomil trpělivě. „A proč bych tu asi jinak byl? Proč bych jinak trávil posledních pár týdnů léčením tvých natvrdlých kamarádů pokaždé, když se jim něco stalo? A dostával vás ze všech těch šlamastyk, do kterých jste se zapletli vlastní pitomostí? A to ani nemluvím o tom, že jsem vám pomohl vyhrát bitvu proti Valentýnovi. A to všechno úplně zadarmo!“

„Takhle jsem se na to nikdy nedíval,“ připustil Alek.

„Jistěže ne. Protože jsi úplně slepý.“ Krasomilovy kočičí oči se třpytily hněvem. „Je mi sedm set let, Alexandře. Už poznám, kdy něco nemá cenu. Vždyť ty ani nechceš svým rodičům přiznat, že mezi námi něco je.“

Alek na něj zíral. „Myslel jsem, že je ti tak tři sta let! Takže tobě je sedm set?“

„No, vlastně osm set,“ opravil se Krasomil. „Ale nevypadám na to. Každopádně, něco ti tu uniká. Uniká ti –“

Alek se však už nedozvěděl, co mu uniká, protože se v tu chvíli na náměstí nahrnul další tucet iblísů. Poklesla mu čelist. „A do háje.“ Krasomil se otočil směrem, kterým se díval Alek. Démoni už se kolem nich šikovali do půlkruhu a jejich žluté oči se do nich

vpalovaly. „Skvělý způsob, jak změnit téma.“

„Něco ti řeknu.“ Alek si sáhl k opasku pro druhé andělské ostří.

„Jestli tohle přežijeme, slibuju ti, že tě představím celé svoji rodině.“ Krasomil pozvedl ruce a z prstů mu vyšlehly azurové plamínky.

Ozářily jeho úsměv ostrým modrým světlem. „To beru.“

11

PEKELNÉ HORDY

„Valentýn,“ vydechl Jace. Upíral pohled na město pod sebou a tvář měl úplně bílou. Clary se zdálo, že se dá přes oblaka dýmu zahlédnout změť úzkých uliček města ucpaných postavami, které jako malincí černí mravenci zoufale pobíhají sem a tam. Pak se ale podívala znovu a neviděla nic, vůbec nic, jen husté mraky černého kouře, z nichž se linul zápach ohně a spáleniny.

„Ty si myslíš, že tohle udělal Valentýn?“ Dým Clary nepříjemně škrábal v krku. „Vypadá to spíš jako požár. Možná to začalo samo –“

„Severní brána je otevřená.“ Jace ukázal na něco, co Clary z této vzdálenosti a přes clonu kouře téměř nedokázala rozeznat. „Tahle brána se nikdy neotvírá. A démoni věže se přestaly lesknout. Zábrany musely ztratit svoji moc.“ Vytáhl si z opasku andělské ostří a sevřel je tak pevně, až mu zbělely klouby na rukou. „Musím se tam hned dostat.“

Clary se strachy stáhlo hrdlo. „Simon –“

„Nejspíš ho z Gardu evakuovali. Neboj se, Clary. Pravděpodobně je teď v lepší situaci než většina lidí tam dole. A démoni mu nejspíš dají pokoj, na podsvěťany většinou neútočí.“

„Je mi to líto,“ zašeptala Clary. „Lightwoodovi – Alek – Isabela…“

„Jehoel,“ řekl Jace a andělské ostří zazářilo v jeho levé ruce omotané obvazy jako jasné slunce. „Clary, chci, abys zůstala tady. Vrátím se pro tebe.“ Vztek, který mu čišel z očí od chvíle, kdy odešli z venkovského sídla, se zcela vytratil. Jace se rázem proměnil ve vojáka.

Zavrtěla hlavou. „Ne. Já chci jít s tebou.“

„Clary –“ Náhle zmlknul a celý ztuhl. O chvíli později to uslyšela i Clary – těžké, rytmické bušení, nad kterým se neslo něco, co znělo jako praskání obrovského táborového ohně. Clary trvalo několik dlouhých chvil, než se jí podařilo ten zvuk identifikovat a rozložit si

199

ho na jednotlivé součásti, jako by se snažila rozluštit všechny noty skládající se v akord. „To jsou –“

„Vlkodlaci.“ Jace se díval někam za ni. Podívala se stejným směrem a uviděla je, jak se přelévají přes sousední kopec jako rychle postupující stín, tu a tam osvětlený jasnýma, divokýma očima. Smečka vlků – a nejen jedna. Muselo tam být několik stovek, možná tisíc vlkodlaků. Ten zvuk, který jí připomínal praskání ohně, byl jejich drsný štěkot, pronikavě se rozléhající nocí.

Clary poskočilo srdce. Vlkodlaky znala. Bojovala po jejich boku. Tohle ale nebyli Lukovi vlkodlaci, nebyli to vlkodlaci, kteří dostali rozkaz starat se o ni a neubližovat jí. Pomyslela na strašlivou zabijáckou sílu Lukovy smečky, když se dostala do varu, a najednou se začala bát.

Jace vedle ní krátce vztekle zaklel. Nebyl čas sáhnout pro další zbraň. Pevně si ji přitáhl k sobě, volnou rukou ji objal a druhou ruku s ostřím Jehoel pozvedl vysoko nad hlavu. Ostří oslnivě zářilo. Clary zatnula zuby…

A vlci už byli u nich. Bylo to, jako by se přes ně přehnala vlna – uslyšeli ohlušující hřmot a ucítili závan horkého vzduchu, vlci v čele smečky totiž těsně před nimi vyskočili – přeletěly nad nimi žhnoucí oči a dokořán otevřené tlamy – Jace jí zarýval prsty do boku…

A vlci uháněli všude okolo a kolem nich nechávali několik desítek centimetrů volného prostoru. Clary nevěřícně otočila hlavu, když dva vlci – jeden s hladkou žíhanou srstí a druhý obrovský a ocelově šedý – měkce dopadli na zem za nimi, na chvíli se zastavili a pak pokračovali v běhu a ani jednou se neohlédli. Všude kolem nich byli samí vlci, žádný z nich se jich však ani nedotkl. Jen se jako stínový příliv prohnali kolem nich a od kožichů se jim odrážely stříbrné měsíční paprsky, takže to vypadalo, jako by kolem Jace a Clary burácela divoká řeka. Před nimi se proud dělil, jako když tekoucí voda narazí na kámen. Uhánějící vlkodlaci s vyceněnými tesáky a očima upřenýma na cestu věnovali oběma lovcům stínů asi takovou pozornost, jako by tam místo nich stály jen dvě sochy.

A pak byli pryč. Jace se otočil a sledoval poslední vlky, kteří kolem nich proběhli a tryskem uháněli za svými společníky. Znovu se rozhostilo ticho, jen z dálky se ozývaly zvuky hořícího města.

Jace pustil Clary a ruku s ostřím Jehoel sklonil dolů. „Jsi v pořádku?“

„Co se stalo?“ zašeptala. „Ti vlkodlaci – jenom kolem nás proběhli…“

„Běželi do města. Do Alicante.“ Vytáhl druhé ostří, které měl za opaskem, a podal jí ho. „Tohle budeš potřebovat.“

„Takže mě tady nenecháš?“

„Nemá to smysl. Nikde už není bezpečno. Ale –“ Zaváhal.

„Budeš opatrná?“

„Budu,“ slíbila mu Clary. „A co teď budeme dělat?“

Jace se podíval na hořící Alicante pod nimi. „Teď poběžíme.“

S Jacem nikdy nebylo snadné držet krok, a nyní, když běžel téměř s vypětím všech sil, to bylo téměř nemožné. Clary přesto vycítila, že se kvůli ní krotí a běží o něco pomaleji, aby mu stačila, což ho stojí spoustu přemáhání.

V rovině pod kopcem se cesta vinula lesíkem vysokých stromů s rozložitými korunami, které se nad nimi zavíraly jako tunel. Když z něj Clary na druhé straně vyběhla, uvědomila si, že se ocitla přímo před Severní bránou. Jejím obloukem viděla změť kouře a plamenů. Jace stál v bráně a čekal na ni. V obou rukou držel andělská ostří, jas jeho zbraní však zcela zanikal v záři hořícího města za ním.

„Kde jsou stráže?“ zeptala se udýchaně, když k němu doběhla.

„Proč tady nehlídají?“

„Nejmíň jeden strážný je támhle v tom lesíku.“ Jace ukázal bradou ve směru, z kterého přiběhli. „Je na kousíčky. Ne, nedívej se tam.“ Sklopil pohled. „Držíš to andělské ostří špatně. Podívej, má se držet takhle.“ Ukázal jí to. „A musíš je pojmenovat. Mohlo by mít třeba jméno Kasiel.“

„Kasiel,“ zopakovala Clary a ostří se rozzářilo.

Jace se na ni klidně zadíval. „Přál bych si mít dostatek času a dát ti pořádný výcvik. Samozřejmě že podle všech pravidel by nikdo s tak mizivým výcvikem jako ty neměl být schopný andělská ostří vůbec používat. Předtím mě to překvapilo, ale když teď vím, co Valentýn udělal –“

201

Clary vůbec netoužila povídat si o tom, co Valentýn udělal „Nebo ses možná jenom bál, že kdybych měla pořádnej výcvik, byla bych nakonec lepší než ty,“ odsekla.

Koutky jeho úst se zvedly v náznaku úsměvu. „Ať se děje cokoli Clary,“ řekl a pozoroval ji v záři ostří Jehoel, „zůstaň se mnou. Rozumíš?“ Upřeně se jí zadíval do očí a pohledem ji nutil ke slibu.

Z nějakého důvodu jí na mysli vytanula vzpomínka na to, jak se s ním líbala na trávníku u sídla Waylandů. Připadalo jí, že se to stalo snad před milionem let. Nebo že se to stalo někomu úplně jinému.

„Zůstanu s tebou.“

„Dobře.“ Podíval se jinam. „Tak pojďme.“ Bok po boku pomalu prošli bránou. Když vkročili do města, uvědomila si hluk bitevní vřavy, jako by ho předtím neslyšela – byla to zvuková stěna tvořená lidským křikem a nelidským kvílením, řinčením skla a praskáním plamenů. V uších jí z toho hučelo.

Malé prostranství přímo za bránou bylo prázdné. Tu a tam ležela na dlažbě zhroucená těla. Clary se snažila moc se na ně nedívat. Přemýšlela, čím to, že mrtvého člověk pozná i na dálku, aniž by se musel podívat zblízka. Mrtvá těla se nepodobala lidem v bezvědomí. Jako by bylo cítit, že už z nich něco uniklo, nějaká zásadně důležitá jiskra, která jim teď chybí.

Jace prostranství přešel rychlými kroky – Clary poznala, že se mu ten otevřený, nechráněný prostor příliš nezamlouvá – a vydal se jednou z bočních ulic. I v ní našli obraz zkázy. Výlohy obchodů byly povyrážené a jejich vypleněný obsah se povaloval po ulici. Ve vzduchu bylo něco cítit – zatuchlý, hutný pach rozkladu. Clary ten pach znala. Byl to pach démonů.

„Tudy,“ upozornil ji tiše Jace. Pustili se do další, o něco užší uličky. V prvním patře jednoho z domů v té ulici hořelo, budovy vlevo i vpravo vedle něj však vypadaly nedotčeně. Clary se při tom pohledu vybavily fotografie z bombardování Londýna, při němž z nebe nahodile pršela zkáza.

Když zvedla oči, všimla si, že je pevnost nad městem zahalena ve sloupci černého dýmu. „Gard.“

„Už jsem ti to říkal, určitě je evakuovali –“ Jace se odmlčel, protože právě z úzké uličky vyšli na širokou hlavní třídu. Na zemi

leželo několik mrtvých těl. Některá z nich byla dost malá. Děti. Jace se rozběhl a Clary ho trochu váhavě následovala. Když přiběhli blíž, viděla, že mrtvé děti jsou tři – s provinilým pocitem úlevy si uvědomila, že žádné z nich není dost staré na to, aby to mohl být Max. Vedle nich ležela mrtvola staršího muže s rozhozenýma rukama, jako by se snažil děti chránit vlastním tělem.

Jace měl v obličeji ledový výraz. „Clary, otoč se. Pomalu.“

Clary se otočila. Přímo za ní byla rozbitá výloha obchodu. Ještě nedávno se tu vystavovaly dorty, spousta dortů s barevnými polevami. Jejich zbytky se teď válely na zemi mezi střepy a na dlažbě byla vidět i krev, která se mísila s polevou a odtékala v dlouhých narůžovělých stružkách. To však nebyl ten důvod, proč se Jaceovi vkradl do hlasu varovný tón. Z okna něco vylézalo – něco obrovského, beztvarého a slizkého. Něco vyzbrojeného dvojitou řadou zubů táhnoucí se po celé délce podlouhlého těla, které bylo ulepené od šlehačky a poprášené střípky jako třpytící se vrstvou cukru.

Démon vypadl z výlohy, plesknul sebou na chodník a začal se plazit směrem k nim. Z toho slizovitého pohybu těla bez kostí se Clary zvedal žaludek. Ustoupila o krok dozadu a skoro narazila do Jace.

„To je behemót,“ vysvětlil jí Jace a upíral přitom pohled na obludu sunoucí se k nim. „Ti žerou úplně všechno.“

„Žerou taky…?“

„Lidi? Ano,“ řekl Jace. „Schovej se za mě.“

Udělala pozpátku pár kroků a postavila se za něj. Nespouštěla z behemóta oči. Bylo na něm něco, co ji odpuzovalo ještě silněji než démoni, které viděla předtím. Vypadal jako slepý, zubatý slimák, a to jeho přelévající se tělo… Ale aspoň se nehýbal moc rychle. Pro Jace určitě bude hračka ho zabít.

Jako by ho k tomu její myšlenka ponoukla, Jace rychle vyrazil vpřed a máchl svým zářícím andělským ostřím. Zajelo behemótovi do zad se začvachtáním, jako když člověk šlápne na přezrálé ovoce. Démon se nejprve křečovitě stáhl, pak se roztřásl a najednou se zhmotnil několik metrů od místa, kde se nacházel předtím.

203

Jace spustil ruku se zbraní. „Toho jsem se bál,“ zamumlal. „Má jen polohmotné tělo. Bude se těžko zabíjet.“

„Tak ho nezabíjej.“ Clary ho zatahala za rukáv. „Aspoň se nehýbe moc rychle. Pojď, radši odsud zmizíme.“

Jace se neochotně nechal přesvědčit. Otočili se a rozběhli se směrem, odkud přišli…

A démon se zase objevil, tentokrát přímo před nimi, a zahradil celou ulici. Zdálo se, že se zvětšil. Vycházel z něj nějaký tichý zvuk, který se trochu podobal bzučení rozezleného hmyzu.

„Asi nechce, abychom odešli,“ řekl Jace.

„Jaci –“

Jace už se ale k obludě rozběhl a opsal ostřím Jehoel rozmáchlý oblouk, kterým ji hodlal přeseknout vejpůl. Démon se však znovu otřásl a zhmotnil se za Jacem. Vztyčil se a odhalil tak článkované břicho podobné švábímu. Jace se rychle otočil, máchl andělským ostřím a zarazil je netvorovi do těla. Kolem čepele se rozlil zelený hlen.

Jace ustoupil a obličej se mu zkroutil odporem. Behemót pořád ještě bzučel. Stále z něj prýštila mazlavá tekutina, nezdálo se však, že by byl nějak zvlášť zraněný. Umíněně se sunul kupředu.

„Jaci!“ zavolala na něj Clary. „Tvoje ostří –“

Podíval se dolů. Behemótův sliz andělské ostří úplně obalil a utlumil jeho záři. Před Jaceovýma očima čepel zablikala a vyhasla, jako když se do ohně nasype písek. Zaklel a odhodil zbraň, aby mu ani kapka démoního slizu nemohla stéci na ruku.

Démon se znovu vztyčil, připraven k útoku. Jace se přikrčil a pak se mezi ním a behemótem mihla Clary s andělským ostřím v ruce. Vrazila je netvorovi přímo pod řadu zubů. Čepel zajela do slizkého těla s odporným začvachtáním.

Clary uskočila a zatajila dech. Démon se zkroutil v další křeči. Zdálo se, že po každém zásahu potřebuje k dalšímu zhmotnění velké množství energie. Kdyby se jim jen podařilo ho zranit tolikrát, že…

Na okraji Claryina zorného pole se něco mihlo. Nějaký rychlý, šedohnědý záblesk. Nebyli v uličce sami. Jace se otočil a vytřeštil oci. „Clary!“ zakřičel. „Za tebou!“

Clary se rychle otočila, v ruce žhnoucí ostří Kasiel, právě když se na ni vlk vrhnul. Měl otevřenou tlamu a mezi vyceněnými tesáky mu z hrdla vycházelo výhružné vrčení.

Jace na ni něco volal. Clary netušila co, uvědomovala si však divoký pohled v jeho očích, když uskakovala stranou, aby vlkovi uhnula z cesty. Napjaté tělo s drápy přichystanými k útoku proletělo kolem ní – a dopadlo na svůj cíl, kterým byl behemót. Vlk srazil démona na zem a začal ho trhat ostrými tesáky.

Démon ječel, přesněji řečeno vydával něco, co snad bylo jeho verzí jekotu – bylo to jakési vysoké kvílení, jako když uniká vzduch z pouťového balónku. Vlk na něm seděl a tiskl ho k zemi, čumák zabořený hluboko v jeho hlenovitém těle. Behemót se třásl a mrskal sebou v zoufalém úsilí znovu se zhmotnit a uzdravit si všechna zranění, vlk mu však nedal šanci. Jeho drápy se zarývaly hluboko do démonova těla a jeho tesáky z něj rvaly kusy masa připomínajícího želé, bez ohledu na zelenou tekutinu, která tryskala všude kolem. Behemótem projela poslední zoufalá řada křečovitých záchvěvů, jeho čelisti o sebe zacvakaly – a pak zmizel. Na jeho existenci upomínala jen mazlavá zelená kaluž na dlažbě, z níž stoupala pára.

Vlk spokojeně zavrčel, otočil se a zadíval se na Jace a Clary očima, v nichž se stříbrně odrážel měsíční svit. Jace vytáhl zpoza opasku další andělské ostří, máchl jím před sebou a mezi nimi a vlkodlakem ve vzduchu načrtl žhnoucí oblouk.

Vlk zavrčel a na hřbetě se mu zježily chlupy. Clary chytila Jace za paži. „Ne – nedělej to.“

„Je to vlkodlak, Clary –“

„Zabil kvůli nám toho démona! Je na naší straně!“ Pustila Jace, a než ji stihl zadržet, pomalu se přiblížila k vlkovi s rukama nataženýma před sebou dlaněmi vzhůru. Promluvila tichým, klidným hlasem. „Omlouvám se. Oba se omlouváme. My víme, že nám nechceš ublížit.“ Pak chvíli tiše stála, ruce stále natažené ve vstřícném gestu, a vlk ji přitom pozoroval prázdnýma očima. „Kdo – kdo jsi?“ zeptala se. Ohlédla se přes rameno na Jace a zamračila se.

„Nemůžeš tu věc schovat?“

Jace vypadal, jako by se jí chystal velice rázným způsobem sdělit, že prostě nejde jen tak schovat andělské ostří žhnoucí v přítomnosti

205

nebezpečí, než ale mohl něco říci, vlk znovu tiše zavrčel a začal se přeměňovat. Údy se mu protáhly, narovnala se mu páteř a ustoupila mu čelist. Za pouhých pár vteřin před nimi stála dívka – dívka oblečená do volných bílých šatů potřísněných skvrnami a s vlnitými vlasy zapletenými do mnoha copánků. Na krku se jí táhla jizva.

„Kdo jsi?“ znechuceně zopakovala po Clary. „Nemůžu uvěřit tomu, že jste mě nepoznali. Rozhodně to není tím, že by všichni vlci vypadali stejně. Ach jo, lidi.“

Clary dlouze a s úlevou vydechla. „Maio!“

„Jsem to já. A jako obvykle vám zachraňuju zadek.“ Usmála se. Všude měla cákance krve a démoního jedu – na vlčím kožichu to nebylo tolik vidět, na její hnědé pokožce však ty černé a rudé šmouhy jasně vystupovaly. Položila si ruku na břicho. „A mimochodem, bylo to dost hnusný. Nemůžu uvěřit, že jsem měla toho démona v puse. Doufám, že na to nejsem alergická.“

„Ale co tady vlastně děláš?“ chtěla vědět Clary. „Teda jasně že tě hrozně rádi vidíme, ale –“

„Copak vy to nevíte?“ Maia nechápavě přeskakovala pohledem z Jace na Clary. „Luke nás sem přivedl.“

„Luke?“ Clary na ni zmateně zírala. „Luke je… tady?“

Maia přikývla. „Zkontaktoval svoji smečku a pár dalších vlkodlaků, prostě všechny, na koho si vzpomněl, a řekl nám, že musíme přijet do Idrisu. Přiletěli jsme letadlem k hranicím a odtamtud už jsme cestovali po zemi. Některý další smečky se portálem přesunuly přímo do lesa a počkaly tam na nás. Luke říkal, že nefilim budou potřebovat naši pomoc…“ Její hlas se vytratil. „Vy jste o tom vůbec nevěděli?“

„Ne,“ odpověděl Jace, „a pochybuju, že o tom věděl Spolek. S přijímáním pomoci od podsvěťanů mívá trochu problémy.“

Maia se narovnala a oči se jí blýskaly hněvem. „Kdyby nebylo nás, už byste byli všichni mrtví. Když jsme sem přišli, město vůbec nikdo nechránil –“

„Nech toho,“ řekla Clary a šlehla zlobným pohledem po Jaceovi.

„Maio, já jsem ti opravdu strašně moc vděčná, žes nás zachránila, a Jace taky, i když je tak paličatej, že by si radši vypíchl oko andělským ostřím, než aby ti poděkoval. A prosím tě, neříkej mi, že

doufáš, že to udělá,“ dodala chvatně, když viděla, jak se Maia tváří,

„protože to by nám teď vážně moc nepomohlo. Teď se potřebujeme dostat do domu, kde bydlí Lightwoodovi, a pak musím najít Luka –“

„Lightwoodovi? Myslím, že jsou v Síni Dohod. Všechny tam svoláváme. Aspoň Aleka jsem tam určitě viděla,“ řekla Maia, „a taky toho čaroděje, toho se špičatejma vlasama. Krasomila.“

„Jestli je tam Alek, musí tam být i ostatní.“ Výraz úlevy na Jaceově tváři vzbudil v Clary touhu mu položit ruku na rameno. Neudělala to. „To byl dobrý nápad, svolat všechny do Síně. Chrání ji další zábrany.“ Zasunul si zářící andělské ostří za opasek. „Tak pojďte, musíme vyrazit.“

Když Clary vstoupila do Síně Dohod, okamžitě ji poznala. Bylo to ono místo, které viděla ve snu, právě tady tančila se Simonem a pak s Jacem.

Na tohle místo jsem se chtěla dostat, když jsem vešla do toho portálu, pomyslela si a prohlížela si přitom bílé stěny a vysoký prosklený strop, přes který viděla noční nebe. Místnost, přestože byla velmi rozlehlá, se jí zdála být o něco menší a omšelejší než ve snu. Uprostřed síně stála známá fontána s mořskou pannou, z níž tryskala voda, působila však poněkud neudržovaně. Na schodech k fontáně se tísnil dav lidí, z nichž mnozí měli obvázané rány. Místnost byla plná lovců stínů, kteří pobíhali sem a tam a občas se zastavili a prohlíželi si tváře kolemjdoucích, jako by doufali, že v nich poznají nějakého známého nebo příbuzného. Podlaha byla zablácená a protkaná stopami krve.

Víc než cokoli jiného však Clary zarazilo ticho, jež v místnosti panovalo. Kdyby to bylo shromáždění po nějaké katastrofě ve světě obyčejných lidí, všichni by křičeli a volali jeden na druhého. V této místnosti se však neozývala téměř ani hláska. Lidé tiše seděli, někteří z nich měli hlavy v dlaních, jiní jen prázdně zírali před sebe. Děti se tiskly ke svým rodičům, žádné z nich však neplakalo.

Když Clary s Jacem a Maiou procházela místností, zaujalo ji ještě něco jiného. U fontány stála skupinka poněkud otrhaných lidí, kteří byli sroceni do nepravidelného kruhu. Stáli trochu stranou od zbytku

207

davu, a když se Maia při pohledu na ně usmála, Clary konečně pochopila proč.

„Moje smečka!“ vykřikla Maia. Vyrazila k nim, než se však úplně vzdálila, na chvíli se zastavila a ohlédla se přes rameno na Clary.

„Luke musí být někde tady,“ zavolala na ni a zmizela ve skupině, která se kolem ní uzavřela. Clary chvíli přemýšlela, co by se asi stalo, kdyby šla za Maiou a přidala se ke kroužku vlkodlaků společně s ní. Uvítali by ji jako Lukovu přítelkyni, nebo by se k ní stavěli podezřívavě, jen jako k dalšímu lovci stínů?

„Nedělej to,“ řekl Jace, jako by jí četl myšlenky. „To není dobrý

–“

Clary však nikdy nezjistila, co není dobré, protože v tu chvíli

někdo vykřikl Jaceovo jméno a před nimi se zjevil Alek, udýchaný z toho, jak se usilovně prodíral davem, aby se k nim dostal. Vlasy měl rozcuchané a oblečení od krve, jeho oči však svítily směsicí úlevy a vzteku. Chytil Jace za bundu na prsou. „Co se s tebou stalo?“

Jace se zatvářil uraženě. „Co se stalo se mnou?“

Alek s ním nevybíravě zatřásl. „Říkal jsi, že se jdeš projít! Jaká procházka asi tak může trvat šest hodin?“

„Dlouhá procházka?“ navrhl Jace.

„Nejradši bych tě zabil,“ řekl Alek a pustil Jaceovu bundu. „Dost vážně o tom uvažuju.“

„To by ale trochu popíralo důvod, proč se takhle vztekáš, ne?“ upozornil ho Jace. Rozhlédl se kolem sebe. „Kde jsou všichni? Isabela a –“

„Isabela a Max jsou se Sebastiánem u Penhallowových,“ řekl Alek. „Máma s tátou už pro ně šli. A Aline je tady se svými rodiči, ale moc toho nenamluví. Dal jí dost zabrat jeden démon rachab, dole u kanálu. Ale Izzy ji zachránila.“

„A Simon?“ zeptala se Clary s úzkostí v hlase. „Viděl jsi Simona? Měl přijít s ostatními z Gardu.“

Alek zavrtěl hlavou. „Ne, neviděl – ale neviděl jsem ani inkvizitora nebo konzula. Nejspíš bude s jedním z nich. Možná se ukryli někde jinde nebo –“ Zarazil se, protože místností proběhl

jakýsi šum. Clary viděla, že všichni vlkodlaci zvedli hlavy, podobně jako smečka loveckých psů, když ucítí pach zvěře. Otočila se…

A spatřila unaveného a zakrváceného Luka, jak vchází dvoukřídlými dveřmi do Síně.

Rozběhla se k němu. Zapomněla na to, jak ji mrzelo, že odešel, zapomněla, jak moc se na ni zlobil, že je sem oba dva přivedla, zapomněla na všechno kromě toho, jak ráda ho vidí. Chvíli vypadal překvapeně, když si všiml, že se k němu Clary žene – pak se ale usmál, rozevřel náruč a zvedl ji do vzduchu, jako když byla ještě úplně malá. Byl cítit krví, flanelem a kouřem a Clary krátce zavřela oči a myslela na to, jak se Alek vrhnul k Jaceovi, jakmile ho v Síni uviděl, protože tak se to dělá, když uvidíte někoho blízkého, o koho jste se báli – vrhnete se k němu, držíte se ho a vyprávíte mu, jak moc vás naštval, ale že je to v pořádku, protože ať už vás rozzlobí sebevíc, nepřestává k vám patřit. A to, co řekla Valentýnovi, byla pravda. Luke byl její rodina.

Postavil ji zpátky na zem a trochu přitom zkřivil obličej bolestí.

„Opatrně,“ řekl. „Dole u Slunečného mostu mě seknul do ramene jeden démon.“ Položil jí ruce na ramena a zkoumavě si prohlížel její tvář. „Ale ty jsi v pořádku, že ano?“

„Tedy tohle je vážně dojemná scéna,“ ozval se nějaký chladný hlas. „Jen co je pravda.“

Clary se otočila, Lukovu ruku stále na rameni. Za ní stál vysoký muž v modrém plášti, který mu při chůzi vířil kolem nohou. Tvář pod kapuci připomínala obličej kamenné sochy. Muž měl vysoké lícní kosti, ostře řezané rysy a mhouřil oči. „Luciáne,“ řekl a Clary nevěnoval jediný pohled. „Mohl jsem čekat, že za tím budeš stát ty – za touhle invazí.“

„Invazí?“ zopakoval Luke a náhle se za ním objevila celá jeho vlkodlačí smečka. Přesunuli se na své místo tak rychle a tiše, že to spíš vypadalo, jako by se vyloupli z nicoty. „My jsme tohle město nenapadli, konzule. To Valentýn. My se vám snažíme pomoci.“

„Spolek nepotřebuje pomoc,“ obořil se na něj konzul. „Ne od takových, jako jste vy. Porušujete Zákon už tím, že jste vstoupili do Skleněného Města, ať už zábrany fungují, nebo ne. To přece dobře víš.“

209

„Myslím, že je nad slunce jasné, že Spolek naši pomoc potřebuje. Kdybychom nepřišli právě včas, bylo by vás mrtvých mnohem víc.“ Luke se rozhlédl po místnosti. Přiblížilo se k nim několik skupinek lovců stínů, zvědavých na to, co se tu děje. Někteří se Lukovi dívali do očí zpříma, jiní před jeho pohledem klopili zrak, jako by se za něco styděli. Nikdo z nich však nevypadal rozzlobeně, všimla si Clary ke svému překvapení. „Udělal jsem to, abych vám dokázal jeden nepopiratelný fakt, Malachiáši.“

Malachiáš mluvil chladným hlasem. „A jaký fakt by to měl být?“

„Že nás potřebujete,“ prohlásil Luke. „Pokud chcete porazit Valentýna, potřebujete naši pomoc. A nejenom pomoc vlkodlaků, ale všech obyvatel podsvěta.“

„Co zmůžou podsvěťané proti Valentýnovi?“ zeptal se Malachiáš pohrdavě. „Luciáne, vždyť to moc dobře víš. Býval jsi kdysi jedním z nás. Vždy jsme kráčeli vstříc všem nebezpečím a chránili svět před zlem. Sami. Teď postavíme proti Valentýnové moci svoji vlastní sílu. Podsvěťané udělají nejlépe, když se do toho nebudou míchat. My jsme nefilim. Své bitvy si vždy vybojujeme sami.“

„To ale není tak úplně pravda, že?“ namítl sametový hlas. Patřil Krasomilu Pohromovi v dlouhém třpytivém kabátě, vyzbrojenému řadou kroužků v uších a uličnickým výrazem. Clary ani v nejmenším netušila, odkud se tu vzal. „Už mockrát jste v minulosti využili pomoci čarodějů a také jim za to pěkně zaplatili.“

Malachiáš se ušklíbl. „Nevzpomínám si, že by vás Spolek pozval do Skleněného Města, Krasomile Pohromo.“

„Taky že nepozval,“ připustil Krasomil. „Ale vaše zábrany jsou v tahu.“

„Vážně?“ Z konzulova hlasu odkapával sarkasmus. „To bych si nevšiml.“

Krasomil se zatvářil účastně. „Ale to je příšerné. Někdo vám to měl říct.“ Podíval se na Luka. „Řekněte mu, že jejich zábrany už nefungují.“

Luke vypadal rozhořčeně. „Malachiáši, proboha, podsvětané jsou silní. A je nás hodně. Říkám vám, že vám můžeme pomoci.“

Konzul zvedl hlas. „A já zase říkám vám, že vaši pomoc nepotřebujeme a ani nechceme!“

„Krasomile,“ zašeptala Clary, která se nepozorovaně přitočila k čarodějovi. Kolem se shromáždil menší dav lidí, kteří sledovali, jak se Luke hádá s konzulem. Byla si celkem jistá, že nikdo z nich nevěnuje pozornost jí. „Musím s vámi mluvit. Dokud se tady všichni dohadují a nevšímají si nás.“

Krasomil na ni vrhl rychlý tázavý pohled, přikývl a odvedl ji pryč. Procházel davem hladce jako otvírák na konzervy. Nikdo z přítomných lovců stínů ani vlkodlaků zřejmě netoužil stát v cestě metr osmdesát vysokému čaroději s kočičíma očima a zuby vyceněnými v šíleném úsměvu. Dovedl ji do klidného kouta. „Tak co se děje?“

„Mám tu knihu.“ Clary vytáhla svazek z kapsy svého ucouraného kabátu. Na obálce barvy slonové kosti zůstalo pár otisků jejích špinavých prstů. „Byla jsem ve Valentýnově domě. Našla jsem ji v knihovně, jak jste říkal. A –“ Odmlčela se, protože si vzpomněla na uvězněného anděla. „To je jedno.“ Podala mu Bílou knihu. „Tady. Vezměte si ji.“

Krasomil jí dlouhými prsty vytrhl knihu z ruky. Listoval stránkami a oči se mu postupně rozšiřovaly. „Tohle je ještě lepší, než se povídá,“ prohlásil nadšeně. „Nemůžu se dočkat, až se do všech těch kouzel pustím.“

„Krasomile!“ Claryin pronikavý hlas ho vrátil zpátky na zem.

„Nejdřív moje máma. Slíbil jste to.“

„A své slovo také dodržím.“ Čaroděj vážně přikývl.

„Je tu ale ještě něco,“ dodala s myšlenkou na Simona. „Než odejdete –“

„Clary!“ Za zády jí promluvil nějaký udýchaný hlas. Překvapeně se otočila a zjistila, že vedle ní stojí Sebastián. Na sobě měl bojovou zbroj a Clary si pomyslela, že mu padne, docela jako by byl zrozen jen k tomu, aby ji nosil. Všichni ostatní byli zakrvácení a neupravení, Sebastián však byl úplně bez poskvrnky – až na dva šrámy, které se mu táhly po levé tváři, jako by ho poškrábaly něčí pařáty. „Bál jsem se o tebe. Cestou sem jsem se stavoval u Amatis, ale tys tam nebyla a ona říkala, že tě vůbec neviděla –“

„Jsem v pořádku.“ Clary se podívala ze Sebastiána na Krasomila, který si tiskl k prsům Bílou knihu. Sebastián povytáhl obočí. „A co

211

ty? Tvůj obličej –“ Zvedla ruku a dotkla se škrábanců na jeho tváři. Ještě z nich vytékalo malé množství krve.

Sebastián pokrčil rameny a jemně jí ruku odstrčil. „U Penhallowových na mě zaútočila démonka. Ale nic mi není. Co se to tady děje?“

„Nic. Jenom jsem mluvila s Kra – Hadriánem,“ opravila se Clary spěšně, protože si náhle s hrůzou uvědomila, že Sebastián nemá nejmenší tušení, kdo Krasomil ve skutečnosti je.

„S Krahadriánem?“ Sebastián udiveně nakrčil čelo. „No dobře.“ Vrhl zvědavý pohled na Bílou knihu. Clary si přála, aby ji Krasomil někam schoval – držel ji tak, že šel její název vyvedený zlatými písmeny bez potíží přečíst. „Co to je?“

Krasomil ho chvíli zkoumavě pozoroval zamyšlenýma kočičíma očima. „Kniha kouzel,“ řekl nakonec. „Nic, co by tě mohlo zajímat, lovče stínů.“

„Víte, moje tetička knihy kouzel sbírá. Můžu se podívat?“ Sebastián natáhl ruku, než ale mohl Krasomil odmítnout, zaslechla Clary, jak někdo volá její jméno, a vzápětí se u nich objevili Jace s Alekem. Ani jeden z nich nevypadal příliš nadšený z toho, že Sebastiána vidí.

„Mám pocit, že jsem ti říkal, ať zůstaneš s Maxem a Isabelou!“ zaútočil na něj Alek. „To jsi je tam nechal samotné?“

Sebastiánův pohled se pomalu přesunul z Krasomila na Aleka.

„Tvoji rodiče se vrátili domů, jak slíbili,“ pravil chladně. „Poslali mě napřed, abych vám řekl, že jsou v pořádku, stejně jako Izzy a Max. Už jsou na cestě.“

„Výborně,“ řekl Jace hlasem přetékajícím sarkasmem. „Díky, žes nám tu novinku sdělil, hned jak jsi sem dorazil.“

„Když jsem sem dorazil, neviděl jsem vás,“ bránil se Sebastián.

„Viděl jsem Clary.“

„Protože jsi ji hledal.“

„Protože jsem si s ní potřeboval promluvit. O samotě.“ Znovu vrhl na Clary pohled, jehož naléhavost ji zarazila. Měla chuť mu říci, aby se na ni takhle nedíval, když je u toho Jace, to by ale znělo nelogicky a šíleně, a kromě toho, možná jí opravdu potřeboval sdělit něco důležitého. „Clary?“

Přikývla. „Tak dobře. Ale jenom na chvilku,“ souhlasila a všimla si, že se Jaceův výraz změnil. Neušklíbl se, ale obličej mu úplně ztuhl. „Hned se vrátím,“ dodala, ale Jace se na ni ani nepodíval. Upřeně pozoroval Sebastiána.

Sebastián ji vzal za zápěstí a táhl ji od ostatních směrem k místu, kde byl dav nejhustší. Ohlédla se přes rameno. Všichni se na ni dívali, dokonce i Krasomil. Všimla si, že úplně neznatelně zavrtěl hlavou.

Zapřela se patami. „Sebastiáne. Stůj. Co se stalo? Co mi to potřebuješ říct?“

Otočil se k ní, její zápěstí však nepustil. „Myslel jsem si, že bychom mohli jít ven,“ řekl. „Abychom měli trochu soukromí –“

„Ne. Já chci zůstat tady,“ prohlásila a trochu se jí přitom chvěl hlas, jako by si nebyla sama sebou jistá. Ale ona si byla jistá. Vytrhla své zápěstí ze Sebastiánova sevření. „Co se to s tebou děje?“

„Ta kniha,“ řekl. „Ta kniha, kterou držel Močál, Bílá kniha, nevíš, jak k ní přišel?“

„Tak o tomhle jsi chtěl se mnou mluvit?“

„Je to neobyčejně mocná kniha kouzel,“ vysvětlil jí Sebastián. „A ten, kdo – víš, už hodně dlouho se po ní shání velká spousta lidí.“

Podrážděně si povzdechla. „Tak dobře, Sebastiáne, podívej,“ řekla. „Tohle není Hadrián Močál. Je to Krasomil Pohroma.“

„Tohle je Krasomil Pohroma?“ Sebastián se otočil na patě a chvíli zíral na čaroděje. Pak se obrátil zpátky ke Clary a zadíval se na ni vyčítavým pohledem. „A tys to celou dobu věděla, co? Ty přece Pohromu znáš.“

„Jo, promiň. Ale on nechtěl, abych ti to řekla. A jedině on mi může pomoct zachránit mámu. Proto jsem mu tu Bílou knihu dala. Je v ní jedno kouzlo, který jí snad pomůže.“

V Sebastiánových očích se něco zablýsklo a Clary náhle zaplavil stejný pocit, jaký měla poté, co ji políbil – náhlý dojem, že je něco špatně, jako by udělala krok vpřed a čekala, že její noha spočine na pevné zemi, místo toho ale vkročila do prázdna. Jeho ruka se vymrštila a sevřela jí zápěstí. „Tys dala tu knihu – Bílou knihu – čaroději? Špinavému podsvěťanovi?“

213

Clary celá ztuhla. „Nemůžu uvěřit tomu, cos právě řekl.“ Sklopila pohled ke svému zápěstí, kolem kterého se ovíjely Sebastiánovy prsty. „Krasomil je můj přítel.“

Sebastián sevření trochu povolil. „Promiň,“ omluvil se jí. „To jsem neměl říkat. Já jenom – jak dobře toho Krasomila Pohromu znáš?“

„Znám ho líp než tebe,“ řekla Clary chladně. Ohlédla se k místu, kde nechala Krasomila stát s Jacem a Alekem – a překvapeně sebou trhla. Krasomil byl pryč. Jace s Alekem tam stáli sami a sledovali ji se Sebastiánem. Cítila, jak k ní jako z otevřené trouby sálá žár Jaceova nesouhlasu.

Sebastián sledoval její pohled a oči mu potemněly. „Znáš ho dost dobře na to, abys věděla, kam zmizel s tvojí knížkou?“

„Není to moje knížka,“ odsekla mu Clary. „A vlastně vůbec nechápu, co je ti do toho. Podívej, jsem ti vděčná, že jsi mi včera pomohl hledat Hadriána Močála, ale teď už mě vážně děsíš. Jdu zpátky k ostatním.“

Začala se od něj odvracet, on však rychle vyrazil a zastoupil jí cestu. „Je mi to líto. Neměl jsem to říkat. Jde jenom o to… Je za tím víc věcí, než tušíš.“

„Tak mi to vysvětli.“

„Pojď se mnou ven. Všechno ti řeknu.“ Mluvil úzkostlivým, znepokojeným tónem. „Clary, prosím tě.“

Zavrtěla hlavou. „Musím zůstat tady. Musím počkat na Simona.“ Byla to částečně pravda, částečně ale jen výmluva. „Alek říkal, že sem přivedou všechny vězně –“

Sebastián ale vrtěl hlavou. „Clary, on ti to nikdo neřekl? Všechny vězně tam nechali. Slyšel jsem Malachiáše, jak to říká. Město bylo napadeno a Gard evakuovali, ale vězně ven nepustili. Malachiáš tvrdil, že byli stejně všichni spolčení s Valentýnem. Že neexistuje žádný způsob, jak je pustit ven a neohrozit přitom město.“

Clary se najednou zdálo, že se všechno zastřelo mlžným závojem.

Zatočila se jí hlava a udělalo se jí mdlo. „To nemůže být pravda.“

„Je to pravda,“ ujistil ji Sebastián. „Přísahám, že je to pravda.“ Jeho prsty se znovu pevně sevřely kolem Claryina zápěstí.

Zapotácela se. „Dovedu tě tam. Nahoru do Gardu. Pomůžu ti ho dostat ven. Ale musíš mi slíbit, že –“

„Nemusí ti slibovat vůbec nic,“ přerušil ho Jace. „Pusť ji, Sebastiáne.“

Sebastián polekaně pustil Claryino zápěstí. Vytrhla se mu a otočila se k Jaceovi a Alekovi, kteří se oba mračili. Jaceova ruka lehce spočívala na rukojeti andělského ostří u jeho pasu.

„Clary si může dělat, co se jí zachce,“ řekl Sebastián. Nemračil se, ale v očích měl jakýsi podivně upřený pohled, který byl ještě horší. „A právě teď chce jít se mnou zachránit svého přítele. Přítele, kterého jste vy nechali zavřít do vězení.“

Při těch slovech Alek zbledl, Jace ale jen zavrtěl hlavou. „Nemám tě rád,“ řekl zamyšleně. „Já vím, Sebastiáne, že všichni ostatní tě zbožňují, ale já ne. Možná je to tím, že se tak moc snažíš všem se zalíbit. Můžeš si myslet, že jsem protivný parchant. Ale nemám tě rád a nelíbí se mi, jak jsi držel moji sestru. Jestli chce jít nahoru do Gardu hledat Simona, nikdo jí v tom nebude bránit. Ale půjde s námi. Ne s tebou.“

Sebastiánův upřený pohled se nezměnil. „Myslím, že to by si měla rozhodnout sama,“ řekl. „Ne?“

Oba se otočili ke Clary. Dívala se někam za ně, na Luka, který se ještě stále dohadoval s Malachiášem.

„Chci jít se svým bratrem,“ řekla.

V Sebastiánových očích se něco zablesklo, něco se v nich objevilo, avšak zmizelo to dřív, než to Clary stihla prozkoumat. Na zátylku ji zamrazilo, jako by se jí dotkla studená ruka. „Jak si přeješ,“ řekl a ustoupil stranou.

Jako první se pohnul Alek. Postrčil před sebou Jace a pobídl ho k chůzi. Cestou ke dveřím si uvědomila, že ji bolí zápěstí – svědělo ji, jako by ji tam něco spálilo. Sklopila k němu oči a čekala, že v místě, kde ji Sebastián držel, uvidí nějakou modřinku, ale nic tam nebylo. Jen na rukávu, kterým se asi dotkla škrábance na jeho tváři, si všimla flíčku od krve. Zamračila se. Stáhla si rukáv přes pálící zápěstí a popoběhla, aby dohnala ostatní.

215

12

DE PROFUNDIS

Simon měl ruce černé krví.

Pokoušel se vyrvat mříže z okna a ze dveří cely, avšak pokaždé, když se jich trochu déle držel, objevily se mu na dlaních krvácející popáleniny. Nakonec se bez dechu zhroutil na zem a jen otupěle pozoroval, jak se jeho poraněné ruce rychle uzdravují, rány se zacelují a zčernalá kůže se z nich odlupuje, jako když se zrychleně přetáčí videokazeta.

V cele na druhé straně zdi se Samuel modlil. „Jestliže by na nás přišly zlé věci, meč pomsty, buď morová rána, buď hlad, postavíme se před tímto domem a před tebou, poněvadž jméno tvé jest v domě tomto, a budeme volati k tobě v úzkostech svých, i vyslyšíš a vysvobodíš –“

Simon věděl, že se modlit nemůže. Už to předtím zkoušel, jméno Boží ho však pálilo v ústech a svíralo mu hrdlo. Nerozuměl tomu, proč na ta slova může myslet, ale nedokáže je vyslovit. A proč se může bez úhony vystavovat polednímu slunci, ale nemůže se před smrtí naposledy pomodlit.

Chodbou si razil cestu kouř jako umíněný duch. Simon cítil pach spáleniny a slyšel, jak se praskání plamenů nekontrolovatelně šíří, avšak padla na něj podivná netečnost, měl pocit, že je od všeho daleko. Bylo zvláštní stát se upírem, dostat naservírováno vše, co si lze představit pod pojmem věčný život, a pak stejně v šestnácti letech umřít.

„Simone!“ Ten hlas sem pronikal jen slabě, Simonův jemný sluch jej však v burácení šířících se plamenů přesto zachytil. Dým, jenž se sem před chvílí začal valit chodbou, byl předzvěstí žáru, který nyní pronikl až do cely a tlačil se na něj jako betonová stěna. „Simone!“

Byl to Claryin hlas. Simon by ho poznal kdekoli. Přemítal, jestli teď jeho mysl záměrně přivolala vzpomínku na to, co v životě nejvíc miloval, aby mu pomohla lépe zvládnout umírání.

„Simone, ty pitomče! Já jsem přece tady! U okna!“

Simon vyskočil. Tohle zvolání by asi jeho mysl přivolala jen stěží, přes stále houstnoucí dým viděl, jak se u mříží v okně pohybuje něco bílého. Když přišel blíž, ukázalo se, že ty bílé skvrny jsou ruce svírající mříže. Vyskočil na lůžko a do hukotu plamenů zakřičel:

„Clary?“

„Díky bohu.“ Jedna z rukou se natáhla a stiskla mu rameno.

„Dostaneme tě odsud.“

„Jak?“ chtěl vědět celkem logicky Simon, místo odpovědi se však ozvalo nějaké zašustění, Claryiny ruce zmizely a o chvíli později je nahradily jiné. Tento pár rukou byl větší a bezpochyby patřil osobě mužského pohlaví. Vyznačoval se štíhlými prsty klavíristy a bělavými jizvičkami na kloubech.

„Vydrž.“ Jaceův hlas byl klidný a plný sebedůvěry, úplně jako by přátelsky konverzovali někde na večírku, a ne přes mříže kobky, která se rychle plní kouřem. „Radši trochu ustup.“

Simon byl tak překvapený, že beze slova poslechl a ustoupil stranou. Jaceovy ruce svírající mříže se napjaly a jeho prsty povážlivě zbělely. Mříže zapraštěly, celý kovový rám se vytrhl z kamenů, které ho držely, a zařinčel na podlaze vedle postele. Do cely se nahrnula bílá sprška dusivého prachu.

V prázdném okenním otvoru se objevil Jaceův obličej. „Simone, tak pojď.“ Natáhl se dovnitř.

Simon zvedl ruce a chytil se Jace. Ucítil, jak ho Jace táhne nahoru, zachytil se okraje okna a protáhl se úzkým čtvercovým otvorem jako had plazící se těsným tunelem. O chvíli později už ležel natažený na vlhkém trávníku a zíral na kruh obličejů, které se nad ním skláněly. Jace, Clary a Alek. Všichni ho shora pozorovali a tvářili se starostlivě.

„Vypadáš příšerně, upíre,“ zhodnotil Jace. „Co se ti stalo s rukama?“

Simon se posadil. Rány na rukou už se mu uzdravily, dlaně měl vsak pořád ještě zčernalé od toho, jak svíral mříže cely. Než mohl cokoli odpovědět, Clary ho náhle a prudce objala.

„Simone,“ vydechla. „Nemůžu tomu uvěřit. Ani jsem nevěděla, že jsi tady. Až do včerejška jsem si myslela, žes zůstal v New Yorku

–“

217

„No vidíš,“ řekl Simon, „já jsem taky nevěděl, že jsi tady.“ Přes její rameno se zamračil na Jace. „Vlastně mám pocit, že mě někdo výslovně ujistil, že tu nejsi.“

„To jsem nikdy neřekl,“ ohradil se Jace. „Jen jsem tě neopravil, když jsi říkal věci, které tak úplně neodpovídaly pravdě. Každopádně jsem tě právě zachránil před uhořením, takže si myslím, že nemáš právo se na mě zlobit.“

Před uhořením. Simon se odtrhl od Clary a rozhlédl se kolem sebe. Nacházeli se ve čtvercové zahradě, která byla ze dvou stran uzavřena zdmi pevnosti a z dalších dvou stran hustou hradbou stromů. Stromy se rozestupovaly jen v místě, z něhož vedla dolů do města štěrková cesta – lemovaly ji louče s čarodějným světlem, hořelo ale jen pár z nich. Vydávaly slabou, mihotavou záři. Zvedl pohled ke Gardu. Z tohoto úhlu téměř nebylo vidět, že v něm vypukl požár – k nebi stoupal kouř a světlo v několika oknech bylo nepřirozeně jasné, kamenné zdi však zdařile skrývaly to, co číhalo za nimi.

„Samuel,“ uvědomil si Simon. „Musíme dostat ven Samuela.“ Clary vypadala překvapeně. „Koho?“

„Nebyl jsem tam dole sám. Samuela drželi v sousední cele.“

„To byla ta hromada hadrů, kterou jsem viděl oknem?“ vzpomněl si Jace.

„Jo. Je trochu divnej, ale jinak docela v pohodě. Nemůžeme ho tam dole nechat.“ Simon chvatně vstal ze země. „Samueli? Samueli!“ Neozvala se žádná odpověď. Simon přiskočil k nízkému zamřížovanému okénku hned vedle toho, kterým se před chvílí protáhl. Za mřížemi viděl jen vířící chuchvalce dýmu. „Samueli! Jste

tam dole?“

V dýmu se něco pohnulo – nějaký temný, shrbený stín. Ozval se Samuelův chraptivý hlas, přidušený kouřem. „Nechte mě být! Jděte pryč!“

„Samueli! Vždyť tam dole umřete!“ Simon zalomcoval mřížemi.

Nic se nestalo.

„Ne! Nech mě na pokoji! Já tu chci zůstat!“

Simon se bezradně rozhlédl kolem sebe a všiml si, že vedle něj stojí Jace. „Uhni,“ přikázal mu Jace, a když se Simon naklonil do

strany, aby mu nepřekážel, kopl do mříží nohou v těžké botě. Kovové tyče povolily a zařinčely na podlaze Samuelovy cely. Samuel něco chraptivě zařval.

„Samueli! Jste v pořádku?“ Simonovi před očima vytanula představa, jak Samuel dostává do hlavy padajícími mřížemi.

Samuelův hlas se znovu rozkřikl. „JDETE PRYČ!“ Simon se úkosem podíval na Jace. „Asi to myslí vážně.“

Jace znechuceně zavrtěl blonďatou hlavou. „Ty ses ve vězení prostě musel skamarádit s nějakým bláznem, co? To jsi prostě nemohl počítat dlaždice nebo si ochočit myš, jako to dělají normální vězni?“ Místo toho, aby počkal na odpověď, si Jace klekl na zem a protáhl se oknem dovnitř.

„Jaci!“ vyjekla Clary a s Alekem v závěsu přiskočila k nim, Jace už se ale na druhé straně okénka spouštěl na podlahu cely. Clary se do Simona zabodla rozhořčeným pohledem. „Jak jsi mu to mohl dovolit?“

„No, přece tam toho člověka nemohl nechat umřít,“ řekl Alek nečekaně, přestože sám vypadal poněkud znepokojeně. „Mluvíme tu přece o Jaceovi –“

V půlce věty ztichl, protože se z dýmu uvnitř cely vynořily dvě ruce. Alek chytil jednu a Simon druhou a společně vytáhli Samuela z cely jako bezvládný pytel brambor. Položili ho na trávník. O chvíli později se Clary se Simonem chopili Jaceových rukou a snažili se i jeho dostat ven. Jako břemeno byl Jace o poznání méně bezvládný než Samuel, a když mu nechtěně bouchli hlavou o horní římsu okna, hlasitě zanadával. Vytrhl se jim a raději se na trávník vytáhl sám. Pak se vyčerpaně převalil na záda. „Au,“ prohlásil s očima upřenýma na oblohu. „Asi jsem si něco natáhl.“ Posadil se a podíval se na Samuela. „Je v pořádku?“

Samuel seděl schoulený na zemi a rukama s roztaženými prsty si zakrýval obličej. Beze slova se kolébal zepředu dozadu.

„Myslím, že se mu něco stalo,“ řekl Alek. Natáhl ruku a dotkl se Samuelova ramene.

Samuel před Alekem ucukl tak prudce, že se málem převážil na stranu. „Nech mě být,“ vyhrkl pohnutým hlasem. „Prosím. Nech mě na pokoji, Aleku.“

219

Alek ztuhl na místě. „Co jste to říkal?“

„Říkal, že ho máš nechat na pokoji,“ zopakoval Simon, Alek se však na něj nedíval, a dokonce se zdálo, že ho ani neslyšel. Upíral pohled na Jace, který se už začínal zvedat, bledý jako stěna.

„Samueli,“ oslovil Alek vězně. Mluvil zvláštně strohým tónem.

„Přestaňte si zakrývat obličej.“

„Ne.“ Samuel sklonil hlavu. Třásla se mu ramena. „Ne, prosím.

Ne.“

„Aleku!“ protestoval Simon. „Copak nevidíš, že mu není dobře?“ Clary chytila Simona za rukáv. „Simone, tady něco nehraje.“ Upírala pohled na Jace (kam také jinam?), který přistoupil k Alekovi a zadíval se dolů na shrbeného Samuela. Konečky Jaceových prstů krvácely, protože si je rozedřel o okenní římsu, a když si rukou odhrnul vlasy z očí, zůstaly mu na čele krvavé šmouhy. Zdálo se, že si toho vůbec nevšiml. Oči měl doširoka rozevřené a pevně tiskl rty k sobě, takže připomínaly úzkou, rozzlobenou čáru. „Lovče stínů,“

řekl. Z hlasu mu čišela smrtící jistota. „Odhal nám svoji tvář.“

Samuel zaváhal a pak spustil ruce do klína. Simon mu nikdy neviděl do tváře, takže nemohl tušit, jak je Samuel vyzáblý a jak staře vypadá. Obličej měl z poloviny zarostlý hustými šedými vousy, jeho oči byly zapadlé v tmavých důlcích a přes tváře se mu táhly hluboké vrásky. Navzdory tomu všemu však Simonovi připadal nějak zvláštně povědomý.

Alekovy rty se pohnuly, ale nevyšel z nich žádný zvuk. Jako první promluvil až Jace.

„Hodge“ řekl.

„Hodge?“ zopakoval po něm Simon nechápavě. „Ale to přece nemůže být pravda. Hodge byl… a Samuel, to nemůže být…“

„Tohle je přesně Hodgeův styl,“ prohlásil Alek trpce. „Předstírat, že je někým, kým není.“

„Ale on říkal –“ začal Simon, v tu chvíli však Clary stiskla jeho rukáv pevněji, takže mu slova odumřela na rtech. Výraz na Hodgeově tváři mluvil za vše. Nebyla v něm provinilost, dokonce ani zděšení nad tím, že byl odhalen, jen strašlivý smutek, na který se nedalo příliš dlouho dívat.

„Jaci,“ řekl Hodge velmi tichým hlasem. „Aleku… Je mi to hrozně líto.“

Jace se pohnul způsobem, jakým se většinou pohyboval pouze v boji, jako sluneční paprsek na vodní hladině. Najednou stál před Hodgem s vytaseným nožem, jehož ostrá špička mířila na krk starého učitele. Po čepeli přejel odlesk ohně. „Já nestojím o vaše omluvy. Chci jen znát důvod, proč bych vás právě teď a právě tady neměl zabít.“

„Jaci.“ Alek se tvářil polekaně. „Jaci, počkej.“

Zahradou se rozlehlo náhlé zaburácení, střechy Gardu se totiž právě zmocnily oranžové jazyky plamenů. Vzduch se tetelil horkem a noční tmu zaháněla jasná záře. Clary dokázala rozlišit každé jednotlivé stéblo trávy, každou vrásku na Hodgeově vyhublé, špinavé tváři.“

„Ne,“ řekl Jace. Prázdný pohled, který upíral dolů na Hodge, připomněl Clary jiný obličej, také podobný masce. Valentýnův obličej. „Věděl jste, co mi můj otec udělal, že ano? Znal jste všechna ta jeho odporná tajemství.“

Alek nechápavě přeskakoval pohledem z Jace na starého učitele.

„O čem to mluvíš? Co se to tady děje?“ Hodgeova tvář se stáhla. „Jonathane….“

„Celou tu dobu jste to věděl, a nikdy jste mi nic neřekl. Všechny ty roky v Institutu, a vy jste mi vůbec nic neřekl.“

Hodgeovi klesla brada. „Já – nebyl jsem si tím jistý,“ zašeptal.

„Neviděl jsem tě od doby, kdy jsi byl ještě nemluvně – nebyl jsem si jistý tím, kdo jsi, a ještě méně tím, co jsi.“

„Jaci?“ Alek se svýma modrýma očima, v nichž se zračila hrůza, díval ze svého nejlepšího přítele na svého učitele, ti však nevěnovali pozornost ničemu jinému než sobě navzájem. Hodge působil jako muž polapený ve stahující se oprátce. Ruce, které měl volně spuštěné podél těla, sebou cukaly, jakoby bolestí, a oči mu těkaly ze strany na stranu. Clary si vzpomněla na pečlivě upraveného muže v knihovně plné knih, který jí nabízel čaj a laskavou radu. Zdálo se jí, že se to muselo stát před tisíci lety.

„Nevěřím vám,“ řekl Jace. „Věděl jste, že Valentýn není mrtvý.

Musel vám říct –“

221

„Nic mi neřekl,“ skočil mu do řeči Hodge. „V době, kdy mi Lightwoodovi oznámili, že se budou starat o syna Michaela Waylanda, jsem neměl o Valentýnovi žádné zprávy, neslyšel jsem o něm od povstání. Myslel jsem si, že na mě třeba zapomněl. Dokonce jsem se modlil, aby byl mrtvý, ale nikdy jsem neznal pravdu. A pak, tu noc předtím, než jsi přijel do Institutu, přiletěl Hugo a přinesl mi zprávu od Valentýna. ‚Ten chlapec je můj syn.‘ Nic víc v ní nebylo.“ Přerývaně se nadechl. „Vůbec jsem netušil, jestli mu mám věřit. Myslel jsem si, že to poznám – myslel jsem si, že to poznám, když se na tebe podívám, ale nebylo na tobě nic, vůbec nic, co by mi dalo jistotu. A byl jsem přesvědčený, že je to nějaký Valentýnův trik, jenže jaký? Čeho se snažil dosáhnout? Bylo nad slunce jasné, že ty vůbec nic netušíš, ale co se týče Valentýnových plánů –“

„Měl jste mi říct, co jsem zač,“ přerušil ho Jace jedním dechem, jako by z něj ta slova někdo vyrazil. „Tehdy jsem s tím mohl něco udělat. Třeba se zabít.“

Hodge zvedl hlavu a zadíval se na Jace přes slepené, špinavé vlasy. „Nebyl jsem si jistý,“ řekl znovu, napůl jen sám sobě, „ale hodně jsem o tom přemýšlel. Myslel jsem si, že by možná mohla být výchova silnější než krev, že se možná můžeš naučit –“

„Co naučit? Jak nebýt monstrum?“ Jaceovi přeskakoval hlas, nůž v jeho ruce se však ani nehnul. „Víte moc dobře, že je to hloupost. Z vás přece udělal bezpáteřního zbabělce, ne? A to jste ani nebyl bezmocné dítě, když to provedl. Mohl jste se bránit.“

Hodge zavřel oči. „Pokusil jsem se tě vychovat, jak nejlépe jsem dovedl,“ řekl, ale i Clary cítila, jak jeho slova znějí nepřesvědčivě.

„Dokud se Valentýn nevrátil,“ řekl Jace. „Pak jste totiž udělal všechno, co po vás chtěl – vydal jste mu mě, jako bych byl jenom pes, který mu kdysi patřil a o kterého jste se měl jen na pár let postarat –“

„A pak jste odešel,“ přidal se Alek. „Všechny jste nás opustil.

Vážně jste si myslel, že se tady, v Alicante, schováte?“

„Nepřišel jsem se sem schovat,“ řekl Hodge hlasem, z něhož vyprchal veškerý život. „Přišel jsem sem zastavit Valentýna.“

„Snad nečekáte, že tomu uvěříme.“ Alek teď zněl zase rozzlobeně. „Vždycky jste byl na Valentýnově straně. Ale mohl jste se rozhodnout, že se k němu obrátíte zády –“

„To jsem právě nikdy nemohl!“ Hodgeův hlas zesílil. „Tvoji rodiče dostali šanci začít nový život – takovou příležitost jsem já nikdy neměl! Byl jsem celých patnáct let uvězněný v Institutu –“

„Institut byl přece váš domov!“ připomněl mu Alek. „Bylo to opravdu takové utrpení, žít tam s námi a patřit do naší rodiny?“

„Ne kvůli vám.“ Hodge mluvil přerývaným hlasem. „Vás děti jsem zbožňoval. Ale byli jste ještě děti. A žádné místo, které člověk nikdy nesmí opustit, se mu nemůže stát domovem. Někdy jsem dlouhé týdny neměl příležitost promluvit si s jiným dospělým. Ostatní lovci stínů mi nevěřili. Ani vaši rodiče mě ve skutečnosti neměli rádi. Jen mě tam trpěli, protože neměli na vybranou. Nikdy jsem se nemohl oženit. Mít vlastní děti. Mít nějaký život. A vy děti byste stejně jednou vyrostly a odešly a pak už bych neměl ani vás. Byl to život v ustavičném strachu, pokud se tomu vůbec dá říkat život.“

„Hlavně si nemyslete, že vás teď začneme litovat,“ řekl Jace. „Ne po tom, co jste udělal. A čeho jste se to k čertu vlastně bál? Vždyť jste trávil všechen čas v knihovně! Roztočů? To my jsme se vystavovali nebezpečí a bojovali s démony!“

„Bál se Valentýna,“ odpověděl mu Simon. „Copak to nechápeš –

“

Jace po něm šlehl jedovatým pohledem. „Buď zticha, upíre.

Tohle se tě vůbec netýká.“

„Ne, Valentýna ani tak ne,“ řekl Hodge a téměř poprvé od chvíle, kdy ho vytáhli z cely, se podíval na Simona. Z jeho pohledu sálalo něco, co Clary překvapilo – jakási unavená náklonnost. „Spíš své vlastní slabosti ve věcech, které s Valentýnem souvisely. Věděl jsem, že se jednoho dne vrátí. Věděl jsem, že se znovu pokusí chopit se moci a převzít vládu nad Spolkem. A věděl jsem, co mi může nabídnout – osvobození od mé kletby. Život. Místo ve světě. V jeho světě bych zase mohl být lovcem stínů, což by v tomto světě možné nebylo.“ V jeho hlase zaznívala tak bezmocná touha, že bylo

223

bolestné jej slyšet. „A také jsem věděl, že kdyby mi to opravdu nabídl, byl bych moc slabý na to, abych jeho nabídku odmítl.“

„A teď se podívejte na to, jaký život jste tím získal,“ obořil se na něj Jace. „Hnijete v kobce v Gardu. Opravdu stálo za to nás kvůli tomu zradit?“

„Odpověď přece znáš.“ Hodge zněl vyčerpaně. „Valentýn mě zbavil té kletby. Přísahal, že to udělá, a své slovo dodržel. Myslel jsem si, že mě vezme zpátky do Kruhu, nebo alespoň do toho, co z něj v té době zbývalo. To se ale nestalo. Ani on mě nechtěl. Pochopil jsem, že ani v jeho novém světě pro mě nebude místo. A došlo mi, že jsem zaprodal všechno, co jsem měl, kvůli lži.“ Sklopil zrak ke svým špinavým rukám sevřeným v pěst. „Zůstala mi jen jedna věc – jedna šance, jak zabránit tomu, aby můj život přišel úplně nazmar. Když jsem se dozvěděl, že Valentýn zabil mlčenlivě bratry a že má Meč smrti, pochopil jsem, že další z jeho plánů bude získat Zrcadlo smrti. Věděl jsem, že potřebuje všechny tři Nástroje smrti a že Zrcadlo smrti je tady v Idrisu.“

„Tak moment.“ Alek zvedl ruku. „Zrcadlo smrti? Chcete říct, že víte, kde je? A kdo ho má?“

„Nemá ho nikdo,“ upřesnil Hodge. „Zrcadlo smrti nemůže nikdo vlastnit. Ani nefilim, ani podsvěťané.“

„Vy jste se tam dole opravdu zbláznil, co?“ řekl Jace a ukázal bradou na vyhořelá okna kobek.

„Jaci.“ Clary se vyděšeně dívala na Gard, jehož střechu stravovala trnová koruna červenozlatých plamenů. „Oheň se pořád šíří. Měli bychom odsud zmizet. Můžeme si promluvit dole ve městě

–“

„Patnáct let jsem byl zavřený v Institutu,“ pokračoval Hodge, jako by Clary vůbec nic neřekla. „Nemohl jsem vystrčit ven ani ruku nebo nohu. Trávil jsem všechen čas v knihovně a snažil se v knihách najít způsob, jak se zbavit kletby, kterou na mě Spolek uvalil. Dozvěděl jsem se, že ji může zvrátit jen jeden z Nástrojů smrti. V knize za knihou jsem četl mytický příběh o Andělovi, který povstal z jezera s Nástroji smrti a předal je Jonathanovi Lovci stínů, prvnímu z nefilim. Nástroje smrti byly tři: Pohár, Meč a Zrcadlo –“

„Tohle všechno už přece víme,“ přerušil ho Jace netrpělivě. „Sám jste nás to učil.“

„Myslíte si, že víte všechno, to ale není pravda. Jak jsem tak znovu a znovu procházel nejrůznější verze toho příběhu, pořád jsem narážel na stejnou ilustraci, na stejný obraz, který jsme viděli všichni. Byl na něm Anděl povstávající z jezera s Mečem v jedné ruce a s Pohárem v druhé. Nikdy jsem nechápal, proč na té ilustraci není i Zrcadlo. A pak mi to došlo. Zrcadlem je totiž jezero. Jezero je Zrcadlo smrti. Jsou jedno a to samé.“

Jace pomalu spustil ruku s nožem. „Jezero Lyn?“

Clary si vzpomněla na jezero, které se k ní zvedalo jako obrovské zrcadlo a jehož hladina se roztříštila, když na ni Clary dopadla.

„Když jsem se dostala do Idrisu, spadla jsem do jezera. Je na něm něco divnýho. Luke tvrdí, že má zvláštní vlastnosti a že mu sličný lid říká Zrcadlo snů.“

„Přesně tak,“ začal Hodge dychtivě. „A pak jsem si uvědomil, že Spolek tohle vůbec neví, že tahle informace v průběhu času někam zapadla. Nevěděl to ani Valentýn –“

Přerušil ho ohlušující rachot, právě se totiž zřítila k zemi věž na druhé straně Gardu. Do vzduchu se zvedl roj červených blikotajících jisker.

„Jaci,“ řekl Alek a znepokojeně zvedl hlavu. „Jaci, musíme odsud vypadnout. Vstaňte,“ přikázal Hodgeovi, chytil ho za paži a pomohl mu na nohy. „Můžete Spolku vypovědět, co jste právě řekl nám.“

Hodge roztřeseně vstal. Clary se v nechtěném záchvatu soucitu zamyslela na tím, jaké to asi musí být, prožít život v zahanbení nejen nad tím, co člověk udělal, ale i nad tím, co právě dělá a co ještě s jistotou udělá. Hodge už před dlouhou dobou vzdal úsilí žít lepší, nebo alespoň jiný život. Toužil jen po tom, přestat se bát, a proto se bál neustále.

„Tak pojďte.“ Alek stále držel Hodge za paži a postrčil ho kupředu. Jace si však stoupl před ně a zahradil jim cestu.

„Co se stane, jestli Valentýn získá Zrcadlo smrti?“ zeptal se.

„Jaci,“ okřikl ho Alek svírající Hodgeovu paži, „teď ne –“

„Jestli to řekne Spolku, nikdy se to od nich nedozvíme,“ řekl Jace. „Jsme pro ně jenom děti. Ale Hodge nám to dluží.“ Otočil se k

225

svému bývalému učiteli. „Říkal jste, že jste si uvědomil, že musíte Valentýna zastavit. Zastavit před čím? Co by mohl udělat, kdyby Zrcadlo získal?“

Hodge zavrtěl hlavou. „Nemůžu –“

„A nechci slyšet žádné lži.“ Jaceovi se u boku zablýsklo ostří nože, jehož rukojeť svíral v ruce. „Protože vám taky za každou lež, kterou mi řeknete, můžu uříznout prst. Nebo třeba dva.“

Hodge se před ním přikrčil a v očích se mu objevil opravdový strach. Alek se tvářil zaskočeně. „Jaci. Ne. Takovýhle je přece tvůj otec. Ale ne ty.“

„Aleku,“ oslovil ho Jace. Na svého přítele se přitom nedíval, jeho tón však působil jako soucitné pohlazení. „Vždyť ty vůbec nevíš, jaký jsem.“

Clary přes trávník zachytila Alekův pohled. Netuší, proč se Jace takhle chová, uvědomila si. Neví to. Udělala krok vpřed. „Jaci, Alek má pravdu – můžeme dovést Hodge dolů do Síně a on pak řekne Spolku to, co právě řekl nám –“

„Kdyby měl v úmyslu o tom Spolek informovat, už by to dávno udělal,“ odsekl Jace a ani se na ni nepodíval. „A to, že to neudělal, dokazuje, že je to lhář.“

„Spolku se nedá věřit!“ bránil se Hodge zoufale. „Jsou v něm zvědové – Valentýnovi lidé – přece jsem jim nemohl říct, kde je Zrcadlo. Kdyby Valentýn Zrcadlo našel, byl by –“

Větu však nikdy nedokončil. V měsíčním svitu se zalesklo něco stříbrného, jen takový drobný flíček světla ve tmě. Alek vykřikl. Hodge otevřel oči dokořán, zapotácel se a chytil se rukama na prsou. Když ztratil rovnováhu a začal se kácet dozadu, Clary zjistila proč: z hrudi mu čněla rukojeť dlouhé dýky jako tyčka šípu zabodnutá do terče.

Alek přiskočil ke svému bývalému učiteli a v pádu ho zachytil. Pak ho jemně položil na zem. Bezmocně zvedl hlavu, obličej postříkaný Hodgeovou krví. „Jaci, proč –“

„Já jsem ne –“ Jace byl velmi bledý a Clary si všimla, že svůj nůž pořád ještě svírá v ruce. „Já…“

Simon se rychle otočil a Clary následovala jeho příkladu. Zadívala se do temné noci. Oheň vrhal na trávník pekelnou

oranžovou záři, mezi stromy ve stráni se však černala tma – a pak se z té tmy něco vynořilo, postava s povědomě rozcuchanými černými vlasy. Chlapec vykročil směrem k nim. Do tváře mu dopadalo světlo a odráželo se v jeho tmavých očích. Vypadaly, jako by v nich hořelo.

„Sebastiáne?“ poznala ho Clary.

Jace se rozčileně díval z Hodge na Sebastiána, který nejistě postával na okraji zahrady. Jace vypadal jako omámený. „Ty,“ řekl.

„To jsi udělal ty?“

„Musel jsem to udělat,“ odpověděl Sebastián. „Zabil by tě.“

„A čím?“ vykřikl Jace chraptivým hlasem. „Vždyť neměl zbraň –

“

„Jaci.“ Jaceův křik utnul Alekův klidný hlas. „Pojď sem.

Pomůžeš mi s Hodgem.“

„Zabil by tě,“ zopakoval Sebastián. „On by –“

To už ale Jace klečel vedle Aleka a zasouval svůj nůž do pouzdra, které mu viselo u pasu. Alek držel Hodge v náruči a jeho krev se mu rozpíjela na prsou. „Vytáhni mi z kapsy stélu,“ požádal Jace.

„Vyzkoušej iratze –“

Clary, ztuhlá hrůzou, ucítila, jak se Simon vedle ní pohnul. Otočila se k němu a strnula – byl bílý jako křída, až na horečnaté rudé skvrny na obou tvářích. Viděla, jak se mu pod pokožkou vinou žíly, podobné křehkým rozvětveným korálům. „Ta krev,“ zašeptal, aniž by se na ni podíval. „Musím od ní pryč.“

Clary natáhla ruku a chytila ho za rukáv, on však před ní ucukl a vytrhl se jí.

„Ne, Clary, prosím tě. Nech mě jít. Bude to dobrý, já se vrátím. Já jenom –“ Vyrazila za ním, zmizel však příliš rychle, takže ho nestačila zastavit. Ztratil se ve tmě mezi stromy.

„Hodgi –“ V Alekově hlase se objevil náznak paniky. „Hodgi, nehýbejte se…“

Jeho učitel se však slabě bránil a snažil se odtáhnout, aby unikl doteku stély v Jaceově ruce. „Ne.“ Hodgeův obličej měl popelavou barvu. Přeskakoval pohledem z Jace na Sebastiána, který pořád ještě stál napůl ve stínu. „Jonathane –“

„Jaci,“ opravil ho Jace téměř šeptem. „Říkejte mi Jaci.“

227

Hodge na něm spočinul pohledem, jehož význam Clary nedokázala dešifrovat. Ano, byla v něm naléhavost, ale nejen to. Jeho oči byly navíc plné hrůzy nebo čehosi podobného. Zdálo se, že touží cosi sdělit. Zvedl ruku. „Ne ty,“ zašeptal a s těmi slovy mu z úst vytekl pramínek krve.

Jaceovi se po tváři přehnal ublížený výraz. „Aleku, udělej tu

iratze ty – asi nechce, abych na něj sahal.“

Hodge natáhl ruku se ztuhlými prsty a chytil Jace za paži. Bylo slyšet, jak mu v prsou chrastí dech. „Ty jsi… nikdy…“

A pak zemřel. Clary přesně poznala chvíli, kdy z něj odešel život. Nebylo to rychlé a náhlé jako ve filmu – jeho hlas přešel v tiché chrčení, oči se mu zvrátily dozadu a jeho tělo s paží zkroucenou pod sebou ochablo a ztěžklo.

Alek Hodgeovi jemně zatlačil oči. „ Vale, Hodgi Starkweathere.“

„Nezaslouží si to,“ ozval se Sebastián ostře. „Nebyl to lovec stínů, jen obyčejný zrádce. Nezaslouží si poslední slova.“

Alek prudce zvedl hlavu. Položil Hodge na zem a vstal. Jeho modré oči byly jako z ledu. Na oblečení mu zasychala krev. „Nic o tom nevíš. Zabil jsi neozbrojeného muže, jednoho z nefilim. Jsi vrah.“

Sebastián se ušklíbl. „Ty si snad myslíš, že nevím, kdo to byl?“ Ukázal na Hodge. „Starkweather býval členem Kruhu. Zradil Spolek, a za to na něj byla uvalena kletba. Za to, co provedl, měl zaplatit životem, ale Spolek byl shovívavý – a jak se mu to vyplatilo? Starkweather nás všechny znovu zradil, když prodal Pohár smrti Valentýnovi jen proto, aby se zbavil své kletby – kletby, kterou si zasloužil.“ Odmlčel se a chvíli těžce oddechoval. „Neměl jsem to dělat, ale rozhodně se nedá říct, že by si to nezasloužil.“

„Jak to, že toho o Hodgeovi tolik víš?“ vyzvídala Clary. „A co tady vlastně děláš? Myslela jsem, že zůstaneš v Síni.“

Sebastián zaváhal. „Trvalo vám to hrozně dlouho,“ řekl nakonec.

„Začal jsem se o vás bát. Říkal jsem si, že možná potřebujete pomoc.“

„Takže ses nám rozhodl pomoct tím, že zabiješ člověka, se kterým jsme právě mluvili?“ tlačila na něj Clary. „Protože ti přišlo,

že má temnou minulost? Proboha, jak můžeš vůbec takhle přemýšlet? Nedává to žádnej smysl.“

„To proto, že lže,“ prohlásil Jace. Upíral na Sebastiána chladný, zamyšlený pohled. „A navíc špatně. Čekal bych, že ti to půjde lépe, Verlacu.“

Sebastián se mu pevně zadíval do očí. „Nevím, o čem to mluvíš, Morgensterne.“

„Chce tím říct,“ vložil se do toho Alek a udělal krok kupředu, „že jestli si opravdu myslíš, že byl tvůj čin opodstatněný, nebude ti vadit projít se s námi do Síně Dohod a vysvětlit své pohnutky Radě. Nebo snad ano?“

Po téměř nepostřehnutelném zaváhání se Sebastián usmál – tím úsměvem, jímž Clary předtím okouzlil, teď na něm však bylo cosi znervózňujícího, jako na obraze visícím nakřivo. „Jistěže ne.“ Pomalu vykročil směrem k nim, téměř vycházkovým krokem, jako by ho vůbec nic netrápilo. Jako by právě nezabil člověka.

„Samozřejmě,“ dodal, „je trochu zvláštní, že vás tolik rozrušilo, že jsem zabil muže, kterému se Jace ještě před chvílí chystal jeden po druhém uřezávat prsty.“

Alek stiskl rty. „Jenže on by to neudělal.“

„Ty –“ Jace vrhl na Sebastiána pohrdavý pohled. „Vůbec nemáš ponětí, o čem tady mluvíš.“

„A nebo možná,“ opáčil Sebastián, „jsi na mě jen naštvaný, protože jsem políbil tvoji sestru. Protože mě chtěla.“

„To není pravda,“ bránila se Clary, ale ani jeden z nich se na ni nedíval. „Náhodou jsem tě vůbec nechtěla.“

„Víš, co má ve zvyku? Je to jenom taková maličkost – když ji políbíš, trochu zadrží dech, jako by ji to překvapilo.“ Sebastián se nyní zastavil přímo před Jacem a usmíval se jako anděl. „Je to velice roztomilé, určitě sis toho musel všimnout.“

Jace vypadal, že se mu chce zvracet. „Moje sestra –“

„Tvoje sestra,“ skočil mu do řeči Sebastián. „Je to tvoje sestra, že? Jenže vy dva se tak rozhodně nechováte. Myslíte si, že si ostatní lidé nevšimnou toho, jak se na sebe díváte? Myslíte si, že se vám daří skrývat své city? Vážně věříte tomu, že to všem ostatním nepřipadá odporné a nepřirozené? Přesně takové to totiž je.“

229

„To by stačilo.“ Jaceův pohled by mohl vraždit.

„Proč tohle děláš?“ chtěla vědět Clary. „Sebastiáne, proč říkáš takový věci?“

„Protože konečně můžu,“ odpověděl jí Sebastián. „Ani si neumíte představit, co to pro mě bylo, trávit posledních pár dnů ve vaší společnosti a předstírat, že vás ještě můžu vystát. Že se mi při pohledu na vás nedělá špatně. Vždyť ty,“ obrátil se k Jaceovi,

„každou chvíli, kdy neslintáš nad svou vlastní sestrou, strávíš fňukáním nad tím, že tě tvůj tatínek neměl dost rád. Ale kdo by se mu divil? A ty, ty pitomá čubko,“ pronesl směrem ke Clary, „jsi dala tu nesmírně vzácnou knihu čaroději, bezcennému kříženci. Copak už ti v té tvé mrňavé hlavě nezbyla ani jediná mozková buňka? A ty…,“ ušklíbl se na Aleka. „Myslím, že je nám všem jasné, co je na tobě špatně. Takové, jako jsi ty, by do Spolku vůbec neměli přijímat. Jsi nechutný.“

Alek zbledl, více než cokoli jiného však vypadal překvapeně. Clary mu to nemohla mít za zlé – bylo těžké se dívat na Sebastiána a jeho andělský úsměv, a přitom uvěřit tomu, že by dokázal říkat takové příšernosti. „Předstírat, že nás můžeš vystát?“ zopakovala po něm. „Ale proč bys měl něco takovýho předstírat? Ledaže bys…, ledaže bys nás špehoval,“ dokončila větu, jakmile si uvědomila pravdu. „Ledaže bys byl Valentýnův zvěd.“

Sebastiánova hezká tvář se zkroutila do úšklebku, jeho plné rty se pevně semknuly a půvabné protáhlé oči se smrskly do úzkých štěrbin. „Tak konečně vám to došlo,“ řekl. „Povím vám, že tam venku existují naprosto temné démoni dimenze, ve kterých je pořád ještě o něco jasněji než ve vašich hlavách.“

„Možná nám to nepálí úplně nejrychleji,“ řekl Jace, „ale aspoň jsme naživu.“

Sebastián se na něho znechuceně podíval. „Já jsem taky naživu,“ upozornil ho.

„Ne na dlouho,“ ujistil ho Jace. Od ostří jeho nože se odrazilo pár měsíčních paprsků a on se vrhnul na Sebastiána. Stalo se to tak rychle, že to připomínalo spíš rozmazanou šmouhu než jakýkoli lidský pohyb, který kdy Clary viděla.

Až do této chvíle.

Sebastián bleskurychle uskočil stranou, vyhnul se ostří a zachytil ruku, v níž Jace svíral nůž. Zbraň spadla na zem a Sebastián najednou držel Jace za bundu na zádech. Zvedl ho a neuvěřitelnou silou ho odmrštil. Jace prolétl vzduchem, s děsivou prudkostí narazil na stěnu Gardu a zhroutil se na trávu.

„Jaci!“ Clary se vzteky udělalo před očima bílo. Rozběhla se k Sebastiánovi, připravená ho uškrtit. On však před ní stihl ustoupit, vyhnul se jí a pak se po ní ohnal rukou tak nenuceně, jako by jen odháněl obtížný hmyz. Tvrdě ji zasáhl ze strany do hlavy a srazil ji k zemi. Odvalila se stranou a zamrkala, aby si z očí smyla rudý závoj bolesti.

Alek se mezitím chopil luku, který měl připnutý na zádech. Držel ho před sebou a na tětivě už měl nachystaný šíp. Ruce se mu ani nepohnuly, když mířil hrotem šípu přímo na Sebastiána. „Zůstaň, kde jsi,“ přikázal mu, „a dej si ruce za záda.“

Sebastián se zasmál. „Pochybuju, že mě dokážeš zastřelit,“ řekl. Vykročil směrem k Alekovi lehkým, bezstarostným krokem, jako by stoupal po schodech ke dveřím svého vlastního domu.

Alek přimhouřil oči. Jeho ruce provedly ladnou, plynulou sérii pohybů. Napnul tětivu a pak ji pustil. Šíp vylétl Sebastiánovým směrem…

A minul cíl. Sebastián se musel přikrčit nebo nějak uskočit – Clary si nebyla jistá, co to vlastně udělal – a šíp proletěl kolem něj. Zabodl se do kmene stromu. Alek se jen stačil zatvářit překvapeně, Sebastián totiž k němu bleskurychle přiskočil a vykroutil mu luk z rukou. Pevně ho uchopil a přelomil ho vejpůl. Ozvalo se prasknutí, při kterém sebou Clary trhla, jako by to bylo křupnutí lámajících se kostí. Posadila se a snažila se přitom nemyslet na bolest, která jí bušila v hlavě. Pár metrů od ní ležel zcela nehybně Jace. Pokusila se vstát, zdálo se ale, že ji vlastní nohy odmítají poslouchat.

Sebastián odhodil přelomený luk stranou a zaútočil na Aleka. Ten už v ruce držel zářící andělské ostří, které však Sebastián rozmáchlým pohybem paže odstrčil stranou, když se ho s ním Alek pokusil bodnout. Pak chytil Aleka pod krkem a téměř ho zvedl do vzduchu. Krutě a neúprosně ho svíral čím dál tím silněji a s úsměvem pozoroval, jak se Alek dusí a snaží se mu vykroutit. „Lightwoode,“

231

vydechl Sebastián. „O jednoho z vás už jsem se dnes postaral. Ani jsem nečekal, že budu mít takové štěstí a dostanu tuhle šanci dvakrát.“

Najednou prudce zavrávoral dozadu jako loutka, které loutkář zatáhl za provázky. Pustil Aleka, který se sesunul k zemi a držel se přitom rukama za krk. Clary slyšela, jak se sípavě, zoufale nadechuje, upřeně však pozorovala Sebastiána. K jeho zádům se přichytil temný stín, který na něm visel jako pijavice. Sebastián se chytil rukama za hrdlo, lapal po dechu a otáčel se na místě, jak se snažil setřást tu věc, která ho svírala kolem krku. Když se ke Clary otočil zády, padlo na něj trochu měsíčního svitu, takže konečně uviděla, co to na něj zaútočilo.

Byl to Simon. Paže měl ovinuté kolem Sebastiánova krku a jeho bílé špičáky se třpytily jako slonovinové jehly. Poprvé od té noci, kdy se vyhrabal z hrobu, Clary viděla, že vypadá jako opravdový upír. Zděšeně a zároveň ohromeně na něj zírala, neschopná od té podívané odtrhnout zrak. Cenil zuby, mezi nimiž se mu třpytily plně vysunuté špičáky, ostré jako dýky. Simon se jimi zakousl do Sebastiánova předloktí a způsobil mu na kůži dlouhou, rudou tržnou ránu.

Sebastián hlasitě vykřikl a hodil sebou dozadu. Zády tvrdě dopadl na zem. Převalil se na bok a Simon už na něm napůl seděl. Oba dva se snažili toho druhého zachytit. Rvali se a vrčeli na sebe jako psi v jámě. Sebastián na několika místech krvácel, nakonec se mu ale podařilo stoupnout si a dvakrát prudce kopnout Simona do žeber. Simon se předklonil a chytil se rukama za břicho. „Ty hnusná malá pijavice,“ zavrčel Sebastián a chystal se k dalšímu kopnutí.

„To bych nedělal,“ ozval se tichý hlas.

Clary rychle zvedla hlavu, čímž si přivodila další poryv bolesti někde za očima. Kousek od Sebastiána stál Jace. Měl zkrvavenou tvář a jedno oko napuchlé tak, že ho téměř nemohl otevřít, v ruce však třímal jasně zářící andělské ostří a ta ruka se ani nezachvěla.

„Ještě nikdy jsem touhle věcí nezabil žádného člověka,“ prohodil Jace. „Ale jsem ochotný to zkusit.“

Sebastián se ušklíbl. Vrhl krátký pohled dolů na Simona, pak zvedl hlavu a odplivl si. Pak řekl něco v jazyce, který Clary neznala,

otočil se stejnou děsivou rychlostí, jako když napadl Jace, a zmizel ve tmě.

„Ne!“ vykřikla Clary. Pokusila se vstát, bolest se jí však pro-palovala hlavou jako rozžhavený šíp. Zhroutila se na vlhký trávník. O vteřinu později se nad ní znepokojeně sklonil Jaceův bledý obličej. Zvedla k němu oči a zamlžil se jí zrak – určitě se musel zamlžit, tu zářivou bělobu okolo něj, to zvláštní světlo by si přece nedokázala vymyslet…

Zaslechla Simonův hlas, pak i Alekův a najednou Jaceovi někdo něco podal – byla to stéla. Clary ucítila na ruce pálení a o chvíli později začala bolest ustupovat a trochu se jí pročistila hlava. Mžourala na tři obličeje, které se nad ní skláněly. „Moje hlava…“

„Máš otřes mozku,“ sdělil jí Jace. „Runa iratze by ti měla pomoct, ale stejně bychom tě měli dovést k doktorovi ze Spolku. Zranění hlavy můžou být nebezpečná.“ Vrátil stélu Alekovi. „Myslíš, že se zvládneš postavit?“

Přikývla. To byla chyba. Znovu jí projela bolest, když se postavila za nemalého přispění rukou, které se k ní natáhly. Simonových rukou. Vděčně se o něj opřela a vyčkávala, až se jí vrátí rovnováha. Pořád měla pocit, že může každou chvíli upadnout.

Jace se na ni mračil. „Neměla ses na Sebastiána tak vrhat. Vždyť jsi ani neměla žádnou zbraň. Na co jsi proboha myslela?“

„Na to, na co jsme mysleli všichni,“ ozval se nečekaně na její obranu Alek. „Že tě úplně bez potíží vyhodil do vzduchu jako míček. Jaci, nikdy jsem neviděl nikoho, kdo by nad tebou měl takhle navrch.“

„Já – on mě překvapil,“ řekl Jace trochu zdráhavě. „Určitě má nějaký speciální výcvik. Nečekal jsem to.“

„Co naděláš.“ Simon si položil ruku na žebra a zašklebil se bolestí. „Myslím, že mi zlomil pár žeber. Ale to je dobrý,“ dodal, když si všiml Claryina úzkostlivého pohledu; „Už se uzdravujou. Ale Sebastián je teda rozhodně silnej. Fakt silnej.“ Podíval se na Jace.

„Jak dlouho myslíš, že tam za těma stromama stál?“

Jace se tvářil pochmurně. Vrhl rychlý pohled ke stromům ve směru, jímž Sebastián zmizel. „No, Spolek ho určitě dopadne a pak na něj pravděpodobně uvalí kletbu. Líbilo by se mi, kdyby to byla

233

stejná kletba, kterou potrestali Hodge. Byla by v tom určitá poetická spravedlnost.“

Simon se od nich odvrátil a odplivl si do křoví. Otřel si ústa hřbetem ruky. Tvář měl přitom staženou do úšklebku. „Jeho krev chutná hnusně – jako nějakej jed.“

„Klidně to můžeme zařadit na seznam jeho dalších okouzlujících vlastností,“ řekl Jace. „Zajímalo by mě, co ještě má na dnešek v plánu.“

„Musíme se dostat zpátky do Síně.“ Alek měl v obličeji napjatý výraz. Clary si vzpomněla, že mu Sebastián něco říkal, něco o ostatních členech rodiny Lightwoodových… „Můžeš chodit Clary?“

Pustila se Simona. „Můžu chodit. Ale co Hodge? Přece ho tady nenecháme.“

„Budeme muset,“ rozhodl Alek. „Ještě budeme mít čas se pro něj vrátit, pokud tuhle noc všichni přežijeme.“

Když už byli na odchodu ze zahrady, Jace se ještě zastavil, svlékl si bundu a přehodil ji přes Hodgeovu ochablou tvář obrácenou vzhůru. Clary měla chuť jít k Jaceovi a položit mu ruku na rameno, avšak cosi v jeho držení těla jí říkalo, ať to nedělá. Dokonce ani Alek se k němu nepřibližoval ani mu nenabízel hojivou runu, přestože Jace při cestě z kopce znatelně kulhal.

Společně kráčeli po klikaté cestě dolů z kopce a zbraně měli neustále připravené v rukou. Nebe za nimi bylo zbarvené do ruda požárem zuřícím v Gardu. Nepotkali však ani jednoho démona. Z té nehybnosti a přeludného světla Clary bušilo v hlavě. Měla pocit, jako by byla ve snu. Zmocnilo se jí vyčerpání. Jen kladení jedné nohy před druhou jí najednou připadalo stejně náročné, jako by musela znovu a znovu zvedat betonové kvádry a pak je zase spouštět dolů. Slyšela, jak se Alek s Jacem před ní baví, a přestože byli celkem blízko, nebyly jejich hlasy zcela zřetelné.

Alek mluvil tichým, téměř úpěnlivým hlasem: „Jaci, k tomu co jsi nahoře říkal Hodgeovi… Takhle přece nesmíš přemýšlet. To, že jsi Valentýnův syn, z tebe přece ještě nedělá zrůdu. Ať ti udělal cokoli, když jsi byl ještě dítě, ať tě naučil cokoli, musíš přece pochopit, že to nebyla tvoje chyba –“

„Já o tom nechci mluvit, Aleku. Ani teď, ani nikdy jindy. Už se mě na to nikdy neptej.“ Jaceův tón byl tak rozhodný, že Alek ztichl. Clary se zdálo, že téměř cítí, jak moc ho to mrzí. To je ale noc, pomyslela si. Každému z nich už přinesla tolik bolesti.

Snažila se nemyslet na Hodge a na prosebný, lítostivý pohled v jeho tváři těsně předtím, než zemřel. Neměla Hodge nijak zvlášť ráda, ale rozhodně si nezasloužil to, co mu Sebastián udělal. Nikdo by si to nezasloužil. Pomyslela na Sebastiána a na to, jak se pohybuje, podobně jako poletující jiskry. Takové pohyby nikdy u nikoho neviděla, jen u Jace. Chtěla tu záhadu rozluštit – co se jen mohlo Sebastiánovi stát? Jak je možné, že se z bratrance Penhallowových vyklubal tak zlý člověk, a jak to, že si toho vůbec nikdo nevšiml? Myslela si, že jí chce pomoci zachránit její matku, jemu ale šlo jen o to, aby pro Valentýna získal Bílou knihu. Krasomil se spletl – to, že se Valentýn dozvěděl o Hadriánovi Močáloví, nebyla chyba Lightwoodových. Dozvěděl se to proto, že to ona řekla Sebastiánovi. Jak jen mohla být tak hloupá?

Ve svém zděšení si sotva všimla toho, že cesta přešla do široké třídy, která je dovedla do města. Ulice byly zcela pusté a domy tmavé. Hodně pouličních svítilen s čarodějným světlem bylo rozbitých a na dlažbě se válely skleněné střepy. Z dálky se ozývaly nějaké hlasy a tu a tam ze stínů mezi budovami pronikla záře pochodní, ale jinak…

„Je tu nějak ticho,“ poznamenal Alek a překvapeně se rozhlížel kolem sebe. „A –“

„Není to tu cítit démony.“ Jace se zamračil. „Zvláštní. Tak pojďte. Jdeme do Síně.“

I když byla Clary celou dobu připravená, že na ně něco zaútočí, neviděli při svém putování ulicemi jediného démona. Alespoň ne živého – když procházeli jednou úzkou uličkou, zahlédla tři nebo čtyři lovce stínů, kteří se v kruhu skláněli nad něčím, co se svíjelo na zemi. Jeden po druhém do té věci zabodávali dlouhé špičaté tyče. Otřásla se a raději se podívala jinam.

Síň Dohod svítila jako táborový oheň. Ze všech dveří a oken se linulo světlo. Vyběhli po schodech. Clary klopýtla, ale podařilo se jí udržet rovnováhu. Hlava se jí točila čím dál tím víc. Zdálo se jí, že se

235

svět kolem ní naklání, jako by stála uvnitř obrovského točícího se glóbu. Hvězdy na nebi jí připadaly jako bílé šmouhy. „Měla by sis lehnout,“ řekl jí Simon a pak, když nic neříkala, dodal: „Clary?“

S obrovským vypětím sil se jí podařilo se na Simona usmát.

„Jsem v pořádku.“

Jace, který už stál ve dveřích do Síně, se na ni beze slova ohlédl. V ostré záři čarodějného světla byla krev na jeho obličeji a jeho napuchlé oko ošklivé, špinavé a černé.

Ze Síně se ozývalo monotónní dunění stovek hlasů. Clary se zdálo, že to zní jako tlukot obrovského srdce. Z plápolajících loučí, k nimž se připojovala záře čarodějných světel, jež všichni třímali, ji pálily oči a zrazoval ji zrak. Viděla teď před sebou jen nejasné tvary, nejasné tvary a barvy. Bílou, zlatou a pak ještě barvu noční oblohy nad jejich hlavami, která už nabývala světlejšího odstínu modré. Kolik mohlo být hodin?

„Nikde je nevidím.“ Aleka, který se nervózně rozhlížel po místnosti a hledal svoji rodinu, slyšela, jako by byl na tisíce mil daleko nebo k ní mluvil pod vodou. „Touhle dobou už by tady měli být…“

Claryiny závratě zesílily, takže přestala Alekův hlas vnímat. Opřela se rukou o nejbližší sloup. Po zádech jí přejela něčí ruka – Simon. Starostlivým tónem něco oznamoval Jaceovi. Jeho hlas splynul s bzučením mnoha jiných hlasů, které se kolem ní zvedaly a zase klesaly ve vzdouvajících se vlnách.

„Nikdy jsem nic takového neviděl. Ti démoni se z ničeho nic otočili a utekli, jednoduše zmizeli.“

„To bude asi východem slunce. Určitě se ho bojí a za chvíli už bude svítat.“

„Ne, to nebylo jenom tím.“

„Prostě jen nechceš myslet na to, že se příští nebo tu další noc zase vrátí.“

„To neříkej. Není důvod něco takového říkat. Zábrany už určitě budou brzy zase fungovat.“

„A Valentýn je znovu prolomí.“

„Možná si právě tohle zasloužíme. Možná má Valentýn pravdu – možná jsme tím, že jsme se spojili s podsvěťany, přišli o požehnání Anděla.“

„Ale prosím tě. Prokaž trochu úcty. Právě teď počítají na Andělském náměstí mrtvé.“

„Už je vidím,“ vykřikl Alek. „Jsou támhle, u pódia. Vypadá to, jako by…“ Jeho hlas utichl a Alek si náhle začal vší silou razit cestu davem. Clary přimhouřila oči a snažila se lépe zaostřit. Viděla před sebou jen rozmazané obrysy…

Slyšela, jak se Jace prudce nadechl a pak beze slova zamířil davem za Alekem. Clary se pustila sloupu a chystala se jít za nimi, ale zapotácela se. Simon ji zachytil.

„Potřebuješ si lehnout, Clary,“ řekl.

„Ne,“ zašeptala. „Chci vědět, co se stalo –“

Náhle se odmlčela. Simon se díval někam za ni, na Jace, a jeho pohled byl plný hrůzy. Znovu se opřela o sloup, stoupla si na špičky a snažila se něco zahlédnout přes hlavy ostatních lovců stínů…

A uviděla Lightwoodovy. Marysa objímala kolem ramen vzlykající Isabelu a Robert Lightwood seděl na zemi a něco držel na klíně – ne, někoho. Clary si vzpomněla na chvíli, kdy v Institutu poprvé viděla Maxe, bezvládně spícího na gauči, s brýlemi nakřivo a rukou spuštěnou na zem. Usne úplně kdekoli, řekl tehdy Jace. I teď Max vypadal, téměř jako by spal s hlavou v otcově klíně, jenže Clary věděla, že nespí.

Alek klečel na podlaze a držel Maxe za ruku, Jace však stál nad nimi a nehýbal se. Více než cokoli jiného působil ztraceně, jako by neměl nejmenší ponětí, kde je nebo co tam dělá. Clary měla obrovskou chuť se k němu rozběhnout a sevřít ho v objetí, avšak výraz v Simonově obličeji jí říkal ne, ne, stejně jako vzpomínka na venkovské sídlo a na to, jak ji tam Jace objímal. Byla tou poslední osobou na zemi, která by mu mohla poskytnout nějakou útěchu.

„Clary,“ promluvil na ni Simon, ona se však od něj navzdory závrati a bolesti v hlavě odtáhla. Rozběhla se ke dveřím Síně, otevřela je a vyběhla na schody. Tam se zastavila a lačně, velkými doušky vdechovala chladný vzduch. Horizont v dálce byl rudý

237

plameny a hvězdy na blednoucím nebi se postupně ztrácely. Noc byla u konce. Začalo svítat.

13

TAM, KDE VLÁDNE ŽAL

Clary se celá bez dechu probudila ze snu plného krvácejících andělů. Přikrývku měla pevně omotanou kolem těla. Amatisin pokoj pro hosty byl tmavý a neprodyšně uzavřený, takže to tam vypadalo jako v rakvi. Clary zvedla ruku a roztáhla závěsy. Do místnosti se nahrnulo denní světlo. Zamračila se a znovu závěsy zatáhla.

Lovci stínů pálili své mrtvé, takže se na nebi na západě od města už od vpádu démonů vznášel dým. Ten výhled z okna v Clary vzbuzoval nevolnost, proto se rozhodla nechat závěsy zatažené. V šeru pokoje zavřela oči a snažila se vzpomenout si na sen, který se jí zdál. Byli v něm andělé. Za očními víčky jí jako semafor znovu a znovu blikala runa, kterou jí ukázal Ithuriel. Byla to prostá runa, prostá jako zavázaný uzel, ale ať se soustředila sebevíc, nedokázala ji přečíst, nedokázala zjistit, co ten symbol znamená. Věděla jen to, že se jí runa zdá být jaksi neúplná, jako by ji ten, kdo ji vymyslel, zcela nedokončil.

To nejsou první sny, které jsem ti kdy ukázal, řekl jí Ithuriel. Vzpomněla si na své předchozí sny – o Simonovi s kříži vypálenými do rukou, o Jaceovi s křídly, o jezerech pokrytých praskajícím ledem, která se třpytila jako zrcadla. Takže i tyhle sny byly andělovým dílem?

S povzdechem se posadila. Ty sny sice byly zlé, avšak představy, které se jí honily hlavou v bdělém stavu, nebyly o moc lepší. Zahrnovaly Isabelu, která vzlykala na podlaze v Síni Dohod a tahala se za vlasy propletené mezi prsty takovou silou, až se Clary bála, že si je vytrhne. Marysu, která hystericky křičela na Tiu Penhallowovou, že tohle udělal ten chlapec, kterého přijali do svého domu, jejich synovec – a pokud byl Sebastián tak blízkým spojencem Valentýna, co to asi vypovídalo o nich? Alek se pokoušel matku uklidnit a požádal Jace, aby mu pomohl, Jace tam ale jen bez hnutí stál a pozoroval, jak nad Alicante vychází slunce a jeho paprsky

239

začínají dopadat proskleným stropem do Síně. „Už svítá,“ řekl Luke a vypadal přitom unaveněji, než jak ho kdy Clary viděla. „Je čas posbírat těla.“ A poslal ven stráže, aby přinesly mrtvé lovce stínů a vlkodlaky, jejichž těla ležela v ulicích, na náměstí před Síní, na to náměstí, přes které Clary předtím procházela se Sebastiánem. Poznamenala tehdy, že Síň vypadá jako kostel. To náměstí lemované květinami a obchody s barevnými vývěsními štíty jí v tu chvíli připadalo pěkné. A teď je pokrývala těla mrtvých.

Včetně Maxe. Při myšlence na malého chlapce, který s tak vážným výrazem mluvil o japonských komiksech, se jí sevřelo srdce. Kdysi mu slíbila, že ho jednou vezme do Zakázané planety, ten slib už ale nikdy nesplní. Koupila bych mu spoustu knížek, pomyslela si. Všechny knížky, co by chtěl. Teď už na tom však nezáleželo.

Nemysli na to. Clary odkopala přikrývku a vstala z postele. Po rychlé sprše si oblékla džíny a svetr, který měla na sobě toho dne, kdy sem dorazila z New Yorku. Než si svetr natáhla, zabořila obličej do měkké vlny v naději, že z ní ucítí slabou vůni Brooklynu, nebo alespoň pracího prášku – prostě něčeho, co by jí připomnělo domov

–, svetr už však byl vypraný a voněl citrónovým mýdlem. S dalším povzdechem vyšla z pokoje a vydala se dolů.

V domě nikdo nebyl, až na Simona sedícího na pohovce v obývacím pokoji. Otevřenými okny za ním proudily do místnosti sluneční paprsky. Clary napadlo, že se Simon začal chovat jako kočka, neustále totiž vyhledával místa, kde by se mohl vyhřívat na slunci. Ať už ale na slunci strávil jakkoli dlouhou dobu, jeho kůže si zachovávala stále stejný bílý odstín připomínající slonovinu.

Vzala si z mísy na stole jablko a s nohama skrčenýma pod sebou se posadila vedle něj. „Podařilo se ti usnout?“

„Na chvilku jo.“ Podíval se na ni. „Ale na to bych se měl ptát spíš já tebe. Máš pořádný kruhy pod očima. Zase jsi měla noční můry?“

Pokrčila rameny. „Pořád ty samý. Smrt, zkáza, zlí andělé.“

„Takže vlastně jako ve skutečnosti.“

„Jo, ale sny aspoň skončí, když se probudím.“ Zakousla se do jablka. „Nech mě hádat. Luke s Amatis jsou v Síni Dohod na další schůzi.“

„Přesně. Myslím, že je to taková ta schůze, na které se všichni sejdou a dohodnou se, kdy budou další schůze.“ Simon si nepřítomně pohrával s ozdobnými třásněmi na polštáři. „Máš nějaký zprávy od Krasomila?“

„Ne.“ Clary se snažila nepřemýšlet nad tím, že už uplynuly tři dny od chvíle, kdy viděla Krasomila naposledy, a on o sobě od té doby nedal vědět. Nebo nad tím, že mu vlastně vůbec nic nebrání v tom, aby si sbalil Bílou knihu, někam se s ní vypařil a už se jí nikdy neozval. Začínala se divit, jak si vůbec mohla myslet, že je dobrý nápad věřit někomu, kdo si na obličej kreslí tak tlusté oční linky.

Lehce se dotkla Simonova zápěstí. „A co ty? Pořád ještě tady hodláš zůstat?“ Od chvíle, kdy bitva skončila, po něm Clary chtěla, aby jel domů – domů, kde bylo bezpečno. Z nějakého zvláštního důvodu jí však vzdoroval. Zdálo se, že tu chce zůstat, ať už ho k tomu vedlo cokoli. Jen doufala, že tím pravým důvodem není Simonův pocit, že ji musí chránit – málem na něj vyjela a řekla mu, že jeho ochranu nepotřebuje. Nakonec to však neudělala, protože hluboko uvnitř vlastně nedokázala snést představu, že by Simon opravdu odjel. Takže tady nakonec zůstal a Clary tomu byla ve skrytu duše ráda, i když se zároveň cítila trochu provinile. „Máš všechno, co potřebuješ? Však víš co…“

„Myslíš krev? Jo, Maia mi každej den nosí láhve. Ale fakt se mě neptej, odkud je bere.“ To první ráno, které Simon strávil v Amatisině domě, se na prahu objevil usměvavý vlkodlak a přinesl mu živou kočku. „Krev,“ prohlásil se silným přízvukem. „Pro tebe. Čerstvá!“ Simon vlkodlakovi poděkoval, počkal, až odejde, a pak kočku pustil. Jeho obličej měl přitom nazelenalý odstín.

„Ale je ti doufám jasné, že odněkud krev vzít musíš,“ upozornil ho Luke pobaveně.

„Máme doma kocoura,“ odpověděl mu Simon. „Takže tohle fakt nepřichází v úvahu.“

„Řeknu to Maie,“ slíbil mu Luke, a od té doby se krev k Simonovi dostávala v diskrétních skleněných láhvích od mléka. Clary netušila, jak to Maia dělá, ale stejně jako Simon neměla chuť se na to ptát. Neviděla vlkodlačici od té noci, kdy se odehrála bitva – vlkodlaci tábořili někde v okolních lesích a ve městě zůstal jen Luke.

241

„Co se děje?“ Simon zaklonil hlavu a zadíval se na ni skrze řasy na přivřených víčkách. „Vypadáš, jako by ses mě chtěla na něco zeptat.“

Clary se ho chtěla zeptat na spoustu věcí, rozhodla se však dát přednost těm bezpečnějším alternativám. „Hodge,“ řekla a pak zaváhala. „Když jsi byl zavřenej v cele – vážně jsi nevěděl, že je to on?“

„Já jsem ho přece neviděl. Jenom jsem ho slyšel přes zeď. Hodně jsme si povídali.“

„A byl ti sympatickej? Byl milej?“

„Milej? To nevím. Přišel mi utrápenej, smutnej, inteligentní a občas projevil i nějakou tu známku soucitu. Jo, byl mi sympatickej. Myslím, že jsem mu svým způsobem připomínal jeho samotnýho –“

„Tohle neříkej.“ Clary se narovnala a téměř přitom upustila jablko. „Ty se Hodgeovi vůbec v ničem nepodobáš.“

„Ty si nemyslíš, že jsem utrápenej a inteligentní?“

„Hodge byl zlej. A to ty nejsi,“ prohlásila Clary rozhodně. „A v tom je ten rozdíl.“

Simon si povzdechl. „Jenže lidi se nerodí dobří nebo špatní. Možná mají od narození tendenci tíhnout buď k jednomu, nebo k druhýmu, ale záleží jedině na tom, jak prožiješ život. A na tom, s kým se setkáš. Hodge měl za kamaráda Valentýna a myslím, že asi nikdy v životě nepotkal nikoho, kdo by ho k něčemu inspiroval nebo z něj udělal lepšího člověka. Kdybych žil takovej život jako on, vážně nevím, jakej bych byl. Ale já jsem takovej život neměl. Mám svoji rodinu. A taky mám tebe.“

Clary se na něj usmála, jeho slova jí však dál bolestivě zvonila v uších. Lidi se nerodí dobří nebo špatní. Odjakživa to považovala za nezpochybnitelnou pravdu, avšak v těch obrazech, které jí ukázal anděl, viděla, jak její matka říká o svém vlastním dítěti, že je v něm zlo, že je to monstrum. Přála si, aby to mohla vyprávět Simonovi, vyprávět mu o všem, co jí anděl ukázal, ale nemohla to udělat. Znamenalo by to totiž, že by mu musela říci, co se dozvěděli o Jaceovi, a to přece nešlo. Bylo to jeho tajemství, ne její. Simon se jí jednou zeptal, co Jace myslel tím, co řekl Hodgeovi – proč o sobě prohlásil, že je monstrum. Avšak jediná odpověď, kterou mu Clary

mohla poskytnout, byla, že i v Jaceových nejsvětlejších chvilkách bývá těžké pochopit, co čím myslí. Nebyla si jistá, zda jí Simon věří, už se jí na to ale znovu nezeptal.

Před odpovědí ji zachránilo hlasité zaklepání na dveře. Clary se zamračila a položila ohryzek jablka na stůl. „Já tam zajdu.“

Otevřenými dveřmi dovnitř pronikl závan chladného, svěžího vzduchu. Na schodech přede dveřmi stála Aline Penhallowová v tmavě růžovém hedvábném kabátku, který měl téměř stejnou barvu jako kruhy pod jejíma očima. „Potřebuju s tebou mluvit,“ oznámila Clary bez okolků.

Překvapená Clary se zmohla jen na přikývnutí. Podržela dveře otevřené. „Dobře. Tak pojď dál.“

„Díky.“ Aline se kolem ní rychle protáhla a zamířila do obývacího pokoje. Jakmile spatřila Simona sedícího na gauči, ztuhla a ohromením pootevřela rty. „Není to…“

„Ten upír?“ doplnil Simon a zeširoka se na ni usmál. Když se mu na tváři objevil tento druh úsměvu, trochu mu zpod horního rtu vykukovaly upíří zuby zakončené sotva postřehnutelnou, avšak zjevně nelidskou špičkou. Clary zatoužila, aby se usmívat přestal.

Aline se otočila ke Clary. „Můžu s tebou mluvit o samotě?“

„Ne,“ řekla Clary a posadila se na pohovku vedle Simona.

„Cokoli, co mi chceš říct, můžeš říct nám oběma.“

Aline se kousla do rtu. „Tak dobře. Víš, chtěla bych něco říct i Alekovi a Jaceovi a Isabele, ale vůbec netuším, kde bych je teď měla hledat.“

Clary si povzdechla. „Jejich rodiče zatahali za pár nitek a přestěhovali se do nějakýho prázdnýho domu. Rodina, které to tam patří, odjela.“

Aline přikývla. Po útocích odjela z Idrisu spousta lidí. Většina jich tu zůstala – víc, než by Clary čekala –, avšak několik rodin si sbalilo věci, odjelo a nechalo své domy prázdné.

„Jsou v pořádku, jestli ses přišla zeptat na tohle. Já jsem je vlastně od té bitvy taky neviděla. Ale mohla bych jim poslat zprávu přes Luka, jestli chceš –“

243

„Já nevím.“ Aline se kousala do dolního rtu. „Naši museli oznámit Sebastiánově tetě, která žije v Paříži, co udělal. Hodně ji to vzalo.“

„Což je pochopitelný, když se z tvýho synovce vyklube ďábelskej zlosyn,“ poznamenal Simon.

Aline na něho vrhla nasupený pohled. „Tvrdila, že něco takového se mu vůbec nepodobá, že se musela stát nějaká chyba. A poslala mi pár jeho fotek.“ Aline sáhla do kapsy a vytáhla z ní několik mírně zmačkaných fotografií, které hned podala Clary. „Podívej se.“

Clary se podívala. Na fotografiích byl rozesmátý, černovlasý chlapec. Měl hezkou, i když ne zrovna souměrnou tvář, s úsměvem lehce nakřivo a trochu moc velkým nosem. Vypadal jako někdo, s kým by mohla být legrace. Sebastiánovi se však ani v nejmenším nepodobal. „Tohle je tvůj bratranec?“

„To je Sebastián Verlac. To znamená –“

„Že ten kluk, kterej sem přijel a říkal si Sebastián, byl někdo úplně jinej?“ Clary se čím dál tím neklidněji probírala fotografiemi.

„Myslela jsem si –“ Aline se znovu hryzla do rtu. „Myslela jsem si, že kdyby Lightwoodovi věděli, že Sebastián – nebo kdo to vlastně byl – není náš pravý bratranec, možná by mi odpustili. Nám odpustili.“

„Určitě vám odpustí.“ Clary se to snažila říci co nejlaskavěji.

„Ale jde mnohem o víc. Spolek určitě bude zajímat, že Sebastián nebyl jenom nějakej nevychovanej puberťák. Valentýn ho sem schválně poslal jako zvěda.“

„Mluvil tak strašně přesvědčivě,“ řekla Aline. „Věděl věci, které ví jenom naše rodina. Věděl věci, které se staly, když jsme byli děti…“

„Jednoho prostě musí napadnout,“ ozval se Simon, „co se stalo s tím opravdovým Sebastiánem. S tvým bratrancem. Vypadá to, že odjel z Paříže, namířil si to do Idrisu, ale nikdy sem nedorazil. Takže co se mu na cestě mohlo přihodit?“

Odpověděla mu Clary. „Přihodil se mu Valentýn. Nejspíš si to všechno naplánoval, věděl, kde Sebastián zrovna bude, a někde v průběhu cesty ho přepadl. A jestli tohle udělal Sebastiánovi –“

„Pak to mohl udělat i dalším,“ dořekla za ni Aline. „Měli byste to oznámit Spolku. A Luciánovi Graymarkovi.“ Zachytila Claryin překvapený pohled. „Lidé ho poslouchají. Říkali to moji rodiče.“

„Možná bys měla jít do Síně s námi,“ navrhl Simon. „A říct jim to sama.“

Aline zavrtěla hlavou. „Nemůžu Lightwoodovým na oči. Zvlášť Isabele. Zachránila mi život a já – já jsem před ní utekla. Nedokázala jsem si pomoct. Musela jsem utéct.“

„Byla jsi v šoku. Nemohla jsi za to.“

Aline vypadala, že ji to moc nepřesvědčilo. „A teď je její bratr –“ Odmlčela se a znovu se kousla do rtu. „To je jedno. Clary, chtěla jsem ti ještě něco říct.“

„Mně?“ Clary to překvapilo.

„Ano.“ Aline se zhluboka nadechla. „Víš, když jsi nás s Jacem našla v knihovně, vůbec o nic nešlo. Já jsem políbila jeho. Byl to… takový experiment. A vlastně ani nevyšel.“

Clary cítila, jak se červená, a nejspíš to musel být nějaký opravdu výrazný odstín červené. Proč mi tohle vykládá? „Hele, to je dobrý. Vždyť je to Jaceova věc, ne moje.“

„No, vypadala jsi v tu chvíli pěkně naštvaně.“ V koutcích Alininých rtů hrál drobný úsměv. „A já si myslím, že vím proč.“

Clary se pokusila polknutím zahnat kyselou pachuť, kterou měla v ústech. „Vážně?“

„Podívej, tvůj bratr jde na dračku. To ví každý. Už chodil se spoustou holek. A ty ses prostě bála, že kdyby si začal něco se mnou, dostal by se do problémů. Koneckonců, naši rodiče jsou – byli – přátelé. Ale toho se vůbec nemusíš bát. On totiž není můj typ.“

„Tak tohle jsem asi ještě od žádné holky neslyšel,“ vložil se do hovoru Simon. „Myslel jsem si, že Jace patří mezi ty kluky, kteří jsou typem úplně všech.“

„Já jsem si to taky myslela,“ řekla Aline pomalu, „a proto jsem ho políbila. Snažila jsem se zjistit, jestli je vůbec nějaký kluk můj typ.“

Jace políbila ona, myslela si Clary. Ne on ji. Políbila ho ona. Nad Alininou hlavou se setkala se Simonovým pohledem. Simon se tvářil pobaveně. „No a jak ses rozhodla?“

245

Aline pokrčila rameny. „To ještě nevím. Ale má to světlou stránku – aspoň se nemusíš bát o Jace.“

Kdyby to tak byla pravda. „Jenže já se o Jace musím bát pořád.“

Prostor Síně Dohod lovci stínů po oné noci, kdy došlo k bitvě, rychle přestavěli. Gard byl v troskách, takže Síň teď sloužila jako poradní místo Rady, shromaždiště pro lidi hledající nezvěstné členy rodiny a také jako středisko, kde se mohl člověk dozvědět nejnovější zprávy. Z fontány uprostřed sálu přestala tryskat voda a z obou stran kolem ní stály dlouhé řady lavic obrácených k vyvýšenému pódiu na opačné straně místnosti. Na lavicích sedělo pár nefilim, kteří vypadali, že se účastní zasedání Rady, avšak v uličkách mezi lavicemi a v podloubí kolem Síně se znepokojeně hemžily desítky dalších lovců stínů. Už to tam nepůsobilo jako v sále, kde by někoho mohlo napadnout tančit. Ve vzduchu byla cítit zvláštní atmosféra, směsice napětí a očekávání.

Navzdory tomu, že uprostřed sálu probíhalo zasedání Spolku, se ze všech stran ozývalo bzučení šeptem vedených rozhovorů. Když se Simonem procházeli místností, zachytila z nich Clary pár útržků: Démoni věže už zase fungují. Zábrany byly obnoveny a jsou teď ještě odolnější než předtím. Na kopcích jižně od města někdo spatřil démony. Spousta domů na venkově je opuštěná, čím dál víc rodin odjíždí z města a někteří lovci stínů úplně vystoupili ze Spolku.

Na vyvýšeném pódiu, kolem něhož visely plány města, stál zamračený konzul a vedle malého, buclatého mužíčka v šedých šatech, který právě mluvil, vypadal jako osobní strážce. Tlustý mužík doprovázel svůj projev rozčilenými gesty, zdálo se však, že mu nikdo nevěnuje pozornost.

„A do háje, támhle je inkvizitor,“ pošeptal Simon Clary do ucha a ukázal jí, kam se má dívat. „Aldertree.“

„A támhle je Luke,“ řekla Clary, jakmile ho zahlédla v davu. Stál blízko nefunkční fontány a byl zabraný do rozhovoru s mužem v poněkud obnošené zbroji, jemuž zakrýval levou půlku obličeje obvaz. Clary se rozhlížela po Amatis a nakonec ji našla, jak tiše sedí na konci jedné lavice, co nejdále od ostatních lovců stínů. Když si všimla Clary, zatvářila se překvapeně a začala vstávat.

Clary už zahlédl i Luke. Zamračil se a tichým hlasem se omluvil muži s obvazem. Vykročil přes místnost ke sloupu, u něhož stáli Simon s Clary, a čím kratší vzdálenost ho od nich dělila, tím byla jeho tvář zachmuřenější. „Co tady děláte? Víte přece, že Spolek zakazuje, aby se jeho shromáždění účastnily děti, a co se týče tebe…“ Slehl pohledem po Simonovi. „Ty by ses teď nejspíš vůbec neměl před inkvizitorem ukazovat, i když s tím asi jen těžko může něco udělat.“ Maličko se usmál. „Tedy alespoň pokud nechce ohrozit jakékoli spojenectví, které by Spolek mohl v budoucnu uzavřít s podsvěťany.“

„Přesně tak.“ Simon zvedl ruku a vesele zamával inkvizitorovi.

Aldertree si ho nevšímal.

„Simone, nech toho. Nepřišli jsme sem bezdůvodně.“ Clary vrazila Lukovi do ruky fotografie Sebastiána. „Tohle je Sebastián Verlac. Pravej Sebastián Verlac.“

Lukův výraz potemněl. Beze slova si prohlédl fotky a Clary mu převyprávěla to, co se dozvěděla od Aline. Simon mezitím nejistě postával vedle nich a přes celý sál vrhal zamračené pohledy na inkvizitora, který ho velice okázale ignoroval.

„A je ten podvodník hodně podobný opravdovému Sebastiánovi?“ zeptal se Luke nakonec.

„Ani ne,“ odpověděla Clary. „Ten falešnej Sebastián byl vyšší. A nejspíš to byl blonďák, protože si určitě barvil vlasy. Takhle černý vlasy totiž nikdo nemá.“ A když jsem se jich dotkla, ulpěla mi barva na prstech, pomyslela si, tuto informaci si však nechala pro sebe.

„Každopádně, Aline chce, abychom ty fotky ukázali tobě a Lightwoodovým. Myslí si, že kdyby věděli, že Sebastián ve skutečnosti nepatřil do rodiny Penhallowových, tak by možná –“

„Její rodiče o tom ještě nevědí, že?“ Luke ukázal na fotografie.

„Asi ne,“ řekla Clary. „Myslím, že šla rovnou za mnou. Chtěla po mně, abych ti to řekla. Tvrdila, že tě lidi poslouchají.“

„Někteří z nich možná ano.“ Luke se ohlédl na muže s obvázanou tváří. „Vlastně jsem právě mluvil s Patrickem Penhallowem. Valentýn byl kdysi jeho dobrým přítelem, takže je možné, že od té doby Penhallowovy nějakým způsobem sledoval. Říkala jsi přece, že vám Hodge tvrdil, že tu měl Valentýn zvědy.“ Vrátil fotografie

247

Clary. „Bohužel, Lightwoodovi se dnešního zasedání Rady nezúčastní. Dnes ráno měl Max pohřeb. Pravděpodobně teď budou na hřbitově.“ Když si všiml Claryina výrazu, dodal: „Byl to opravdu malý pohřeb, Clary. Jen pro rodinu.“

Ale já jsem Jaceova rodina, zaprotestoval tenký hlásek v její hlavě. Vedle něj se však ozval ještě jeden, silnější hlas, který ji překvapil trpkým tónem. Řekl ti, že být v tvé blízkosti je jako pomalu krvácet k smrti. Vážně si myslíš, že něco takového potřebuje, když je teď na Maxově pohřbu?

„Tak by ses u nich možná mohl večer zastavit,“ navrhla Clary.

„Teda víš – myslím, že by jim to mohlo udělat radost. Ať už je Sebastián kdokoli, aspoň nepatří do rodiny jejich přátel.“

„Určitě by jim udělalo větší radost, kdybychom věděli, kde teď je,“ zamumlal Luke. „Nebo kdo jsou Valentýnovi další zvědové. Na to, aby vyřadili z provozu zábrany, jich určitě muselo být víc. Museli to provést přímo z města.“

„Hodge říkal, že Valentýn přišel na to, jak to udělat,“ ozval se Simon. „Říkal, že k prolomení zábran je potřeba dostat do města démoni krev, ale že neexistoval způsob, jak by mohla démoni krev do města proniknout. Teda dokud Valentýn na jeden takovej způsob nepřišel.“

„Na špičku jedné z věží někdo nanesl runu démoni krví,“ povzdechl si Luke, „takže Hodge měl evidentně pravdu. Bohužel, Spolek odjakživa počítal s tím, že je na zábrany naprostý spoleh. Ale i ten nejdůmyslnější hlavolam má vždycky nějaké řešení.“

„Zní to jako ten druh chytrýho plánu, se kterým člověk při hraní her vždycky pohoří,“ poznamenal Simon. „Jakmile se jednomu podaří zabezpečit si pevnost kouzlem totální nedobytnosti, vždycky se hned objeví někdo, kdo přijde na to, jak to tam rozsekat na kousíčky.“

„Simone,“ okřikla ho Clary. „Buď zticha.“

„Není zase tak daleko od pravdy,“ řekl Luke. „Jen ještě nevíme, jak se jim podařilo do města propašovat démoni krev, aniž by to zábrany zaregistrovaly.“ Pokrčil rameny. „Ale to je teď podružný problém. Zábrany už zase fungují, už ale víme, že nejsou stoprocentně spolehlivé. Valentýn se může kdykoli vrátit s ještě větší

armádou a já pochybuji, že bychom se mu dokázali ubránit. Není tu dost lovců stínů, a navíc ti, kdo tu zůstali, mají úplně podrytou morálku.“

„Ale co podsvěťé?“ zeptala se Clary. „Vždyť jsi konzulovi a Spolku vysvětlil, že se musí spojit s podsvěťany.“

„Tohle můžu Malachiášovi a Aldertreemu vysvětlovat do ochraptění, ale pořád to neznamená, že mě budou poslouchat,“ sdělil jí Luke unaveně. „Jediný důvod, proč mi tu dovolili zůstat, je ten, že Spolek odhlasoval, že si mě tu nechají jako poradce. A to ještě jen díky tomu, že spoustě z nich zachránila moje smečka krk. Ale neznamená to, že touží po tom, aby se do Idrisu nahrnulo ještě víc podsvěťanů –“

Někdo vykřikl.

Amatis stála vedle lavice, dlaní si zakrývala ústa a upírala pohled ke vchodu do Síně. Ve dveřích stál se zářícím sluncem v zádech nějaký muž. Nejdřív byl vidět jen jeho obrys, pak ale postoupil o krok do Síně, takže mu Clary konečně viděla do obličeje.

Byl to Valentýn.

Z nějakého důvodu si Clary ze všeho nejdřív všimla toho, že je hladce oholen. Vypadal tak mladší, o něco podobnější rozzlobenému mladíkovi, kterého jí ukázal Ithuriel. Namísto bojového oděvu měl na sobě elegantně střižený oblek s úzkými proužky a kravatu. Nebyl ozbrojen. Vypadal jako obyčejný chodec v ulicích Manhattanu. Klidně by to mohl být i něčí otec.

Nepodíval se na Clary, vlastně její přítomnost vůbec nevzal na vědomí. Když však kráčel úzkou uličkou mezi lavicemi, upřeně se díval na Luka.

Jak sem může jen tak přijít bez jediné zbraně? přemýšlela Clary a vzápětí dostala na svou otázku odpověď: inkvizitor Aldertree zařval jako raněný medvěd, vytrhl se Malachiášovi, který se ho snažil zadržet, klopýtavě seběhl po schodech z pódia a vrhl se na Valentýna.

Proletěl Valentýnovým tělem, jako když nůž prořízne list papíru. S výrazem prozrazujícím jen mírný zájem se Valentýn otočil a sledoval, jak inkvizitor ztrácí rovnováhu, vráží do sloupu a

249

neohrabaně padá k zemi, kde zůstal ležet jak široký, tak dlouhý. K Aldertreemu přiběhl konzul a sehnul se, aby mu pomohl na nohy.

Ve tváři se mu přitom zračilo jen nedokonale zakryté opovržení. Clary se zamyslela nad tím, zda byl ten pohrdavý výraz určen Valentýnovi, nebo spíše Aldertreemu, který ze sebe udělal blázna.

Místností proběhlo další slabé zašumění. Inkvizitor pištěl a mrskal sebou jako potkan v pasti, Malachiáš ho však pevně držel za paže, zatímco Valentýn kráčel ke středu sálu a jim dvěma už nevěnoval ani jediný pohled. Lovci stínů, kteří se shlukli kolem lavic, se nyní rozestoupili jako vody Rudého moře před Mojžíšem, a umožnili tak Valentýnovi volný průchod středem místnosti. Clary se otřásla, když se přiblížil k místu, kde s Lukem a Simonem stáli. Je to jenom projekce, přesvědčovala se. Vlastně tu vůbec není. Nemůže ti ublížit.

Za ní se Simon klepal strachy. Clary ho vzala za ruku a právě v tu chvíli se Valentýn zastavil na schodech na pódium, otočil se a podíval se přímo na ni. Jeho lhostejný pohled po ní přejel od hlavy až k patě, Simona zcela přeskočil a nakonec se zastavil u Luka.

„Luciáne,“ promluvil Valentýn.

Luke se mu klidně zadíval do očí, ale nic neřekl. Clary si pomyslela, že od setkání v Renwickově nemocnici je tohle vlastně první chvíle, kdy se ti dva ocitli ve stejné místnosti. Tehdy byl Luke navíc polomrtvý únavou z boje a celý zakrvácený. Bylo teď snazší všimnout si všeho, čím se oba muži vzájemně lišili a v čem se naopak podobali. Luke měl na sobě otrhanou flanelovou košili a džíny, Valentýn zase krásný a zcela jistě velmi drahý oblek. Luke byl v obličeji zarostlý a měl prošedivělé vlasy, zato Valentýn vypadal téměř stejně, jako když mu bylo pětadvacet – jen ve tváři působil o něco chladněji a drsněji, jako by se s přibývajícími léty pomalu, ale jistě měnil v kámen.

„Slyšel jsem, že tě Spolek přizval k zasedání Rady,“ pokračoval Valentýn. „Vlastně to docela sedí k tomuhle prohnilému Spolku, prolezlému korupcí a podbízivostí – že do sebe vpustil zdegenerované rasy.“ Říkal to klidným hlasem, dokonce s jistým náznakem veselí, takže nebylo snadné odhalit v jeho slovech všechen jed nebo uvěřit tomu, že je myslí vážně. Jeho pohled se vrátil ke

Clary. „Clarisso, přivedla jsi sem toho upíra, jak vidím,“ řekl. „Až se všechno trochu usadí, vážně si musíme promluvit o tom, jaké domácí mazlíčky budeš smět chovat.“

Ze Simonova hrdla vyšlo jakési hluboké zavrčení. Clary mu silně stiskla ruku – tak silně, že by se jí ještě nedávno s bolestí vyškubl. Teď se však zdálo, že to ani necítil. „Nech to,“ zašeptala mu. „Prostě to nech být.“

Valentýn už jim stejně přestal věnovat pozornost. Vystoupil po schodech na pódium a zadíval se na srocení lovců stínů pod sebou.

„Tolik známých tváří,“ poznamenal. „Patrick. Malachiáš. Amatis.“ Amatis strnula a v očích jí zaplála nenávist.

Inkvizitor se stále ještě snažil vyprostit z Malachiášova sevření. Valentýn na něm spočinul lehce pobaveným pohledem. „A jsi tu dokonce i ty, Aldertree. Slyšel jsem, že jsi tak trochu odpovědný za smrt mého starého přítele Hodge Starkweathera. Obrovská škoda.“

Lukovi se konečně vrátil hlas. „Takže se přiznáváš,“ řekl.

„Přiznáváš se, že jsi zničil zábrany. A poslal sem démony.“

„Ano, poslal jsem je sem já,“ přikývl Valentýn. „A mohu jich sem poslat ještě víc. Ale to přece Spolek – i když je tak bezmezně hloupý – musel čekat, ne? Ty jsi to přece čekal, Luciáne, že ano?“

Luke se na něj díval vážnýma modrýma očima. „Ano, čekal. Ale já tě znám, Valentýne. Tak co, přišel jsi sem smlouvat, nebo se vychloubat?“

„Ani jedno, ani druhé.“ Valentýn se rozhlédl po mlčícím davu.

„Nepotřebuji s nikým smlouvat,“ řekl, a přestože mluvil klidně, jeho hlas se Síní rozléhal, jako by vycházel z reproduktoru. „A netoužím se ničím vychloubat. Vůbec mě netěší, že jsem způsobil smrt tolika lovců stínů. Už tak je nás v tomto světě, který nás zoufale potřebuje, žalostně málo. Ale tak si to přece Spolek přeje, že? Je to jen další z jeho nesmyslných pravidel, která mají za cíl pouze utiskovat řadové lovce stínů. Udělal jsem to, co jsem udělal, protože jsem musel. Udělal jsem to, protože to byl jediný způsob, jak přimět Spolek, aby mi naslouchal. Lovci stínů neumírali kvůli mně – umírali proto, že mě Spolek ignoroval.“ Přes hlavy ostatních lovců stínů zachytil Aldertreeho pohled. V inkvizitorově bledém obličeji se každou chvíli objevil tik. „Tolik z vás kdysi patřilo do mého Kruhu,“ pronesl

251

Valentýn pomalu. „Obracím se nyní k vám, stejně jako k těm, kdo o Kruhu věděli, avšak stáli mimo něj. Vzpomínáte si, co jsem před patnácti lety předpovídal? Že pokud se nepostavíme proti Dohodám, bude Alicante, naše drahé hlavní město, zaplaveno odpornými, slizkými hordami hybridů, degenerovaných tvorů, kteří pod nohama rozdrtí vše, co je nám drahé. A právě to se teď stalo. Gard lehl popelem, portál je zničený a v ulicích se nám prohánějí příšery. Troufá si nám poroučet lůza, bezcenní pololidé. Proto se vás, přátelé i nepřátelé, mí bratři pod vládou Anděla, nyní ptám – už mi věříte?“ A pak burácejícím hlasem zopakoval: „TAK UŽ MI VĚŘÍTE?“

Zkoumal celý sál pohledem, jako by očekával odpověď. Žádnou však nedostal, obracelo se k němu pouze moře mlčenlivých tváří.

„Valentýne.“ Ticho porušil Lukův mírný hlas. „Copak nevidíš, co jsi způsobil? Dohody, kterých ses tolik obával, nepostavily podsvěťany na roveň lovcům stínů. Ani nepřinesly pololidem místo v Radě. Veškerá odvěká nenávist zůstala zachována. Právě do této nenávisti jsi měl vložit důvěru, to jsi ale neudělal, nemohl jsi, a teď jsi nám navíc dal to jediné, co by nás kdy mohlo skutečně spojit.“ Jeho oči se zabodávaly do Valentýnových. „Společného nepřítele.“

Do Valentýnova bledého obličeje se nahrnulo trochu červené barvy. „Já nejsem nepřítel. Nejsem nepřítel nefilim. Nepřítel jsi ty. To ty se je snažíš svést k válce, v níž nemohou zvítězit. Myslíš si snad, že nemám k dispozici víc démonů, než které už jste viděli? Ti představovali jen zlomek ze všech pomocníků, které si sem mohu přivolat.“

„Nás je ale také mnohem víc,“ prohlásil Luke. „Víc nefilim a víc podsvěťanů.“

„Podsvětanů,“ ušklíbl se Valentýn. „Ti vezmou do zaječích při první známce skutečného nebezpečí. Nefilim jsou zrozeni k životu bojovníků, k ochraně tohoto světa, který však nenávidí takové, jako jsi ty. To, že vlkodlakům působí stříbro popáleniny a děti noci dokáže denní světlo sežehnout na troud, má svůj důvod.“

„Ale pro mě to neplatí,“ prohlásil Simon pevným, jasným hlasem, i když mu Clary drtila v sevření ruku. „Jsem tady a klidně si stojím na světle –“

Valentýn se jen zasmál. „Viděl jsem, jak se dusíš Božím jménem, upíre,“ řekl. „A co se týče toho, proč se můžeš vystavovat dennímu světlu…“ Odmlčel se a roztáhl rty do úsměvu. „Jsi prostě jen určitá anomálie. Hříčka přírody. Ale pořád pouze obyčejné monstrum.“

Monstrum. Clary si vzpomněla, co jí Valentýn řekl tehdy na lodi: Tvá matka mi řekla, že jsem z jejího prvního dítěte udělal monstrum. Opustila mě, abych nemohl totéž udělat i s tím druhým.

Jace. Myšlenka na jeho jméno ji zabolela. Po tom všem, co Valentýn udělal, se tady odvažuje mluvit o monstrech…

„Jediné monstrum jste tady vy!“ vykřikla proti své vůli a navzdory svému odhodlání zůstat zticha. „Viděla jsem Ithuriela,“ pokračovala, když se k ní Valentýn překvapeně otočil. „Vím všechno

–“

„O tom pochybuji,“ přerušil ji Valentýn. „Kdybys věděla všechno, držela bys jazyk za zuby. Když už ne kvůli sobě, tak kvůli svému bratrovi.“

Vůbec tady přede mnou nezkoušejte mluvit o Jaceovi! měla Clary chuť vykřiknout, nečekaně ji však zastavil jiný hlas, chladný ženský hlas, nebojácný a plný hořkosti.

„A co můj bratr?“ Amatis stála pod pódiem a dívala se nahoru na Valentýna. Luke sebou překvapeně trhnul a zavrtěl na ni hlavou, ona mu však nevěnovala pozornost.

Valentýn se zamračil. „A co má být s Luciánem?“ Clary měla pocit, že ho Amatisina otázka znepokojila, možná to ale bylo už jen tím, že proti němu Amatis vystoupila a odvážila se s ním pustit do diskuze. Už před léty ji odepsal jako slabou bytost, která by mu s největší pravděpodobností nedokázala odporovat. Valentýn nikdy nebyl zrovna nadšený z toho, když ho někdo něčím překvapil.

„Řekl jsi mi, že už to není můj bratr,“ odpověděla Amatis. „Vzal jsi mi Stephena. Zničil jsi moji rodinu. Tvrdíš, že nejsi nepřítelem nefilim, ale zároveň nás všechny štveš proti sobě, rodinu proti rodině, a bez nejmenších výčitek svědomí ničíš naše životy. Říkal jsi, že nenávidíš Spolek, ale právě ty jsi z něj udělal to, co je teď – malichernou, paranoidní organizaci. Dřív přece lovci stínů věřili jeden druhému. A ty jsi to změnil. Tohle ti nikdy neodpustím.“ Třásl se jí hlas. „Ani to, že jsem se kvůli tobě k Luciánovi chovala, jako by

253

přestal být mým bratrem. To ti nikdy nezapomenu. A sobě zase nezapomenu to, že jsem tě poslouchala.“

„Amatis…“ Luke udělal krok vpřed, jeho sestra však zvedla ruku, aby ho umlčela. V očích se jí leskly slzy, avšak držela se zpříma, a když znovu promluvila, zněl její hlas pevně a rozhodně.

„Byly doby, kdy jsme byli všichni ochotní tě poslouchat, Valentýne,“ řekla. „A z našeho svědomí to už nikdo nevymaže. Ale své chyby už nebudeme opakovat. Už ne. Ty doby jsou pryč. Je tu snad někdo, kdo se mnou nesouhlasí?“

Clary zvedla hlavu a rozhlédla se po přítomných lovcích stínů. Zdálo se jí, že vypadají jen jako hrubá skica davu s bílými skvrnami místo obličejů. Všimla si Patricka Penhallowa zatínajícího zuby a inkvizitora, který se třásl jako osika ve větru. A Malachiáše, z jehož hladké snědé tváře se nedalo vůbec nic vyčíst.

Nikdo neřekl ani slovo.

Kdyby Clary čekala, že se Valentýn rozzlobí na lovce stínů, do jejichž čela se hodlal postavit, za jejich mlčení, byla by zklamaná. Až na to, že mu ve tváři přeskočil drobný sval, se jeho výraz vůbec nezměnil. Jako by takovou odpověď čekal. Jako by si to všechno předem naplánoval.

„Dobrá tedy,“ řekl. „Když neustoupíte před rozumem, budete muset ustoupit před silou. Už jsem vám dokázal, že jsem schopný zneškodnit zábrany kolem města. Vidím, že se vám je podařilo obnovit, to je ale zcela nepodstatné. Svůj útok mohu kdykoli zopakovat. Takže buď přistoupíte na mé požadavky, nebo se ocitnete tváří v tvář všem démonům, jež dokáže přivolat Meč smrti. Řeknu jim, aby nikoho z vás nešetřili, ani jednoho muže, ženu či dítě. Rozhodnutí je na vás.“

V sále to zašumělo. Luke na Valentýna nevěřícně zíral. „Ty bys byl schopný záměrně vyhladit svůj vlastní lid, Valentýne?“

„Někdy je potřeba vyplít rostliny napadené škůdci, aby se zachránila celá zahrada,“ prohlásil Valentýn. „A pokud škůdci napadnou všechny rostliny…“ Otočil se zpět ke zděšenému davu.

„Rozhodnutí je na vás,“ pokračoval. „Mám Pohár smrti. Pokud budu muset, založím nové pokolení lovců stínů, které sám stvořím i vychovám. Ale dám vám ještě jednu šanci. Jestli Spolek převede

všechny pravomoci Rady na moji osobu a přijme moje svrchované, ničím neomezené velení, uchráním vás před zkázou. Všichni lovci stínů složí přísahu poslušnosti a přijmou trvalou runu věrnosti, která je bude spojovat se mnou. Tak zní mé podmínky.“

Rozhostilo se ticho. Amatis si vyděšeně zakrývala rukou ústa. Celá místnost se Clary houpala před očima, takže se proměnila ve vířící šmouhy. Na to přece nemůžou přistoupit, myslela si. To nejde. Ale copak měli na vybranou? Copak měli vůbec někdy na vybranou? Valentýn je drží v hrsti, pomyslela si otupěle, stejně jako mě a Jace, protože z nás udělal to, co jsme. Všechny nás s ním pojí naše vlastní krev.

Ticho trvalo jen chvíli, i když Clary to přišlo jako celé hodiny. Náhle se Síní rozlehl pištivý hlásek – vysoký, roztřesený hlas inkvizitora. „Svrchované a ničím neomezené velení?“ vypískl.

„Tvoje velení?“

„Aldertree…“ Konzul se ho pokusil zadržet, inkvizitor však byl příliš rychlý. Vytrhl se mu a rozběhl se k pódiu. Přitom neustále něco vykřikoval, pořád dokola ta stejná slova, jako by už nadobro přišel o rozum, a obracel oči v sloup, až z nich byla vidět jen bělma. Odstrčil Amatis stranou, vyškobrtal po schodech na pódium a stanul tváří v tvář Valentýnovi. „Já jsem inkvizitor, rozumíš? Inkvizitor!“ rozkřikl se na něj. „Jsem součástí Spolku! A Rady! To já tu stanovuji pravidla, ne ty! Já tu velím, ne ty! A tohle ti nedovolím, ty jeden povýšený, odporný démoní poskoku –“

Valentýn s výrazem, který se velmi nápadně podobal nudě, natáhl ruku, skoro jako by ji chtěl inkvizitorovi položit na rameno. Samozřejmě že Valentýn se nemohl ničeho dotknout, vždyť tu byl přítomen jen jako projekce – ale pak Clary překvapením zalapala po dechu, protože Valentýnova ruka prošla skrze inkvizitorovu kůži, kosti a svaly a zmizela v jeho prsou. Uplynula vteřina – jediná vteřina, během níž celá Síň s otevřenými ústy zírala na Valentýnovu levou ruku, která byla neskutečně, až po zápěstí zabořena do Aldertreeho hrudi. Pak Valentýn prudce škubl zápěstím doleva a trochu jim přitom pootočil, jako by se snažil rozhýbat nepoddajný, zrezivělý knoflík u dveří.

Inkvizitor krátce vykřikl a jeho tělo zcela ochablo.

255

Než se skácel k zemi, vytáhl Valentýn ruku z jeho prsou. Leskla se krví a až do poloviny předloktí ji pokrývala rudá rukavice, která se vsakovala do vlněné látky drahého obleku. Spustil zakrvácenou ruku podél těla a rozhlédl se po davu strnulém hrůzou. Jeho pohled se zastavil u Luka. Pomalu promluvil. „Dávám vám čas do zítřejší půlnoci, abyste zvážili mé podmínky. Do té doby se má armáda v celé své síle sešikuje na Brocéliandské pláni. Pokud od Spolku včas neobdržím zprávu, že se mi vzdáváte, vtrhnu se svým vojskem do Alicante a tentokrát už tu po nás nezůstane jediná živá duše. Přemýšlejte o mých podmínkách. Dobře využijte čas, který jsem vám dal.“

A s těmi slovy zmizel.

14

V TEMNÉM LESE

„To jsou mi věci,“ řekl Jace, aniž by zatím jedinkrát pohlédl Claryiným směrem – vlastně se na ni nepodíval už od chvíle, kdy se Simonem dorazila k domu, v němž teď Lightwoodovi bydleli. Opíral se o jedno z vysokých oken v obývacím pokoji a pozoroval rychle tmavnoucí nebe nad městem. „Člověk nemůže jít ani na pohřeb svého devítiletého bratra, aby nepřišel o všechnu legraci.“

„Jaci,“ okřikl ho Alek unaveným hlasem. „Nech toho.“

Alek seděl shrbený v jednom z ošoupaných křesel s vysokým polstrováním. Nic jiného v místnosti k sezení nebylo. Dům působil podivným, cizím dojmem jako všechny domy patřící neznámým lidem. Stěny byly polepené přezdobenými tapetami s květinovým vzorem v pastelových barvách a všechno v domě bylo alespoň trochu ošoupané nebo roztrhané. Na stolku vedle Aleka stála skleněná mísa plná čokoládových bonbónů. Vyhladovělá Clary jich pár spořádala, byly však vyschlé a drolily se. Přemýšlela, jací lidé tady asi předtím bydleli. Nejspíš ten druh lidí, kteří utečou, když začne jít do tuhého, pomyslela si kysele. Zasloužili si, aby se do jejich domu nastěhoval někdo jiný.

„Čeho mám nechat?“ ohradil se Jace. Venku už se setmělo natolik, že se teď v okenním skle odrážel jeho obličej. Jeho oči se zdály být úplně černé. Na sobě měl smuteční šaty lovců stínů – na pohřby se tu nenosila černá barva, ta totiž byla spojena se zbrojí a bojem. Barvou smrti byla bílá. Na límci a manžetách bílé bundy, kterou měl Jace na sobě, byly vyšité rudé runy. Na rozdíl od bojových run, které představovaly symboly útoku nebo obrany, mluvily tyto runy mírnějším jazykem žalu a smíření. Kolem zápěstí se mu ovíjely tepané náramky, zdobené stejnými runami. Podobně byl oblečený i Alek, celý v bílém a s rudozlatými runami na šatech. Tmavá barva jeho vlasů se tím zdála být ještě výraznější.

257

Clary si pomyslela, že Jace vypadá v bílém oblečení, na rozdíl od Aleka, jako anděl. I když spíše jako anděl pomsty.

„Ty se přece nezlobíš na Clary. Nebo na Simona,“ pokračoval Alek. „Tedy aspoň si myslím, že se nezlobíš na Simona,“ dodal a znepokojeně se zamračil.

Clary čekala, že mu Jace odsekne nějakou vzteklou poznámkou, on však řekl jen: „Clary ví, že se na ni nezlobím.“

Simon, který se lokty opíral o opěradlo pohovky, zvedl oči ke stropu, ale nijak to nekomentoval. Místo toho prohlásil: „Jenom nechápu, jak se Valentýnovi podařilo zabít inkvizitora. Myslel jsem si, že se projekce nemůžou ničeho dotýkat.“

„Neměly by,“ řekl Alek. „Jsou to jen optické iluze. V podstatě jen takový barevný vzduch.“

„Ale v tomhle případě ne. Sáhl dovnitř inkvizitora a otočil rukou…“ Clary se při té vzpomínce otřásla. „Byla z toho spousta krve.“

„Zřejmě takový menší bonus pro tebe,“ řekl Jace Simonovi.

Simon se nenechal vyvést z míry. „Už se vůbec někdy stalo, že by některej inkvizitor umřel jinak než strašlivou smrtí?“ zapřemýšlel nahlas. „Vždyť je to s nima jako s bubeníkama ze Spinal Tap.“

Alek si přejel rukou po tváři. „Nemůžu uvěřit tomu, že o tom naši rodiče ještě nevědí,“ řekl. „A nebudu předstírat, že se těším na to, až jim to řeknu.“

„A kde jsou vaši teď?“ zeptala se Clary. „Myslela jsem, že jsou nahoře.“

Alek zavrtěl hlavou. „Jsou ještě v nekropoli. U Maxova hrobu.

Poslali nás domů. Chtěli tam být chvilku sami.“

„A co Isabela?“ chtěl vědět Simon. „Kde je?“

Z Jaceovy tváře se vytratila i poslední špetka humoru. „Odmítá vyjít ze svého pokoje,“ řekl. „Myslí si, že to, co se stalo Maxovi, byla její chyba. Ani nechtěla jít na pohřeb.“

„Zkoušeli jste s ní mluvit?“

„Ne,“ odsekl Jace. „Ale zkoušeli jsme ji několikrát praštit do obličeje. Proč, myslíš si, že jí to nepomohlo?“

„Jenom jsem se zeptal,“ uklidňoval ho Simon.

„Řekneme jí, že Sebastián vlastně nebyl Sebastián,“ rozhodl Alek. „Možná se pak bude cítit líp. Je přesvědčená, že si měla všimnout, že bylo na Sebastiánovi něco divného, ale jestli to byl zvěd…“ Alek pokrčil rameny. „Nikdo si na něm nevšiml ničeho divného. Dokonce ani Penhallowovi.“

„Mně bylo hned jasné, že je to kretén,“ upozornil ho Jace.

„Ano, ale jen proto, že…“ Alek se zabořil hlouběji do křesla. Vypadal vyčerpaně a jeho bledá tvář skoro splývala s bílou naškrobenou košilí. „Ale to je jedno. Až se dozví, čím nám Valentýn hrozí, stejně nebude nic, co by jí zvedlo náladu.“

„A myslíte si, že by to vážně udělal?“ zeptala se Clary. „Že by poslal proti nefilim armádu démonů? Vždyť je to pořád ještě lovec stínů, ne? Přece by nedokázal zničit svoje vlastní lidi.“

„Ani na vlastních dětech mu nezáleželo natolik, aby je nezničil,“ usadil ji Jace a zachytil její pohled. Dívali se jeden na druhého. „Tak proč si myslíš, že mu bude záležet na vlastních lidech?“

Alek přeskakoval pohledem z jednoho na druhého a z jeho nechápavého výrazu Clary vytušila, že mu Jace ještě neřekl o Ithurielovi. Tvářil se nechápavě a z očí mu čišel smutek. „Jaci…“

„Ale jedna věc se tím vším vysvětluje,“ pokračoval Jace, aniž by Alekovi věnoval jediný pohled. „Krasomil zkoušel použít na všechny věci, které Sebastián nechal ve svém pokoji, sledovací runu. Chtěl zjistit, jestli bychom ho tak nemohli vystopovat. Ale říkal, že mu nic z toho, co jsme mu dali, vůbec nic nenapovídá. Že z těch věcí nedokáže nic vyčíst.“

„A co to znamená?“

„Byly to věci Sebastiána Verlaca. Falešný Sebastián si je nejspíš vzal, když ho přepadli. A Krasomil z nich nedokázal nic zjistit, protože skutečný Sebastián –“

„Je nejspíš mrtvý,“ dořekl za něj Alek. „A ten Sebastián, kterého známe, je moc chytrý na to, aby nám tu po sobě nechal nějakou věc, podle které bychom ho mohli vystopovat. Protože člověk se nedá vystopovat z jakéhokoli předmětu. Musí to být něco, co je s danou osobou hodně úzce spojené. Nějaký šperk, který se dědí v rodině, nebo stéla nebo třeba hřeben s několika zachycenými vlasy, prostě něco takového.“

259

„A to je velká škoda,“ řekl Jace, „protože kdybychom ho mohli sledovat, nejspíš by nás zavedl přímo k Valentýnovi. Určitě hned utíkal za svým pánem, aby mu předal všechny informace. Nejspíš mu řekl i všechno o té Hodgeově potrhlé teorii s jezerem-zrcadlem.“

„Možná ta teorie nebyla zase tak potrhlá,“ namítl Alek. „Na všech cestách, které vedou k jezeru, teď hlídkují stráže a jsou tam zábrany, které je upozorní, kdyby se k jezeru někdo přenesl portálem.“

„No výborně. Teď už se všichni cítíme mnohem bezpečněji.“ Jace se opřel zády o zeď.

„Já jenom nechápu,“ ozval se Simon, „proč tady Sebastián zůstával. Po tom, co udělal Izzy a Maxovi, mu přece muselo být jasný, že ho nakonec dopadnou, už nemohl nic předstírat. Teda chci říct, i když si myslel, že Izzy zabil, ne jenom omráčil, jak by asi tak vysvětlil to, že jsou oba dva mrtví a jemu nikdo nezkřivil ani vlásek? Ne ne, ten už byl pěkně v háji. Tak proč tady zůstával i během bitvy? Proč chodil nahoru do Gardu? Kvůli mně? Jsem si dost jistej, že mu bylo úplně jedno, jestli to přežiju, nebo umřu.“

„Teďmu ale křivdíš,“ napomenul ho Jace. „Určitě by byl mnohem raději, kdybys umřel.“

„Já si teda myslím,“ řekla Clary, „že tady zůstal kvůli mně.“

Jaceovy oči se zlatě zablýskly. „Kvůli tobě? Myslíš, že doufal v další vášnivé rande?“

Clary cítila, jak jí hoří tváře. „Ne. A naše rande vůbec nebylo vášnivý. Vlastně to ani nebylo rande. Ale o to tady nejde. Když přišel do Síně, pořád se mě pokoušel přimět, abych si s ním šla promluvit ven. Něco ode mě chtěl, jenom nevím co.“

„Možná chtěl tebe,“ řekl Jace. Když si všiml Claryina výrazu, dodal: „Takhle jsem to nemyslel. Chtěl jsem říct, že tě možná chtěl odvést k Valentýnovi.“

„Valentýnovi na mně nesejde,“ nesouhlasila s ním Clary.

„Vždycky mu záleželo jedině na tobě.“

Hluboko v Jaceových očích se něco mihlo. „Vážně ti to tak přijde?“ Jeho pohled byl děsivě prázdný. „Po tom, co se stalo na té lodi, už se zajímá jen o tebe. Což znamená, že musíš být opatrná.

Hodně opatrná. Vlastně by ti vůbec nezaškodilo, kdybys příštích pár dní nechodila ven. Můžeš se zamknout ve svém pokoji jako Isabela.“

„To rozhodně nemám v plánu.“

„Samozřejmě že ne,“ odfrkl si Jace, „ty totiž žiješ jen proto, abys mě mučila, nemám pravdu?“

„Jaci, celej svět se netočí jenom kolem tebe,“ odsekla mu Clary vztekle.

„Možná ne,“ připustil Jace, „ale musíš uznat, že většina světa ano.“

Clary se podařilo potlačit v sobě nutkání začít křičet.

Simon si odkašlal. „Když už mluvíme o Isabele – což vlastně pořád děláme, ale říkal jsem si, že se o tom radši zmíním dřív, než se do té hádky pořádně vložíte – myslím, že bych si s ní měl jít promluvit.“

„Ty?“ podivil se Alek a pak, zřejmě trochu v rozpacích nad tím, jak se nechal Simonovým návrhem vyvést z míry, chvatně dodal: „Já jen – odmítá vyjít z pokoje, i když ji o to požádá její vlastní rodina. Proč by měla poslouchat tebe?“

„Možná právě proto, že nejsem její rodina,“ odpověděl Simon. Stál vzpřímeně, s rukama v kapsách. Když předtím Clary seděla těsně vedle něj, všimla si, že se mu kolem krku pořád ještě táhne tenká bílá čára, upomínka na to, jak mu Valentýn prořízl hrdlo, a i jizvy na zápěstích byly stále vidět. Četná setkání se světem lovců stínů ho změnila, a to nejen na povrchu nebo v krvi – ta změna sahala ještě hlouběji. Držel se zcela zpříma, bradu měl zdviženou a Jaceovy a Alekovy kousavé poznámky se od něj odrážely, jako by mu na nich vůbec nezáleželo. Simon, kterého by tito dva mladí lovců stínů děsili, nebo přinejmenším přiváděli do rozpaků, byl pryč.

Znenadání ji píchlo u srdce a po chvíli si uvědomila, čím to bylo. Bylo to tím, že jí chyběl – chyběl jí Simon. Simon, jaký byl předtím.

„Myslím, že půjdu zkusit, jestli se mnou Isabela bude ochotna mluvit,“ řekl Simon. „Za zkoušku nic nedám.“

„Ale už je skoro tma,“ namítla Clary. „Slíbili jsme Lukovi a Amatis, že se vrátíme do západu slunce.“

261

„Doprovodím tě domů,“ nabídl jí Jace. „A co se týče Simona, ten si pak ve tmě určitě zvládne najít cestu sám, nemám pravdu, Simone?“

„Jistěže ano,“ přitakal Alek rozhořčeně, jako by tím chtěl napravit to, jak před chvílí Simona podceňoval. „Je to přece upír…“ dodal. „A teď mi došlo, že sis nejspíš dělal legraci. No nic, mě si nevšímejte.“

Simon se usmál. Clary otevřela pusu a chystala se protestovat – a pak ji zase zavřela. Rozhodla se nic neříkat, částečně proto, že si sama uvědomovala, že k tomu nemá žádný důvod – a částečně také kvůli pohledu, který Jace upíral na Simona stojícího za ní a který ji tak překvapil, že ztratila řeč. Zdálo se jí, že se v něm mísí pobavení s vděčností, co však pro ni bylo největším překvapením, také s jistou dávkou respektu.

Od nového domu Lightwoodových to byla k Amatis jen krátká procházka, čehož Clary trochu litovala. Nedokázala se zbavit pocitu, že každá chvíle, již stráví s Jacem, je určitým způsobem vzácná a pomíjivá a že se oba blíží k nějaké pomyslné hranici, která je od sebe navždy oddělí.

Vrhla na něj postranní pohled. Díval se přímo před sebe, téměř jako by tam Clary nebyla. Jeho profil se jasně a ostře rýsoval proti čarodějným světlům, která zářila na ulicích. Na kraji tváře se mu vlnil pramen vlasů a jen napůl zakrýval bílou jizvičku na spánku, kde měl kdysi Jace nějaké znamení. Všimla si, že se mu u krku třpytí kovový řetízek, na němž visel prsten Morgensternů. Levou ruku už neměl obvázanou, klouby prstů však na ní byly stále ještě rozedřené. Takže se opravdu uzdravoval jako obyčejný člověk, jak mu to nařídil Alek.

Zachvěla se. Jace se na ni podíval. „Je ti zima?“

„Jenom jsem přemýšlela,“ řekla. „Překvapuje mě, že Valentýn zaútočil na inkvizitora, a ne na Luka. Inkvizitor přece patří k lovcům stínů, a Luke – Luke je podsvěťan. A navíc ho Valentýn nenávidí.“

„Ale svým způsobem ho i respektuje, i když je to podsvěťan,“ uvažoval Jace a Clary si vzpomněla na to, jak se před chvílí díval na Simona. Pak se tu myšlenku rychle pokusila vyhnat z hlavy.

Nenáviděla pomyšlení na to, že by mohl být Jace v něčem podobný Valentýnovi, i když šlo o tak podružnou záležitost, jako je pohled.

„Luke se snaží přimět Spolek ke změně, k tomu, aby začal přemýšlet jinak. A přesně o to usiloval i Valentýn, i když jeho záměr byl – no, řekněme dost odlišný. Luke je průkopník. Chce věci změnit. Zato inkvizitor pro Valentýna představuje starou, úzkoprsou podobu Spolku, kterou tolik nenávidí.“

„A navíc byli kdysi Luke s Valentýnem přátelé,“ řekla Clary.

„Stopy věcí, dávných let,“ řekl Jace a Clary podle ironického tónu v jeho hlase poznala, že něco cituje. „Bohužel, největší nenávist člověk dokáže cítit právě k těm, na kterých mu kdysi záleželo. Řekl bych, že Valentýn má s Lukem v plánu něco opravdu speciálního, až se dostane k moci.“

„Ale on se k moci nedostane,“ prohlásila Clary, a když na to Jace nic neodpověděl, pokračovala silnějším hlasem. „On nevyhraje – nemůže. Vždyť on doopravdy nechce válku, ne proti lovcům stínů a navíc podsvěťanům –“

„A proč si myslíš, že budou lovci stínů ochotní bojovat společně s podsvěťany?“ zeptal se jí Jace. Pořád ještě se na ni ani nepodíval. Šli vedle sebe po ulici podél kanálu a on se se zaťatými zuby díval na vodu. „Jenom proto, že to říká Luke? Luke je idealista.“

„Copak je na tom něco špatnýho?“

„Není. Jenže já takový nejsem,“ řekl Jace a Clary se z toho jeho prázdného hlasu sevřelo srdce. Beznaděj, vztek, nenávist. To jsou pocity vlastní démonům. Chová se tak, jak si myslí, že by se chovat měl.

Došli k Amatisinu domu. Clary se zastavila pod schody a otočila se k němu. „Ale možná,“ řekla, „možná nejsi ani jako on.“

Na ta slova sebou Jace trochu trhnul, možná to ale bylo jen tím, s jakou rozhodností tu větu pronesla. Otočil hlavu a podíval se na ni, nejspíš úplně poprvé od chvíle, kdy odešli z domu Lightwoodových.

„Clary –“ začal a pak se zhluboka nadechl. „Máš na rukávu krev. Jsi zraněná?“

Přiblížil se k ní a vzal ji za zápěstí. Clary se podívala dolů a ke svému překvapení zjistila, že má Jace pravdu – na pravém rukávu jejího kabátu ulpěla nepravidelná rudá skvrnka. Podivné na ní bylo

263

to, že byla stále ještě jasně červená. Neměla by mít zaschlá krev tmavší odstín? Zamračila se. „To není moje krev.“

Trochu se uvolnil a přestal jí svírat zápěstí takovou silou. „Takže je inkvizitorova?“

Zavrtěla hlavou. „Myslím, že nejspíš bude Sebastiánova.“

„Sebastiánova krev?“

„Jo – vzpomínáš, když večer přišel do Síně? Krvácel ze škrábanců na tváři. Nejspíš ho poškrábala Isabela, ale to je jedno – sáhla jsem mu na obličej a asi jsem se přitom umazala od krve.“ Prohlédla si rukáv pečlivěji. „Myslela jsem si, že Amatis ten kabát vyprala, ale nejspíš ne.“

Čekala, že ji teď Jace pustí, on ji však ještě dlouho držel za zápěstí, zkoumal pohledem krvavý flíček a až po chvíli jí ruku pustil, evidentně spokojený. „Díky.“

Zůstala na něj zírat a pak zavrtěla hlavou. „Ty asi nemáš v úmyslu mi sdělit, co se teď právě stalo, co?“

„Ani náhodou.“

Zoufale vyhodila ruce do vzduchu. „Já jdu dovnitř. Zatím se měj.“

Otočila se a vyšla po schodech ke vchodovým dveřím Amatisina domu. Nemohla tedy tušit, že jakmile se k Jaceovi obrátila zády, zmizel mu z tváře úsměv, ani že když se za ní zavřely dveře, zůstal tam ještě dlouhou dobu stát ve tmě, díval se za ní a mezi prsty mnul krátký kousek nitě.

„Isabelo,“ zavolal Simon. Její pokoj našel až na několikátý pokus, když se však zpoza dveří, před nimiž právě stál, ozvalo rozhodné

„Jdi pryč!“, pochopil, že tentokrát se trefil. „Isabelo, pusť mě dovnitř.“

Ozvala se tlumená rána a dveře se lehce otřásly, jako by na ně Isabela něco hodila. Nejspíš botu. „Nechci mluvit s tebou ani s Clary. Nechci mluvit vůbec s nikým. Nech mě na pokoji, Simone.“

„Clary tady není,“ ujistil ji Simon. „A já nikam nepůjdu, dokud si se mnou nepromluvíš.“

„Aleku!“ vykřikla Isabela. „Jaci! Odveďte ho odsud!“

Simon vyčkával. Z přízemí se neozval ani hlásek. Alek buď odešel, nebo předstíral, že nic neslyší. „Nejsou tady, Isabelo. Jsem tu jenom já.“

Odpovědělo mu jen ticho. Nakonec Isabela znovu promluvila. Tentokrát se její hlas ozval mnohem blíž, jako by přišla až úplně ke dveřím. „Jsi tam sám?“

„Jsem tu sám,“ odpověděl Simon.

Dveře se rozletěly. Mezi nimi stála Isabela v černé spodničce a rozcuchané vlasy jí padaly na ramena. Simon ji takhle ještě nikdy neviděl – bosou, neučesanou a nenalíčenou. „Tak pojď dovnitř.“

Prošel kolem ní do místnosti. Ve světle, které sem dveřmi pronikalo z chodby, viděl, že to v pokoji vypadá, jako by v něm řádil uragán, jak by to popsala jeho matka. Na podlaze se válely haldy oblečení a mezi nimi ležel jejich zdroj – prázdná cestovní taška. Na jednom sloupku postele visel Isabelin lesklý zlatostříbrný bič a na druhém bílá krajková podprsenka. Simon odvrátil zrak. Přes okna byly zatažené závěsy a nesvítilo tu žádné světlo.

Isabela se posadila na kraj postele a ironicky se na něj zadívala.

„Upíři se můžou červenat. Kdo by to do nich řekl?“ Zvedla bradu.

„Tak, pustila jsem tě dovnitř. Co po mně teda chceš?“

Simon si pomyslel, že navzdory rozlícenému pohledu, který na něj upírala, vypadá Isabela mladší než obvykle. Obrovské černé oči jí výrazně vystupovaly z napjaté bledé tváře. Viděl, jak je její světlá pokožka všude na odhalených ramenou, zádech a klíčních kostech, dokonce i na nohou, zjizvená bílými čárkami. Jestli Clary zůstane mezi lovci stínů, pomyslel si, bude jednoho dne taky takhle vypadat. Všude bude mít jizvy. Ta myšlenka ho však nesklíčila, jak by se to ještě nedávno stalo. Isabela své jizvy zvláštním způsobem vystavovala na odiv, jako by na ně byla hrdá.

Něco držela v rukou a neustále to obracela v prstech. Byl to nějaký drobný předmět, který se v přítmí matně leskl. Chvíli si myslel, že by to mohl být šperk.

„To, co se stalo Maxovi,“ řekl Simon, „to nebyla tvoje chyba.“

Nepodívala se na něj. Upřeně zírala dolů na předmět ve svých rukou. „Víš, co to je?“ zeptala se ho a zvedla tu věc, aby na ni viděl. Vypadalo to jako figurka vojáka vyřezaná ze dřeva. Malý lovec stínů

265

na hraní, uvědomil si Simon, úplně jako živý, s namalovanou černou zbrojí. Stříbrný odlesk, kterého si předtím všiml, pocházel z malinkého meče, který svíral vojáček v rukou. Stříbrná barva už na něm byla notně ošoupaná. „Patřil Jaceovi,“ vysvětlila, aniž by čekala na odpověď. „Byla to jediná hračka, kterou si s sebou přinesl z Idrisu. Co já vím, možná ten vojáček patřil do nějaké velké sady. Myslím, že si ho sám vyrobil, ale nikdy o tom nemluvil. Když byl ještě dítě, nosil ho všude s sebou, vždycky ho měl v kapse nebo někde. A pak jsem si jednoho dne všimla, že ho má Max. Jaceovi tehdy muselo být tak třináct. Asi ho dal Maxovi, když už sám byl na hračky moc velkej. Každopádně, tohle měl Max v ruce, když ho našli. Bylo to, jako by se ho držel, když ho Sebastián – když ho –“ Zlomil se jí hlas. Bylo zjevné, že se usilovně snaží zadržet pláč. Ústa měla zkroucená do úšklebku, jako by jí vlastní rty vypověděly poslušnost. „Měla jsem tam být a chránit ho. To já jsem tam měla být, aby se mě držel, ne nějakej pitoměj dřevěnej vojáček.“ Mrštila hračkou na postel. Oči se jí leskly.

„Byla jsi v bezvědomí,“ nesouhlasil s ní Simon. „Vždyť jsi sama málem umřela, Izzy. Nemohla jsi vůbec nic udělat.“

Isabela vrtěla hlavou, až jí rozcuchané vlasy poskakovaly po ramenou. V obličeji měla divoký, zuřivý výraz. „Co ty o tom vůbec víš?“ chtěla vědět. „Věděl jsi, že za námi Max přišel ten večer, kdy umřel, a řekl nám, že viděl někoho lézt na démoní věž, a já jsem mu odpověděla, že se mu asi něco zdálo, a poslala jsem ho pryč? A on měl přitom pravdu. Vsadím se, že to byl ten bastard Sebastián. Lezl na věž, aby mohl zneškodnit zábrany. Proto taky Maxe zabil, aby nemohl nikomu říct, co viděl. Kdybych ho jenom tehdy poslouchala

– kdybych si tehdy našla chvilku – vůbec se to nemuselo stát.“

„Ale tys to přece nemohla vědět,“ upozornil ji Simon. „A co se týče Sebastiána – on ve skutečnosti nebyl bratranec Penhallowových. Ošálil úplně všechny.“

Zdálo se, že to Isabelu nepřekvapuje. „Já vím,“ řekla. „Slyšela jsem, jak jste se o tom s Jacem a Alekem bavili. Stála jsem nad schodištěm a poslouchala jsem.“

„Tys nás špehovala?“

Pokrčila rameny. „Až do té doby, než jsi řekl, že si se mnou půjdeš promluvit. Pak jsem se vrátila sem. Neměla jsem náladu se s tebou vidět.“ Podívala se na něj úkosem. „Ale jedno se ti musí nechat

– vytrvalost ti teda rozhodně neschází.“

„Hele, Isabelo.“ Simon udělal krok vpřed. Z nějakého důvodu si najednou silně uvědomoval, že Isabela není příliš oblečená, proto si rozmyslel svůj původní plán položit jí ruku na rameno nebo udělat cokoli, co by mohlo působit až přespříliš konejšivě. „Když umřel můj táta, věděl jsem, že to nebyla moje chyba, ale stejně jsem pořád dokola musel myslet na to, co jsem měl udělat nebo říct, než umřel.“

„No jo, jenomže tohle je moje chyba,“ řekla Isabela. „A měla jsem udělat to, že jsem ho měla poslouchat. Ale ještě pořád pro něj můžu udělat aspoň to, že najdu toho parchanta, co to způsobil, a zabiju ho.“

„Myslím, že tohle nepomůže –“

„A jak to víš?“ chtěla vědět Isabela. „Našel jsi toho, kdo nesl zodpovědnost za smrt tvýho táty, a zabil jsi ho?“

„Můj táta umřel na infarkt,“ řekl Simon. „Takže ne.“

„Takže vlastně vůbec nevíš, o čem mluvíš, ne?“ Isabela zvedla bradu a zadívala se mu přímo do očí. „Pojď sem.“

„Cože?“

Pánovitě mu pokynula ukazováčkem. „Pojď sem, Simone.“ Zdráhavě se k ní přiblížil. Byl už od ní jen kousek, když ho

Isabela chytila za tričko a prudce si ho přitáhla k sobě. Jejich obličeje od sebe dělilo jen několik centimetrů. Viděl, jak se jí kůže pod očima leskne ještě nezaschlými slzami. „Víš, co bych teď opravdu potřebovala?“ zeptala se ho a každé slovo pečlivě artikulovala.

„Ehm,“ polkl Simon. „Ne?“

„Aby mě někdo přivedl na jiný myšlenky,“ odpověděla si sama a plynulým pohybem ho stáhla k sobě na postel.

Dopadl zády na smotaný chomáč oblečení. „Isabelo,“ bránil se Simon slabě, „vážně si myslíš, že ti tohle pomůže?“

„Věř mi,“ ujistila ho Isabela a položila mu ruku na prsa, přímo tam, kde se nacházelo jeho nebijící srdce. „Už teď je mi líp.“

267

Clary ležela v posteli. Nemohla usnout, proto jen zírala na skvrnu měsíčního světla, jež pomalu putovala po stropě. Nervy měla ještě rozdrásané z událostí předešlého dne, takže spánek nepřicházel v úvahu, a na klidu jí nepřidala ani skutečnost, že se Simon do večeře nevrátil – a vlastně ani po ní. Nakonec se o své obavy podělila s Lukem, který si oblékl kabát a vydal se k Lightwoodovým. Vrátil se s pobaveným výrazem. „Simon je v pořádku, Clary,“ uklidnil ji. „Jdi spát.“ A pak znovu odešel, tentokrát i s Amatis, na další z těch nekonečných shromáždění v Síni Dohod. Clary napadlo, jestli už vůbec někdo stihl uklidit inkvizitorovu krev.

Šla si znovu lehnout, protože ji žádné lepší zpestření večera nenapadlo, spánek se jí však tvrdošíjně vyhýbal. Před očima pořád viděla Valentýna, jak vráží ruku do inkvizitorovy hrudi a vytrhává mu srdce. Myslela na to, jak se k ní otočil a řekl jí: Držela bys jazyk za zuby. Když už ne kvůli sobě, tak kvůli svému bratrovi. K tomu všemu ji na prsou tížila tajemství, která jí odhalil Ithuriel. A pod všemi těmi tísnivými myšlenkami sídlil strach, který ji jako tlukot vlastního srdce nikdy neopouštěl – strach, že její matka zemře. Kde vězel ten Krasomil?

U záclon něco zašustilo a do pokoje náhle zasvitlo pár měsíčních paprsků. Clary se s úlekem posadila a po paměti se natáhla po andělském ostří, které si pokládala na noční stolek.

„Neboj se, nic se neděje.“ Na své ruce ucítila cizí ruku – štíhlou, zjizvenou, povědomou ruku. „To jsem já.“

Clary se zhluboka nadechla a cítila, jak ji cizí ruka pustila. „Jaci,“ řekla. „Co tady děláš? Co se stalo?“

Chvíli mlčel, takže se Clary obrátila, aby se na něj mohla podívat, a přitáhla si přitom přikrývku blíže k tělu. Cítila, jak jí do obličeje stoupá barva, najednou si totiž uvědomila, že má na sobě jen kalhoty od pyžama a vytahaný kabátek. Když však postřehla, jak se Jace tváří, její rozpaky se okamžitě rozplynuly.

„Jaci?“ zašeptala. Stál u hlavy její postele, na sobě měl stále ještě bílé smuteční šaty a v pohledu, který na ni upíral, nebyla ani stopa po bezstarostnosti, sarkasmu nebo odměřenosti. Byl velice bledý, vypadal uštvaně a jeho oči byly téměř černé napětím. „Jsi v pořádku?“

„Já nevím,“ řekl omámeným hlasem, jako někdo, kdo se právě probudil ze sna. „Vůbec jsem nemířil sem. Jen jsem celou noc chodil po ulicích – nemohl jsem spát – a vždycky jsem nakonec skončil tady. U tebe.“

Narovnala se a nechala přikrývku, aby se jí sesunula podél boků.

„A proč nemůžeš spát? Stalo se něco?“ zeptala se a ihned si uvědomila, jak hloupá je to otázka. Bylo vůbec něco, co se ještě nestalo?

Zdálo se však, že ji Jace ani neslyšel. „Musel jsem tě vidět,“ řekl jakoby pro sebe. „Já vím, že to není správné. Ale musel jsem.“

„No tak se posaď,“ vybídla ho a skrčila nohy, aby si mohl sednout na kraj postele. „Fakt mě děsíš. Určitě se nic nestalo?“

„Neřekl jsem, že se nic nestalo.“ Posadil se na postel s tváří obrácenou k ní. Byl tak blízko, že by jí stačilo trochu se naklonit a mohla by ho políbit…

Sevřelo se jí srdce. „Nějaký špatný zprávy? Je všechno – jsou všichni –“

„Není to nic špatného,“ ujistil ji Jace, „a taky to není žádná novinka. Je to vlastně přesný opak novinky. Je to něco, co jsem celou dobu věděl, a ty – ty to pravděpodobně víš taky. Bůh ví, že se mi to nedařilo moc dobře skrývat.“ Pohledem pomalu zkoumal její tvář, jako by si chtěl každý jednotlivý detail vrýt do paměti. „Stalo se to,“ řekl a pak zaváhal, „že jsem si něco uvědomil.“

„Jaci,“ zašeptala a z nějakého důvodu se najednou začala bát toho, co teď řekne. „Jaci, nemusíš –“

„Snažil jsem se jít… někam,“ pokračoval Jace. „Ale pořád mě to táhlo zpátky sem. Nemohl jsem se zastavit, nemohl jsem přestat přemýšlet. O tom, jak jsem tě poprvé uviděl a jak jsem na tebe od té doby nemohl zapomenout. Chtěl jsem, ale nedokázal jsem si poručit. Přiměl jsem Hodge, aby mě pověřil úkolem najít tě a přivést tě do Institutu. A dokonce už tehdy, v té pitomé kavárně, když jsem tě viděl sedět na gauči se Simonem, už tehdy mi to připadalo úplně nepatřičné – to já bych tam měl s tebou sedět. To mým vtipům by ses měla smát. Nemohl jsem se toho pocitu zbavit. Že bych to měl být já. A čím víc jsem tě poznával, tím víc jsem to cítil – nikdy předtím se mi nic takového nestalo. Vždycky jsem nějakou holku na začátku

269

chtěl, pak jsem ji poznal a už jsem ji najednou nechtěl, jenže s tebou ten pocit pořád sílil a sílil, až do té noci, kdy ses objevila v Renwickově nemocnici. Pak už jsem věděl.

A když jsem pak zjistil, že ten důvod, proč mám pocit, jako bys byla součástí mě samotného, kterou jsem někde ztratil a vůbec netušil, že mi schází, dokud jsem tě nepoznal – že se takhle cítím proto, že jsi moje sestra, připadalo mi, že to snad musí být nějaký kosmický vtip. Jako by si přede mnou Bůh odplivl. A ani nevím, za co to bylo – možná za to, že jsem si myslel, že by se mi opravdu mohlo podařit tě získat, že bych si něco takového opravdu zasloužil a mohl mít tak obrovské štěstí. Nedokázal jsem přijít na to, co jsem udělal tak strašného, že jsem si vysloužil takový trest –“

„Pokud tě někdo takhle trestá,“ skočila mu do řeči Clary, „pak zároveň trestá taky mě. Protože všechno to, cos cítil, jsem cítila taky. Ale nemůžeme – musíme to přestat cítit, je to naše jediná šance.“

Jace měl ruce zaťaté v pěst. „Naše jediná šance na co?“

„Abychom vůbec mohli být spolu. Protože jinak bychom se vůbec nesměli vídat, nesměli bychom spolu být v jedné místnosti, a to bych nepřežila. Radši tě budu mít ve svým životě jako bratra, než tě nemít vůbec –“

„A já se mám jenom dívat, jak s někým chodíš, zamiluješ se do někoho jiného, vdáš se…?“ Mluvil přiškrceným hlasem. „A já zatím budu při tom pohledu den za dnem pomalu uvnitř umírat.“

„Ne. Tou dobou už ti to bude úplně jedno,“ prohlásila, a už když ta slova vypouštěla z úst, ptala se sama sebe, jestli je schopná vydržet představu Jace, kterému je to úplně jedno. Ještě se nezamýšlela nad tak dalekou budoucností jako on, a když se pokoušela představit si, jak se Jace zamiluje do nějaké jiné dívky a ožení se s ní, vůbec jí to nešlo, nedokázala si představit nic než prázdný černý tunel, který se před ní táhl až do smrti. „Prosím. Když nikomu nic neřekneme a budeme dělat, jako by nic…“

„Nemůžeme dělat, jako by nic,“ odpověděl Jace s naprostou jistotou v hlase. „Já tě miluju a budu tě milovat, dokud budu žít, a jestli existuje život po životě, budu tě milovat i v něm.“

Zadržela dech. On to opravdu řekl – ta slova, která už nebylo možné vzít zpět. Snažila se mu dát nějakou odpověď, žádná však nepřicházela.

„A vím, že si myslíš, že s tebou chci být jen proto – proto, abych dokázal, co jsem to za monstrum,“ pokračoval. „A možná jsem opravdu monstrum. Na tuhle otázku neznám odpověď. Ale vím to, ýe i když je ve mně démoni krev, je pořád část mojí krve lidská. A nemohl bych tě tolik milovat, kdybych nebyl aspoň částečně člověk. Protože démoni umí jenom chtít. Ale milovat nesvedou. A já –“

V tu chvíli s náhlou prudkostí vstal a přešel k oknu. Vypadal ztraceně, stejně ztraceně, jako když stál ve Velké síni nad Maxovým tělem.

„Jaci?“ oslovila ho Clary vylekaně, a když jí neodpověděl, vstala z postele, šla k němu a položila mu ruku na paži. Dál hleděl ven z okna. Jejich odrazy na skle byly téměř průhledné – přízračné siluety vysokého chlapce a menší dívky, která se úzkostlivě drží jeho rukávu. „Co se děje?“

„Neměl jsem to na tebe takhle vyklopit,“ řekl a díval se přitom jinam. „Je mi to líto. Bylo to na tebe asi trochu moc. Vypadala jsi tak… vyděšeně.“ Jeho hlas byl napjatý jako struna.

„Taky že mě to vyděsilo,“ řekla. „Posledních pár dnů nemyslím na nic jinýho než na to, jestli mě nenávidíš. A pak jsem tě viděla dneska večer a byla jsem si jistá, že je to pravda.“

„Že tě nenávidím?“ zopakoval po ní s udiveným výrazem. Natáhl ruku a dotkl se její tváře, úplně zlehounka, jen se jí konečky prstů otřel o kůži. „Řekl jsem ti, že jsem nemohl usnout. Zítra o půlnoci se buď ocitneme ve válce, nebo nám bude vládnout Valentýn. Tohle by mohla být poslední noc v našem životě, nebo rozhodně poslední noc, kdy je všechno při starém. Poslední noc, kdy jdeme spát a pak vstaneme stejně, jako jsme to dělali odjakživa. A já jsem nedokázal myslet na nic jiného než na to, že chci tuhle noc strávit s tebou.“

Skoro se jí zastavilo srdce. „Jaci…“

„Takhle to nemyslím,“ řekl rychle. „Ani se tě nedotknu, pokud nebudeš chtít. Já vím, že je to špatně, úplně všechno je na tom špatně, ale chtěl bych si jen k tobě lehnout a ráno se vedle tebe probudit, jenom jednou, jedinkrát za celý život.“ Z hlasu mu čišelo

271

zoufalství. „Jde jenom o tuhle noc. Co může v tom obrovském řádu věcí znamenat jedna jediná noc?“

Jen si představ, jak se budeme cítit ráno. Představ si, o kolik těžší pak bude přede všemi předstírat, že pro sebe vůbec nic neznamenáme, když spolu strávíme noc, i kdybychom ji celou jen prospali. Je to jako vzít si jenom trošku nějaké drogy – jediný výsledek je, že po ní pák toužíš ještě víc.

Pak si ale uvědomila, že právě proto jí řekl to, co jí řekl. Protože pro něj tohle neplatilo – jeho situaci už nemohlo zhoršit nic, stejně jako mu z ní nic nemohlo pomoci. To, co cítil, mělo stejně definitivní platnost jako odsouzení na doživotí. A mohla by vůbec zodpovědně tvrdit, že pro ni je to jiné? A i kdyby doufala, že ano, i kdyby doufala, že ji jednoho dne čas nebo rozum nebo únava přimějí k tomu, aby už tohle necítila, stejně to bylo jedno. Nikdy v životě po ničem tolik netoužila jako po této jediné noci s Jacem.

„Tak zatáhni závěsy, než si půjdeš lehnout,“ řekla. „Nemůžu spát, když je v pokoji tolik světla.“

Výraz, který se mu objevil v obličeji, prozrazoval čiré ohromení. Clary si překvapeně uvědomila, že s jejím souhlasem vůbec nepočítal. Vzápětí rozevřel náruč, přivinul ji k sobě a zabořil tvář do jejích vlasů, ještě rozcuchaných od spánku. „Clary…“

„Pojď si lehnout,“ pobídla ho mírně. „Už je pozdě.“ Odtáhla se od něj a vrátila se k posteli. Vlezla si do ní a přitáhla si přikrývku k pasu. Když se teď tak na něj dívala, téměř si dokázala představit, že je všechno jinak, že od dnešního dne uplynulo mnoho let a oni dva jsou spolu tak dlouho, že už tohle dělali tisíckrát, že jim patří každá noc, nejen tato. Podepřela si bradu rukama a sledovala, jak Jace prudkými pohyby zatahuje závěsy, rozepíná si bílou bundu a přehazuje ji přes opěradlo židle. Pod bundou měl světle šedé tričko. Když si odepínal pás se zbraněmi a pokládal jej na podlahu, znamení, jež se mu ovíjela kolem holých paží, temně zářila. Rozvázal si vysoké boty, vystoupil z nich, přešel k posteli a velmi opatrně se natáhl vedle Clary. Chvíli ležel na zádech a pak k ní otočil hlavu. Kolem okraje závěsů pronikalo do pokoje trochu světla, právě tolik, aby dokázala rozlišit obrysy jeho tváře a jasný svit v jeho očích.

„Dobrou noc, Clary,“ řekl.

Ruce měl položené podél těla, dlaněmi dolů. Zdálo se, že téměř nedýchá, a Clary si vlastně nebyla jistá ani tím, jestli dýchá ona sama. Přejela rukou po prostěradle směrem k němu, takže se jejich prsty dotkly – tak lehce, že by si to pravděpodobně vůbec neuvědomovala, kdyby se dotýkala někoho jiného než Jace. Takto ji však nervová zakončení na špičkách prstů jemně brněla, jako by jí pod nimi hořel slabý plamínek. Cítila, jak se vedle ní napjal, po chvíli se však zase uvolnil. Zavřel oči a řasy mu na tváře vrhaly jemné stíny. Rty se mu zvedly do úsměvu, jako by cítil, že ho Clary pozoruje, a ona uvažovala, jak bude Jace vypadat ráno, až bude mít rozcuchané vlasy a oči ještě zalepené spánkem. Navzdory všem okolnostem v ní ta myšlenka vzbudila náhlý nával štěstí.

Propletla své prsty s jeho. „Dobrou noc,“ zašeptala. Drželi se za ruce jako děti v pohádce a ona vedle něj v té tmě velice brzy usnula.

273

15

VŠECHNO SE ROZPADÁ

Luke strávil většinu noci pozorováním toho, jak nad průhlednou střechou Síně Dohod putuje měsíc, podobný stříbrné minci kutálející se po lesklém povrchu skleněného stolu. Když se měsíc blížil úplňku, jako právě nyní, zaostřoval se mu zrak a zlepšoval čich, dokonce i když byl zrovna v lidské podobě. Teď například cítil, že se v sále vznáší výpary z potu páchnoucího nejistotou a štiplavý odér strachu. I na dálku také dokázal vytušit neklid a znepokojení své vlčí smečky čekající v Brocéliandském hvozdu, jejíž členové netrpělivě přešlapovali ve tmě pod korunami stromů a čekali na zprávy od něj.

„Luciáne.“ V uších se mu ozval Amatisin tichý, avšak pronikavý hlas. „Luciáne!“

To Luka vytrhlo ze snění, takže ihned upřel svůj unavený zrak na scénu před sebou. Spatřil nevelkou skupinku lovců stínů, těch, kdo souhlasili s tím, že si jeho plán alespoň vyslechnou. Bylo jich méně, než doufal. Mnohé z nich znal už z doby, kdy ještě žil v Idrisu, například Penhallowovy, Lightwoodovy nebo Ravenscarovy, s některými se však seznámil teprve nedávno, jako s Monteverdeovými, kteří vedli Institut v Lisabonu a mluvili lámanou angličtinou s portugalským přízvukem, nebo s Nasrín Čaudhuríovou, přísně se tvářící ředitelkou Institutu v Bombaji. Její tmavě zelené sárí bylo zdobeno složitými runami, vyšitými tak zářivě stříbrnou nití, že před ní Luke instinktivně ucukl pokaždé, když kolem něj prošla příliš blízko.

„No tohle, Luciáne,“ postěžovala si Marysa Lightwoodová. Její drobný bílý obličej nesl známky vyčerpání a žalu. Luke ani nečekal, že se tady ona nebo její manžel objeví, na jeho návrh však přistoupili okamžitě po tom, co jim ho přednesl. Asi by jim měl být vděčný, že vůbec přišli, ačkoli se na Maryse smutek projevoval především tím, že byla ještě podrážděnější než obyčejně. „To ty jsi nás sem všechny svolal. Takže bys aspoň mohl dávat pozor.“

„On dával pozor.“ Amatis seděla s nohama pod sebou jako malá holčička, ve tváři však měla rozhodný výraz. „A Lucián nemůže za to, že se tady už celou hodinu točíme v kruhu.“

„A budeme se v něm točit tak dlouho, dokud nenajdeme nějaké řešení,“ prohlásil Patrick Penhallow příkrým tónem.

„Při vší úctě, Patricku,“ ozvala se Nasrín svým exotickým přízvukem, „tenhle problém možná ani nemá žádné řešení. To nejlepší, v co můžeme doufat, je, že se nám podaří vymyslet aspoň nějaký plán.“

„Plán, jehož součástí není masové otroctví nebo –“ začala Ťia, Patrickova žena, pak se však kousla do rtu a odmlčela se. Byla to hezká, křehká žena, která se v mnohém podobala své dceři Aline. Luke si vzpomínal na dobu, kdy Patrick uprchl do pekingského Institutu a oženil se s ní. Byl z toho tehdy docela skandál, měl si totiž brát za ženu dívku, kterou pro něj rodiče vybrali v Idrisu. Patrick ale vždy nerad dělal to, co mu někdo nařídil, za což mu byl Luke nyní vděčný.

„Nebo spolčení s podsvěťany?“ dokončil její větu Luke.

„Obávám se, že tomu se asi nevyhnete.“

„To není ten hlavní problém a ty to moc dobře víš,“ řekla Marysa.

„Jde především o celou tu záležitost s křesly v Radě. Na to Spolek nikdy nepřistoupí. To ti musí být jasné. Celá čtyři křesla –“

„Čtyři ne,“ opravil ji Luke. „Jedno pro sličný lid, jedno pro děti luny a jedno pro děti Lilith.“

„Čarodějové, víly a vlkodlaci,“ upřesnil tichým hlasem senhor Monteverde a zvedl přitom obočí. „Ale co upíři?“

„Ti mi zatím nic neslíbili,“ připustil Luke. „A ani já jsem jim nic neslíbil. Možná zase tolik nestojí o to, být zastoupeni v Radě. Nemají příliš v lásce můj druh a moc jim nevoní ani různé schůze a pravidla. Ale kdyby náhodou změnili názor, dveře jsou jim otevřené.“

„Malachiáš a jeho lidé s tím nikdy nebudou souhlasit, ale bez nich možná nebudeme mít v Radě dost hlasů,“ zamumlal Patrick. „A kromě toho, jakou šanci bychom měli bez upírů?“

„Velice dobrou,“ obořila se na něj Amatis, která k Lukovu plánu zjevně chovala ještě silnější důvěru než on sám. „Spousta

275

podsvěťanu je ochotná bojovat po našem boku, a to už je nějaká síla. Jenom samotní čarodějové –“

Senhora Monteverdeová zavrtěla hlavou a obrátila se k svému manželovi. „Ten plán je šílený. Nemůže to fungovat. Podsvěťanům se nedá věřit.“

„Při povstání to fungovalo,“ připomněl jí Luke.

Portugalka se ušklíbla. „Ale jenom proto, že ve Valentýnově armádě byli samí hlupáci,“ řekla. „Ne démoni. A jaksi můžeme být jistí, že se k němu bývalí členové Kruhu zase nepřidají, jakmile je k tomu vyzve?“

„Dávejte si pozor na jazyk, senhoro,“ zaburácel hlas Roberta Lightwooda. Už více než hodinu neřekl ani slovo. Většinu večera seděl naprosto strnule, znehybnělý žalem. Obličej mu brázdily vrásky, o nichž by Luke přísahal, že tam ještě před třemi dny nebyly. Jeho ztuhlá ramena a zaťaté pěsti jasně prozrazovaly utrpení. Luke se mu nemohl divit. Nikdy neměl Roberta moc rád, ale při pohledu na toho mohutného muže, jehož zármutek učinil zcela bezmocným, mu bylo těžko u srdce. „Jestli si myslíte, že bych se po Maxově smrti přidal na stranu Valentýna – vždyť on zavraždil mého chlapce –“

„Roberte,“ zašeptala Marysa. Položila mu ruku na paži.

„Jestli se na jeho stranu nepřidáme,“ řekl senhor Monteverde,

„možná zemřou všechny naše děti.“

„Pokud přemýšlíte takhle, tak proč jste tady?“ Amatis vstala.

„Myslela jsem si, že jsme se dohodli –“

Já si to taky myslel. Luka bolela hlava. Myslel na to, že je to s nimi pokaždé stejné, vždy postoupí o dva kroky dopředu, ale pak zase o jeden zpátky. Chovali se stejně nelogicky jako podsvěťané, kteří mezi sebou neustále vedou války, jenže si to ani nedokázali uvědomit. Možná by vážně bylo lepší, kdyby své problémy řešili bojem, stejně jako to dělala jeho smečka…

Jeho pozornost upoutal jakýsi rychlý pohyb u vchodu do Síně. Byl to jen mžik, a kdyby nebyl úplněk tak blízko, možná by si ho Luke ani nevšiml a nepoznal tu postavu, která přeběhla přede dveřmi. Chvíli přemýšlel nad tím, jestli už nemá halucinace. Někdy, když byl velmi unavený, se mu zdálo, že vidí Jocelyn – třeba v nějakém stínu nebo ve hře světel na zdi.

Ale tohle nebyla Jocelyn. Luke vstal. „Musím na pět minut na vzduch. Za chvíli jsem zpátky.“ Když kráčel ke dveřím, cítil, jak na něj upírají pohledy – úplně všichni, včetně Amatis. Senhor Monteverde něco portugalsky pošeptal své ženě. Luke z proudu jeho řeči zachytil jedno slovo – „lobo“, portugalský výraz pro vlka. Nejspíš si všichni myslí, že musím jít ven, abych se mohl proběhnout kolem dokola a trochu si zavýt na měsíc.

Vzduch venku byl svěží a chladný a obloha měla šedou barvu oceli. Na východě už začínalo svítat a první paprsky slunce zbarvily bílé mramorové schody vedoucí ke dveřím Síně světle růžovým odstínem. V půlce schodiště na něj čekal Jace. Bílý smuteční oděv, který měl na sobě, udeřil Luka do tváře jako políček. Připomněl mu všechny ty životy, které tu byly nedávno zmařeny, i to, že k nim nejspíš již brzy přibudou další.

Luke se zastavil několik schodů nad Jacem. „Co tady děláš, Jonathane?“

Jace nic neříkal a Luke se v duchu vyplísnil za svoji za-pomnětlivost – Jace neměl rád, když se mu říkalo Jonathane, a většinou se proti tomuto oslovení ostře ohradil. Tentokrát však vypadal, že je mu to jedno. Obličej, který zvedl k Lukovi, nesl stejně pochmurný výraz jako obličeje dospělých lovců stínů v Síni. I když Jaceovi podle zákonů Spolku chyběl k dospělosti ještě rok, během svého krátkého života už viděl horší věci, než si většina dospělých dokázala představit.

„Hledáš svoje rodiče?“

„Myslíte Lightwoodovy?“ Jace zavrtěl hlavou. „Ne. Nechci s nimi mluvit. Hledám vás.“

„Jde o Clary?“ Luke sestoupil o několik schodů, až stanul jen o jeden schod nad Jacem. „Je v pořádku?“

„V naprostém.“ Zdálo se, že ze zmínky o Clary Jace celý znervózněl, což na oplátku zneklidnilo i Luka – ale Jace by přece nikdy neřekl, že je Clary v pořádku, kdyby to nebyla pravda.

„Tak co se tedy stalo?“

Jace se podíval za něj, na dveře do Síně. „Jak to tam uvnitř vypadá? Už jste se někam dostali?“

277

„Ani ne,“ přiznal Luke. „Valentýnovi se sice vzdát nechtějí, ale představa, že by byli podsvěťané zastoupeni v Radě, je láká ještě méně. A moji lidé bez příslibu křesel v Radě bojovat nebudou.“

Jaceovi se zablýsklo v očích. „Spolku se tenhle nápad vůbec nebude zamlouvat.“

„Nepotřebujeme, aby z něj byl někdo nadšený. Jenom jim musí připadat jako lepší varianta než jasná sebevražda.“

„Budou pořád oddalovat rozhodnutí,“ upozornil ho Jace. „Být vámi, dal bych jim nějakou lhůtu. Když má Spolek lhůtu, pracuje efektivněji.“

Luke se nemohl neusmát. „Všichni podsvěťané, které dokážu svolat, se za soumraku sejdou u Severní brány. Pokud bude Spolek souhlasit se společným bojem, vstoupí do města. Pokud ne, obrátí se a odejdou. Na později už to odložit nejde – už takhle bychom se sotva stihli do půlnoci vrátit do Brocéliandu.“

Jace uznale písknul. „To bude ale podívaná. Doufáte, že pohled na všechny ty podsvětany Spolek inspiruje, nebo spíš vyděsí?“

„Pravděpodobně od obojího trochu. Mnozí členové Spolku působí v Institutech, podobně jako vy, takže jsou na podsvětany mnohem zvyklejší. Největší starost mi ale dělají ti, kdo se narodili v Idrisu. Tolik podsvětanů před branami města by u nich mohlo vyvolat paniku. Na druhou stranu, vůbec jim neublíží, když si uvědomí, jak jsou zranitelní.“

Na ta slova Jaceův pohled vylétl ke zřícenině Gardu, která tvořila na kopci nad městem černou jizvu. „Mám pocit, že tohle už si všichni uvědomili dost jasně.“ Podíval se zpátky na Luka s vážným výrazem ve svých světlých očích. „Chci vám něco říct, ale chci, aby to zůstalo jen mezi námi.“

Luke na sobě nedokázal skrýt překvapení. „A proč to chceš říkat mně? Proč ne Lightwoodovým?“

„Protože to vy to teď tady máte na povel. Vždyť to sám moc dobře víte.“

Luke zaváhal. Něco v Jaceově bledém, unaveném obličeji v něm navzdory vyčerpání vzbudilo soucit – soucit a touhu ukázat tomu chlapci, jehož v životě dospělí tolikrát zklamali a zneužili, že ne

všichni dospělí lidé jsou takoví a že na některé se opravdu může spolehnout. „Tak dobře.“

„A taky,“ dodal Jace, „protože vám věřím, že to dokážete vysvětlit Clary.“

„Co dokážu vysvětlit Clary?“

„Proč jsem to musel udělat.“ Jaceovy oči se ve světle vycházejícího slunce zdály být nezvykle velké a dělaly ho o několik let mladším. „Jdu najít Sebastiána, Luku. Vím, kde ho hledat, a budu ho sledovat, dokud mě nedovede k Valentýnovi.“

Luke překvapeně vydechl. „Ty víš, kde ho máš hledat?“

„Když jsem bydlel u Krasomila v Brooklynu, ukázal mi, jak použít sledovací kouzlo. Snažili jsme se najít mého otce pomocí jeho prstenu. Nefungovalo to, ale…“

„Jenže ty nejsi čaroděj. Nezvládneš vytvořit sledovací kouzlo.“

„Jsou to jenom runy. Jako když mě inkvizitorka sledovala, když jsem šel za Valentýnem na jeho loď. Potřeboval jsem jenom něco, co patřilo Sebastiánovi, abych to mohl provést.“

„Ale to už jsme přece zkoušeli u Penhallowových. Nic tu po sobě nenechal. V jeho pokoji jsme vůbec nic nenašli, nejspíš právě z tohoto důvodu.“

„Já jsem něco našel,“ vysvětlil mu Jace. „Kousek nitě nasáklý jeho krví. Vyzkoušel jsem to a fungovalo to.“

„Nemůžeš se jen tak sám rozběhnout za Valentýnem, Jaci. To ti nedovolím.“

„Nemáte mě jak zastavit. Vážně ne. Ledaže byste se chtěl se mnou tady na těch schodech poprat. A stejně byste nevyhrál. To víte stejně dobře jako já.“ V Jaceově hlase se ozýval zvláštní tón, tvořený směsicí neochvějné jistoty a nenávisti k sobě samému.

„Tak podívej, já chápu, že jsi odhodlaný si tu zahrát na hrdinu samotáře –“

„Já nejsem hrdina,“ zarazil ho Jace. Mluvil jasným, věcným hlasem, jako by jen konstatoval fakta.

„Pomysli na to, co by na to řekli Lightwoodovi, i kdyby se ti nic nestalo. Pomysli na Clary –“

„Vy si myslíte, že jsem na Clary nemyslel? Myslíte si, že jsem si nevzpomněl na svoji rodinu? Proč si vlastně myslíte, že tohle dělám?

279

„A ty si zase myslíš, že si nevzpomínám, jaké to je, když je člověku sedmnáct?“ odpověděl mu Luke otázkou. „Když je přesvědčený, že je v jeho moci zachránit svět – a nejen že je to v jeho moci, ale že je to jeho povinnost…“

„Podívejte se na mě,“ přerušil ho Jace. „Jen se na mě podívejte a řekněte mi, že jsem obyčejný sedmnáctiletý kluk.“

Luke si povzdechl. „Na tobě nic obyčejného není.“

„A teď mi řekněte, že je to nemožné. Řekněte mi, že to, co se chystám udělat, nejde provést.“ Když Luke mlčel, Jace pokračoval:

„Podívejte se, váš plán mi přijde úplně v pořádku. Přiveďte sem podsvěťany, bojujte s Valentýnem a braňte před ním městské brány. Cokoli je lepší než si před ním lehnout na zem a nechat se od něj pošlapat. Ale on bude vaši obranu očekávat. Nijak ho tím nepřekvapíte. Ale já – já bych ho překvapit mohl. Třeba neví, že Sebastiána někdo sleduje. Je to aspoň nějaká šance, a my musíme využít každou šanci, která se nám naskytne.“

„To je možná pravda,“ připustil Luke. „Ale jeden člověk něco takového nemůže zvládnout. Ani ty ne.“

„Ale copak to nechápete? Nikdo jiný než já to být nemůže,“ namítl Jace hlasem, do kterého se vkrádalo zoufalství. „I když Valentýn zjistí, že ho sleduju, možná mě nechá dostat se dostatečně blízko –“

„Dostatečně blízko na co?“

„Abych ho zabil,“ prohlásil Jace. „Co jiného?“

Luke se díval na chlapce stojícího na schodě pod ním. Určitým způsobem si přál, aby dokázal Jace prohlédnout a uvidět v něm jeho matku Jocelyn, stejně jako ji viděl v Clary, Jace však byl za všech okolností jedině sám sebou – byl soběstačná, samostatná a nezávislá entita. „A dokázal bys to?“ zeptal se Luke. „Dokázal bys zabít vlastního otce?“

„Ano,“ řekl Jace nepřítomným tónem, jako by byl jeho hlas pouhou ozvěnou. „Nezačnete mi tu teď vykládat, že ho nemůžu zabít, protože koneckonců je to pořád můj otec a otcovražda je neomluvitelný zločin, že ne?“

„Ne. Ale budu ti tady vykládat, že si musíš být opravdu jistý, jestli jsi toho schopen,“ poučil ho Luke a ke svému značnému

překvapení si uvědomil, že v duchu už přijal skutečnost, že Jace udělá přesně to, co říkal, že udělá, a že on mu to dovolí. „Nemůžeš podstoupit tohle všechno, přerušit veškeré vazby, které tu máš, a sám se pustit za Valentýnem, pokud si nejsi jistý, že neselžeš u poslední překážky.“

„Hra,“ přikývl Jace. „Nebojte se, zvládnu to.“ Odvrátil se od Luka a podíval se na náměstí pod schody, které bylo až do včerejška plné mrtvých těl. „Můj otec ze mě udělal to, co jsem. A já ho za to nenávidím. Dokážu ho zabít. O to se sám postaral.“

Luke zavrtěl hlavou. „Ať už se ti dostalo jakékoli výchovy, Jaci, podařilo se ti ji překonat. Valentýn tě nezkazil –“

„Ne,“ nenechal ho domluvit Jace. „To ani nemusel.“ Zvedl pohled k obloze pokryté modrými a šedými pruhy. V korunách stromů kolem náměstí už začali zpívat ptáci. „Už bych měl vyrazit.“

„Mám od tebe něco vyřídit Lightwoodovým?“

„Ne. Ne, nic jim neříkejte. Jen by vám to pak vyčítali, kdyby zjistili, že jste věděl, co se chystám udělat, a nezabránil mi v tom. Napsal jsem pár vzkazů,“ dodal. „Přijdou na to sami.“

„Tak proč tedy –“

„Proč jsem vám to všechno říkal? Protože chci, abyste to věděl. Chci, abyste s tím počítal, až se budete připravovat na boj. S tím, že tam někde jsem a hledám Valentýna. Jestli ho najdu, pošlu vám zprávu.“ Pousmál se. „Berte mě třeba jako svůj záložní plán.“

Luke se natáhl a stiskl chlapci ruku. „Kdyby tvůj otec nebyl tím, kým je,“ řekl, „byl by na tebe hrdý.“

Jace vypadal, že ho to zaskočilo. Začervenal se a pak rychle stáhl svoji ruku zpět. „Kdybyste jen věděl –“ začal a kousnul se do rtu.

„To je jedno. Hodně štěstí, Luciáne Graymarku. Ave atque vale.“

„Doufejme, že to není definitivní sbohem,“ řekl Luke. Slunce nad obzorem rychle stoupalo, a když Jace zvedl hlavu a přimhouřil oči proti náhle prudkému světlu, něco v jeho tváři Luka překvapilo – jakási směsice zranitelnosti a neústupné hrdosti. „Někoho mi připomínáš,“ poznamenal bez rozmýšlení. „Někoho, koho jsem znal před mnoha lety.“

„Já vím,“ odsekl Jace a trpce se u toho ušklíbl. „Připomínám vám Valentýna.“

281

„Ne,“ řekl Luke zamyšleně, když se však Jace otočil jinam, veškera podobnost zmizela a vyhnala z Lukovy mysli všechny přízraky minulosti. „Ne, na Valentýna jsem si ani nevzpomněl.“

***

Jakmile se Clary probudila, bylo jí jasné, že je Jace pryč, ještě než stihla otevřít oči. Její ruka, stále ještě natažená k opačné straně postele, byla prázdná, nesvíraly ji ničí prsty. S úzkostným píchnutím u srdce se posadila.

Musel rozhrnout záclony, než odešel, okna totiž byla otevřená a slunce kreslilo na posteli pruhy. Clary se podivila, že ji to světlo neprobudilo. Poloha slunce napovídala, že už je nejspíš odpoledne. Měla těžkou hlavu a oči ještě zalepené spánkem. Možná to bylo tím, že v noci se jí poprvé po velmi dlouhé době nezdály žádné zlé sny, takže se její tělo snažilo nedostatek spánku dohnat.

Teprve když vstala z postele, všimla si přeloženého kousku papíru ležícího na nočním stolku. Vzala jej do ruky a na tváři se jí objevil úsměv – takže Jace jí tu nechal vzkaz –, a když z papíru vypadlo něco těžkého a zařinčelo to na zemi u jejích nohou, byla tak překvapená, že uskočila, myslela si totiž, že je to něco živého.

Na podlaze jí u nohou ležela smyčka lesklého kovu. Ještě než se sehnula a předmět zvedla, bylo jí jasné, co to je. Řetízek a stříbrný prsten, který Jace nosil kolem krku. Rodinný prsten. Jen zřídkakdy se Jace objevil bez něj. Zmocnila se jí náhlá hrůza.

Otevřela vzkaz a pohledem rychle přelétla první řádky: Navzdory všemu, co se stalo, nedokážu snést pomyšlení, že by tento prsten navždy zmizel ze světa, stejně jako nedokážu snést představu, že tě možná navždy opouštím. A ačkoli u té druhé věci nemám na vybranou, s tou první aspoň můžu něco udělat.

Zbytek dopisu se jí před očima slil v nesmyslný shluk písmen. Musela si ho přečíst několikrát, aby pochopila jeho význam. Když mu konečně porozuměla, zůstala nehybně stát s pohledem sklopeným ke vzkazu, který se jí třepotal v chvějící se ruce. Teď už chápala, proč se s ní Jace podělil úplně o všechno, co se mu honilo hlavou, a proč jí řekl, že jedna jediná noc nic neznamená. Někomu, o kom je

člověk přesvědčený, že už ho nikdy neuvidí, může říci naprosto cokoli.

Později zjistila, že jí v hlavě neuvízla žádná vzpomínka na to, jak se rozhodovala, co má udělat, nebo jak chvatně hledala, co by si vzala na sebe. Pamatovala si jen to, že najednou letěla dolů ze schodů oblečená v černé zbroji lovců stínů. V jedné ruce přitom držela dopis a v druhé pevně svírala řetízek s prstenem.

Obývací pokoj byl prázdný a oheň v krbu už vyhořel na šedivý popel, v kuchyni se však svítilo, ozývaly se odtud nejrůznější zvuky například bzučení hlasů, a do obývacího pokoje se linula vůně jídla. Lívance? pomyslela si Clary udiveně. Nikdy by ji nenapadlo, že Amatis ví, jak se dělají lívance.

Její úvaha se ukázala být správná. Když Clary vstoupila do kuchyně, překvapením vyvalila oči – u kamen stála Isabela s vlasy sepnutými do drdolu na krku. Kolem pasu měla zástěru a v ruce držela kovovou lžíci. Na stole za ní seděl Simon s nohou položenou na židli a o kuchyňskou linku se opírala Amatis, která se tvářila velice pobaveně a rozhodně nevypadala, že by měla v úmyslu Simona napomínat, ať jí přestane znečišťovat nábytek.

Isabela mávla lžící Claryiným směrem. „Dobré ráno,“ pozdravila ji. „Dáš si něco k snídani? I když už je teda spíš čas na oběd.“

Clary se mlčky podívala na Amatis. Ta pokrčila rameny. „Prostě se tady objevili a chtěli udělat snídani,“ řekla, „a já se musím přiznat, že moc dobrá kuchařka nejsem.“

Clary si vzpomněla na příšernou polévku, již Isabela uvařila v Institutu, a musela se hodně snažit, aby se neotřásla. „Kde je Luke?“

„V Brocéliandu se svojí smečkou,“ odpověděla Amatis. „Je všechno v pořádku, Clary? Vypadáš trochu…“

„Vyjukaně,“ dokončil za ni větu Simon. „Takže je všechno v pořádku?“

Clary chvíli nedokázala přijít na žádnou odpověď. Prostě se tady objevili, řekla Amatis. To znamená, že Simon strávil celou noc u Isabely. Zírala na něj. Vypadal pořád stejně.

„Nic se neděje,“ řekla. Teď vážně nebyl ten správný okamžik na to, aby se trápila myšlenkami na Simonův milostný život. „Potřebuju si promluvit s Isabelou.“

283

„Tak mluv,“ pobídla ji Isabela a dloubla lžící do podezřelého objektu v pánvi, z něhož se měl vyklubat lívanec, jak se Clary obávala. „Poslouchám tě.“

„O samotě,“ zdůraznila Clary.

Isabela se zamračila. „A nemůže to počkat? Už je to skoro hotový

–“

„Ne,“ ujistila ji Clary tónem, který přiměl alespoň Simona k

tomu, aby zpozorněl. „Nemůže.“

Simon seskočil ze stolu. „Tak dobře. Dopřejeme vám trochu soukromí,“ řekl. Otočil se na Amatis. „Mohla byste mi třeba ukázat ty fotky z Lukova dětství, jak jste o nich mluvila.“

Amatis vrhla znepokojený pohled na Clary, ale pak vyšla z kuchyně za Simonem. „To bych vlastně mohla…“

Jakmile se za nimi zavřely dveře, Isabela zavrtěla hlavou. Na šíji se jí něco zalesklo – elegantní tenký nůž, který jí vyčníval z drdolu a držel jej na místě. I přes svůj momentální zevnějšek hospodyňky Isabela nepřestávala být lovkyní stínů. „Tak hele,“ začala, „jestli tu jde o Simona…“

„Nejde tu o Simona. Jde o Jace.“ Natáhla k Isabele ruku se vzkazem. „Přečti si to.“

Isabela se s povzdechem otočila od kamen, vzala si vzkaz a posadila se, aby si ho mohla přečíst. Clary si vzala z košíku na stole jablko a sedla si naproti Isabele, která bez jediného slova pročítala dopis. Clary zatím odlupovala z jablka slupku – vůbec si nedokázala představit, že by teď měla jíst jablko, a vlastně ani to, že by měla ještě někdy něco jíst.

Isabela vzhlédla od vzkazu a zvedla obočí. „Je to dost… osobní.

Jsi si jistá, že bych si to měla přečíst?“

Pravděpodobně ne. Clary si téměř nepamatovala, co přesně v dopise stojí. V jakékoli jiné situaci by ho Isabele nikdy neukázala, avšak panická hrůza, kterou v ní Jaceova slova vyvolala, převážila nad všemi ostatními obavami. „Dočti to až do konce.“

Isabela se vrátila ke čtení. Když vzkaz dočetla, položila jej na stůl. „Napadlo mě, že by mohl něco podobnýho udělat.“

„Takže snad chápeš, o co mi jde,“ vyhrkla Clary a slova se jí přitom pletla. „Ale nemůže to přece být zase tak dlouho, co se dal na

cestu, určitě se ještě nedostal moc daleko. Musíme vyrazit za ním a – “ Clary se zarazila, její mozek totiž konečně zpracoval to, co Isabela řekla, a dohnal její rozčilená ústa. „Jak to myslíš, že tě napadlo, že by mohl něco podobnýho udělat?“

„Přesně tak, jak to říkám.“ Isabela si zastrčila za ucho uvolněný pramen vlasů. „Od chvíle, kdy Sebastián zmizel, mluví všichni jen o tom, jak ho najít. Prohlídla jsem jeho pokoj u Penhallowových do posledního milimetru, abych našla něco, díky čemu bychom ho mohli sledovat, ale vůbec nic tam nebylo. Měla jsem tušit, že jestli se Jaceovi podaří najít cokoli, co by mu umožnilo sledovat Sebastiána, nic už ho tady neudrží.“ Kousla se do rtu. „Jenom bych doufala, že s sebou vezme Aleka. Tomu se to moc líbit nebude.“

„Takže myslíš, že se Alek bude chtít vypravit za ním?“ zeptala se Clary s novou nadějí.

„Clary.“ Isabela už zněla trochu podrážděně. „A jak se asi za ním máme vypravit? Jak chceš aspoň přibližně zjistit, kde je?“

„Musí existovat způsob –“

„Můžeme se ho pokusit sledovat. Ale Jace není hlupák. Určitě přišel na způsob, jak sledování blokovat.“

Clary vzklíčil v hrudi výhonek chladné zlosti. „A chceš ho vůbec najít? Zajímá tě vůbec, že v podstatě vyrazil na sebevražednou misi? Nemůže se přece Valentýnovi postavit úplně sám.“

„Nejspíš ne,“ připustila Isabela. „Ale věřím, že Jace má svoje důvody k tomu, aby –“

„Aby co? Aby chtěl umřít?“

„Clary.“ Isabeliny oči se náhle zablýskly hněvem. „Ty si myslíš, že my ostatní jsme v bezpečí? Vždyť jenom čekáme na to, až nás Valentýn buď povraždí, nebo zotročí. Vážně si myslíš, že by Jace na tohle přistoupil? Že by tady jenom tak posedával a čekal na katastrofu? Myslíš, že by vážně –“

„Myslím si jenom to, že Jace je tvůj bratr stejně jako Max,“ řekla Clary, „a na něm ti přece záleželo.“

Svých slov zalitovala okamžitě po tom, co je vyřkla. Isabela úplně zbledla, jako by jí Claryina věta setřela z kůže všechnu barvu.

„Max,“ odpověděla Isabela a bylo znát, že se snaží udržet na uzdě zlost, „byl malej kluk, ne bojovník, vždyť mu bylo devět let. Jace je

285

lovec stínů a bojuje ve válce. Jestli se postavíme Valentýnovi, myslíš si, že Alek do války nepůjde? Nedochází ti, že my všichni jsme neustále připravení zemřít, pokud budeme muset, pokud to bude opravdu potřeba? Valentýn je Jaceův otec, takže má z nás všech Jace pravděpodobně největší šanci, jak se k němu dostat dost blízko na to, aby mohl udělat to, co udělat musí –“

„Valentýn Jace zabije, jestli bude muset,“ namítla Clary.

„Nebude s ním mít slitování.“

„Já vím.“

„Ale záleží ti jenom na tom, jestli odejde se ctí? Copak tobě nebude chybět?“

„Bude mi chybět každej den,“ prohlásila Isabela, „až do smrti, což – přiznejme si to – bude asi tak za týden, pokud Jace neuspěje.“ Zavrtěla hlavou. „Ty to nechápeš, Clary. Nechápeš, jakýto je, žít pořád uprostřed války, vyrůstat s tím, že boj a oběti jsou úplně normální věci. Asi to není tvoje chyba. Může za to tvoje výchova –“

Clary vyhodila ruce nad hlavu. „Chápu to až moc dobře. Vím, že mě nemáš ráda, Isabelo. Protože jsem pro tebe jen obyčejnej civil.“

„Ty si myslíš, že proto –“ Isabela se odmlčela a Clary si překvapeně všimla, že se jí lesknou oči, a to nejen hněvem, ale také slzami. „Proboha, ty vážně nic nechápeš, co? Jak dlouho znáš Jace? Měsíc? Já ho znám sedm let. A za celou tu dobu, co ho znám, se ještě nikdy nestalo, že by se do někoho zamiloval nebo že by se mu aspoň někdo líbil. Jasně že už s pár holkama chodil. Spousta se jich do něj zamilovala, ale jemu to vždycky bylo jedno. Možná proto si Alek myslel –“ Isabela se na okamžik zarazila a obličej jí naprosto strnul. Snaží se neplakat, pomyslela si Clary ohromeně – Isabela, která vypadala, že nikdy nepláče. „Vždycky mě to děsilo a mámu taky – vždyť kterej dospívající kluk se nikdy do nikoho nezakoukal? Bylo to, jako by ve všech záležitostech, který se týkaly ostatních lidí, napůl spal. Myslela jsem si, že to, co se stalo jeho otci, ho nějak trvale poškodilo, že třeba nikdy nemůže nikoho milovat. Kdybych jenom tušila, co se s jeho otcem stalo doopravdy – ale vlastně bych si asi myslela to samý, ne? Koho by něco takovýho nepoškodilo?

A pak jsme potkali tebe. Bylo to, jako by se tím probudil. Tys to neviděla, protože jsi ho nikdy nezažila jinak. Ale já jsem si toho

všimla. Všiml si toho Hodge. Všiml si toho i Alek – proč si myslíš, že tě tak nenáviděl? Bylo to tak od prvního okamžiku, kdy jsme tě poznali. Ty sis myslela, že je to úžasný, že nás vidíš, a taky to úžasný bylo, ale mně na tom přišlo úžasný hlavně to, že Jace vidí tebe. Mluvil o tobě celou cestu zpátky do Institutu. Přemluvil Hodge aby ho pro tebe poslal. A když tě k nám přivedl, už tě nechtěl pustit pryč. Kdykoli jsi s ním byla ve stejný místnosti, pořád se na tebe díval… Dokonce i žárlil na Simona. Nejsem si jistá, jestli si to sám uvědomoval, ale bylo to tak. Poznala jsem to. Žárlil na civila. A po tom, co se Simonovi přihodilo na tom večírku, byl ochotnej s tebou jít do hotelu Dumort a porušit zákony Spolku, jenom aby zachránil civila, kterýho ani neměl rád. Udělal to pro tebe. Protože kdyby se Simonovi něco stalo, tobě by to ublížilo. Byla jsi první člověk mimo naši rodinu, na jehož štěstí mu kdy záleželo. Protože tě miloval.“

Clary vydala hrdelní zvuk. „Ale to bylo předtím –“

„Předtím než zjistil, že jsi jeho sestra. Já vím. A nedávám ti to za vinu. Taky jsi to nemohla vědět. A asi jsi ani nemohla zabránit tomu, abys hned potom nezačala chodit se Simonem, jako by ti to bylo úplně jedno. Myslela jsem si, že jakmile Jace zjistí, že jsi jeho sestra, vzdá to a brzo se z toho dostane, ale on to neudělal, nemohl. Netuším, co mu Valentýn udělal, když byl ještě dítě. Netuším, jestli je to důvod, proč je takovej, jakej je, nebo jestli je to prostě jeho přirozenost, ale on se z toho nikdy nedostane, Clary. Nemůže. Začala jsem nesnášet ty chvíle, kdy jste byli spolu. Nesnášela jsem je kvůli Jaceovi. Je to jako nějaký zranění od démoního jedu – jediný řešení je nechat to být a počkat, až se to uzdraví. Ale pokaždé, když si strhneš obvaz, tak se ta rána znovu otevře. Pokaždé, když tě vidí, jako by si strhával obvaz.“

„Já vím,“ zašeptala Clary. „A jaký si myslíš, že je to pro mě?“

„Nevím. Nepoznám, jak se cítíš. Moje sestra nejsi. Nejde o to, že bych tě nesnášela, Clary. Dokonce tě mám i ráda. Kdyby to bylo jen trochu možný, s nikým bych neviděla Jace raději. Ale snad pochopíš, když ti teď řeknu, že jestli to všechno nějakým zázrakem přežijeme, doufám, že se moje rodina přestěhuje někam hrozně daleko, kde tě už nikdy neuvidíme.“

287

Clary pálily v očích slzy. Bylo to zvláštní, sedět tu s Isabelou u jednoho stolu a plakat pro Jace z důvodů, jež se od sebe tolik lišily, a přece si byly tak podobné. „Proč mi to teď všechno říkáš?“

„Protože mě obviňuješ z toho, že nechci Jace chránit. Ale já ho chci chránit. Proč si myslíš, že mě tolik vzalo, když ses tak najednou objevila u Penhallowových? Chováš se, jako bys stála mimo tohle všechno, mimo náš svět. Jenže i když v něm možná stojíš jen jednou nohou, jsi jeho součástí. A to dost podstatnou. Nemůžeš pořád předstírat, že se tě to netýká, Clary, ne, když jsi Valentýnova dcera. Ne, když Jace dělá to, co dělá, částečně kvůli tobě.“

„Kvůli mně?“

„Proč si myslíš, že se tak ochotně vystavuje riziku? Proč si myslíš, že mu nezáleží na tom, jestli umře?“ Isabelina slova se zarývala do Claryiných uší jako ostré jehly. Já vím proč, pomyslela si. Protože si myslí, že je démon, že není doopravdy člověk, proto to všechno – jenže to ti nemůžu říct, nemůžu ti říct tu jedinou věc, která by ti to všechno objasnila. „Vždycky měl pocit, že je s ním něco špatně, a teď si kvůli tobě myslí, že je nadosmrti prokletej. Slyšela jsem, jak to říká Alekovi. Proč neriskovat svůj život, když člověk stejně nechce žít? Proč neriskovat život, když nikdy nemůžeš dosáhnout štěstí, ať děláš cokoli?“

„Isabelo, to stačí.“ Dveře se téměř nehlučně otevřely a stanul v nich Simon. Clary skoro zapomněla, jak moc se mu zlepšil sluch.

„Není to Claryina chyba.“

Isabela zrudla až ke kořínkům vlasů. „Nepleť se do toho, Simone.

Vůbec nevíš, o čem mluvíme.“

Simon vstoupil do kuchyně a zavřel za sebou dveře. „Slyšel jsem většinu toho, co jste říkaly,“ oznámil jim věcně. „A to i přes zeď. Říkala jsi, že nepoznáš, jak se Clary cítí, protože ji na to neznáš dost dlouho. Ale já jo. Jestli máš pocit, že Jace je tady jedinej, kdo trpí, tak to se pleteš.“

Rozhostilo se ticho. Isabelin zuřivý výraz se postupně uvolňoval. Clary se zdálo, že v dálce zaslechla, jak někdo klepe na vchodové dveře – pravděpodobně Luke nebo možná Maia s další dávkou krve pro Simona.

„On neodešel kvůli mně,“ řekla Clary a srdce jí začalo bušit jako o závod. Můžu jim říct Jaceovo tajemství, když je teď pryč? Můžu jim odhalit důvod, proč odešel, ten pravý důvod, proč mu nezáleží na životě? Slova se z ní začala sypat téměř proti její vůli. „Když jsme s Jacem byli v sídle Waylandů, když jsme tam šli pro Bílou knihu –“

Zmlkla, protože se v tu chvíli rozletěly dveře do kuchyně. Stála v nich Amatis a v obličeji měla opravdu prazvláštní výraz. Clary si zprvu myslela, že je Amatis vyděšená, a poskočilo jí srdce. Z Amatisiny tváře však nečišel strach, ne, bylo to něco jiného. Tvářila se stejně, jako se tvářila, když se Clary s Lukem znenadání objevili před prahem jejího domu. Vypadala, jako by právě viděla ducha.

„Clary,“ řekla pomalu. „Máš tady návštěvu –“

Než stihla dokončit větu, někdo se kolem ní protáhl do kuchyně. Amatis ustoupila, takže si Clary mohla vetřelce prohlédnout – byla to štíhlá žena, oděná v černém. V první chvíli si Clary uvědomila jen to, že má na sobě zbroj lovců stínů, a málem tu ženu nepoznala, dokud se jí pořádně nepodívala do obličeje. V tu chvíli ucítila, že se jí srdce vyhouplo až do krku, stejně jako když Jace s jejich motorkou sjel ze střechy hotelu Dumort, která se nacházela deset pater nad zemí.

Ta žena byla její matka.

289

Část třetí

Cesta do nebes

Ach, já vím, do nebes cesta byla snadná, do království, kde naše vášeň vládla,

tam dojde každý, kdo jde cestou milenců. My klopýtali v skrytém, divém štěstí;

a bohové i démoni sepřeřvávali v nás.

Siegfried Sassoon, Nedokonalá milenka

16

ČLÁNKY VÍRY

Od té noci, kdy přišla domů a zjistila, že její matka zmizela, si Clary neustále představovala, jaké to bude, až ji zase uvidí živou a zdravou. Představovala si to tak často, že se ty výjevy začaly v její mysli podobat fotografiím, jejichž barvy už vybledly z toho, jak si je někdo až příliš často prohlížel. Všechny ty obrazy jí teď vytanuly před očima, zatímco nevěřícně zírala před sebe – obrazy, na nichž ji její zdravě a šťastně vypadající matka objímala a říkala jí, jak moc se jí po ní stýskalo, ale že teď už bude všechno zase dobré.

Matka z Claryiných představ se však podobala té ženě, která teď před ní stála, jen velice vzdáleně. Clary si Jocelyn pamatovala jako jemnou, umělecky založenou osobu trochu bohémského zevnějšku, která se oblékala do pracovních kalhot postříkaných barvou a rudé vlasy nosila spletené do copů nebo sepnuté tužkou do ledabylého drdolu. Tahle Jocelyn však byla jasná a ostrá jako nůž a vlasy měla přísně stažené dozadu, takže jí z účesu neunikal ani jediný neposlušný pramínek. Ve spojení s drsnou černou zbrojí vypadal její obličej pobledle a tvrdě. Ani její výraz neodpovídal Claryiným představám: místo radosti byl z pohledu, který její doširoka rozevřené zelené oči upíraly na Clary, znát pocit hraničící s hrůzou.

„Clary,“ vydechla. „Co to máš nasobě?“

Clary se na sebe podívala. Měla na sobě Amatisin černý bojový oděv, tedy přesně to, před čím ji chtěla její matka uchránit a proti čemu celý život bojovala. Clary namáhavě polkla a vstala. Oběma rukama přitom křečovitě svírala okraj stolu. Viděla, že jí úplně zbělely klouby na prstech, avšak měla pocit, jako by byly její ruce oddělené od těla, jako by patřily někomu jinému.

Jocelyn k ní přišla a rozevřela náruč. „Clary…“

A Clary ke svému překvapení zjistila, že chvatně ustupuje, až zády prudce narazila na kuchyňskou linku. Tělem jí projela bolest, ona si jí však sotva všimla. Nepřestávala zírat na svoji matku. To

291

samé dělal s otevřenou pusou i Simon a také šokovaně se tvářící Amatis.

Isabela vstala od stolu a postavila se mezi Clary a její matku. Ruka jí zajela pod zástěru a Clary tušila, že až ji Isabela vytáhne, bude v ní držet svůj tenký kovový bič. „Co se tady děje?“ zeptala se Isabela. „Kdo jste?“

Silný hlas jí trochu přeskočil, všimla si totiž Jocelynina výrazu.

Jocelyn na ni překvapeně zírala a jednou rukou se držela za srdce.

„Maryso.“ Jocelyn sotva šeptala.

Isabelu to zarazilo. „Odkud znáte jméno mojí matky?“

Jocelyn se do tváře ihned vrátila barva. „Ale samozřejmě. Ty jsi Marysina dcera. Já jenom – jsi jí tak hrozně podobná.“ Pomalu dala ruku dolů. „Já jsem Jocelyn Fr… Fairchildová. Jsem Claryina matka.“

Isabela vytáhla ruku zpod zástěry a vrhla na Clary zmatený pohled. „Ale vy jste přece byla v nemocnici… v New Yorku…“

„Ano, byla,“ přitakala Jocelyn už jistějším hlasem. „Ale díky své dceři už jsem v pořádku. Chtěla bych s ní teď strávit chvilku o samotě.“

„Já si ale nejsem jistá,“ vložila se do toho Amatis, „jestli to chce i ona.“ Zvedla ruku a položila ji Jocelyn na rameno. „Musí to pro ni být obrovský šok –“

Jocelyn setřásla Amatisinu ruku, udělala krok ke Clary a natáhla k ní ruce. „Clary…“

Clary se konečně vrátil hlas. Byl to chladný, ledový hlas a čišelo z něj tolik hněvu, že ji to samotnou překvapilo. „Jak ses sem dostala, Jocelyn?“

Její matka zůstala stát jako přimražená a přes tvář jí přelétl nejistý výraz. „S Krasomilem Pohromou jsme se přenesli portálem kousek za město. Včera za mnou přišel do nemocnice a přinesl mi protilék. Řekl mi, co všechno jsi pro mě udělala. Od chvíle, kdy jsem se probudila, jsem netoužila po ničem jiném, než tě vidět…“ Hlas se jí vytratil do ztracena. „Clary, děje se něco?“

„Proč jsi mi nikdy neřekla, že mám bratra?“ zeptala se Clary. Vůbec nečekala, že něco takového řekne, a rozhodně to nebyla ta

pravá věta, kterou měla v plánu vypustit z úst. Už se to ale nedalo vzít zpět.

Jocelyniny ruce klesly. „Myslela jsem si, že je mrtvý. Myslela jsem si, že by ti to jenom ublížilo, kdyby ses to dozvěděla.“

„Tak já ti něco řeknu, mami,“ rozhořčila se Clary. „Vědět je vždycky lepší než nevědět. Za všech okolností.“

„Mrzí mě to –“ začala Jocelyn.

„Tebe to mrzí?“ Uvnitř Clary se něco zlomilo a všechno se najednou hrnulo ven – všechna trpkost, všechna dlouho zadržovaná zloba. „Nechtěla bys mi vysvětlit, proč jsi mi nikdy neřekla, že patřím mezi lovce stínů? Nebo že je můj otec ještě naživu? Jo, a co třeba to, žes platila Krasomilovi za to, aby mi kradl vzpomínky?“

„Snažila jsem se tě chránit –“

„No, tak to se ti teda moc nepovedlo!“ Clary se přistihla, že křičí.

„Cos asi tak čekala, že se mnou bude, když jsi zmizela? Kdyby nebylo Jace a ostatních, už bych byla mrtvá. Nikdy jsi mě nenaučila, jak se mám bránit. Nikdy jsi mi neřekla, jak je všechno ve skutečnosti nebezpečný. Co sis proboha myslela? Že když ty ošklivý věci neuvidím, znamená to, že ony neuvidí mě?“ Oči jí hněvivě plály. „Věděla jsi, že Valentýn pořád žije. Řekla jsi Lukovi, že si myslíš, že je ještě naživu.“

„Právě proto jsem tě musela ukrýt,“ snažila se jí vysvětlit Jocelyn. „Nemohla jsem riskovat, že se Valentýn dozví, kde jsi. Nenechala bych ho, aby se tě dotkl –“

„Protože z tvýho prvního dítěte udělal monstrum,“ řekla Clary, „a tys nechtěla, aby to samý udělal i se mnou.“

Jocelyn ztratila řeč a zůstala na Clary jen ohromeně zírat. „Ano,“ řekla nakonec. „Ano, ale nešlo jenom o tohle, Clary –“

„Ukradla jsi mi vzpomínky,“ obvinila ji Clary. „Vzala jsi mi je.

Ukradla jsi mi to, co jsem.“

„Ty ale tohle nejsi!“ vykřikla Jocelyn. „Nikdy jsem nechtěla, aby se z tebe stalo tohle –“

„Je úplně jedno, cos chtěla!“ odpověděla jí s křikem Clary. „Jsem to, co jsem! Vzala jsi mi všechno, i když ti to vůbec nepatřilo!“

Jocelyn zbledla. Clary se do očí nahrnuly slzy – nedokázala se dívat, jak její matka takhle trpí, a přitom vědět, že to byla ona sama,

293

kdo jí ublížil. Zároveň ale věděla, že jakmile znovu otevře pusu, vyhrnou se z ní další strašlivá slova, další nenávistné, zlobné myšlenky. Zakryla si ústa rukou, prodrala se kolem své matky a Simonovy natažené ruky a vyrazila na chodbu. Netoužila po ničem jiném než odsud zmizet. Slepě rozrazila vchodové dveře a napůl vypadla na ulici. Někdo za ní volal její jméno, ona se však ani neotočila a běžela pryč.

Jace docela překvapilo, když zjistil, že Sebastián nechal Verlacova koně ve stáji, místo aby na něm té noci, kdy uprchl z města, rovnou odjel. Možná se bál, že by mohli Poutníka nějakým způsobem sledovat.

Jaceovi to přineslo jisté uspokojení, když hřebce osedlal a vyjel na něm z města. Je pravda, že kdyby Sebastián Poutníka opravdu chtěl, přece by ho tady nenechal – a kromě toho, ten kůň Sebastiánovi stejně nikdy nepatřil. Hlavní motivací však Jaceovi byla skutečnost, že měl rád koně. Naposledy se proháněl v sedle, když mu bylo deset let, s potěšením však zjistil, že se mu dávné vzpomínky rychle vybavují.

Předtím mu s Clary trvalo šest hodin, než z Waylandovic sídla došli do Alicante, teď ho však nesl kůň uhánějící téměř tryskem, takže tu vzdálenost překonali za dvě hodiny. Když zdolali kopec, z něhož už byl vidět dům i přilehlé zahrady, on i jeho kůň se leskli potem.

Zábrany svádějící na nesprávnou cestu, které venkovské sídlo chránily, byly zničeny společně se základy domu. Jediné, co z kdysi elegantní budovy zůstalo, byla hromada zčernalých kamenů. Zahrady, jež byly v okolí trosek také poznamenány ohněm, v něm stále ještě vyvolávaly vzpomínky na dobu, kdy tu jako dítě žil. Tady byly růžové keře, nyní zbavené květů a prorostlé zeleným býlím, támhle zase kamenné lavičky u prázdných jezírek a dolík v zemi, kde s Clary ležel tu noc, kdy se dům zhroutil.

Zaplavil ho pocit hořkosti. Vrazil si ruku do kapsy a vytáhl z ní nejdříve stélu – tu si „vypůjčil“ z Alekova pokoje, než odešel, místo té, kterou Clary ztratila, protože Alek si přece může kdykoli obstarat jinou – a vzápětí nit utrženou z rukávu Claryina kabátu. Ležela mu v

dlani, na jednom konci zbarvená do červenohněda. Sevřel nit tak silně, až se mu napjala kůže na prstech, a stélou si načrtnul na hřbet ruky runu. Slabé pálení bylo spíš důvěrně známé než bolestivé. Pozoroval, jak se mu runa vpíjí do kůže jako kámen klesající pod hladinu, a pak zavřel oči.

Na vnitřní straně víček spatřil obraz údolí. Stál na kopci, shlížel z něj dolů a naprosto přesně věděl, kde je, jako by se díval do mapy, v níž byla vyznačena jeho pozice. Vzpomněl si, že inkvizitorka také hned věděla, kde se nachází Valentýnova loď kotvící uprostřed East River, a uvědomil si: Tak takhle to zjistila. Každičký detail byl zcela jasný – každé stéblo trávy a nahnědlé listí spadané u jeho nohou, avšak slyšet nebylo vůbec nic. Celým obrazem prostupovalo tajuplné ticho.

Údolí mělo tvar podkovy a jeden jeho konec byl užší než ten druhý. Prostředkem se vinula úzká stužka – nějaká říčka nebo potok

– a na užším konci údolí mizela mezi balvany. Na břehu říčky stál šedý kamenný dům, z jehož čtverhranného komína stoupaly obláčky bílého dýmu. Byla to zvláštně idylická scéna, pokojně se prostírající pod blankytnou klenbou jasného nebe. Náhle se v Jaceově zorném poli objevila útlá postava. Sebastián. Teď, když už se nemusel obtěžovat předstíráním, byla z jeho chůze, vyzývavého držení těla a úšklebku na tváři jasně patrná arogance. Sebastián poklekl na břehu říčky, ponořil ruce do vody a opláchl si obličej a vlasy.

Jace otevřel oči. Poutník pod ním spokojeně spásal trávu. Jace si schoval stélu a kousek nitě zpátky do kapsy. Ještě se naposledy podíval na trosky domu, v němž vyrostl, a pak pevně uchopil otěže a zaryl koni paty do slabin.

Clary ležela v trávě kousek pod vrcholkem kopce, na kterém stával Gard, a zasmušile pozorovala Alicante pod sebou. Musela uznat, že jí tohle místo skýtalo nádherný výhled. Viděla odsud na střechy celého města s elegantně zdobenými štíty a runovými korouhvičkami, kdesi daleko před sebou, za věžemi Síně Dohod, dokonce viděla třpytit se cosi jako hranu stříbrné mince – že by jezero Lyn? Za ní se zvedaly do výšky černé trosky Gardu a démoni

295

věže zářily jako čistý křišťál. Clary měla pocit, že téměř vidí zábrany, podobné neviditelné síti natažené kolem hranic města.

Sklopila oči a podívala se na své dlaně. V posledním návalu hněvu vytrhala ze země několik trsů trávy, takže teď měla ruce ulepené od hlíny a také od krve, protože si při svém běsnění skoro strhla nehet. Když ji vztek přešel, nastoupil na jeho místo pocit naprosté prázdnoty. Nikdy předtím si neuvědomila, jak moc se na svoji matku zlobí, dokud Jocelyn nevstoupila do dveří a Clary mohla odložit všechny obavy o její život stranou a konečně si uvědomit, co se skrývá pod nimi. Teď, když už se trochu uklidnila, zamyslela se nad tím, jestli hluboko uvnitř nechce matku vytrestat za to, co se stalo Jaceovi. Kdyby znal pravdu – kdyby oba dva znali pravdu –, možná by ho bolestné zjištění, co mu Valentýn ještě jako úplně malému udělal, nedohnalo ke gestu, o kterém si Clary nemohla myslet nic jiného, než že se rovná sebevraždě. „Můžu se k tobě přidat?“

Překvapením nadskočila a obrátila se na bok, aby se mohla podívat nahoru. Nad ní stál Simon, ruce vražené v kapsách. Někdo – nejspíš Isabela – mu dal tmavou bundu z pevné černé látky, kterou lovci stínů používali k výrobě svých bojových oděvů. Upír ve zbroji lovců stínů, podivila se Clary a napadlo ji, jestli to náhodou není světová premiéra. „Vůbec jsem tě neslyšela,“ řekla. „Asi nejsem moc dobrá lovkyně stínů, co?“

Simon pokrčil rameny. „No, na tvoji obranu bych tě rád upozornil, že teď našlapuju tiše a elegantně jako panter.“

Clary se musela proti své vůli usmát. Posadila se a ometla si hlínu z dlaní. „Klidně si sedni. Moje slzavý údolí je přístupný všem.“

Simon se posadil vedle ní. Zadíval se na město a písknul. „Pěknej výhled.“

„To jo.“ Clary na něj vrhla postranní pohled. „Jak jsi mě našel?“

„No, pár hodin mi to trvalo.“ Pousmál se. „Pak jsem si vzpomněl, že když jsme se ještě v první třídě někdy pohádali, utekla jsi trucovat k nám na střechu a moje máma tě pak musela sundávat dolů.“

„No a?“

„Znám tě,“ řekl. „Když tě něco rozčílí, zamíříš někam vysoko.“

Pak jí něco podal – byl to její zelený kabát, pečlivě složený. Vzala si jej a přehodila si jej přes sebe – ten ubohý kus oděvu už vykazoval značné známky obnošení. Na lokti byla dokonce i díra, dost velká na to, aby jí mohla prostrčit prst.

„Díky, Simone.“ Objala si rukama kolena a zadívala se na město. Slunce viselo nízko na obloze a věže začaly házet matné červené a narůžovělé odlesky. „Poslala tě sem moje máma, abys mě přivedl?“

Simon zavrtěl hlavou. „Ne. Poslal mě Luke. A jenom mi řekl, ať ti vyřídím, že by ses měla vrátit do západu slunce. Dějou se teď fakt důležitý věci.“

„Jaký věci?“

„Luke dal Spolku do západu slunce čas, aby se rozhodli, jestli souhlasí tím, že podsvěťanům přiznají křesla v Radě. Všichni podsvěťani za soumraku přijdou k Severní bráně. Jestli bude Spolek souhlasit, vkročí do Alicante. A jestli ne…“

„Tak odejdou,“ dořekla Clary místo něj. „A Spolek se vzdá Valentýnovi.“

„Jo.“

„Oni na to přistoupí,“ řekla s jistotou Clary. „Musí.“ Přitiskla si kolena k hrudi. „Nikdy by si nevybrali Valentýna. Nikdo by si ho nevybral.“

„Rád vidím, žes nepřišla o svůj idealismus,“ poznamenal Simon, a přestože to pronesl lehkým tónem, slyšela Clary za tou větou ještě jiný hlas. Jaceův hlas, jak jí říká, že on idealista není. Zachvěla se, navzdory tomu, že měla oblečený kabát.

„Simone?“ řekla. „Mám takovou pitomou otázku.“

„A jakou?“

„Spal jsi s Isabelou?“

Simon zachroptěl, jako by se dusil. Clary se pomalu otočila a podívala se na něj.

„Není ti něco?“ zeptala se.

„Ne, dobrý,“ odpověděl a se zřetelným úsilím se dal znovu dohromady. „To myslíš vážně?“

„No, přece jsi byl celou noc pryč.“

Simon dlouhou dobu nic neříkal. Nakonec prohlásil: „Mám pocit, že ti do toho vůbec nic není, ale ne, nespal jsem s ní.“

297

„Dobře,“ řekla Clary po chvíli, „já jsem si taky myslela, že bys nedokázal zneužít toho, že je teď celá sklíčená a tak.“

Simon si odfrkl. „Jestli někdy potkáš chlápka, kterej by dokázal Isabelu zneužít, určitě mi to řekni. Rád bych mu potřásl rukou. Nebo před ním pěkně rychle vzal do zaječích, jak se to vezme.“

„Takže s Isabelou nechodíš?“

„Clary,“ řekl Simon, „proč se mě vůbec ptáš na Isabelu? Nechceš si radši promluvit o svý mámě? Nebo o Jaceovi? Izzy mi řekla, že odešel. Je mi jasný, jak se asi cítíš.“

„Ne,“ nesouhlasila s ním Clary. „Ne, to teda není.“

„Nejsi jedinej člověk na světě, kterej se kdy cítil opuštěně.“ Do Simonová hlasu se vkrádal netrpělivý tón. „Jenom jsem si myslel – víš, nikdy jsem tě takhle naštvanou neviděl. A navíc na mámu. Myslel jsem si, že ti chyběla.“

„Jasně že mi chyběla!“ bránila se Clary a teprve nyní si uvědomila, jak musela celá ta scéna v kuchyni připadat ostatním. A hlavně její matce. Zatlačila tu myšlenku do pozadí. „Jde jenom o to, že jsem se tak strašně soustředila na to, abych ji zachránila – zachránila před Valentýnem a abych pak přišla na to, jak ji uzdravit –, že jsem ani neměla čas se zamyslet nad tím, jak moc jsem na ni naštvaná, že mi celý ty roky lhala. Že tohle všechno přede mnou skrývala a bránila mi poznat pravdu. Nikdy mě nenechala zjistit, kdo opravdu jsem.“

„Ale to není to, cos řekla, když se tam objevila,“ připomněl jí Simon tiše. „Vyčetlas jí, že ti nikdy neřekla, že máš bratra.‘“

„Já vím.“ Clary vytrhla ze země stéblo trávy a začala je mnout mezi prsty. „Asi prostě nemůžu přestat myslet na to, že kdybych znala pravdu, tak bych Jace nepotkala tak, jak jsem ho potkala. Nikdy bych se do něho nezamilovala.“

Simon chvíli mlčel. „Mám pocit, že jsem tě to nikdy předtím neslyšel říct.“

„To, že ho miluju?“ Zasmála se, i jí samotné však ten smích připadal zoufalý. „Teď už asi nemá cenu předstírat, že to není pravda. A možná je to jedno. Stejně už ho nejspíš nikdy neuvidím.“

„On se vrátí.“

„Možná.“

„On se vrátí,“ zopakoval Simon. „Kvůli tobě.“

„Já nevím.“ Clary zavrtěla hlavou. Trochu se ochladilo, slunce už se totiž spodním okrajem dotýkalo horizontu. Přimhouřila oči, naklonila se dopředu a upřeně něco pozorovala. „Simone. Podívej.“

Podíval se směrem, kterým se upíral její pohled. Za zábranami u Severní brány města se rojily stovky tmavých postav. Některé stály v hloučcích, jiné odděleně od ostatních. Podsvěťané, které Luke povolal na pomoc městu, tu trpělivě čekali, až jim Spolek vzkáže, jestli mohou vstoupit dovnitř. Clary přejel mráz po zádech. Nestála pouze na vrcholku kopce a neshlížela jen na město pod sebou – nacházela se rovněž na pokraji něčeho velkého a dívala se na události, jež nejspíš změní chod celého světa lovců stínů.

„Jsou tady,“ řekl Simon, napůl jen sám pro sebe. „Zajímalo by mě, jestli to znamená, že už se Spolek rozhodl.“

„To doufám.“ Ze stébla trávy, které Clary žmoulala v prstech, už zbyla jen neidentifikovatelná zelená drť. Odhodila ji a utrhla si další stéblo. „Nevím, co budu dělat, jestli se rozhodnou vzdát se Valentýnovi. Možná bych mohla vytvořit portál, kterej by nás všechny přenesl někam, kde nás Valentýn nikdy nenajde. Třeba na nějakej pustej ostrov nebo tak něco.“

„Dobře, tak teď napadá jedna pitomá otázka mě,“ přerušil její úvahy Simon. „Můžeš vymýšlet nový runy, že jo? Tak proč bys nemohla vymyslet nějakou, která by zničila všechny démony na světě? Nebo zabila Valentýna?“

„Takhle to nefunguje,“ vysvětlila mu Clary. „Umím nakreslit jenom runy, který si dokážu představit. Musím je v duchu vidět před sebou, jejich přesnej obraz. Když se takhle snažím představit si runu

‚zabít Valentýna‘ nebo ,zmocnit se vlády nad světem‘ nebo něco takovýho, žádnej obraz z toho není. Jenom takový bílý mžitky.“

„Ale odkud myslíš, že se ty obrazy run berou?“

„To netuším,“ přiznala se Clary. „Všechny runy, co je znají lovci stínů, pochází z Šedé knihy. Proto je taky můžou používat jedině nefilim. Za tímhle účelem totiž vznikly. Ale jsou i jiný, starší runy. Krasomil mi to říkal. Třeba Kainovo znamení. Bylo to ochranný znamení, ale v Šedé knize ho nenajdeš. Takže u těchhle run, třeba u runy nebojácnosti, vlastně vůbec nevím, jestli jsem je opravdu

299

vymyslela, nebo jestli jsem si na ně jenom nevzpomněla – třeba jsou to runy starší než lovci stínů. Runy stejně starý jako samotní andělé.“ V hlavě se jí vybavila runa, kterou jí ukázal Ithuriel, ta, co v sobě měla jednoduchost uzlu. Pocházel ten symbol z její mysli, nebo z andělovy? Nebo snad existoval, co je svět světem, podobně jako moře nebo obloha? Při té myšlence se zachvěla.

„Není ti zima?“ zeptal se Simon.

„Je – tobě ne?“

„Mně už zima nebývá.“ Objal ji a začal jí dlaněmi v pomalých kruzích třít záda, aby ji zahřál. Pak se nevesele zasmál. „Tohle ti asi moc nepomůže, co, když v sobě nemám žádný tělesný teplo?“

„Ne,“ řekla Clary. „Teda myslím jo – pomáhá to. Nepřestávej.“ Zvedla k němu oči. Díval se dolů na Severní bránu, kolem níž téměř nehybně postávaly tmavé stíny podsvěťanů. V očích se mu odrážela rudá záře démoních věží. Vypadal jako na fotografii pořízené s bleskem. Clary si všimla, že v místech, kde je jeho kůže nejtenčí, tedy na spáncích a mezi klíčními kostmi, se těsně pod povrchem klikatí bledě modré žilky. O upírech se toho už naučila dost, takže věděla, že je to znamení, že už nějakou dobu nejedl. „Máš hlad?“

Odtrhl oči od výhledu a podíval se na ni. „Bojíš se snad, že tě kousnu?“

„Víš, že moje krev je ti k dispozici, kdykoli budeš mít zájem.“

Zachvěl se, avšak nikoli zimou, a přitáhl si ji blíž k sobě. „To bych nikdy neudělal,“ prohlásil. A pak dodal lehčím tónem: „A kromě toho, už jsem pil Jaceovu krev – už mě nebaví vysávat svoje kamarády.“

Clary vytanula na mysli stříbrná jizvička, kterou měl Jace ze strany na krku. Před očima se jí stále ještě honily obrazy Jace, když se pomalu zeptala: „Myslíš, že právě proto…“

„Co proto?“

„Proto ti neublíží sluneční světlo? Teda chci říct, dřív tě přece pokaždý spálilo, ne? Před tou nocí na lodi.“ Neochotně přikývl.

„Tak co se ještě změnilo? Nebo je to jenom tím, že ses napil jeho krve?“

„Myslíš, že by to mohlo být tím, že je Jace jedním z nefilim? Ne. Ne, je v tom ještě něco jinýho. Ty a Jace – nejste tak úplné obyčejní,

ne? Nejste přece obyčejní lovci stínů. Na vás obou je něco zvláštního. Přesně jak to tvrdila královna ze Zakletýho dvora. Byli jste experimenty.“ Usmál se jejímu vyděšenému pohledu. „Nejsem blbej. Dokážu si to všechno poskládat dohromady. Ty umíš vymýšlet runy a Jace, no… řekněme, že nikdo by nedokázal být tak strašně otravnej, kdyby mu v tom nepomáhaly nějaký nadpřirozený schopnosti.“

„To ho vážně tolik nesnášíš?“

„Ale tak to není,“ namítl Simon. „Teda jasně že ze začátku jsem ho nenáviděl. Byl tak hrozně arogantní a sebejistej a ty ses tvářila, jako by to byl nějakej polobůh –“

„To teda netvářila.“

„Nech mě to doříct, Clary.“ Jeho hlas zněl téměř udýchaně, pokud se ovšem o někom, kdo vůbec nedýchá, dá říci, že zní udýchaně. Působilo to, jako by se Simon překotně hnal k nějakému cíli. „Poznal jsem, jak moc se ti líbí, a myslel jsem si, že tě jenom využívá, že jsi pro něho jenom nějaká hloupá civilka, kterou může ohromovat všema těma trikama, co je lovci stínů znají. Nejdřív jsem si říkal, že mu na to přece neskočíš, a pak, když jsi mu na to skočila, že ho to nakonec přestane bavit a ty se vrátíš zpátky ke mně. Nejsem na to nijak zvlášť pyšnej, ale v zoufalství je člověk schopnej věřit asi úplně všemu. Když se pak ukázalo, že je to tvůj bratr, bylo to, jako by mě někdo v poslední minutě zachránil – a já jsem byl hrozně rád. Dělalo mi dobře i to, když jsem viděl, jak moc tím asi trpí, až do té noci na Zakletým dvoře, kdy jsi ho políbila. Všiml jsem si…“

„Čeho sis všiml?“ naléhala Clary, která tu krátkou pauzu nemohla vydržet.

„Toho, jak se na tebe dívá. A tehdy mi to došlo. Nikdy tě nevyužíval. Miloval tě a bylo to pro něj strašný.“

„A proto jsi tenkrát šel do hotelu Dumort?“ zašeptala Clary. Na tuto otázku už dlouho chtěla znát odpověď, nikdy se však neodvážila Simona zeptat.

„Kvůli tobě a Jaceovi? Ne, kvůli vám to vážně nebylo. Už od té noci v hotelu jsem se tam pořád chtěl vrátit. Zdálo se mi o tom. Několikrát jsem se v noci probudil, zrovna když jsem se oblíkal nebo už jsem byl venku na ulici, a bylo mi jasný, že mě to táhne zpátky do

301

toho hotelu. V noci to vždycky bylo horší a zesilovalo se to taky, čím blíž hotelu jsem byl. Vůbec mě nenapadlo, že by to mohlo být něco nadpřirozenýho – říkal jsem si, že je to posttraumatickej stres nebo něco podobnýho. Tu noc jsem byl strašně unavenej a naštvanej, byli jsme kousek odtamtud a navíc byla noc. Skoro si ani nepamatuju, co se stalo. Jenom vím, že jsem odešel z parku - a pak už nic.“

„Ale kdybys na mě nebyl naštvanej – kdyby tě to, co jsme udělali tolik nevzalo…“

„Vždyť jste neměli na vybranou,“ uklidňoval ji Simon. „A mně už to tou dobou stejně bylo jasný. Pravdu můžeš potlačovat jenom do určitý doby, pak stejně probublá nahoru. Udělal jsem chybu, že jsem ti neřekl, co se se mnou děje, že jsem ti neřekl o těch snech. Ale nelituju toho, že jsme spolu chodili. Jsem rád, že jsme to zkusili. A jsem ti moc vděčnej, že ses do toho pustila, i když to stejně nikdy nemohlo fungovat.“

„Tolik jsem si přála, aby to fungovalo,“ řekla Clary tiše. „Nikdy jsem ti nechtěla ublížit.“

„Stejně bych s nikým neměnil,“ ujistil ji Simon. „Nechtěl bych tě přestat mít rád. Za nic na světě. Víš, co mi řekl Rafael? Že nedokážu bejt dobrej upír, protože upíři musí umět přijmout skutečnost, že jsou mrtví. Ale dokud si budu pamatovat, jaký to bylo, tě milovat, budu mít vždycky pocit, že jsem naživu.“

„Simone…“

„Podívej.“ Gestem přerušil její větu a jeho tmavé oči se rozevřely dokořán. „Tam dole.“

Slunce se už změnilo v rudou šmouhu nad horizontem. Pak se před Claryinýma očima zachvělo a zmizelo, zapadlo za tmavý okraj světa. Démoni věže Alicante se náhle probraly k životu a začaly žhnout. V jejich světle Clary viděla, jak se před Severní bránou netrpělivě hemží temný dav. „Co se děje?“ zašeptala. „Slunce zapadlo, tak proč se ještě neotevřela brána?“

Simon se ani nepohnul. „Spolek,“ řekl. „Určitě Lukův návrh odmítl.“

„Ale to přece nejde!“ vykřikla Clary ostře. „To by přece znamenalo –“

„Že se vzdají Valentýnovi.“

„Ale to nemůžou!“ vykřikla Clary znovu, viděla však, jak se skupinky tmavých postav čekajících za zábranami otáčí a odchází od města. Zástupy podsvěťanů připomínaly mravence opouštějící zničené mraveniště.

Simonův obličej vypadal v slábnoucím světle jako z vosku. „Řekl bych,“ usoudil, „že nás nejspíš opravdu nenávidí. Proto si radši vyberou Valentýna.“

„To není nenávist,“ opravila ho Clary. „Je to tím, že se vás bojí. I Valentýn se vás bál.“ Řekla to bez přemýšlení, teprve po chvíli si uvědomila, že je to pravda. „Bál se a záviděl vám.“

Simon na ni vrhl překvapený pohled. „Záviděl?“

Clary se však už ve vzpomínkách vrátila do snu, který jí Ithuriel ukázal, a v uších jí zněl Valentýnův hlas. Chtěl jsem se ho zeptat proč. Proč nás Raziel stvořil, celou rasu lovců stínů, ale nedal nám žádnou ze schopností, jimiž vládnou podsvětané – rychlost vlků, nesmrtelnost sličného lidu, magickou moc čarodějů, dokonce ani odolnost upírů. Nechal nás stát před pekelnými hordami úplně bezbranné, až na ty symboly, které si kreslíme na kůži. Proč by měli mít větší schopnosti než my? Proč nemůžeme mít něco z toho, co mají oni?

Pootevřela rty a nevidoucíma očima se zahleděla na město pod sebou. Matně si uvědomovala, že Simon opakuje její jméno, duchem však byla úplně jinde. Přemýšlela nad tím, že jí anděl mohl ukázat cokoli, on se však rozhodl jí zjevit právě tyto obrazy, tyto vzpomínky, a to z nějakého důvodu. Vzpomněla si na Valentýna, jak rozhořčeně křičí: Ta myšlenka, že bychom měli být s podsvěťany spojeni, že bychom měli žít s těmi kreaturami v míru!

A pak ta runa. Ta, o které se jí předtím zdálo. Runa prostá jako uzel.

Proč nemůžeme mít něco z toho, co mají oni?

„Spojení,“ řekla nahlas. „Je to spojovací runa. Spojuje to, co je podobné, i to, co se od sebe liší.“

„Cože?“ Simon na ni zmateně zíral.

Vyskočila a oprášila si oblečení. „Musím jít tam dolů. Kde jsou?“

„Kde je kdo? Clary –“

„Přece Spolek. Tak kde je to shromáždění? Kde je Luke?“

303

Simon vstal. „V Síni Dohod. Clary –“

Clary už však běžela k cestě, která v serpentinách klesala k městu. Simon tiše zanadával a vydal se za ní.

Říká se, že všechny cesty vedou do Síně. Sebastiánova slova se Clary znovu a znovu ozývala v uších, zatímco tryskem probíhala úzkými uličkami Alicante. Doufala, že je to pravda, protože jestli ne, určitě se ztratí. Ulice se stáčely v podivných úhlech, úplně jinak než ty krásné, rovné, pravoúhlé ulice na Manhattanu. Na Manhattanu člověk neustále věděl, kde právě je. Všechno tam bylo hezky očíslované a uspořádané. Zatímco tohle bylo hotové bludiště.

Prohnala se maličkým dvorkem a vyrazila po jednom z úzkých chodníků podél kanálu, věděla totiž, že když půjde podle vody, nakonec musí skončit na Andělském náměstí. K jejímu značnému překvapení ji chodník dovedl k Amatisinu domu, a tak se rozběhla po širší ulici, kterou už znala, párkrát zahnula a ztěžka oddechujíc doběhla na náměstí. Před Clary se tyčila veliká bílá budova Síně Dohod a uprostřed prostranství zářila socha anděla. Vedle sochy stál se založenýma rukama Simon a zachmuřeně ji pozoroval.

„Mohla jsi na mě počkat,“ vyčetl jí.

Předklonila se a s rukama opřenýma o kolena se snažila popadnout dech. „Tohle… si nech od cesty…, vždyt jsi tu stejně byl dřív než já.“

„Upíří rychlost,“ prohlásil Simon s jistým zadostiučiněním. „Až se vrátíme domů, možná bych se měl přihlásit do nějakýho běžeckýho závodu.“

„Ale to by byl… švindl.“ Clary se naposledy zhluboka nadechla a pak se narovnala a odhrnula si zpocené vlasy z očí. „Tak pojď. Jdeme dovnitř.“

Síň byla plná lovců stínů. Tolik pohromadě jich Clary ještě nikdy neviděla, dokonce ani té noci, kdy Valentýn zaútočil na město. Jejich hlasy se spojovaly v ohlušující burácení, které připomínalo hučení valící se laviny. Většina přítomných se shlukla do skupinek, v nichž se dohadovali a křičeli na sebe. Pódium bylo zcela prázdné a mapa Idrisu na něm visela úplně opuštěná.

Rozhlížela se po Lukovi. Chvíli jí trvalo, než ho našla. Opíral se zády o sloup a přivíral oči. Působil strašně – měl svěšená ramena a vypadal jako polomrtvý. Za ním stála Amatis a ustaraně ho poplácávala po rameni. Clary se rozhlédla ještě jednou, Jocelyn však v davu nespatřila.

Trochu zaváhala. Pak ale pomyslela na Jace, jak se úplně sám žene za Valentýnem, přestože si uvědomuje, že ho to může stát život. On moc dobře věděl, že je součástí těchto událostí, součástí toho všeho, stejně jako ona sama – vždy to tak bylo, dokonce i tehdy, když o tom ještě neměla ani ponětí. V žilách jí proudil adrenalin, díky němuž bylo její vnímání citlivější a obrysy všech věcí se zdály být zcela ostré. Možná až příliš. Stiskla Simonovi ruku. „Drž mi palce,“ požádala ho a pak už ji nohy téměř samovolně nesly ke schodům na pódium. Vystoupila nahoru a obrátila se tváří k davu.

Nebyla si jistá, co čekala, že se stane. Že se ozvou překvapené výkřiky? Že se k ní otočí moře mlčenlivých tváří připravených vyslechnout její slova? Ve skutečnosti si jí nikdo ani nevšiml, jen Luke zvedl hlavu, jako by vycítil, že tam stojí, a s překvapeným výrazem ztuhl na místě. Někdo si k ní razil cestu davem – vysoký muž s ostře řezaným nosem, který mu čněl z obličeje jako příď plachetnice. Konzul Malachiáš. Posuňky jí přikazoval, aby slezla z pódia, a přitom vrtěl hlavou a křičel na ni něco, čemu nerozuměla. Zatímco se prodíral tlačenicí, začali se k ní někteří lovci stínů otáčet a k nim se přidávali stále další a další.

Teď už Clary měla to, co chtěla. Všechny oči na ní visely.

Slyšela, jak dav šumí šepotem: To je ona. Valentýnova dcera.

„Máte pravdu,“ řekla a snažila se mluvit co nejhlasitěji, aby se její slova donesla až úplně dozadu. „Jsem Valentýnova dcera. Dozvěděla jsem se, že je to můj otec, až před několika týdny. Ještě před pár týdny jsem ani nevěděla, že Valentýn vůbec existuje. Vím, že si spousta z vás bude myslet, že to není pravda, ale to nevadí. Věřte si, čemu chcete, pokud mi zároveň uvěříte i to, že vím o Valentýnovi věci, které vy nevíte, věci, které by vám mohly pomoci vyhrát tuhle bitvu proti němu – ale jenom pokud mi dovolíte, abych vám je řekla.“

305

„To je absurdní.“ Malachiáš stál pod schody na pódium.

„Naprosto absurdní. Jsi ještě dítě –“

„Je to dcera Jocelyn Fairchildové.“ Byl to Patrick Penhallow. Prodral se davem až pod pódium a pozvedl ruku. „Nechte tu dívku říct, co má na srdci, Malachiáši.“

V davu to nervózně zašumělo. „Vy,“ obrátila se Clary na konzula. „Vy a inkvizitor jste zavřeli mého přítele Simona do vězení

–“

Malachiáš se ušklíbl. „Tvého přítele upíra?“

„Vyprávěl mi, že jste se ho ptali, co se stalo té noci na Valentýnově lodi na East River. Mysleli jste si, že to všechno musel způsobit Valentýn, že použil nějaký druh černé magie. Ale pravda je úplně jiná. Jestli chcete vědět, kdo tu loď zničil, tak odpověď zní, že jsem to byla já. Já jsem to udělala.“

K Malachiášovu nevěřícnému smíchu se přidalo několik dalších lovců stínů z davu. Luke se na ni upřeně díval a vrtěl hlavou, Clary se však nenechala zviklat.

„Použila jsem při tom runu,“ pokračovala. „Ta runa byla tak silná, že se loď rozpadla na kousíčky. Dokážu vytvářet nové runy. Runy, které nejsou zapsané v Šedé knize. Runy, které nikdo předtím neviděl, velice mocné runy –“

„To by stačilo,“ zaburácel Malachiáš. „Tohle je naprosto směšné. Nikdo nedokáže vytvářet nové runy. Je to zhola nemožné.“ Otočil se k davu. „Ta dívka je lhářka, lže stejně jako její otec.“

„Ona nelže.“ Ten hlas se ozval odněkud zezadu z davu. Byl to jasný, silný, odhodlaný hlas. Tváře všech lovců stínů se otočily a Clary si uvědomila, kdo to promluvil: byl to Alek. Z jedné strany vedle něj stála Isabela a z druhé Krasomil. Byl s nimi i Simon a Marysa Lightwoodová. Semknuli se do nevelké, avšak odhodlaně se tvářící skupinky u vchodu. „Viděl jsem ji, jak jednu runu vytvořila. Dokonce ji i na mně vyzkoušela. A fungovalo to.“

„Teď lžeš,“ odsekl mu konzul, do jeho očí už však pronikl stín pochyby. „Chceš jenom bránit svoji přítelkyni –“

„Ale prosím vás, Malachiáši,“ skočila mu rázně do řeči Marysa.

„Proč by můj syn lhal zrovna v téhle věci, když tak snadno můžeme

zjistit pravdu? Dejte té dívce stélu a nechte ji, ať tedy nějakou runu vytvoří.“

Síní proběhla vlna souhlasného mručení. Patrick Penhallow postoupil dopředu a podal Clary na pódium stélu. Vděčně ji od něj přijala a pak se zase narovnala tváří v tvář davu.

Vyschlo jí v ústech. Hladina adrenalinu v její krvi stále ještě neopadla, nebyla však dost vysoká na to, aby ji zcela zbavila trémy. Co teď měla dělat? Jakou runu by měla vytvořit, aby srocení lovců stínů před sebou přesvědčila, že mluví pravdu? Co by jim asi tak mohlo její slova potvrdit?

Pak zvedla pohled a přes hlavy davu se podívala na Simona stojícího vedle Lightwoodových. Přes ten ohromný prostor, který je odděloval, na ni upíral pevný pohled. Stejným pohledem se na ni díval Jace toho večera na venkovském sídle. Pomyslela si, že právě tohle spojuje oba ty mladíky, které má tolik ráda, je to jedna z věcí, jež mají společné: oba dva jí bezmezně věří, dokonce i ve chvílích, kdy si ona sama věřit nedokáže.

S pohledem upřeným na Simona a s myšlenkou na Jace si přiložila žhnoucí špičku stély na vnitřní stranu zápěstí, do míst, kde by si mohla nahmatat tep. Ani se při tom nepodívala dolů. Kreslila po paměti, důvěřovala sama sobě a své stéle, že společně dokáží vytvořit runu, kterou potřebovala. Načrtávala ji lehce, příliš na stélu netlačila – vždyť bude tu runu potřebovat jen chvíli –, avšak její ruka se pohybovala bez sebemenšího zaváhání. Když byla runa hotová, Clary zvedla hlavu a otevřela oči.

To první, co spatřila, byl Malachiáš. Obličej měl bílý jako stěna a se zděšeným výrazem před ní ustupoval. Něco řekl – nějaké slovo v jazyce, který neznala – a pak kousek za ním uviděla Luka, jak na ni s pootevřenými ústy nevěřícně zírá. „Jocelyn?“ řekl Luke.

Téměř neznatelně zavrtěla hlavou a zahleděla se do davu. Tvořila jej rozmazaná změť tváří, které se střídavě zaostřovaly a zase zastíraly mlhou, když se na ně podívala. Některé tváře se usmívaly, jiné se překvapeně rozhlížely po davu, další se zase otáčely k těm, kdo stáli vedle nich. Některé z nich nesly výrazy hrůzy nebo ohromení a jejich majitelé si rukama zakrývali ústa. Všimla si, že Alek vrhnul rychlý pohled na Krasomila a pak se nevěřícně zadíval

307

na ni. Simon ji nechápavě pozoroval. Pak si protlačila cestu davem Amatis, protáhla se kolem statného Patricka Penhallowa a vyběhla po schodech na pódium. „Stephene!“ vykřikla a v omámeném úžasu zírala na Clary.

„Ne,“ řekla Clary. „Ne, Amatis, ne.“ Vzápětí ucítila, jak ji magická moc runy opouští, jako by ze sebe nechala sklouznout nějaký tenounký, neviditelný oděv. Rysy v Amatisině dychtivém obličeji ochably a ona s výrazem plným sklíčení i ohromení zmizela z pódia.

Clary přejela pohledem dav lovců stínů. Nikdo neřekl ani slovo a všechny tváře se obracely k ní. „Vím, co jste právě všichni viděli,“ řekla. „A věřím, že chápete, že takovýhle druh magie přesahuje možnosti jakékoli iluze. A to všechno jsem udělala pomocí jedné jediné runy, runy, kterou jsem vytvořila. Tuhle schopnost mám z určitých důvodů a je mi jasné, že by se vám nejspíš nelíbily nebo byste jim nevěřili, na tom ale nesejde. Důležité je jen to, že vám můžu pomoci vyhrát tuhle bitvu proti Valentýnovi, pokud mě necháte.“

„Žádná bitva proti Valentýnovi se nekoná,“ sdělil jí Malachiáš a ani na chvíli se jí nepodíval do očí. „Spolek už se rozhodl. Přistoupíme na Valentýnovy podmínky a zítra ráno složíme zbraně.“

„To přece nemůžete,“ namítla hlasem, z něhož mluvilo zoufalství. „Copak vy si myslíte, že bude všechno v pořádku, když se prostě vzdáte? Myslíte si, že vás Valentýn nechá žít tak, jako jste žili doteď? Myslíte si, že se při vraždění omezí jenom na démony a podsvěťany?“ Přelétla místnost pohledem. „Většina z vás neviděla Valentýna patnáct let. Možná už jste zapomněli, jaký doopravdy je. Ale já ho znám. Slyšela jsem ho, když mluvil o svých plánech. Vy si teď myslíte, že budete pod Valentýnovou vládou dál klidně pokračovat ve svých životech, ale to se mýlíte. On vás totiž bude naprosto ovládat, protože vám bude moci kdykoli pohrozit, že vás zničí pomocí Nástrojů smrti. Samozřejmě že začne u podsvěťanů. Pak se ale zaměří na Spolek. Nejdřív povraždí jeho představitele, protože je přesvědčený, že jsou slabí a prohnilí. Pak bude pokračovat všemi, kdo mají v rodině nějakého podsvěťana. Třeba těmi, kdo mají za bratra vlkodlaka,“ řekla a přejela pohledem po Amatis, „nebo

neposlušnou dospívající dceru, která si občas dopřeje povyražení s vílím rytířem,“ pokračovala a podívala se na Lightwoodovy, „nebo se třeba jen s nějakým podsvěťanem spřátelili. A pak půjde po všech, kdo kdy využili služeb nějakého čaroděje. Kolik z vás by to asi tak bylo?“

„Tohle je nesmysl,“ prohlásil Malachiáš odměřeně. „Valentýn netouží po zničení všech nefilim.“

„Jenže on je přesvědčený, že kdokoli, kdo je nějak spojený s podsvěťany, nemá vůbec právo si říkat nefilim,“ trvala na svém Clary. „Pochopte mě přece, vy nemáte vést válku proti Valentýnovi, ale proti démonům. Ochrana tohoto světa před démony je vaše povinnost, povinnost, kterou vás pověřilo samotné nebe. A povinnost svěřenou nebem přece nejde jenom tak ignorovat. Podsvěťané taky nenávidí démony. Taky je zabíjejí. Pokud Valentýn prosadí svůj plán, stráví tolik času vražděním podsvěťanů a všech lovců stínů, kteří s nimi kdy měli něco společného, že na démony úplně zapomene. A zapomenete na ně i vy, protože nebudete mít čas na nic jiného, než se bát Valentýna. A démoni mezitím ovládnou svět, a to bude jeho konec.“

„Chápu, kam tím míříš,“ procedil Malachiáš mezi zuby. „Ale my nebudeme bojovat po boku podsvěťanů, a už vůbec ne bitvu, kterou v žádném případě nemůžeme vyhrát –“

„Ale vy ji můžete vyhrát,“ přerušila ho Clary. „Můžete.“ Měla úplně sucho v krku, třeštila jí hlava a všechny tváře v davu se jí před očima rozpíjely v beztvarou mazanici, kterou jen tu a tam přerušovaly jasné bílé záblesky. Teď ale nemůžeš přestat. Musíš to dotáhnout do konce. Musíš to zkusit. „Můj otec nenávidí podsvěťany, protože jim závidí,“ pokračovala, i když se jí trochu pletl jazyk.

„Závidí jim všechno to, co na rozdíl od něj dokáží, a zároveň se toho bojí. Nenávidí pomyšlení, že jsou v určitých ohledech silnější než nefilim, a vsadím se, že není jediný, komu to vadí. Je snadné bát se něčeho, co člověk nemůže mít.“ Nadechla se. „Ale co kdybyste to mít mohli? Co když se mi podařilo vytvořit runu, která by mohla každého z vás, každého lovce stínů, spojit s jedním podsvěťanem, který bude bojovat po vašem boku, a mohli byste s ním sdílet své schopnosti – rány by se vám hojily tak rychle jako upírům, byli byste

309

houževnatí jako vlkodlaci a mrštní jako vílí rytíři. A oni by na oplátku mohli využívat váš trénink, vaše bojové schopnosti. Dohromady byste mohli být neporazitelní – pokud mě necháte, abych vám nanesla potřebné znamení, a svolíte ke společnému boji s podsvěťany. Protože pokud nebudete bojovat po jejich boku, nebude ta runa fungovat.“ Na chvíli se odmlčela. „Prosím,“ řekla nakonec, měla už ale tak sucho v krku, že to slovo téměř nebylo slyšet.

„Prosím, dovolte mi nanést vám to znamení.“

Její slova padla do naprostého, ohlušujícího ticha. Svět se kolem ní točil a ona si uvědomila, že druhou polovinu svého monologu přednesla s očima upřenýma nahoru ke stropu Síně a že ty bílé světelné body, které viděla, byly hvězdy postupně vycházející na noční obloze. Ticho se vleklo a Clary pomalu zaťala ruce svěšené podél těla v pěst. A pak stejně pomalu, velice pomalu, sklopila zrak a setkala se pohledem s davem, který na ni beze slova zíral.

17

PŘÍBĚH LOVKYNĚ STÍNŮ

Clary seděla na vrcholu schodiště před Síní Dohod a pozorovala Andělské náměstí. Před nějakou dobou vyšel měsíc, který se nyní vznášel těsně nad střechami domů. Jeho stříbrobílé světlo se odráželo od démoních věží. Tma zdařile zakrývala všechny šrámy a modřiny, které město utržilo, takže vypadalo pod noční oblohou docela poklidně – pokud ovšem člověk nezvedl pohled ke kopci, na němž se rýsovala silueta zborcené pevnosti. Na náměstí pod Clary hlídkovaly stráže. Jejich postavy střídavě mizely a zase se objevovaly, podle toho, jak je ozařovaly lampy s čarodějným světlem. Hlídky pečlivě ignorovaly Claryinu přítomnost.

O několik schodů pod ní přecházel sem a tam naprosto nehlučnými kroky Simon. Ruce měl vražené v kapsách, a pokaždé když se na kraji schodiště otočil a namířil si to zpátky k ní, odrazilo se měsíční světlo od jeho bledé kůže jako od zrcadla.

„Přestaň chodit sem a tam,“ řekla mu. „Jenom mě tím znervózňuješ.“

„Promiň.“

„Mám pocit, že už jsme tady celou věčnost.“ Clary nastražila uši, nedokázala však zachytit nic jiného než nezřetelné bzučení mnoha hlasů, které bylo slyšet přes zavřené dvoukřídlé dveře Síně.

„Neslyšíš, o čem tam vevnitř mluví?“

Simon přivřel oči. Zdálo se, že se silně soustředí. „Jenom trochu,“ odpověděl nakonec.

„Chtěla bych tam být,“ řekla Clary a podrážděně si okopávala paty bot o schody. Luke ji požádal, aby počkala za dveřmi, než se Spolek rozhodne. Chtěl s ní poslat Amatis, aby jí venku dělala společnost, Simon však trval na tom, že půjde místo ní, a tvrdil, že bude lepší, když Amatis zůstane uvnitř a bude se snažit podporovat Claryin návrh. „Chtěla bych se toho shromáždění taky zúčastnit.“

„Ne,“ nesouhlasil s ní Simon. „To teda nechtěla.“

311

Věděla, proč Luke chtěl, aby počkala venku. Dokázala si představit, co tam teď o ní asi říkají. Lhářka. Zrůda. Blázen. Šílenec. Hloupá holka. Monstrum. Valentýnova dcera. Nejspíše jí opravdu bylo lépe venku před Síní, ale to nervózní čekání na rozhodnutí Spolku ji téměř bolelo.

„Možná bych na to uměl vylézt,“ nadhodil Simon s pohledem upřeným na bílé sloupy podpírající šikmou střechu Síně. Byly do nich vytesány runy, které přecházely jedna v druhou, jinak se však na sloupech nebylo čeho chytit. „Třeba by mě trocha fyzické námahy uklidnila.“

„Ale, nech toho,“ usadila ho Clary. „Jsi přece upír, ne Spiderman.“

Simon místo odpovědi lehce vyběhl po schodech k jednomu ze sloupů. Chvíli si ho zkoumavě prohlížel a pak ho objal rukama a začal lézt nahoru. Clary s otevřenou pusou sledovala, jak jeho prsty a nohy objevují v hrbolatém kameni záchytné skuliny na těch nejneuvěřitelnějších místech. „Páni, ty vážně jsi Spiderman!“ vykřikla.

Simon se ze svého místa v polovině sloupu podíval dolů. „Takže ty musíš být Mary Jane. Ta má taky zrzavý vlasy,“ zavolal na ni. Pak se rozhlédl po městě a zamračil se. „Doufal jsem, že odsud uvidím na Severní bránu, ale ještě nejsem dost vysoko.“

Clary věděla, proč chce vidět na bránu. Byli k ní totiž vysláni poslové s žádostí, aby podsvěťané ještě počkali na rozhodnutí Spolku, a Clary mohla jen doufat, že budou ochotní to udělat. A pokud ano, jaké to tam teď mezi nimi asi mohlo být? Clary si představila, jak ten ohromný dav čeká, přelévá se a hlavami táhnou nejrůznější myšlenky…

Dvoukřídlé dveře Síně se pootevřely. Škvírou mezi nimi proklouzla štíhlá postava, dveře za sebou zase zavřela a zamířila ke Clary. Skrývala se ve stínu, takže teprve když se přiblížila k čarodějnému světlu, které zářilo nad schody, všimla si Clary jasných rudých vlasu a poznala v té osobě svoji matku.

Jocelyn se na ně zadívala trochu zmateně. „Ehm, ahoj, Simone.

Jsem ráda, že sis tak rychle… zvykl.“

Simon se pustil a lehce seskočil na zem u paty sloupu. Tvářil se trochu zaraženě. „Dobrý večer, paní Frayová.“

„Nevím, jestli ještě vůbec má smysl mi takhle říkat,“ poznamenala Claryina matka. „Možná bys mě měl prostě oslovovat Jocelyn.“ Zaváhala. „Víš, i za těchhle… podivných okolností jsem ráda, že jsi tu s Clary. Ani si nevzpomínám, kdy naposledy vás dva od sebe něco rozdělilo.“

Teď už byl Simon pořádně na rozpacích. „Taky vás rád vidím.“

„Díky, Simone.“ Jocelyn se podívala na svoji dceru. „Clary, nevadilo by ti, kdybychom si teď trochu promluvily? Mezi čtyřma očima?“

Clary seděla dlouhou chvíli bez hnutí a jen zírala na svoji matku. Bylo těžké potlačit v sobě pocit, že se dívá na někoho úplně cizího. Měla tak stažené hrdlo, že skoro nemohla mluvit. Vrhla pohled na Simona, který zjevně čekal, až mu Clary dá nějaký signál, jestli tam má zůstat, nebo má odejít. Povzdechla si. „Tak dobře.“

Ještě než Simon zmizel v Síni, ukázal Clary na povzbuzení zvednuté palce. Clary se odvrátila a strnule se zahleděla na náměstí, kde stále obcházely stráže. Jocelyn se k ní přiblížila a sedla si vedle ní. Kdesi uvnitř měla Clary chuť naklonit se a položit své matce hlavu na rameno. Dokonce by i mohla zavřít oči a předstírat, že je všechno v pořádku. Zároveň však věděla, že by se tím nic nevyřešilo. Stejně nemohla mít zavřené oči navěky.

„Clary,“ promluvila nakonec Jocelyn velice mírným hlasem. „Je mi to strašně líto.“

Clary se dívala dolů na své ruce. Uvědomila si, že v nich stále ještě svírá stélu Patricka Penhallowa. Doufala, že si snad Patrick nemyslí, že mu ji chce ukrást.

„Nikdy jsem si nemyslela, že tohle místo ještě někdy uvidím,“ pokračovala Jocelyn. Clary se na matku podívala koutkem oka a zjistila, že si Jocelyn prohlíží město a démoni věže vrhající bledé bílé světlo na střechy domů. „Někdy se mi o něm zdávalo. Dokonce jsem ho i chtěla namalovat, namalovat svoje vzpomínky na ně, ale nemohla jsem. Napadlo mě, že kdybys pak ty malby viděla, začala bys mi klást otázky a zajímat se, jak se mi takové obrazy mohly

313

dostat do hlavy. Hrozně jsem se bála, že se dozvíš, odkud ve skutečnosti pocházím. Kdo ve skutečnosti jsem.“

„A teď jsem se to dozvěděla.“

„A teď ses to dozvěděla.“ Jocelyn zazněl v hlase tesklivý tón „A máš plné právo mě za to nenávidět.“

„Tak to není, mami,“ řekla Clary. „Já jenom…“

„Už mi nevěříš,“ dořekla za ni Jocelyn. „Nemůžu ti to mít za zlé. Měla jsem ti říct pravdu.“ Lehce se dotkla Claryina ramene, a když se od ní její dcera neodtáhla, zjevně ji to povzbudilo. „Můžu ti říct jen to, že jsem to udělala, abych tě ochránila, ale je mi jasné, jak to asi musí znít. Byla jsem před chvílí v Síni a sledovala jsem tě –“

„Tys tam byla?“ zeptala se Clary překvapeně. „Neviděla jsem tě.“

„Byla jsem až úplně vzadu. Luke mi řekl, abych na shromáždění nechodila, že by moje přítomnost všechny jenom rozrušila a všechno by se tím pokazilo, a měl nejspíš pravdu, ale já jsem tam strašně chtěla být. Vklouzla jsem dovnitř, když už zasedání začalo, a stoupla jsem si stranou. Ale byla jsem tam. A jenom jsem ti chtěla říct –“

„Že jsem byla všem pro smích?“ doplnila Clary hořce. „To už dávno vím.“

„Ne. Chtěla jsem ti říct, že jsem na tebe pyšná.“

Clary otočila hlavu a podívala se na svoji matku. „Vážně?“

Jocelyn přikývla. „Samozřejmě. Na to, že jsi sebrala odvahu vystoupit takhle před Spolkem. A pak jsi jim všem ukázala, co dovedeš. Způsobila jsi, že se na tebe dívali a místo tebe viděli osobu, kterou na světě nejvíc milují, že ano?“

„Jo,“ přitakala Clary. „Jak jsi to poznala?“

„Poznala jsem to tak, že jsem slyšela, jak ostatní volají různá jména,“ řekla Jocelyn tiše. „Ale já jsem pořád viděla tebe.“

„Aha.“ Clary se pohledem zarývala do svých bot. „No, ale stejně si nejsem jistá, jestli mi věří. Teda doufám, že jo, ale…“

„Mohla bych ji vidět?“ požádala ji Jocelyn.

„A co?“

„Tu runu. Tu runu, co jsi vytvořila. Tu, která dokáže spojit lovce stínů s podsvěťany.“ Zaváhala. „Ale jestli to nejde…“

„Ale ne, klidně ti ji ukážu.“ Clary stélou naznačila runu, kterou jí zjevil anděl, na mramorový schod. Její obrysy zaplály horkým

zlatým světlem. Byla to silná runa, tvořená spletitou sítí zakřivených linií překrývajících mříž z rovných, pravidelných čar. Runa prostá a složitá zároveň. Clary už nyní věděla, proč se jí ten symbol zdál být nějak nedokončený, když si ho představovala předtím – aby runa fungovala, potřebovala k sobě odpovídající protějšek. Své dvojče. Svého partnera. „Spojení,“ řekla a zvedla stélu. „Tak jsem ji pojmenovala.“

Jocelyn tiše sledovala, jak runa září a pak pomalu pohasíná. Na kameni po ní zůstaly jen vybledlé černé čáry. „Když jsem byla mladá,“ řekla nakonec, „usilovně jsem bojovala za to, aby se podsvěťané a lovci stínů spojili a společně zachránili Dohody. Měla jsem pocit, že se ženu za nějakým snem, za něčím, co si většina lovců stínů ani nedokáže představit. A díky tobě je teď ten sen úplně konkrétní, doslovný a reálný.“ Rychle zamrkala. „Něco jsem si uvědomila, když jsem tě pozorovala v Síni. Víš, všechny ty roky jsem se tě snažila chránit tím, že jsem tě schovávala. Proto jsem nebyla ráda, když jsi chodila do Pandemonia. Věděla jsem, že je to místo, kde se podsvěťané setkávají s obyčejnými lidmi – a že to znamená, že tam budou i lovci stínů. Představovala jsem si, že tě k tomu místu táhne tvoje krev, nějaký šestý smysl, kterým jsi dokázala svět stínů rozpoznat, přestože ti chyběl Zrak. Myslela jsem si, že budeš v bezpečí jen tehdy, když bude ten svět pro tebe neviditelný. Nikdy mě nenapadlo, že bych se tě mohla pokusit ochránit tím, že ti pomůžu, abys byla silná, a naučím tě bojovat.“ Její hlas zněl smutně.

„Ale tobě se i přesto podařilo objevit v sobě sílu. Takovou sílu, že už ti můžu říct pravdu, jestli ji ještě pořád chceš slyšet.“

„Já nevím.“ Clary si vzpomněla na obrazy, které jí ukázal anděl, na to, jak byly příšerné. „Já vím, že jsem na tebe byla kvůli všem těm lžím naštvaná. Ale nejsem si jistá, jestli se chci dozvědět ještě další strašný věci.“

„Mluvila jsem s Lukem. Myslí si, že to, co ti chci říct, bys měla vědět. Že bys měla znát celý ten příběh. Se všemi detaily, které jsem nikdy nikomu neřekla, dokonce ani jemu. Nemůžu ti slíbit, že celá pravda bude příjemná. Ale aspoň to bude pravda.“

Zákon je tvrdý, ale je to zákon. Dlužila to Jaceovi. Musela si vyslechnout pravdu už kvůli němu, stejně tak jako kvůli sobě. Clary

315

sevřela v ruce stélu tak pevně, až jí zbělely prsty. „Chci slyšet úplně všechno.“

„Všechno…“ Jocelyn se zhluboka nadechla. „Ani nevím, kde začít.“

„Co kdybys začala třeba tím, jak ses mohla vdát za Valentýna? Jak sis mohla vzít toho člověka a udělat z něj mýho otce – vždyť je to netvor.“

„Ne. Je to člověk. Není to dobrý člověk. Ale jestli chceš vědět, proč jsem si ho vzala, tak proto, že jsem ho milovala.“

„To přece není možný,“ namítla Clary. „Nikdo ho nemůže milovat.“

„Když jsem se do něj zamilovala, bylo mi tolik jako tobě,“ dala se Jocelyn do vyprávění. „Myslela jsem si, že je naprosto dokonalý – úžasný, chytrý, báječný, vtipný, okouzlující. Já vím, teď se na mě díváš, jako bych se úplně pominula. Ale ty znáš Valentýna jenom takového, jaký je dnes. Nedokážeš si představit, jaký byl tehdy. Když jsme ještě chodili do školy, zbožňovali ho úplně všichni. Zdálo se, že z něj vychází takové světlo, jako by existovala nějaká zvláštní, jasně ozářená část vesmíru, do které měl přístup jenom on, a když měl člověk štěstí, mohl se s ním Valentýn o to světlo rozdělit, kousek mu z něj půjčit. Všechny dívky do něj byly zamilované a já jsem si myslela, že mezi nimi nemám šanci. Nic zvláštního na mně nebylo. Nebyla jsem ani nijak zvlášť oblíbená. Jedním z mých nejbližších přátel byl Luke a já jsem většinu času trávila s ním. Ale i přesto si Valentýn z nějakého důvodu vybral mě.“

Fuj, chtělo se Clary říci, ale přemohla se. Možná to udělala kvůli melancholii, která se v matčině hlase mísila s lítostí. Možná to bylo kvůli tomu, co Jocelyn řekla o Valentýnovi a o světle, jež z něj vycházelo. Clary si přece předtím to samé myslela o Jaceovi, i když se pak kvůli tomu cítila hloupě. Možná ten pocit mívají všichni zamilovaní.

„No dobře,“ řekla. „Chápu. Ale tobě tehdy bylo šestnáct. Pořád sis ho přece ještě nemusela později brát.“

„Bylo mi osmnáct, když jsme se vzali. Jemu bylo devatenáct,“ vysvětlila jí Jocelyn věcným tónem.

„Proboha,“ zděsila se Clary. „Ty bys mě zabila, kdybych se chtěla v osmnácti vdávat.“

„To tedy ano,“ souhlasila s ní Jocelyn. „Ale lovci stínů se často vdávají a žení dřív než obyčejní lidé. Většinou totiž žijí – žijeme – kratší dobu, protože spousta z nás umírá násilnou smrtí. Kvůli tomu máme tendenci dělat všechno dřív. I na místní poměry jsem se ale vdávala mladá. Ale moje rodina mi to přála – dokonce i Luke mi to přál. Všichni si mysleli, že je Valentýn úžasný chlapec. A on byl tehdy vážně ještě chlapec. Jediná osoba, která mi kdy řekla, ať si ho neberu, byla Madeleine. Ve škole jsme spolu kamarádily, ale když jsem se jí pochlubila, že jsem zasnoubená, řekla mi, že má Valentýn sobeckou a nenávistnou povahu a že se pod jeho okouzlujícím zevnějškem skrývá absolutní nemorálnost. Já jsem si ale myslela, že Madeleine jenom žárlí.“

„A žárlila?“

„Ne,“ řekla Jocelyn, „měla pravdu. Jenže já jsem pravdu nechtěla slyšet.“ Sklopila oči ke svým rukám.

„Ale pak jsi toho litovala,“ vyzvídala dál Clary. „Vzala sis ho a pak jsi toho litovala, že jo?“

„Clary,“ řekla Jocelyn. Zněla unaveně. „Byli jsme šťastní. Alespoň prvních pár let. Odstěhovali jsme se na venkovské sídlo mých rodičů, kde jsem vyrůstala. Valentýn nechtěl bydlet ve městě a taky chtěl, aby se ostatní členové Kruhu vyhýbali Alicante a slídivým očím Spolku. Pár kilometrů od nás bydleli Waylandovi a jen o kousek dál spousta ostatních – Lightwoodovi, Penhallowovi. Bylo to, jako bychom stáli ve středu světa, kolem nás se pořád něco dělo, všichni se o něco vášnivě snažili a já jsem byla celou tu dobu po Valentýnově boku. Nikdy ve mně ale nevzbuzoval pocit, že bych byla nedůležitá nebo nepotřebná. Ne, tvořila jsem klíčovou součást Kruhu. Patřila jsem mezi těch několik málo lidí, v jejichž názory měl důvěru. Znovu a znovu mi opakoval, že beze mě by nikdy ničeho nedosáhl. Že beze mě by byl nula.“

„Vážně?“ Clary si nedokázala představit, že by mohl Valentýn říct něco takového, něco, co by znělo tak… zranitelně.

„Vážně. Jenže to nebyla pravda. Valentýn by nikdy nedokázal být nula. Byl zrozen k tomu, aby se stal vůdcem, středobodem revoluce.

317

Přidávalo se k němu čím dál tím víc stoupenců. Přitahovalo je jeho vášnivé zaujetí a jeho duchaplné myšlenky. V té době ještě o podsvěťanech skoro vůbec nemluvil. Šlo mu především o reformu Spolku, o změnu zastaralých, zkostnatělých, špatných zákonů. Valentýn tvrdil, že by mělo být lovců stínů víc, víc těch, kdo by bojovali s démony, víc Institutů, že bychom se měli méně zabývat snahou zůstat neviditelní a víc se soustředit na ochranu světa před démony. Že bychom měli světem kráčet hrdě a beze studu. Ta jeho vize byla velmi svůdná – svět plný lovců stínů, z něhož by démoni vyděšeně prchali a obyčejní lidé by nám děkovali za to, co pro ně děláme, místo aby si mysleli, že vůbec neexistujeme. Byli jsme mladí, mysleli jsme si, že vyjádření díků je něco důležitého. Neměli jsme ani tušení…“ Jocelyn se zhluboka nadechla, jako by se chystala potopit pod vodu. „Pak jsem otěhotněla.“

Clary se zježily chloupky na šíji a najednou – aniž by věděla proč

– už si vůbec nebyla jistá, že chce od své matky slyšet pravdu, už si nebyla jistá, zda chce znovu slyšet, jak Valentýn udělal z Jace monstrum. „Mami…“

Jocelyn omámeně zavrtěla hlavou. „Ptala ses mě, proč jsem ti nikdy neřekla, že máš bratra. Tak teď se to dozvíš.“ Přerývaně se nadechla. „Byla jsem moc šťastná, když jsem se to dozvěděla. A Valentýn – říkal mi, že vždycky toužil stát se otcem. Těšil se, jak vycvičí svého syna a naučí ho, jak být dobrým bojovníkem, stejně jako to jeho otec naučil jeho. ‚Nebo svoji dceru,‘ připomněla jsem mu pokaždé a on se vždycky jen usmál a odpověděl, že i z dcery může být bojovník, stejně jako ze syna, a že bude mít rád oba. Myslela jsem si, že je všechno tak, jak má být.

A pak Luka pokousal vlkodlak. Říká se, že šance, že se z člověka po kousnutí stane vlkodlak, je jedna ku jedné. Já si ale myslím, že je to spíš tři ku jedné. Mockrát jsem neviděla, že by té nemoci někdo unikl, a ani Luke nebyl žádná výjimka. Při následujícím úplňku prošel přeměnou. Dalšího rána se objevil u našich dveri, celý zakrvácený, šaty roztrhané na cáry. Chtěla jsem ho utěšit, ale Valentýn mě odstrčil stranou. ‚Jocelyn,‘ řekl mi, ‚pozor na dítě.‘ Jako by se na mě chtěl Luke vrhnout a vyrvat mi dítě z břicha. Byl to přece Luke, ale Valentýn mě od něj odtrhl a odtáhl ho od našeho

domu do lesů. Když se pak po dlouhé době vrátil, byl uz sám. Běžela jsem k němu, on mi ale řekl, že Luke v zoufalství nad tím, že se z něj stal vlkodlak, spáchal sebevraždu. Že je… mrtvý.“

Clary si všimla, že se matčin hlas chvěje zjitřeným zármutkem, dokonce i teď, kdy přece věděla, že Luke nezemřel. Pak si ale vzpomněla na své vlastní zoufalství, když na schodech do Institutu držela v náruči umírajícího Simona. Na takové pocity se nedá jen tak zapomenout.

„Ale to on dal Lukovi nůž,“ namítla Clary nejistým hlasem.

„Řekl mu, že se má zabít. Donutil Amatisina manžela, aby se s ní rozvedl, protože se z jejího bratra stal vlkodlak.“

„To jsem ale nevěděla,“ řekla Jocelyn. „Po Lukově smrti jsem měla pocit, jako bych spadla do nějaké temné jámy. Celé měsíce jsem strávila ve svém pokoji, pořád jsem spala a jedla jsem vlastně jen kvůli dítěti. Obyčejní lidé by řekli, že jsem byla v depresi, ale lovci stínů taková slova nepoužívají. Valentýn si myslel, že jen procházím obtížným těhotenstvím. Každému říkal, že jsem nemocná. A já jsem opravdu byla nemocná – vůbec jsem nemohla spát. Pořád se mi zdálo, že v noci slyším nějaké podivné zvuky, nějaký křik. Valentýn mi dával lektvary na spaní, jenže já jsem z nich měla noční můry. Děsivé sny, ve kterých mě Valentýn tiskl k zemi, bodal mě nožem nebo jsem se dusila nějakým jedem. Ráno jsem pak byla úplně vyčerpaná a celý den jsem prospala. Vůbec jsem netušila, co se děje venku, nevěděla jsem, že donutil Stephena, aby se rozvedl s Amatis a vzal si Céline. Žila jsem jako v mlze. A pak…“ Jocelyn si pevně semknula ruce v klíně. Třásly se. „A pak se to dítě narodilo.“

Odmlčela se na tak dlouho, že už se Clary začínala bát, jestli ještě vůbec promluví. Jocelyn strnule zírala směrem k démoním věžím a prsty si nervózně vyťukávala na kolena nějaký rytmus. Nakonec řekla: „Když se dítě narodilo, byla se mnou moje matka. Nikdy jsi ji nepoznala, svoji babičku. Byla to moc hodná paní. Myslím, že bys ji měla ráda. Podala mi mého syna a já si ze všeho nejdřív uvědomila to, že mi dokonale padne do náruče, že je zabalený v měkoučké dece a že je strašně malinký a křehký. Na hlavičce měl jediný pramínek světlých vlásků. A pak otevřel oči.“

319

Jocelynin hlas byl úplně bezvýrazný, téměř monotónní, přesto se však Clary roztřásla obavou z toho, co její matka řekne dál. Nedělej to, chtělo se jí poprosit. Neříkej mi to. Ale Jocelyn pokračovala. Slova z ní proudila jako chladný jed.

„Polila mě hrůza. Jako bych spadla do lázně s kyselinou – zdálo se mi, že se mi kůže škvaří na kostech, a musela jsem se hodně přemáhat, abych dítě neodhodila a nezačala křičet. Říká se, že každá matka své vlastní dítě instinktivně pozná. Myslím si ale, že může nastat i úplně opačná situace. Každičká buňka mého těla křičela, že tohle není moje dítě, že je to něco strašného a nepřirozeného, něco nelidského, nějaký parazit. Jak to má matka mohla nevidět? Ona se ale na mě usmívala, jako by všechno bylo v nejlepším pořádku.

‚Jmenuje se Jonathan,‘ ozval se nějaký hlas ode dveří. Zvedla jsem hlavu a uviděla Valentýna, jak nás spokojeně pozoruje. Dítě znovu otevřelo oči, jako by poznalo zvuk svého jména. Ty oči byly černé, černé jako noc a úplně bezedné jako dlouhatánské tunely vyhloubené do jeho malé lebky. Nebylo v nich vůbec nic lidského.“

Rozhostilo se dlouhé ticho. Clary seděla jako přimražená a s otevřenými ústy zděšeně zírala na svoji matku. To mluví o Jaceovi, pomyslela si. O Jaceovi, když byl ještě dítě. Jak může někdo cítit něco takového k dítěti?

„Mami,“ zašeptala. „Možná – možná jsi byla jenom v šoku nebo tak něco. Nebo jsi třeba byla nemocná –“

„To mi řekl i Valentýn,“ nenechala ji dokončit větu Jocelyn. „Že jsem nemocná. Valentýn Jonathana zbožňoval. Nedokázal pochopit, co se to se mnou děje. A já jsem věděla, že má pravdu. Byla jsem zrůda, matka, která nemůže vystát své vlastní dítě. Přemýšlela jsem nad tím, že se zabiju. Možná bych to i udělala - pak jsem ale dostala ohnivou zprávu od Hadriána Močála. Byl to čaroděj, který měl odjakživa blízký vztah k mé rodině. To jeho jsme volali, když někdo z nás potřeboval hojivé kouzlo nebo něco podobného. Dozvěděl se, že se Luke stal vůdcem smečky vlkodlaků v Brocéliandském hvozdu, u východních hranic země. Ten vzkaz jsem spálila, jakmile jsem si ho přečetla. Bylo mi jasné, že se to Valentýn nikdy nesmí dozvědět. Ale teprve když jsem dorazila do vlkodlačího tábora a uviděla Luka

na vlastní oči, s jistotou jsem pochopila, že mi Valentýn lhal, lhal mi o Lukově sebevraždě. A tehdy jsem ho začala opravdu nenávidět.“

„Ale Luke říkal, že jsi tušila, že je s Valentýnem něco v nepořádku – že jsi věděla, že dělá něco strašnýho. Říkal, že jsi to věděla ještě předtím, než prošel přeměnou.“

Jocelyn chvíli nic neříkala. „Víš, Luka vůbec žádný vlkodlak pokousat neměl. Nemělo se to stát. Byla to jen rutinní obchůzka po lese, byl tam s Valentýnem – nemělo se to stát.“

„Mami…“

„Luke tvrdí, že jsem mu ještě před jeho přeměnou řekla, že se Valentýna bojím. Tvrdí, že jsem mu řekla, že přes zdi domu slyším křik, že mám nějaké podezření, něčeho se bojím. A Luke – ten důvěřivý Luke – se na to Valentýna hned další den zeptal. Té noci vzal Valentýn Luka na lov a Luka pokousal vlkodlak. Myslím – myslím, že mě pak Valentýn nějak přiměl zapomenout na to, co jsem viděla, ať už mě vyděsilo cokoli. Přesvědčil mě, že to byly jen zlé sny. A myslím si, že se sám postaral o to, aby ten vlkodlak na Luka zaútočil. Asi chtěl Luka odklidit z cesty, aby mi nemohl nikdo připomínat, že se bojím vlastního manžela. Ale to jsem si hned neuvědomila. Luka jsem ten první den viděla jen na krátkou chvíli a strašně jsem mu chtěla vyprávět o Jonathanovi, ale nemohla jsem, nešlo to. Jonathan byl můj syn. Ale už jen to, že jsem Luka viděla, mi dávalo sílu. Odjela jsem domů a cestou jsem přemýšlela o tom, jak se budu s Jonathanem víc snažit, jak se ho naučím mít ráda. Donutím se mít ho ráda.

Té noci mě probudil dětský pláč. Posadila jsem se v posteli. Byla jsem v ložnici sama. Valentýn odjel na schůzi Kruhu, takže jsem se neměla s kým podělit o své překvapení. Víš, Jonathan totiž nikdy neplakal – nevydal ani hlásku. To naprosté ticho byla jedna z věcí, které mě na něm nejvíc znepokojovaly. Rozběhla jsem se chodbou do jeho pokoje, ale on v klidu spal. Ale stejně jsem slyšela dětský pláč, byla jsem si tím úplně jistá. Seběhla jsem schody a šla po zvuku. Zdálo se, že to vychází z prázdného vinného sklepa, dveře však byly zamčené, protože se sklep nepoužíval. Ale já v tom domě vyrostla. Věděla jsem, kam můj otec schovává klíč…“

321

Jocelyn se za celou dobu vyprávění na Clary ani nepodívala. Zdálo se, že ji ten příběh zcela pohltil, ztratila se ve vlastních vzpomínkách.

„Asi jsem ti nikdy nevyprávěla příběh o Modrovousově ženě, když jsi byla malá, že? Manžel zakázal své ženě vstupovat do zamčeného pokoje, ona ho však jednou neposlechla a našla tam kostry všech žen, které zavraždil před ní, vystavené za sklem jako motýly. Když jsem odemkla ty dveře, vůbec jsem netušila, co za nimi najdu. Kdybych to měla udělat znovu, byla bych vůbec schopná donutit se ty dveře otevřít a v záři čarodějného světla sestoupit dolů do tmy? Nevím, Clary, vůbec nevím.

Páchlo to tam – strašlivě to páchlo krví a smrtí a hnilobou. Valentýn vyhloubil pod zemí obrovskou místnost, tam, kde kdysi býval vinný sklep. Nakonec to nebyl dětský pláč, co jsem slyšela. V bývalém sklepě teď byly cely a on v nich věznil nejrůznější stvoření. Démony svázané řetězy z elektronu, kteří se ve svých kobkách svíjeli, bili křídly a naříkali, ale bylo tam toho ještě víc, mnohem víc

– třeba těla podsvěťanů v nejrůznějších stádiích rozkladu a umírání. Byli tam vlkodlaci s těly napůl rozežranými stříbrným práškem. Upíři zavěšení hlavou dolů ve svěcené vodě, až se jim začalo odlupovat maso z kostí. Víly s kůží propíchanou chladným železem.

Ale ani teď o něm vlastně nepřemýšlím jako o někom, komu působí mučení radost. Zdálo se totiž, že jsou jeho motivy přísně vědecké. U dveří každé cely jsem našla knihy s poznámkami, s pečlivými záznamy o jeho experimentech, o době, po jakou každé stvoření umíralo. Byl tam jeden upír, kterému Valentýn znovu a znovu pálil kůži, aby zjistil, jestli se ten ubohý tvor jednou dostane do fáze, kdy už se nedokáže znovu uzdravit. Když jsem to všechno četla, musela jsem se přemáhat, abych neomdlela nebo se nepozvracela. Podařilo se mi neudělat ani jedno.

Taky tam byla stránka věnovaná experimentům, které prováděl sám na sobě. Někde vyčetl, že démoni krev dokáže zesilovat schopnosti, které jsou lovcům stínů vrozené. Zkoušel si tedy vpravit tu krev do těla injekcí, ale k ničemu to nevedlo. Nestalo se vůbec nic, jen mu z toho bylo špatně. Nakonec došel k závěru, že je moc starý na to, aby se na něm ta krev nějak projevila, že by se pro dosažení

plného účinku musela podat dítěti – ze všeho nejlépe ještě nenarozenému.

Na další stránce za tou, na kterou si zapsal tuhle myšlenku, jsem našla celou řadu poznámek s jedním nadpisem. Hned jsem ho poznala, bylo to totiž moje jméno. Jocelyn Morgensternová.

Vzpomínám si, jak se mi třásly prsty, když jsem obracela ty stránky, a slova na nich se mi vpalovala do paměti. ‚Dnes večer Jocelyn znovu vypila tu směs. Neprojevují se na ní žádné viditelné změny, mně však nejde o ni, ale o dítě… Díky pravidelným dávkám démoního jedu, které jí podávám, by mohlo být schopné provádět neuvěřitelné věci… Včera v noci jsem slyšel, jak dítěti bije srdce, mnohem silněji než jakékoli lidské srdce. Znělo to jako obrovský zvon vyzvánějící na počest zrození nové generace lovců stínů, v níž se andělská krev smísí s démoní a dá vzniknout schopnostem, které se doposud vymykaly i těm nejdivočejším představám… Podsvěťané už na této planetě brzy přestanou vládnout největší mocí…‘

A bylo tam toho ještě mnohem víc. Hrozně se mi třásly ruce, ale pořád jsem o překot obracela stránky a ve vzpomínkách jsem se vracela zpátky, před očima se mi objevovaly ty lektvary, které mi Valentýn každý večer nosil, ty noční můry o bodání nožem, škrcení, trávení jedem. Ten jed však nebyl namířený proti mně, ale proti Jonathanovi. Proti Jonathanovi, kterého proměnil v nelidskou věc, v polovičního démona. A teprve tehdy, Clary, teprve tehdy jsem si uvědomila, co je Valentýn doopravdy zač.“

Clary po dlouhé době vydechla. Vůbec si neuvědomovala, že zadržuje dech. Bylo to strašlivé, příšerné, a přece to všechno odpovídalo obrazům, jež jí ukázal Ithuriel. Nebyla si jistá, koho je jí víc líto, jestli matky, nebo Jonathana. Nedokázala na něj myslet jako na Jace, ne když u toho byla její matka, ne když byl ten příběh v její mysli ještě zcela čerstvý. Jonathan, odsouzený k nelidské existenci svým otcem, kterému záleželo na zabíjení podsvěťanů víc než na své rodině.

„Ale – tehdy jsi ještě neodešla, že ne?“ zeptala se Clary hlasem, který i jí samotné zněl roztřeseně. „Zůstala jsi tam…“

„Ze dvou důvodů,“ řekla Jocelyn. „Prvním bylo povstání. To, co jsem té noci našla ve sklepě, na mě zapůsobilo, jako by mě někdo

323

uhodil do obličeje. Okamžitě mě to probudilo z apatie a otevřelo mi to oči, takže jsem zase byla schopná vidět, co se děje kolem mě.

Jakmile jsem si uvědomila, co má Valentýn v plánu – naprostý masakr podsvěťanů, bylo mi jasné, že to tak nemůžu nechat. Začala jsem se potají scházet s Lukem. Nemohla jsem mu říct, co Valentýn udělal mně a našemu dítěti. Věděla jsem, že by ho to jedině rozčílilo, že by si nedokázal pomoci, musel by vyrazit za Valentýnem a pokusil by se ho zabít. Ale dosáhl by jen toho, že by sám přišel o život. A stejně jsem nedokázala nikomu jinému říct, co se Jonathanovi stalo. Navzdory tomu všemu to pořád ještě bylo moje dítě. Ale řekla jsem Lukovi o těch hrůzách, které jsem viděla ve sklepě, a o tom, že jsem přesvědčená, že Valentýn přišel o rozum a je čím dál tím šílenější. Společně jsme naplánovali, jak povstání zmařit. Cítila jsem, že je to moje povinnost, Clary. Svým způsobem to pro mě bylo jako pokání, jediná možnost, která by mi pomohla dosáhnout pocitu, že jsem zaplatila za svůj hřích, za to, že jsem vstoupila do Kruhu a že jsem vůbec kdy začala věřit Valentýnovi. Za to, že jsem ho milovala.“

„A on o tom nevěděl? Myslím Valentýna. Vůbec nepřišel na to, co děláte?“

Jocelyn zavrtěla hlavou. „Když tě někdo miluje, bezmezně ti věří. Navíc jsem se doma snažila předstírat, že je všechno při starém. Chovala jsem se, jako by ten odpor, který jsem k Jonathanovi zpočátku cítila, úplně zmizel. Brala jsem ho do domu Marysy Lightwoodové a nechávala jsem ho hrát si s jejím chlapečkem, Alekem. Někdy se k nám přidala i Céline Herondaleová – ta už byla v té době těhotná. ‚Tvůj manžel je tak laskavý‘ říkala mi. ‚Tolik se o mě a o Stephena zajímá. Dává mi lektvary a přípravky, aby bylo naše děťátko zdravé. Účinkují úžasně.‘“

„Proboha,“ hlesla Clary.

„Přesně to mě taky napadlo,“ přitakala Jocelyn nevesele. „Chtěla jsem jí říct, aby Valentýnovi nevěřila a nebrala si nic, co jí dává, ale nemohla jsem. Její manžel byl Valentýnův nejbližší přítel a ona by mu o tom okamžitě řekla. Tak jsem držela jazyk za zuby. A pak –“

„Se zabila,“ doplnila Clary, která už konec příběhu znala. „Ale – bylo to kvůli tomu, co jí Valentýn udělal?“

Jocelyn zavrtěla hlavou. „To si opravdu nemyslím. Stephen zahynul při jednom z útoků Kruhu a ona si podřízla zápěstí, když se to dozvěděla. Byla v osmém měsíci těhotenství. Vykrvácela…“ Odmlčela se. „Její tělo našel Hodge. A zdálo se, že Valentýna tyhle dvě smrti opravdu silně zasáhly. Skoro na celý den pak zmizel z domu a vrátil se s červenýma očima a k smrti unavený. A já jsem byla určitým způsobem vděčná za to, že tahle záležitost odvádí jeho pozornost. Alespoň to znamenalo, že nesleduje to, co dělám já. Každým dnem jsem se čím dál tím víc bála, že Valentýn naše spiknutí odhalí a pokusí se ze mě mučením dostat pravdu: kdo je zapojený do našeho tajného plánu? Jak moc se mi podařilo zmařit jeho vlastní plány? Nevěděla jsem, jak bych mučení zvládla, jestli bych mu dokázala odolat. Hrozně jsem se bála, že ne. Nakonec jsem se rozhodla podniknout jisté kroky, abych se ujistila, že k něčemu takovému nikdy nedojde. Svěřila jsem se se svými obavami Močáloví a on pro mě vytvořil lektvar –“

„Lektvar z Bílé knihy,“ řekla Clary, když si ty informace spojila.

„Tak proto jsi ji chtěla. A ten protilék – ale jak se ta kniha dostala do knihovny Waylandových?“

„Ukryla jsem ji tam jednou v noci během večírku,“ odpověděla Jocelyn s náznakem úsměvu. „Nechtěla jsem to říkat Lukovi – věděla jsem, že by se mu celý ten nápad s lektvarem nezamlouval, ale všichni ostatní, koho jsem znala, byli součástí Kruhu. Poslala jsem zprávu Hadriánovi, jenže ten zrovna odjížděl z Idrisu a nevěděl, kdy se vrátí. Říkal, že se mu dá kdykoli poslat zpráva – jenže kdo by ji asi tak poslal? Nakonec jsem si uvědomila, že přece jen existuje někdo, komu jsem to mohla říct, jedna osoba, která Valentýna nenáviděla natolik, že by mě nikdy neprozradila. Napsala jsem dopis Madeleine a vysvětlila jsem jí v něm, co se chystám udělat a že jediný způsob, jak mě zase oživit, bude obrátit se na Hadriána Močála. Nikdy jsem od ní nedostala odpověď, ale musela jsem věřit tomu, že si dopis přečetla a pochopila ho. Na nic jiného jsem se spolehnout nemohla.“

„Dva důvody,“ řekla Clary. „Říkala jsi, že byly dva důvody, proč jsi zůstala. Jedním z nich bylo povstání. A co byl ten další důvod?“

325

V zelených očích její matky se zračila únava, byly však jasné a hluboké. „Clary,“ řekla, „copak jsi to neuhodla? Druhý důvod byl ten, že jsem byla znovu těhotná. Čekala jsem tebe.“

„Aha,“ pípla Clary. Vzpomněla si, jak jí Luke řekl: Byla znovu těhotná a věděla to už několik týdnů. „Ale copak jsi kvůli tomu neměla tím větší chuť někam zmizet?“

„To ano,“ připustila Jocelyn. „Ale věděla jsem, že to nejde. Kdybych před Valentýnem utekla, obrátil by celý svět vzhůru nohama, jen aby mě našel. Pronásledoval by mě až na kraj světa, protože jsem mu patřila a on by mě nikdy nenechal jít. A možná bych i mohla dopustit, aby mě pronásledoval, a pokusila se mu uniknout, ale nikdy bych nedovolila, aby pronásledoval tebe.“ Odhrnula si z unaveného obličeje vlasy. „Existoval jen jeden způsob, jak tomu všemu zabránit. A tím byla jeho smrt.“

Clary se překvapeně podívala na svoji matku. Jocelyn ještě stále vypadala vyčerpaně, obličej jí však zářil divokým světlem.

„Myslela jsem si, že zemře při povstání,“ pokračovala. „Sama bych ho zabít nedokázala. Z nějakého důvodu jsem se k tomu nedokázala odhodlat. Ale nikdy by mě nenapadlo, že tu bitvu přežije. A později, když náš dům vyhořel, jsem chtěla věřit tomu, že je mrtvý. Pořád dokola jsem se přesvědčovala, že s Jonathanem při tom požáru uhořeli. Ale věděla jsem…“ Hlas se jí zlomil. „Proto jsem udělala to, co jsem udělala. Myslela jsem si, že je to jediný způsob, jak tě ochránit – vzít ti vzpomínky a udělat z tebe civila, jak jen to bude možné. Ukrýt tě ve světě obyčejných lidí. Zpětně si samozřejmě uvědomuju, jak jsem byla hloupá, hloupá a úplně vedle. A je mi to líto, Clary. Jenom doufám, že mi dokážeš odpustit – jestli ne teď, tak aspoň někdy v budoucnu.“

„Mami.“ Clary si odkašlala. Už zhruba posledních deset minut měla pocit, že každou chvíli musí propuknout v pláč. „To je dobrý. Já jenom – je ještě jedna věc, kterou nechápu.“ Sevřela v prstech látku svého kabátu. „Už jsem tak trochu věděla o tom, co Valentýn udělal Jaceovi – teda Jonathanovi. Ale podle toho, jak popisuješ Jonathana, to vypadá, jako by byl opravdu monstrum. A mami, Jace takovej vážně není. Ani trošičku. Kdybys ho znala – kdybys ho jenom potkala –“

„Clary.“ Jocelyn se natáhla a vzala Claryinu ruku do své. „Musím ti říct ještě něco. Už není nic, co bych před tebou skrývala nebo v čem bych ti lhala. Existují ale i věci, o kterých jsem nikdy nevěděla a přišla jsem na ně až úplně nedávno. A může být dost těžké si je vyslechnout.“

Těžší než to, co jsi mi právě řekla? pomyslela si Clary. Kousla se do rtu a přikývla. „Tak mi to všechno řekni. Chci to vědět.“

„Když mi Dorotea řekla, že Valentýna někdo viděl v New Yorku, věděla jsem, že si přišel pro mě – pro Pohár. Chtěla jsem někam odjet, ale nedokázala jsem se přimět k tomu, abych ti vysvětlila proč. Nemám ti za zlé, že jsi přede mnou toho strašného večera utekla, Clary. Byla jsem jen ráda, že jsi u toho nebyla, když tvůj otec – když Valentýn a jeho démoni vrazili do našeho bytu. Jen tak tak jsem stihla vypít ten lektvar – zrovna jsem slyšela, jak vyráží dveře…“ Její napjatý hlas se vytratil do ztracena. „Doufala jsem, že si Valentýn bude myslet, že jsem mrtvá, ale to jsem se přepočítala. Vzal mě s sebou do Renwickovy nemocnice. Vyzkoušel nejrůznější metody, aby mě probudil, ale nic nefungovalo. Nacházela jsem se ve zvláštním stavu podobném snu. Nejasně jsem si uvědomovala, že tam je, ale nedokázala jsem se pohnout ani jakkoli reagovat. Řekla bych, že si myslel, že ho neslyším nebo mu nerozumím. A přesto seděl u mé postele, zatímco jsem spala, a mluvil se mnou.“

„Mluvil s tebou? A o čem?“

„O naší minulosti. O našem manželství. O tom, jak mě miloval a já jsem ho zradila. Jak od té doby nemiloval nikoho jiného. Mám pocit, že to myslel vážně, tedy v rámci svých možností. Vždycky se mnou mluvil o svých pochybách, o vině, kterou cítil, a myslím si, že za ty dlouhé roky po tom, co jsem ho opustila, už nikoho takového nenašel. Myslím, že si nedokázal pomoci a musel se mnou mluvit, i když věděl, že by to neměl dělat. Nejspíš se prostě potřeboval někomu vypovídat. Možná si teď myslíš, že mu leželo na srdci to, co provedl všem těm ubohým lidem, ze kterých udělal zavržené, a to, co se chystal udělat Spolku. Tak to ale nebylo. Chtěl se mnou totiž mluvit o Jonathanovi.“

„A co ti řekl?“

327

Jocelyn pevně stiskla rty. „Chtěl mi říct, že ho mrzí, co Jonathanovi udělal před narozením, protože ví, že mě to skoro zabilo. Věděl, že jsem kvůli Jonathanovi málem spáchala sebevraždu – i když nepochopil, že jsem si zoufala i kvůli tomu, co jsem se dozvěděla o něm samotném. Nějak se mu podařilo přijít k andělské krvi. Pro lovce stínů je to legendární látka. Říká se, že kdo se jí napije, získá neuvěřitelnou sílu. Valentýn to vyzkoušel sám na sobě a zjistil, že mu ta krev nejen dává větší sílu, ale že v něm také pokaždé, když si ji vpíchne do žil, vzbuzuje pocit euforie a štěstí. Takže trochu té krve vzal, vysušil ji na prášek a přidával mi ji do jídla v naději, že se tím zmírní moje zoufalství.“

Já vím, kde přišel k andělské krvi, pomyslela si Clary a stísněně si přitom vzpomněla na Ithuriela. „Myslíš, že to nějak fungovalo?“

„Teď zpětně si říkám, jestli to nebyl ten důvod, proč jsem najednou v sobě našla sílu pokračovat, soustředit se a pomoct Lukovi zmařit povstání. Jestli je to pravda, tak je to vážně paradoxní situace, vzhledem k tomu, proč to Valentýn vlastně dělal. Ale nevěděl, že zatímco mi podával andělskou krev, já už jsem čekala tebe. Na mě ta krev měla jen omezený účinek, ale na tobě se projevila mnohem víc. Myslím si, že právě díky ní dokážeš s runami to, co dokážeš.“

„A ty možná,“ dodala Clary, „díky ní dokážeš věci, jako třeba schovat Pohár smrti do tarotové karty. A Valentýn zase díky tomu mohl třeba zbavit Hodge kletby –“

„Valentýn na sobě spoustu let zkoušel nejrůznější metody,“ přerušila ji Jocelyn. „Teď už má tak blízko k čarodějům, jak blízko k nim jen může lidská bytost – lovec stínů – mít. Ale nic z toho, co udělal sobě, na něm nemohlo zanechat tak hluboké stopy jako na tobě a Jonathanovi, protože jste ještě byli tak malí. Myslím, že to, co udělal Valentýn, do té doby nikdy nikdo neudělal, rozhodně ne ještě nenarozenému dítěti.“

„Takže Jace – Jonathan – a já jsme oba byli jeho experimenty.“

„Ty ses jím stala jen náhodou. V Jonathanovi chtěl Valentýn stvořit něco jako superbojovníka, silnějšího, rychlejšího a lepšího než ostatní lovci stínů. V Renwickově nemocnici mi Valentýn řekl, že Jonathan tohle všechno opravdu je. Ale zároveň je také krutý, amorální a podivně prázdný. Jonathan Valentýnovi sice zachovává

loajalitu, ale myslím si, že si Valentýn uvědomil, že se mu ve snaze stvořit dítě, které bude lepší než všichni ostatní, podařilo stvořit syna, který ho nikdy nemůže doopravdy milovat.“

Clary pomyslela na Jace a na to, jak vypadal v Renwickově nemocnici, na to, jak v dlani svíral ten střep z rozbitého portálu takovou silou, až mu mezi prsty vytékala krev. „Ne,“ řekla. „Ne a ne a ne. Jace takovej není. On má Valentýna opravdu rád. Neměl by, ale má ho rád. A není prázdnej. Vlastně je to právej opak toho všeho, co jsi právě řekla.“

Jocelyn zaťala ruce v klíně v pěst. Všude je pokrývaly tenké bílé jizvičky – stopy, které na sobě nosili všichni lovci stínů, upomínky na již zahojená znamení. Clary ale matčiny jizvy nikdy předtím neviděla. Krasomilova kouzla vždy způsobila, že na ně ihned zapomněla. Na vnitřní straně Jocelynina zápěstí si všimla jizvy, která měla tvar hvězdy…

Pak Jocelyn promluvila a veškeré myšlenky na cokoli jiného se Clary vypařily z hlavy.

„Ale já nemluvím o Jaceovi,“ řekla Jocelyn.

„Ale…,“ začala Clary. Zdálo se jí, že všechno probíhá zpomaleně, jakoby ve snu. Možná je to opravdu sen, pomyslela si. Možná se moje matka ve skutečnosti nikdy neprobudila a tohle je jen sen. „Jace je Valentýnův syn. Kdo jinej by to asi tak byl?“

Jocelyn se své dceři zadívala přímo do očí. „Když Céline Herondaleová umřela, byla v osmém měsíci. Valentýn jí už nějakou dobu předtím dával různé lektvary a prášky – snažil se na ní vyzkoušet to, co předtím zkoušel na sobě. Podával jí Ithurielovu krev a doufal přitom, že Stephenovo dítě bude stejně silné a neohrožené, jako to čekal od Jonathana, jen bez Jonathanových horších vlastností. Nedokázal snést pomyšlení, že by celý jeho experiment přišel vniveč, takže s Hodgeovou pomocí vyřízl dítě Céline z břicha. Byla mrtvá teprve chvíli…“

Clary zalapala po dechu. „To přece není možný.“ Jocelyn pokračovala, jako by Clary vůbec nepromluvila. „Valentýn vzal to dítě a poručil Hodgeovi, aby ho odvezl do domu, kde Hodge vyrůstal, v jednom údolí nedaleko jezera Lyn. Proto byl tehdy celou noc pryč. Hodge se o to dítě staral až do povstání. Když pak začal

329

Valentýn předstírat, že je Michael Wayland, vzal si dítě k sobě do domu Waylandů a vychoval je jako Michaelova syna.“

„Takže Jace,“ zašeptala Clary, „Jace není můj bratr?“

Ucítila, jak jí matka tiskne ruku – jako by jí chtěla dodat sílu „Ne, Clary. Není.“

Clary se zatmělo před očima. Cítila, jak jí srdce bije silnými jasně ohraničenými údery. Máma mě lituje, pomyslela si neurčitě Myslí si, že mi právě sdělila špatnou zprávu. Chvěly se jí ruce. „A čí kosti jsi to teda našla na tom spáleništi? Luke tvrdil, že tam byly kosti dítěte…“

Jocelyn zavrtěla hlavou. „To byly kosti Michaela Waylanda a jeho syna. Valentýn je oba zabil a jejich těla spálil. Chtěl, aby Spolek věřil tomu, že on i jeho syn jsou mrtví.“

„Takže Jonathan –“

„Je naživu,“ přikývla Jocelyn a na obličeji se jí usadil ztrápený výraz. „Valentýn mi to v Renwickově nemocnici řekl. Vychoval Jace na sídle Michaela Waylanda a Jonathana v domě nedaleko jezera. Dělil svůj čas mezi oba chlapce. Neustále cestoval mezi těmi dvěma domy, někdy nechával jednoho nebo druhého syna dlouhou dobu o samotě, občas i oba dva. Vypadá to, že Jace se o Jonathanovi nikdy nedoslechl, i když Jonathan o Jaceovi možná věděl. Nikdy se nesetkali, přestože bydleli jen pár kilometrů od sebe.“

„A Jace v sobě nemá démoni krev? Není – prokletý?“

„Prokletý?“ Jocelyn se zatvářila překvapeně. „Ne, v jeho krvi není nic démoního. Clary, Valentýn na Jaceovi před narozením zkoušel stejnou krev, kterou použil i u mě a u tebe. Andělskou krev. Jace není prokletý, spíš naopak. Všichni lovci stínů v sobě mají krev Anděla – jen vy dva jí máte o něco víc.“

V Claryině mysli zavládl chaos. Snažila se představit si Valentýna, jak vychovává dvě děti současně – jedno, které je z části démon, a druhé, jemuž v žilách koluje krev anděla. Jednoho chlapce plného temnoty, druhého plného světla. A nejspíš je oba dva miloval, alespoň do té míry, do jaké dokázal Valentýn milovat. Jace nikdy nezjistil, že Jonathan existuje, ale co věděl ten druhý chlapec o Jaceovi? O svem protějšku, o svém pravém opaku? Nenáviděl i pouhé pomyšlení na něj? Toužil se s ním setkat? Necítil k němu

vůbec nic? Oba vyrůstali tak osaměle. A jeden z nich byl její bratr – její vlastní bratr. „Myslíš, že je pořád ještě takovej? Myslím Jonathana. Co když z něj vyrostl někdo… lepší?“

„To těžko,“ pronesla Jocelyn mírně.

„Ale jak si tím můžeš být tak jistá?“ Clary se prudce otočila a upřela na svoji matku dychtivý pohled. „Víš, třeba se změnil. Už je to hrozně dávno, spousta let. Možná –“

„Valentýn mi řekl, že strávil celé roky tím, že Jonathana učil, jak působit příjemným, dokonce okouzlujícím dojmem. Chtěl, aby mu Jonathan dělal zvěda, a jen těžko můžeš být zvěd, když hned každého vyděsíš. Jonathan se dokonce naučil, jak vytvářet jednoduché iluze, aby lidi přesvědčil, že je sympatický a důvěryhodný.“ Jocelyn si povzdechla. „Tohle všechno ti říkám proto, aby ses necítila špatně, že jsi tomu taky podlehla. Clary, ty už ses s Jonathanem potkala. Nikdy ti neřekl své pravé jméno, protože se vydával za někoho jiného. Za Sebastiána Verlaca.“

Clary na svoji matku beze slova zírala. Ale on je přece bratranec Penhallowových, snažila se přesvědčit sama sebe, jenže přitom jí bylo samozřejmě jasné, že Sebastián nikdy nebyl tím, kým tvrdil, že je. Všechno, co kdy řekl, byla lež. Vybavila se jí vzpomínka na to, jak se cítila, když ho viděla poprvé, jako by poznávala někoho, koho znala celý život, někoho, kdo jí byl stejně důvěrně známý jako vlastní já. Takový pocit v ní Jace nikdy nevzbuzoval. „Sebastián je můj bratr?“

V Jocelynině jemné tváři se držel napjatý výraz a měla propletené prsty. Jejich konečky úplně zbělely od toho, jak si je příliš dlouho svírala. „Dnes jsem s Lukem dlouho mluvila o tom, co všechno se od vašeho příjezdu stalo v Alicante. Vyprávěl mi o démoních věžích a o svém podezření, že zábrany zneškodnil Sebastián, i když Luke neměl ani tušení, jak to mohl udělat. Tehdy jsem si uvědomila, co je Sebastián zač.“

„Myslíš proto, že předstíral, že je Sebastián Verlac? A protože je Valentýnův zvěd?“

„Ano, to je samozřejmě pravda,“ připustila Jocelyn, „ale vlastně jsem to uhodla až ve chvíli, kdy mi Luke pověděl, že jsi mu řekla, že si Sebastián barví vlasy. A možná se pletu – ale měli jsme tu chlapce

331

jen o něco staršího než ty, se světlými vlasy a tmavýma očima, zjevně bez rodičů a zcela oddaného Valentýnovi – nedokázala jsem se ubránit myšlence, že to musí být Jonathan. A pak je tu ještě něco. Valentýn se vždycky snažil najít způsob, jak zničit zábrany vždycky byl přesvědčený, že nějaký takový způsob existuje. Když na Jonathanovi experimentoval s démoní krví, tvrdil, že je to proto, že ho tím chtěl posílit a udělat z něj lepšího bojovníka, ale ve skutečnosti se za tím skrývalo ještě něco dalšího…“

Clary na ni upírala nechápavý pohled. „Co tím myslíš, dalšího?“

„Našel v něm způsob, jak zneškodnit zábrany,“ řekla Jocelyn.

„Do Alicante nemůžeš přivést žádného démona, ale pokud chceš zábrany zničit, potřebuješ démoní krev. Jonathan má démoní krev k dispozici, koluje v jeho žilách. A to, že je zároveň i lovcem stínů, mu automaticky dává volný vstup do města, kdykoli si vzpomene, za všech okolností. Jsem si jistá, že zneškodnil zábrany pomocí své vlastní krve.“

Clary si vzpomněla, jak Sebastián stál před ní na trávníku nedaleko ohořelých trosek domu Fairchildových. Myslela na to, jak mu vítr foukal tmavé vlasy do obličeje. Na to, jak ji držel za zápěstí a jeho nehty se jí zarývaly do kůže. Na to, jak prohlásil, že není možné, aby měl Valentýn Jace rád. Tehdy si myslela, že to Sebastián řekl jen proto, že Valentýna nenávidí. Ale teď si uvědomila, že to nebyl ten pravý důvod. Ve skutečnosti totiž jen… žárlil.

Pomyslela na temného prince ze svých kreseb, na toho, jenž se tolik podobal Sebastiánovi. Tu podobu předtím připisovala náhodě, nějakému uskoku své představivosti, teď ji však napadlo, jestli ji k tomu, aby přisoudila nešťastnému hrdinovi svého příběhu tvář svého bratra, nevedlo pouto vyplývající z jejich společné krve. Pokusila se znovu si toho prince vybavit, ale zdálo se jí, že se jí jeho obraz před očima tříští a mizí do ztracena jako popel rozfoukaný větrem. Viděla teď jedině Sebastiána, jemuž se v očích odrážela záre hořícího města.

„Jace,“ uvědomila si. „Někdo mu to musí říct. Někdo mu musí říct pravdu.“ Její myšlenky se chaoticky draly o slovo, jedna přes druhou. Kdyby to Jace věděl, kdyby věděl, že v sobě nemá démoní krev, možná by se vůbec nevypravil Valentýna hledat. Kdyby věděl, že vůbec není Claryin bratr…

„Ale já jsem si myslela,“ namítla Jocelyn napůl soucitně, napůl nechápavě, „že nikdo neví, kde teď je…“

Než Clary stihla odpovědět, rozletěly se dveře Síně dokořán a do podloubí a na schody pod ním se rozlilo světlo. Zevnitř k nim dolehlo burácení mnoha hlasů, teď už je totiž netlumilo dřevo dveří. Ze Síně vyšel Luke. Vypadal vyčerpaně, čišela z něj však jakási lehkost, které si Clary předtím nevšimla. Skoro vypadal, jako by se mu ulevilo.

Jocelyn se postavila. „Luku, co se děje?“

Udělal pár kroků směrem k nim a pak se v půli cesty ke schodišti zastavil. „Jocelyn,“ řekl, „omlouvám se, že vás ruším.“

„To je v pořádku, Luku.“ I přes omámený opar, ve kterém se vznášela, si Clary pomyslela: Proč se musí pořád takhle oslovovat jmény? Ve vzduchu teď mezi nimi visel jakýsi rozpačitý pocit, který tam nikdy předtím nebyl. „Děje se něco?“

Zavrtěl hlavou. „Ne. Pro změnu je teď všechno v pořádku.“ Věnoval Clary úsměv, na kterém vůbec nic rozpačitého nebylo. Vypadal, že je s ní spokojený, dokonce je snad na ni i hrdý.

„Dokázala jsi to, Clary,“ řekl. „Členové Spolku souhlasili s tím, že jim můžeš nanést to znamení. Nakonec se nikdo nikomu vzdávat nebude.“

333

18

BUĎ ZDRÁV A SBOHEM

Údolí bylo ve skutečnosti ještě krásnější než v Jaceově vizi. Možná za to mohlo to jasné měsíční světlo, které se stříbrně odráželo od říčky protékající zeleným dnem doliny. Stráně byly poseté břízami a osikami, jejichž listí šumělo ve svěžím vánku. Nahoře na hřebeni bylo chladno, protože se tu před větrem nedalo nikam schovat.

Jace neměl nejmenších pochyb o tom, že pod ním leží údolí, v němž naposledy viděl Sebastiána. Konečně se mu ho podařilo najít. Když uvázal Poutníka ke stromu, vytáhl z kapsy nit nasáklou krví a ještě jednou provedl sledovací rituál, jen tak pro jistotu.

Zavřel oči v očekávání, že uvidí Sebastiána, nejlépe někde velmi blízko – možná by ještě mohl být dole v údolí…

Spatřil však jen černou tmu. Srdce se mu divoce rozbušilo.

Zkusil to znovu. Tentokrát nit sevřel v levé dlani a nemotorně si na hřbet ruky pravou, méně obratnou rukou načrtnul sledovací runu. Než zavřel oči, zhluboka se nadechl.

Zase nic. Jen mihotavá, černočerná tma. Stál tam snad celou minutu a skřípal zuby. Ostrý vítr mu profukoval bundu, takže mu naskákala husí kůže. Nakonec zaklel a otevřel oči – a pak, v záchvatu zoufalého hněvu, i pěst. Vítr sebral nit a odnesl ji pryč tak rychle, že i kdyby toho Jace začal okamžitě litovat, už by vlákno nedokázal chytit.

Mozek mu pracoval na plné obrátky. Bylo jasné, že sledovací runa přestala fungovat. Možná Sebastián přišel na to, že ho někdo sleduje, a nějak to kouzlo překazil – ale co by tak mohl udělat, aby se ubránil sledování? Možná se uchýlil do blízkosti nějaké velké vodní plochy. Voda měla na magii rušivý vliv.

Ne snad, že by to Jaceovi nějak pomohlo. Nemohl přece oběhnout všechna jezera v zemi, aby zjistil, jestli náhodou uprostřed některého z nich neplave Sebastián. Už byl tak blízko – tak strašně

blízko. Tohle údolí přece viděl, viděl v něm Sebastiána. A tam dole, v houštině stromů, stál ten dům, teď sotva viditelný. Možná by aspoň stálo za to sejít dolů a ten dům si prohlédnout, třeba v něm najde něco, co by mu napovědělo, kde může Sebastián nebo Valentýn být.

S odevzdaným pocitem si Jace stélou nanesl několik rychle působících, krátkodobých bojových znamení – jedno bylo pro tichý pohyb, druhé mu dodalo hbitost a třetí mu zajistilo jistý krok. Když byl hotový a na kůži cítil známé pálení, zasunul si stélu do kapsy, poplácal Poutníka po krku a zamířil dolů.

Stráně údolí byly překvapivě strmé a tvořené ošidnou sypkou sutí. Jace chvílemi opatrně sestupoval svahem, chvílemi však jen klouzal po ujíždějícím kamení, což byl rychlý, avšak poněkud nebezpečný způsob sestupu. Když se konečně dostal až dolů, měl dlaně celé odřené, několikrát se mu totiž podařilo na ostrém štěrku upadnout. Umyl si ruce v průzračném, rychle tekoucím potůčku. Voda byla tak studená, že mu z ní zkřehly prsty.

Když se narovnal a rozhlédl se kolem sebe, uvědomil si, že se teď na údolí dívá ze zcela jiného úhlu, než z jakého je v duchu viděl díky sledovacímu kouzlu. Támhle rostla ta houština pokroucených stromů s propletenými větvemi a vedle ní stál domek. Kolem se prudce zvedaly strmé stráně údolí. V oknech domku se nesvítilo a z komína nestoupal žádný dým. Jace pocítil píchnutí úlevy a zároveň zklamání. Bude snazší domek prohledat, když v něm nikdo není. Ale na druhou stranu, nikdo v něm není.

Zatímco kráčel k domku, přemýšlel, co se mu na té stavbě v jeho vizi mohlo zdát tak tajuplného. Zblízka viděl, že je to jen obyčejný venkovský domek, jakých byla v Idrisu spousta, postavený z kvádrů bílého a šedého kamene. Okenice byly kdysi natřené jasnou modrou barvou, teď se však zdálo, že nátěr už pěknou řádku let nikdo neobnovil. Barva byla vybledlá a na mnoha místech se odlupovala.

Jace zvedl ruce k jednomu z oken, chytil se za parapet, vytáhl se nahoru a nahlédl přes špinavou skleněnou tabuli dovnitř. Spatřil velkou místnost, v níž všechno pokrývala tenká vrstvička prachu a podél jedné stěny se táhl nějaký pracovní stůl. Ležely na něm nástroje, které rozhodně nesloužily k řemeslným pracím – byly to pomůcky čaroděje: role pergamenu poseté skvrnami, svíce z černého

335

vosku, bachraté měděné mísy s okraji ulepenými od zaschlé černé tekutiny, nejrůznější nože, z nichž některé byly tenké jako ševcovská sídla, jiné zase měly široké hranaté čepele. Na podlaze byl křídou nakreslený pentagram, teď už trochu rozmazaný. V každém z pěti cípů se nacházela jiná runa. Jace píchlo u srdce – runy vypadaly stejně jako ty, které byly vyryty do země kolem Ithurielových nohou. Mohl je nakreslit Valentýn? Patřily ty věci skutečně jemu? Byla tohle jeho skrýš, kterou Jace nikdy nenavštívil a ani netušil, že existuje?

Jace se pustil parapetu a seskočil na suchý trávník právě ve chvíli, kdy se přes měsíc přehnal jakýsi stín. Tady ale přece žádní ptáci nejsou, pomyslel si, a když zvedl pohled, zjistil, že mu nad hlavou krouží krkavec. Ztuhl a hned chvatně ustoupil do stínu stromu a schoval se mezi větvemi. Když se krkavec snesl k zemi, uvědomil si Jace, že bylo jeho prvotní podezření správné. Tohle nebyl jen tak nějaký pták – byl to Hugo, krkavec, kterého měl kdysi Hodge. Ten ho občas pověřoval doručováním zpráv mimo Institut. Později se však Jace dozvěděl, že Hugo původně patřil jeho otci.

Jace se přitiskl ke kmeni stromu. Srdce mu znovu bilo jako o závod, tentokrát vzrušením. Jestli tu byl Hugo, nemohlo to znamenat nic jiného, než že sem nese nějakou zprávu, která však zcela jistě nebyla určena Hodgeovi. Jejím adresátem byl Valentýn. Muselo to tak být. Kdyby se tak Jaceovi podařilo krkavce sledovat…

Hugo se posadil na parapet a nahlédl oknem do domku. Pak si zjevně uvědomil, že je dům prázdný, s podrážděným zakrákáním se zvedl do vzduchu a odletěl směrem k potůčku.

Jace vystoupil ze stínu stromu a rozběhl se za krkavcem.

„Takže čistě technicky vzato,“ rozumoval Simon, „i když Jace není doopravdy tvůj příbuznej, stejně ses líbala se svým bratrem.“

„Simone!“ okřikla ho Clary rozhořčeně. „Buď už zticha!“ Otočila se v křesle a rozhlédla se kolem sebe, aby zjistila, jestli je někdo poslouchá, naštěstí se však zdálo, že jim nikdo nevěnuje pozornost. Seděla v křesle s vysokým opěradlem na pódiu v Síni Dohod a Simon seděl vedle ní. Její matka stála na kraji pódia a skláněla se dolů, zabraná do hovoru s Amatis.

V Síni panoval naprostý zmatek, všemi dveřmi sem totiž proudili podsvěťané, kteří už dorazili od Severní brány, a shlukovali se do skupinek podél stěn. Clary poznala několik členů Lukovy smečky včetně Maii, která na ni přes celou místnost vrhla široký úsměv. Byly tu i víly, bledé, krásné a chladné jako rampouchy, a čarodějové s netopýřími křídly a kozími kopýtky, dokonce i jeden s parohy, jimž při chůzi vyskakovaly z prstů modré jiskřičky. Mezi nimi se hemžili nervózně se tvářící lovci stínů.

Clary sevřela stélu oběma rukama a znepokojeně se rozhlédla po místnosti. Kde je Luke? Před nějakou dobou jí zmizel v davu. Po chvíli ho našla – mluvil s Malachiášem, který zuřivě vrtěl hlavou. Opodál stála Amatis a probodávala konzula nenávistnými pohledy.

„Simone, nenuť mě, abych litovala toho, že jsem ti o tom kdy řekla,“ prohlásila Clary a zpražila Simona pohledem. Pokusila se mu co nejlépe podat mírně oklestěnou verzi Jocelynina příběhu. Většinu z něj opatrně procedila mezi zuby, zatímco jí Simon pomáhal prodrat se davem k pódiu, aby tam mohla zaujmout své místo v křesle. Bylo zvláštní sedět tady nahoře a shlížet dolů do místnosti, jako by byla královnou toho všeho. „A navíc, on stejně vůbec neumí líbat.“

„Nebo ti to možná přišlo hnusný jenom proto, že je Sebastián, však víš, tvůj brácha.“ Zdálo se, že Simona celá ta záležitost pobavila mnohem více, než Clary považovala za vhodné.

„Tohle neříkej, když tě může slyšet moje máma, nebo tě zabiju,“ řekla a vrhla na něj další výhružný pohled. „Už teď mám pocit, že se buď pozvracím, nebo omdlím. Tak to přestaň ještě zhoršovat.“

Jocelyn se právě vrátila od kraje pódia, takže zaslechla Claryina poslední slova – i když naštěstí neměla ani tušení, co tam se Simonem probírali. Pohladila Clary po rameni, aby ji uklidnila.

„Nebuď nervózní, holčičko. Předtím sis vedla úplně skvěle. Nepotřebuješ něco? Třeba deku nebo horkou vodu…“

„Mně není zima,“ odmítla Clary trpělivě, „a ani se nepotřebuju vykoupat. Je mi dobře. Jenom bych chtěla, aby sem přišel Luke a řekl mi, co se děje.“

Jocelyn zamávala na Luka, aby upoutala jeho pozornost, a rty naznačila nějaké slovo, které se Clary nepodařilo zachytit. „Mami,“ zavrčela, „nech toho.“ Už však bylo příliš pozdě. Luke zvedl pohled

337

– stejně jako pěkná řádka dalších lovců stínů. Většina z nich velice rychle odvrátila zrak, Clary však z jejich pohledů cítila, jak je celá ta situace fascinuje. Bylo zvláštní uvědomit si, že její matka je tu vlastně taková legendární postava. Úplně všichni v místnosti už někdy zaslechli její jméno a měli na ni nějaký názor, ať už kladný, nebo záporný. Clary přemýšlela, jak to Jocelyn dělá, že jí to nevadí. Rozhodně nevypadala, že by jí to vadilo – tvářila se klidně, soustředěně a nebezpečně.

O chvíli později se Luke objevil u nich na pódiu s Amatis po boku. Stále ještě vypadal unaveně, ale zároveň ostražitě a možná i maličko vzrušeně. Řekl: „Vydržte chvilku. Všichni už tu brzo budou.“

„A co Malachiáš?“ zeptala se Jocelyn a snažila se přitom nedívat přímo na Luka. „Dělá ti problémy?“

Luke přezíravě mávl rukou. „Myslí si, že bychom měli Valentýnovi poslat zprávu a odmítnout jeho nabídku. Ale já jsem toho názoru, že bychom mu neměli tak bezelstně odhalovat svoje plány. Jen ať přivede svoji armádu na Brocéliandskou pláň s jistotou, že se mu vzdáme. Malachiáš se zřejmě domnívá, že je to nesportovní, a když jsem mu připomněl, že tohle není žádný školní kriketový zápas, prohlásil, že jestli se jen jediný podsvěťan vymkne kontrole, vystoupí přede všechny a celou tu záležitost ukončí. Nevím, co čeká, že se stane – jako by si myslel, že podsvěťané mezi sebou nedokáží přestat válčit ani na pět minut…“

„Ano, přesně to si myslí,“ skočila mu do řeči Amatis. „Je to Malachiáš. Nejspíš se bojí, že se začnete navzájem pojídat.“

„Amatis,“ varoval ji Luke. „Někdo by tě mohl slyšet.“ Pak se otočil, protože se na pódiu za ním objevili dva muži. Jedním z nich byl vysoký, štíhlý vílí rytíř s dlouhými černými vlasy, které lemovaly jeho úzkou tvář. Na sobě měl bílou šupinovou zbroj z tvrdého světlého kovu. Jeho oči měly zelenou barvu listí.

Tím druhým mužem byl Krasomil Pohroma. Ani se na Clary neusmál, když k Lukovi přišel. Na sobě měl dlouhý tmavý kabát zapnutý až ke krku a černé vlasy měl stažené dozadu, aby mu nepadaly do obličeje.

„Vypadáte tak obyčejně,“ vydechla Clary překvapeně.

Krasomil se pousmál. „Slyšel jsem, že bys nám ráda ukázala nějakou runu,“ řekl místo odpovědi.

Clary se podívala na Luka, který přikývl. „Máte pravdu,“ přitakala. „Jenom potřebuju něco, na co ji nakreslím, kousek papíru.“

„Vždyť jsem se tě ptala, jestli něco nepotřebuješ,“ sykla na ni její matka tiše a zněla přitom přesně jako ta Jocelyn, kterou si Clary pamatovala.

„Já mám papír,“ nabídl se Simon a zalovil v kapse svých džínů. Pak jí něco podal. Byl to zmuchlaný leták ohlašující červencový koncert Simonovy kapely v jednom brooklynském klubu. Pokrčila rameny, obrátila leták rubem vzhůru a pozvedla ruku s vypůjčenou stélou. Když její špičku přiblížila k papíru, lehce to zajiskřilo. Clary na chvíli dostala strach, že leták shoří, malinký plamínek však záhy pohasl. Začala kreslit a na všechno ostatní se přitom snažila zapomenout – na hučení davu i na pocit, že na ni všichni zírají.

Runa jí vyvstala před očima stejně jako předtím – její křivky se složitě proplétaly a natahovaly se přes stránku, jako by čekaly na dokončení, které však nepřicházelo. Clary smetla z papíru jemný popel a ukázala znamení přihlížejícím. Měla přitom absurdní pocit, jako by byla ve škole a přednášela před celou třídou referát. „Tohle je ta runa,“ řekla. „Aby fungovala a spojení bylo kompletní, je potřeba ještě druhá runa. Partnerská runa.“

„Jeden podsvěťan, jeden lovec stínů. Každý partner ve spojení musí být označený znamením,“ vysvětlil Luke. Naškrábal do spodní části stránky kopii runy, roztrhl papír na dvě poloviny a jednu z nich podal Amatis. „Pošli to mezi lovce stínů,“ požádal ji. „Ukaž nefilim, jak to funguje.“

Amatis přikývla, seběhla po schodech z pódia a vmísila se do davu. Vílí rytíř se za ní podíval a zavrtěl hlavou. „Celý život jsem slýchal, že Andělova znamení mohou na sobě nosit pouze nefilim,“ namítl s určitou dávkou nedůvěry. „Že my ostatní bychom zešíleli nebo zemřeli, kdybychom se je pokusili použít.“

„Tahle runa ale nepatří mezi Andělova znamení,“ vysvětlila mu Clary. „Nepochází z Šedé knihy. Vůbec nic vám nehrozí, opravdu.“

Vílí rytíř se netvářil příliš přesvědčeně.

339

Krasomil si s povzdechem ohrnul rukáv a natáhl ruku ke Clary.

„Tak se do toho pusť.“

„To nejde,“ odmítla. „Lovec stínů, který vám nanese znamení, bude vaším partnerem v bitvě, ale já se jí vůbec nezúčastním.“

„To doufám,“ poznamenal Krasomil. Pak se podíval na Luka s Jocelyn, kteří stáli vedle sebe. „Vy dva,“ oslovil je. „Tak to zkuste vy. Ukažte tady rytíři, jak to funguje.“

Jocelyn překvapeně zamrkala. „Cože?“

„Předpokládal jsem,“ řekl Krasomil, „že vy dva budete partneři, protože už jste stejně prakticky manželé.“

Jocelyn se do obličeje nahrnula rudá barva. Usilovně se snažila vyhnout Lukovu pohledu. „Já ale nemám stélu –“

„Vezmi si moji.“ Clary podala matce stélu. „No tak, předveďte jim to.“

Jocelyn se otočila k Lukovi, kterého celá ta záležitost zřejmě dost vyvedla z míry. Vymrštil ruku před sebe, ještě než ho o to Jocelyn stihla požádat, a ona mu na dlaň chvatně, avšak pečlivě nanesla znamení. Zatímco je kreslila, třásla se Lukovi ruka, takže ho musela Jocelyn uchopit za zápěstí, aby ho udržela v klidu. Luke ji při práci pozoroval a Clary si vzpomněla na to, jak spolu mluvili o její matce a on přiznal, co k Jocelyn cítí. Přepadl ji pocit smutku. Přemýšlela, jestli její matka vůbec kdy poznala, že ji Luke miluje, a jestli ano, tak co si o tom myslí.

„Tak.“ Jocelyn stáhla ruku se stélou. „Hotovo.“

Luke zvedl ruku a nastavil dlaň, v jejímž středu se skvělo spletité černé znamení, směrem k vílímu rytíři. „Už jste spokojený, Meliorne?“

„Meliorn?“ zopakovala Clary. „My už jsme se potkali, že jo?

Chodil jste s Isabelou Lightwoodovou.“

Meliorn na sobě nedal téměř nic znát, Clary by ale přísahala, že ho to alespoň trošičku přivedlo do rozpaků. Luke zavrtěl hlavou.

„Clary, Meliorn je rytíř Zakletého dvora. Je velmi nepravděpodobné, že by –“

„Stoprocentně chodil s Isabelou,“ vmísil se do hovoru Simon, „a ona mu pak dala kopačky. Aspoň teda říkala, že to udělá. Smůla, člověče.“

Meliorn se do něj zabodl pohledem. „Ty,“ oslovil Simona pohrdavě, „to tebe vybrali jako zástupce dětí noci?“

Simon zavrtěl hlavou. „Ne. Já jsem tady jenom kvůli ní.“ Ukázal na Clary.

„Děti noci se bitvy nezúčastní, Meliorne,“ řekl Luke po krátkém zaváhání. „Už jsem to sdělil i vaší královně. Upíři se rozhodli, že… půjdou svou vlastní cestou.“

Meliornovy jemné rysy se stáhly do úšklebku. „To se dalo čekat,“ prohlásil. „Děti noci jsou moudrý, obezřetný lid. Jakýkoli plán, který v nich vyvolá hněv, ve mně vzbuzuje podezření.“

„O hněvu jsem nic neříkal,“ začal Luke tónem, v němž byla patrná nejen snaha zachovat za každou cenu klid, ale už i lehké podráždění. Clary pochybovala, že by kdokoli, kdo ho dobře neznal, vůbec vytušil, že je Luke nějak popuzený. Pak ucítila, že se jeho pozornost náhle upřela jinam – díval se na dav pod pódiem. Když se Clary zahleděla stejným směrem, zjistila, že se sálem prodírá povědomá postava – Isabela. Kolem ramen jí poletovaly černé vlasy a bič měla omotaný kolem zápěstí jako řadu zlatých náramků.

Clary chytila za ruku Simona. „Lightwoodovi. Právě jsem viděla Isabelu.“

Zadíval se do davu a zamračil se. „Nevěděl jsem, že na ně čekáš.“

„Prosím tě, běž si s ní promluvit,“ zašeptala a rozhlédla se kolem sebe, aby zjistila, jestli je někdo nepozoruje, všichni však věnovali pozornost jiným věcem. Luke gestikuloval na někoho v davu a Jocelyn mezitím něco vykládala Meliornovi, který se na ni díval s výrazem naznačujícím znepokojení. „Já musím zůstat tady, ale prosím tě, potřebuju, abys jí a Alekovi řekl, co mi vyprávěla máma. O Jaceovi, o tom, kdo opravdu je, a taky o Sebastiánovi. Musí se to dozvědět. Řekni jim, ať sem za mnou co nejdřív přijdou. Prosím, Simone.“

„Tak dobře.“ Simon, kterého její naléhavý tón zjevně zneklidnil, uvolnil zápěstí z jejího sevření a konejšivě ji pohladil po tváři. „Za chvilku jsem zpátky.“

Sešel po schodech a ztratil se jí v tlačenici. Když otočila hlavu, zjistila, že ji pozoruje Krasomil se rty staženými do lehkého úšklebku. „V pořádku,“ řekl, zjevně v odpověď na nějakou otázku,

341

již mu právě položil Luke. „Brocéliandskou pláň znám. Vytvořím na náměstí portál. Ale takhle velký portál moc dlouho nevydrží, takže se raději snažte tam všechny co nejrychleji dostat, jakmile budou mít potřebná znamení.“

Když Luke přikývl a otočil se k Jocelyn, aby jí něco řekl, Clary se předklonila a zašeptala: „Mimochodem, děkuju. Za všechno, co jste udělal pro mámu.“

Krasomilův úšklebek se změnil v úsměv. „Myslela sis, že svůj slib nesplním, co?“

„Měla jsem určitý pochybnosti,“ připustila Clary. „Zvlášť když si vzpomenu na to, že když jsme spolu mluvili v tom domku, vůbec jste se mi neobtěžoval oznámit, že Jace přinesl Simona portálem sem do Alicante. Vlastně jsem ještě nedostala příležitost vám za to pořádně vynadat – takže co jste si vlastně myslel? Že mě to nebude zajímat?“

„Že tě to bude zajímat až příliš,“ usadil ji Krasomil. „Že hodíš všechno za hlavu a hned se rozběhneš do Gardu. A já jsem potřeboval, abys mi našla Bílou knihu.“

„To je pěkně bezohledný,“ vyčetla mu Clary rozhořčeně. „A navíc se pletete. Já bych –“

„Udělala bys to, co by udělal úplně každý. Co bych udělal i já, kdyby šlo o někoho, na kom mi záleží. Já ti to nevyčítám, Clary. A nelhal jsem ti proto, že bych si myslel, že jsi slabá. Udělal jsem to, protože jsi člověk, a já vím, jak to u lidí chodí. Jsem naživu už pořádně dlouho.“

„Mluvíte, jako byste nikdy neudělal žádnou pitomost jenom kvůli tomu, že jste měl někoho rád,“ odsekla Clary. „Kde je vlastně Alek? Proč už ho nehledáte, abyste mohli být partneři v boji?“

Přišlo jí, že sebou Krasomil trochu škubnul. „Nemůžu za ním jít, když jsou tu jeho rodiče. To přece víš.“

Clary si opřela bradu o ruce. „Chovat se správně kvůli tomu, že někoho milujete, může být pěkná otrava.“

„Tak v tom s tebou naprosto souhlasím,“ řekl Krasomil.

Krkavec se vznášel v pomalých, líných kruzích a mířil přes koruny stromů k západní straně údolí. Měsíc visel vysoko na obloze,

takže Jace, který se snažil držet pod stromy, ani nepotřeboval čarodějné světlo.

Svah údolí se v těch místech změnil v šedou skalní stěnu, která se kolmo tyčila vzhůru. Zdálo se, že krkavec letí podél říčky, která na konci údolí mizela v úzké skalní průrvě. Jace si na vlhkém kamení několikrát málem zvrtnul kotník a pokaždé zatoužil, aby si mohl ulevit několika hlasitými nadávkami, jenže Hugo by ho určitě slyšel. Proto se Jace v nepohodlném přikrčeném poklusu rozhodl raději soustředit na to, aby si nezlomil nohu.

Když dorazil na konec soutěsky, měl už tričko úplně nasáklé potem. Chvíli si myslel, že ztratil krkavce z dohledu, a rozbušilo se mu z toho srdce – pak si ale všiml, že se Hugův černý stín mihl nízko nad zemí a zmizel v tmavé puklině ve skále. Jace se k ní rozběhl – byla to velká úleva, moci konečně místo plížení běžet. Když se k puklině přiblížil, všiml si, že se za ní otvírá nějaký mnohem větší a temnější prostor – jeskyně. Vylovil z kapsy runový kámen a pustil se za krkavcem.

Ústím jeskyně dovnitř pronikalo jen malé množství světla a i to po pár krocích pohltila tísnivá temnota. Jace pozvedl ruku s čarodějným světlem a škvírami mezi jeho prsty vytryskla jasná záře.

Zpočátku se mu zdálo, že se mu nějak znovu podařilo najít cestu ven a že mu nad hlavou září hvězdy v celé své třpytivé kráse. Nikde jinde na světě nesvítily hvězdy tak jako v Idrisu – jenže tohle vůbec nebyly hvězdy. Záře se jen odrážela od úlomků slídy ve skále všude kolem něj, takže stěny jeskyně ožily tisícem odlesků.

Odhalily Jaceovi, že stojí v úzkém prostoru vyhloubeném ve skalním masivu. Za ním byl vchod do jeskyně a před ním se sluj větvila do dvou tmavých chodeb. Jace si vzpomněl na to, jak mu otec vyprávěl příběhy o hrdinech, kteří se ztratili v bludišti a pomocí lana nebo provázku pak zase našli cestu ven. Žádné lano ani provázek s sebou ale neměl. Udělal pár kroků k rozcestí a chvíli jen tiše stál a naslouchal. Odněkud zdálky slyšel kapání vody, hučení říčky, nějaké šustění – snad šustění křídel – a… hlasy.

Rychle ustoupil. Hlasy vycházely z levého tunelu, byl si tím zcela jistý. Přejel palcem po čarodějném světle a ztlumil je, takže teď

343

zářilo jen slabě, sotva na to, aby mu svítilo pod nohy. Vydal se do tmy před sebou.

***

„To myslíš vážně, Simone? Je to pravda? No to je super! To je vážně úžasný!“ Isabela chytila za ruku svého bratra. „Aleku, slyšel jsi, co Simon říkal? Jace není Valentýnův syn. A nikdy nebyl.“

„A čí syn to tedy je?“ zeptal se Alek, i když se Simonovi zdálo, že se na tu otázku zcela nesoustředí. Rozhlížel se po celé Síni, jako by něco hledal. Jeho rodiče stáli kousek od nich a vrhali jejich směrem zamračené pohledy. Simon se děsil toho, že bude muset celou tu záležitost vysvětlovat jim, oni mu však laskavě poskytli pár minut o samotě s Isabelou a Alekem.

„To je jedno!“ Isabela nadšeně vyhodila rukama do vzduchu a pak se zasmušila. „I když je to vlastně dobrá otázka. Kdo byl teda jeho otec? Nebyl to nakonec vážně Michael Wayland?“

Simon zavrtěl hlavou. „Stephen Herondale.“

„Takže inkvizitorka byla jeho babička,“ pochopil Alek. „Tak

proto asi –“ Nedokončil větu a zadíval se někam do dálky.

„Proto asi co?“ chtěla vědět Isabela. „Aleku, soustřeď se přece.

Nebo nám aspoň řekni, co pořád hledáš.“

„Ne co,“ odpověděl Alek, „ale koho. Krasomila. Chtěl jsem se ho zeptat, jestli bude mým partnerem při bitvě. Ale nemám nejmenší tušení, kde teď je. Tys ho neviděl?“ zeptal se Simona.

Simon zavrtěl hlavou. „Předtím byl na pódiu s Clary,“ řekl a natáhl krk, aby se tím směrem mohl podívat, „ale už tam není. Asi bude někde tady v davu.“

„Vážně? Požádáš ho, aby ti dělal partnera?“ zeptala se Isabela.

„Celá tahle věc s partnerama je tak trochu jako výběr tanečníků na plese, akorát že tohle je smrtelně nebezpečný.“

„Takže je to vlastně úplně stejný jako na tom plese,“ poznamenal Simon.

„Simone, možná požádám tebe, abys mi dělal partnera,“ prohlásila Isabela a lehce pozvedla obočí.

Alek se zamračil. Stejně jako všichni ostatní lovci stínů v Síni byl v plné zbroji – celý v černém a kolem boků měl opasek, na němž

visela pěkná řádka zbraní. Na zádech se mu houpal křížem zavěšený luk. Simon byl rád, že se Alekovi podařilo najít náhradu za ten, který mu Sebastián zničil. „Isabelo, ty žádného partnera nepotřebuješ, protože nebudeš bojovat. Jsi na to moc mladá. A jestli na to jenom pomyslíš, zabiju tě sám.“ Rychle zvedl hlavu. „Tak moment – není to Krasomil?“

Isabela se zadívala stejným směrem a odfrkla si. „Aleku, to je přece vlkodlak. Vlkodlačí holka. Vlastně je to ta, jak se jmenuje… May.“

„Maia,“ opravil ji Simon. Stála nedaleko nich a na sobě měla hnědé kožené kalhoty a upnuté černé tričko s nápisem CO MĚ NEZABIJE… AŤ TAM RADŠI RYCHLE HODÍ ZPÁTEČKU.

Vlasy spletené do copánků měla svázané kouskem provázku. Otočila se, jako by na sobě cítila jejich oči, a usmála se. Simon jí úsměv opětoval, Isabela ho však probodla rozlíceným pohledem, takže mu úsměv rychle ztuhl na rtech. Kdy jen začal být jeho život tak strašně komplikovaný?

Alek se rozzářil. „Támhle je Krasomil,“ řekl, bez jediného ohlédnutí se od nich odvrátil a začal si razit cestu davem k místu, kde stál vysoký čaroděj. I na dálku bylo zjevné, jak Krasomila překvapilo, když si všiml, že se k němu Alek blíží.

„To je roztomilý,“ zhodnotila Isabela při pohledu na ně, „i když zároveň taky trochu praštěný.“

„Proč praštěný?“

„Protože,“ vysvětlila mu Isabela, „Alek se snaží Krasomila přimět, aby to s ním začal brát vážně, jenže na druhou stranu o Krasomilovi ještě neřekl našim, a vlastně ani o tom, že… však víš, že je na –“

„Na čaroděje?“ dořekl za ni Simon.

„Moc legrační.“ Isabela se na něj zaškaredila. „Ty víš, co myslím.

Jde tady o to, že –“

„Tak tohle mě zajímá. No vážně, o co tady vlastně jde?“ skočila jí do řeči Maia, která se k nim přiblížila na doslech. „Já to s těma partnerama moc nechápu. Jak to má vlastně fungovat?“

„Takhle.“ Simon ukázal na Aleka a Krasomila stojící trochu stranou na volném prostranství, který teď patřilo jen jim dvěma. Alek

345

se soustředěným výrazem kreslil na Krasomilovu dlaň a tmavé vlasy mu padaly do očí.

„Takže tohle musíme udělat všichni?“ zeptala se Maia. „Myslím jako nechat se pokreslit.“

„Jenom jestli budeš bojovat,“ upozornila ji Isabela a vrhla na ni mrazivý pohled. „Ale na osmnáct nevypadáš.“

Maia se škrobeně usmála. „Já nejsem lovec stínů. Vlkodlaci se považujou za dospělý v šestnácti.“

„No, tak v tom případě se budeš muset nechat pokreslit,“ připustila Isabela. „Nějakým lovcem stínů. Už by ses měla po někom poohlídnout.“

„Ale –“ nakousla větu Maia s pohledem stále upřeným na Aleka s Krasomilem, vzápětí se však odmlčela a vyvalila oči. Simon se otočil, aby zjistil, na co se dívá – a zůstal stát s otevřenou pusou.

Alek objímal Krasomila oběma pažemi a zcela nepokrytě ho líbal na ústa. Krasomil, zjevně v šoku, stál jako přimražený. Několik skupinek lovců stínů i podsvěťanů na ně civělo a něco si přitom šeptalo. Když Simon otočil hlavu, uviděl Lightwoodovy, jak strnule zírají na tu podívanou a nestačí se divit. Marysa si tiskla ruku k ústům.

Maia vypadala zmateně. „Tak počkat,“ řekla. „A tohle taky musíme všichni?“

Clary už pošesté projížděla očima dav a hledala Simona. Pořád ho nemohla najít. V Síni se to jen hemžilo lovci stínů a podsvěťany a masa lidí už se otevřenými dveřmi vylévala na schodiště před sálem. Všude se leskly stély, jak se podsvěťané a lovci stínů spojovali do dvojic a navzájem si nanášeli znamení. Clary viděla, jak Marysa Lightwoodová natahuje ruku k vysoké víle se zelenou pletí, která byla zrovna tak bledá a aristokratická jako ona sama. Patrick Penhallow si slavnostně vyměňoval znamení s čarodějem, jehož vlasy zářily rojem modrých jisker. Dveřmi do Síně Clary viděla, že už se na náměstí mihotá zářivě jasná plocha portálu. Skleněným stropním oknem dovnitř dopadal svit hvězd a propůjčoval celé scéně nereálnou atmosféru.

„Úžasný pohled, že?“ nadhodil Luke. Stál na kraji pódia a rozhlížel se po místnosti. „Lovci stínů a podsvěťané, bok po boku ve stejném sále, spolupracují na dosažení společného cíle.“ Hlas měl naplněn téměř posvátnou úctou. Clary dokázala myslet jen na to, že by si přála, aby tu byl Jace a mohl se také dívat, co se tu děje. Nedařilo se jí potlačit svůj strach o něj, ať se snažila sebevíc. Ta představa, že by se mohl postavit Valentýnovi a riskovat život, protože si myslí, že je prokletý – že by mohl zemřít, aniž by se kdy dozvěděl, že to není pravda…

„Clary,“ oslovila ji Jocelyn trochu pobaveným tónem, „slyšela jsi, co jsem právě říkala?“

„Slyšela,“ odpověděla Clary. „Máš pravdu, je to úžasný.“

Jocelyn položila ruku na Claryinu. „To jsem neříkala. Luke i já budeme bojovat v bitvě. Já vím, že tohle už víš. Zůstaneš tady s Isabelou a ostatními dětmi.“

„Já nejsem dítě.“

„Já vím, že nejsi, ale jsi moc mladá na to, abys šla do boje. A i kdybys nebyla, stejně jsi neprošla výcvikem.“

„Já tady nechci jenom tak sedět a nic nedělat.“

„Nic nedělat?“ zopakovala Jocelyn užasle. „Clary, bez tebe by se nemohlo stát nic z toho, co se tu právě děje. Kdyby nebylo tebe, neměli bychom ani šanci jít do boje. Jsem na tebe moc pyšná. Jenom jsem ti chtěla říct, že Luke a já teď sice jdeme pryč, ale zase se vrátíme. Všechno bude v pořádku.“

Clary zvedla pohled ke své matce a zadívala se do jejích zelených očí, tolik podobných jejím vlastním. „Mami,“ řekla. „Nelži mi.“

Jocelyn se zhluboka nadechla, narovnala se a pustila přitom Claryinu ruku. Než mohla cokoli říci, upoutalo Claryinu pozornost něco jiného – nějaká známá tvář v davu. Rozhodně k nim kráčela tmavá, štíhlá postava, která se proplétala tlačenicí v Síni s překvapivou lehkostí – jako by ten člověk dokázal proplouvat skrze dav, podobně jako dým pronikající dírami v plotě.

A tak nějak to vlastně i bylo, uvědomila si Clary, když se postava přiblížila k pódiu. Byl to Rafael, oblečený ve stejné bílé košili a černých kalhotách, v jakých ho viděla poprvé. Už zapomněla, jak je

347

drobný. Když stoupal po schodech na pódium, vypadal sotva na čtrnáct, jako chlapec z kostelního sboru mířící na kůr.

„Rafaeli.“ Lukův hlas prozrazoval údiv a také určitou dávku úlevy. „Nečekal jsem, že přijdeš. Takže se k nám děti noci nakonec rozhodly připojit v boji proti Valentýnovi? Pořád ještě můžete dostat křeslo v Radě, jestli o ně máte zájem.“ Natáhl k Rafaelovi ruku.

Rafaelovy hezké, průzračné oči se na něj bezvýrazně zadívaly.

„Nemůžu si s tebou potřást rukou, vlkodlaku.“ Na ta slova se Luke zatvářil uraženě, Rafael se však trochu usmál, takže mezi rty odhalil bílé špičky dlouhých upířích zubů. „Jsem jenom projekce,“ vysvětlil a zvedl ruku, aby všichni viděli, že přes ni prosvítá světlo. „Nemůžu se ničeho dotknout.“

„Ale –“ Luke zvedl hlavu a zadíval se do měsíčního svitu, který sem proudil stropem. „Proč tedy…“ Stáhl nataženou ruku. „No, i tak jsem rád, že jsi tady. Bez ohledu na to, v jaké podobě jsi přišel.“

Rafael potřásl hlavou. Jeho oči na chvíli spočinuly na Clary - pohledem, který se jí vůbec nezamlouval – a pak přeskočily na Jocelyn. Jeho úsměv se rozšířil. „Ty,“ řekl. „Ty jsi Valentýnova žena. Vyprávěli mi o tobě ti, kdo s vámi bojovali při povstání. Musím se přiznat, že jsem si nikdy nemyslel, že tě uvidím na vlastní oči.“

Jocelyn naklonila hlavu na stranu. „Mnohé z dětí noci tehdy prokázaly velkou statečnost. Má snad tvá přítomnost tady znamenat, že budeme moci ještě jednou bojovat bok po boku?“

Clary si pomyslela, jak je to zvláštní, slyšet matku mluvit tím chladným, formálním tónem – a přece se zdálo, že je takový způsob řeči pro Jocelyn zcela přirozený. Úplně stejně přirozený jako sedět na zemi ve starých montérkách a v ruce držet štětec namočený do malířské barvy.

„Pevně v to doufám,“ přisvědčil Rafael a znovu přejel pohledem po Clary. Bylo to, jako by se jí dotkla ledová ruka. „Máme jen jednu podmínku, jeden nenáročný a nepatrný požadavek. Pokud bude splněn, děti noci z mnoha zemí se vedle vás ochotně postaví do boje.“

„Křeslo v Radě,“ řekl Luke. „Ale samozřejmě, už brzy to může být oficiální, všechny dokumenty budou hotové tak za hodinu…“

„Ne,“ přerušil ho Rafael. „Křeslo v Radě to není. Jde o něco jiného.“

„O něco… jiného?“ zopakoval Luke nechápavě. „A o co? Ujištuji tě, že pokud to bude v našich silách –“

„Ale ano, bude.“ Rafaelův úsměv oslňoval. „Vlastně je to něco, co se právě teď nachází uvnitř této Síně.“ Otočil se a elegantně máchl rukou směrem k davu. „Chceme toho chlapce, Simona,“ řekl. „Toho světlomilce.“

***

Tunel byl dlouhý a klikatil se v mnoha ohybech a ostrých zatáčkách. Bylo to, jako by se Jace plížil útrobami nějaké obrovské příšery. Prostor páchl vlhkým kamením, popelem a ještě nějakou zvláštní zatuchlinou, která Jaceovi vzdáleně připomínala vůni typickou pro Kostěné Město.

Konečně tunel vyústil do kruhové jeskyně. Ze zvrásněného kamenného stropu vysoko nad Jaceovou hlavou visely obrovské stalaktity, které se leskly jako broušené drahokamy. Podlaha byla hladká, jako by ji někdo vyleštil, a zdobily ji tajemné vzory vykládané zářícími kameny. Podél bočních stěn vyrůstaly ze země rozeklané stalagmity. Jeden veliký stalagmit se tyčil také uprostřed jeskyně, čněl tam do vzduchu jako obří tesák. Na několika místech jej zdobil jakýsi načervenalý vzor. Když se Jace podíval pořádně, zjistil, že povrch stalagmitu je průsvitný a ty červené linie ve skutečnosti pochází od něčeho, co se pohybuje a svíjí uvnitř, jako by to byla skleněná zkumavka plná barevného kouře.

Do jeskyně proudil měsíční svit kruhovým otvorem ve vysokém kamenném stropě. Byl to vlastně takový přírodní světlík. Jeskyně byla bezpochyby výsledkem pečlivého plánu, nikoli náhody – to bylo zřejmé ze složitého zdobení na podlaze. Kdo by tu ale hloubil tak obrovskou podzemní místnost, a hlavně proč?

Jeskyní se rozlehlo hlasité zakrákání, které Jaceovi rozechvělo všechny nervy v těle. Rychle se skrčil za jedním baňatým stalagmitem a zhasl své čarodějné světlo, právě když se ze tmy na opačném konci jeskyně vynořily dvě postavy a namířily si to směrem k němu, zabrané do rozhovoru a s hlavami nakloněnými k sobě.

349

Teprve když postavy došly do středu místnosti a dopadlo na ně světlo, Jace je konečně poznal.

Byl to Sebastián. A Valentýn.

Simon se v naději, že se mu podaří vyhnout se tlačenici, vydal k pódiu delší cestou, která vedla za řadami sloupů stojících podél stěn Síně. Zrak měl při chůzi sklopený k zemi a byl zabraný do vlastních myšlenek. Zdálo se mu zvláštní, že Alek, který byl jen o rok nebo o dva starší než Isabela, odcházel bojovat do války, zatímco oni tu všichni museli zůstat. A zdálo se, že Isabela s tím je smířená. Žádný pláč, žádné hysterické výstupy. Skoro jako by na to byla připravená. A možná že byla. Možná na to byli připravení všichni.

Už byl skoro u schodů na pódium, když vtom zvedl hlavu a ke svému překvapení zjistil, že před Lukem stojí Rafael a v obličeji má svůj obvyklý, nic neříkající výraz. Zato Luke vypadal dost rozrušeně

– vrtěl hlavou a odmítavě zvedal ruce. Jocelyn vedle něj se tvářila pobouřeně. Simon neviděl do tváře Clary, protože k němu byla otočená zády, ale znal ji dost dobře na to, aby z jejího napjatého držení ramen vytušil, že se něco děje.

Simon nijak netoužil po tom, aby si ho Rafael všiml, takže se rychle schoval za sloup a zaposlouchal se. I přes rušivý hlahol davu slyšel Lukův zvýšený hlas.

„To nepřichází v úvahu,“ říkal právě Luke. „Nechápu, jak něco takového vůbec můžete chtít.“

„A já zase nechápu, jak nám to můžete odmítnout.“ Rafaelův hlas byl chladný a jasný, byl to pronikavý a ještě stále dost vysoký hlas nedospělého chlapce. „Vždyť je to taková maličkost.“

„Není to maličkost,“ namítla Clary rozhořčeně. „Je to Simon. Je to člověk.“

„Je to upír,“ upřesnil Rafael. „Na což, jak se zdá, neustále zapomínáte.“

„Copak ty nejsi upír?“ zeptala se Jocelyn mrazivým tónem, který používala vždy, když Clary se Simonem udělali nějakou opravdu velkou hloupost. „Chceš mi snad tvrdit, že ani tvůj život nemá žádnou cenu?“

Simon se přitiskl zády ke sloupu. Co se to tady dělo?

„Můj život má nesmírnou cenu,“ odvětil Rafael, „jelikož je na rozdíl od vašich životů věčný. To, čeho ještě můžu dosáhnout, není ničím omezené, což se ve vašem případě rozhodně říci nedá. Ale o to tu teď nejde. Je to upír, patří k mému druhu a já vás žádám, abyste mi ho vrátili.“

„Nemůžeme ti ho vrátit,“ vyjela na něj Clary. „Nikdy ti totiž nepatřil. A taky tě nikdy ani trošku nezajímal, dokud ses nedozvěděl, že mu neublíží denní světlo –“

„To je možné,“ připustil Rafael, „ale je to z jiného důvodu, než si myslíš.“ Naklonil hlavu na stranu a jeho oči se temně zaleskly jako očka ptáka. „Žádný upír by neměl mít takovou moc,“ řekl, „stejně jako by žádný lovec stínů neměl mít schopnosti, jaké máš ty a tvůj bratr. Celá dlouhá léta jsme slýchali, že to, co jsme, je špatné a proti přírodě. Ale teprve tohle je proti přírodě.“

„Rafaeli.“ V Lukově hlase zazněl varovný tón. „Nevím, co jsi čekal. Ale v žádném případě ti nedovolíme, abys Simonovi ublížil.“

„Ale klidně dovolíte Valentýnovi a jeho armádě démonů, aby ublížili všem těmto lidem, vašim spojencům.“ Rafael máchl rukou v gestu, které zahrnovalo celou místnost. „Necháte je, aby dobrovolně nasadili své životy, ale Simonovi na výběr nedáte? Možná by se rozhodl jinak než vy.“ Spustil ruku podél těla. „Víte přece, že jinak vám v boji nepomůžeme. Děti noci se té slavné bitvy nezúčastní.“

„No tak se jí nezúčastní,“ odsekl Luke. „Nehodlám si kupovat vaši spolupráci za nevinný život. Nejsem Valentýn.“

Rafael se obrátil na Jocelyn. „A co ty, lovkyně stínů? To necháš toho vlkodlaka rozhodovat o tom, co je nejlepší pro vaše lidi?“

Jocelyn se na Rafaela zadívala jako na švába, kterého objevila, jak jí cupitá po čisté podlaze v kuchyni. Velice pomalu řekla: „Jestli se Simona dotkneš jen jediným prstem, upíre, rozsekám tě na kousíčky a nakrmím tebou svou kočku. Rozuměl jsi?“

Rafael stiskl rty. „No dobře,“ řekl. „Až budete umírat na Brocéliandské pláni, můžete si položit otázku, zda bylo moudré za jeden život obětovat tolik ostatních.“

Pak zmizel. Luke se rychle otočil ke Clary, avšak Simon už se na ně nedíval. Upíral pohled dolů na své ruce. Čekal by, že se budou

351

chvět, byly však klidné a nehybné jako ruce mrtvoly. Pomalu je sevřel v pěst.

Valentýn vypadal stejně jako kdykoli předtím, byl to dobře stavěný muž v mírně poupravené zbroji lovců stínů, jehož široká ramena zvláštně kontrastovala s jeho ostře řezaným obličejem s pravidelnými rysy. Na zádech měl připevněný Meč smrti a navíc ještě objemnou brašnu. Boky mu obepínal široký pás, za který měl zastrkané nejrůznější zbraně: silné lovecké dýky, dýky s úzkými čepelemi a stahovací nůž. Zatímco Valentýna pozoroval zpoza krápníku, zakoušel Jace stejný pocit, jaký měl vždy, když si na otce vzpomněl – jakousi úpornou synovskou lásku, která však byla prožraná rzí zklamání a nedůvěry.

Bylo zvláštní vidět tu otce se Sebastiánem, který teď vypadal nějak… jinak. Byl také oblečený do bojového oděvu a u pasu se mu houpal dlouhý meč se stříbrným ostřím, avšak Jaceovi nepřipadalo zvláštní to, co měl na sobě. Zvláštní byly jeho vlasy, které už netvořily helmu černých kudrn, ale měly světlou, zářivou barvu, podobnou bílému zlatu. Vlastně se k němu blonďaté vlasy hodily víc než černé, protože díky nim už se jeho pleť nezdála být tak znepokojivě bledá. Nejspíš si vlasy obarvil, aby se víc podobal skutečnému Sebastiánovi Verlacovi, a toto je jeho pravá podoba. Jace zaplavila prudká vlna trpké nenávisti a chvíli se musel krotit, aby zůstal schovaný za krápníkem a nevrhl se Sebastiánovi po krku.

Hugo znovu zakrákal, snesl se dolů a usadil se Valentýnovi na rameni. Jace podivně píchlo u srdce, když krkavce spatřil v pozici, která se mu za všechna ta léta, co znal Hodge, vryla hluboko do paměti. Hugo na rameni Jaceova učitele v podstatě bydlel, takže když ho teď Jace viděl u Valentýna, připadalo mu to nějak zvláštní, dokonce až nepatřičné, navzdory všemu, co Hodge udělal.

Valentýn zvedl ruku, pohladil krkavcovo lesklé peří a přitom přikyvoval, jako by s ptákem vedl konverzaci. Sebastián to sledoval, bledé obočí nadzdvižené. „Nějaké zprávy z Alicante?“ zeptal se, když se Hugo zvedl z Valentýnova ramene a znovu se vznesl do vzduchu. Jeho křídla přitom jen těsně míjela diamantové špičky stalaktitů.

„Nic tak jasného, jak bych si přál,“ odpověděl Valentýn. Zvuk otcova chladného, nevzrušeného hlasu se Jaceovi zabodl do srdce jako šíp. Ruce mu proti jeho vůli zacukaly a on si je musel přitisknout k bokům. Byl vděčný, že ho mohutný kámen tak dobře zakrývá. „Ale jedno je jisté. Spolek si přivolal na pomoc Luciánovy podsvěťany…“

Sebastián se zamračil. „Ale Malachiáš říkal –“

„Malachiáš selhal,“ prohlásil Valentýn skrze zaťaté zuby.

K Jaceovu překvapení udělal Sebastián krok vpřed a položil Valentýnovi ruku na rameno. Ten dotyk působil tak jistě a důvěrně, že měl Jace pocit, jako by se mu v žaludku usídlilo klubko červu.

Valentýna se takhle přece nikdo dotýkat nesměl. Ani on sám by se tak svého otce nedotkl. „Zlobíš se?“ zeptal se Sebastián a to samé teď zaznělo i v jeho hlase, ten podivný groteskní náznak důvěrnosti.

„Spolek už klesl hlouběji, než jsem předpokládal. Věděl jsem, že Lightwoodovi už jsou prohnilí natolik, že s nimi nemohu počítat, a taková hniloba je navíc nakažlivá. To proto jsem se jim snažil zabránit v cestě do Idrisu. Ale když vidím, jak si i všichni ostatní nechali ochotně naplnit mozky Luciánovým jedem, a on přitom ani nepatří mezi nefilim…“ Na Valentýnovi bylo jasně vidět znechucení, k Jaceovu rostoucímu údivu se však od Sebastiána neodtáhl, nesetřásl chlapcovu ruku ze svého ramene. „Zklamali mě. Čekal jsem, že je logické argumenty přesvědčí. Byl bych raději, kdyby to celé nemuselo dopadnout takhle.“

Sebastián vypadal pobaveně. „Tak v tom s tebou nesouhlasím,“ prohlásil. „Jen si je představ, jak se připravují na bitvu, chystají se, že proti nám s velkou slávou vytáhnou do boje, jen aby zjistili, že jim to vůbec nepomůže. Že to celé bylo jen marné gesto. Představ si, jak se budou tvářit.“ Jeho rty se roztáhly do úsměvu.

„Jonathane,“ povzdechl si Valentýn. „Tohle děláme z nutnosti, ne pro potěšení.“

Jonathane? Jace se křečovitě chytil krápníku. Ruce měl najednou úplně kluzké. Proč Valentýn oslovuje Sebastiána jeho jménem? Že by se spletl? Sebastián však nevypadal, že by ho to oslovení překvapilo.

353

„Copak není dobře, když mě baví, co dělám?“ ohradil se Sebastián. „V Alicante jsem se bavil výborně. S Lightwoodovými byla větší legrace, než jsem podle tvého vyprávění čekal, hlavně s tou Isabelou. S tou jsme se rozešli ve výborné náladě. A co se týče Clary –“

Jakmile Jace uslyšel Sebastiána vyslovit Claryino jméno, srdce se mu na krátkou, avšak bolestivou chvíli zastavilo.

„Byla úplně jiná, než jsem čekal,“ pokračoval Sebastián netrpělivě. „Vůbec mi nebyla podobná.“

„Nikdo na světě ti není podobný, Jonathane. A Clary, ta se vždycky ze všeho nejvíc podobala své matce.“

„Nechce si přiznat, kým opravdu je,“ řekl Sebastián. „Ještě ne.

Ale ona se časem vzpamatuje.“

Valentýn zvedl jedno obočí. „Co tím chceš říct, že se vzpamatuje?“

Sebastián vykouzlil na tváři široký úsměv, který v Jaceovi vzbudil téměř neovladatelný vztek. Prudce se kousl do rtu a ucítil v ústech krev. „Ale, však víš,“ řekl Sebastián. „Vzpamatuje se a přidá se na naši stranu. Už se nemůžu dočkat. Vodit ji za nos byla ta nejlepší zábava, jakou jsem kdy zažil.“

„Ty ses tam ale neměl bavit. Měl jsi jen zjistit, co Clary hledá. A když to konečně našla – rád bych dodal, že bez tvého přičinění –, nechal jsi ji, aby to dala nějakému čaroději. A pak, když jsi odešel z Alicante, ani se ti nepodařilo přivést ji sem s sebou, navzdory tomu, jak velkou hrozbu pro nás představuje. To tedy není žádný závratný úspěch, Jonathane.“

„Já jsem se ji sem pokusil přivést. Ale oni ji nechtěli pustit z dohledu, a přece jsem ji nemohl jen tak unést přímo ze Síně Dohod.“ Sebastián zněl uraženě. „A kromě toho, přece jsem ti říkal, že Clary nemá nejmenší tušení, jak těch svých schopností s runami využít. Je moc naivní na to, aby nám mohla nějak uškodit…“

„Ať už teď Spolek plánuje cokoli, ona v tom hraje ústřední roli,“ přerušil ho Valentýn. „Tak to alespoň tvrdí Hugin. Viděl ji na pódiu v Síni Dohod. Jestli se jí podaří Spolku předvést, jakou má moc…“

Jace náhle pocítil obrovský strach o Clary, ale zároveň jakousi zvláštní pýchu. Samozřejmě že hraje ústřední roli, je to přece jeho Clary.

„Tak budou bojovat,“ připustil Sebastián. „Ale to přesně chceme, ne? Na Clary nezáleží. Záleží jenom na té bitvě.“

„Řekl bych, že ji podceňuješ,“ upozornil ho Valentýn tiše.

„Sledoval jsem ji,“ řekl Sebastián. „Kdyby měla tak neomezenou moc, jak si zjevně myslíš, tak by ji přece použila, aby toho svého upířího kamaráda dostala z vězení – nebo zachránila toho hlupáka Hodge, když umíral…“

„Moc dokáže být smrtící, i když není neomezená,“ zarazil ho Valentýn. „A co se týče Hodge, možná bys měl o jeho smrti mluvit o něco uctivěji, vzhledem k tomu, že jsi ho sám zabil.“

„Chystal se jim povědět o Andělovi. Musel jsem to udělat.“

„Chtěl jsi to udělat. Vždycky to chceš.“ Valentýn vytáhl z kapsy pár těžkých kožených rukavic a pomalu si je navlékl na ruce.

„Možná by jim to řekl. Možná ne. Celá ta léta se staral o Jace v Institutu a určitě musel přemýšlet o tom, koho to vlastně vychovává. Hodge byl jedním z mála lidí, kteří věděli, že existují dva chlapci. Ale věděl jsem, že by mě nikdy nezradil – na to byl moc velký zbabělec.“ Se zamračeným výrazem zahýbal prsty v rukavicích.

Dva chlapci? O čem to tu Valentýn mluví?

Sebastián mávl nad zmínkou o Hodgeovi rukou. „Koho zajímá, co si myslel? Je mrtvý a není ho žádná škoda.“ Jeho oči se temně zaleskly. „Půjdeš teď k jezeru?“

„Ano. Rozumíš tomu, co je potřeba udělat?“ Valentýn kývl bradou k meči u Sebastiánova pasu. „Udělej to tímhle. Není to sice Meč smrti, ale k tomuto účelu jeho démonická moc postačí.“

„A nemohl bych jít k jezeru s tebou?“ Sebastián to pronesl ufňu-kaným tónem dítěte. „Proč nemůžeme tu armádu démonů vypustit už teď?“

„Ještě není půlnoc. Řekl jsem jim, že mají čas až do půlnoci.

Pořád ještě si to můžou rozmyslet.“

„Ale oni si to –“

„Dal jsem jim své slovo a také ho dodržím.“ Valentýnův tón nepřipouštěl další námitky. „Pokud do půlnoci nedostaneš vzkaz od

355

Malachiáše, otevři bránu.“ Valentýn si všiml Sebastiánova váhavého výrazu a zatvářil se netrpělivě. „Potřebuji, abys to udělal, Jonathane. Nemůžu tady čekat až do půlnoci, cesta tunely k jezeru mi zabere víc než hodinu a nemám v nejmenším úmyslu dopustit, aby se bitva příliš protáhla. Budoucí generace se musí dozvědět, jak rychlá byla porážka Spolku a s jakou převahou jsme zvítězili.“

„Jenom mě mrzí, že přijdu o celé vyvolávání. Rád bych byl u toho, až to budeš provádět.“ Sebastián upíral na Valentýna tesklivý pohled, za ním se však skrývalo cosi vypočítavého, cosi jízlivého a chamtivého, cosi podivně, promyšleně… chladného. Valentýn ovšem nevypadal, že by ho to nějak znepokojovalo.

Pak Jace strnul úžasem, protože se Valentýn chvatně, avšak s nepředstíranou láskou dotkl Sebastiánovy tváře. Pak se od něj odvrátil a zamířil k opačnému konci jeskyně, kde se kupily černé cáry stínů. Tam se ještě zastavil a jeho bledý obličej jasně zasvítil na tmavém pozadí. „Jonathane,“ zavolal a Jace musel proti své vůli zvednout hlavu. „Jednoho dne také pohlédneš do tváře Anděla. Koneckonců, to ty po mně jednou zdědíš Nástroje smrti. A možná i ty budeš jednoho dne vyvolávat Raziela.“

„To bych moc rád,“ řekl Sebastián a stál zcela bez hnutí, dokud Valentýn naposledy nepřikývl a nezmizel ve tmě. Sebastiánův hlas se pak ztišil téměř v šepot. „To bych opravdu moc rád,“ procedil mezi zuby. „Moc rád bych tomu hajzlovi naplival do ksichtu.“ Rychle se otočil a jeho tvář vypadala v chabém osvětlení jako bílá skvrna. „Už můžeš klidně vylézt, Jaci,“ řekl. „Já vím, že tam jsi.“

Jace zkameněl – avšak jen na zlomek vteřiny. Jeho tělo zareagovalo dřív, než to mohl udělat i jeho mozek, a Jace se vymrštil na nohy. Rozběhl se k ústí tunelu a v hlavě měl jedinou myšlenku – že se odsud musí dostat a nějak poslat zprávu Lukovi.

Vchod do tunelu už však byl zatarasený. Stál v něm Sebastián s chladným, škodolibým výrazem v obličeji. Ruce měl natažené a prsty se téměř dotýkal bočních stěn tunelu. „Ale prosím tě,“ řekl, „přece sis doopravdy nemyslel, že jsi rychlejší než já, že ne?“

Jace se smykem zastavil. Srdce mu v prsou bilo nepravidelně jako porouchaný metronom, jeho hlas se však ani nezachvěl.

„Rozhodně mě to aspoň napadlo, vzhledem k tomu, že jinak jsem ve všech myslitelných ohledech lepší.“

Sebastián se jen usmál. „Skoro jsem slyšel, jak ti tluče srdce,“ řekl mírně. „Předtím, když jsi mě pozoroval, jak mluvím s Valentýnem. Vadilo ti to?“

„Že se chováš, jako bys s mým otcem chodil?“ Jace pokrčil rameny. „Abych řekl pravdu, přijdeš mi na něj trochu mladý.“

„Cože?“ Poprvé od chvíle, kdy ho Jace potkal, se Sebastián zdál být vyvedený z míry. Jace si ten pohled mohl vychutnávat jen chvíli, Sebastián se totiž zase velice rychle vzpamatoval. Temná jiskra v jeho očích však naznačovala, že Jaceovi nezapomněl, že ho na chvíli připravil o sebejistotu. „Občas jsem o tobě přemýšlel,“ pokračoval Sebastián tím stejným mírným hlasem jako předtím. „Už se mi několikrát zdálo, že se za těma tvýma zlatýma očima něco mihlo. Nějaký záblesk inteligence, který by člověk u té tvé tupé adoptivní rodiny hledal jen stěží. Ale nejspíš to u tebe byla jen taková póza. Jsi stejný hlupák jako všichni ostatní, i přesto, že se ti po deset let dostávalo té nejlepší výchovy.“

„Co ty víš o mé výchově?“

„Víc, než si myslíš.“ Sebastián připažil. „Vychoval tě stejný muž, který vychoval i mě. Jenže já jsem ho po prvních deseti letech nepřestal bavit.“

„Jak to myslíš?“ Jace dokázal jen šeptat. Zíral na Sebastiánův nehybný obličej bez jediné známky úsměvu a měl pocit, jako by toho chlapce viděl úplně poprvé – ty jeho téměř bílé vlasy, antracitově černé oči, tvrdé rysy připomínající sochu vytesanou do kamene – a pak mu na mysli vytanula tvář jeho otce, jak mu ji ukázal anděl, mladá, bystrá a dychtivá, a náhle věděl. „Ty,“ řekl, „ty jsi Valentýnův syn. Jsi můj bratr.“

Sebastián už však před ním nestál. Najednou se objevil za Jacem a paže mu ovinul kolem ramen, jako by ho chtěl obejmout, ruce měl však zaťaté v pěst. „Buď zdráv a sbohem, bratříčku,“ zavrčel. Pak se jeho paže posunuly výš a sevřely Jace pod krkem.

357

Clary byla úplně vyčerpaná. Za očima se jí usadila tupá, pulzující bolest, pozůstatek námahy vynaložené při kreslení runy spojení. Bylo to, jako by se tam někdo pokoušel vyrazit dveře z nesprávné strany.

„Jsi v pořádku?“ Jocelyn jí položila ruku na rameno. „Vypadáš, jako by ti nebylo dobře.“

Clary sklopila pohled a spatřila, že se po hřbetu matčiny ruky vinou černé linie runy, stejné runy, jakou měl Luke na dlani. Stáhlo se jí srdce. Se skutečností, že za pár hodin bude možná její matka bojovat s armádou démonů, se jí zatím dařilo vyrovnat jedině tak, že tu myšlenku silou vůle zatlačila do pozadí, vždy když vyplavala na povrch.

„Jenom by mě zajímalo, kde je Simon.“ Clary vstala. „Půjdu se po něm podívat.“

„Tam dolů?“ Jocelyn vrhla znepokojený pohled na dav pod nimi. Clary si všimla, že v něm postupně ubývá lidí, jelikož ti, kdo si už stihli nanést znamení, vycházeli dveřmi ze Síně na náměstí. U dveří stál Malachiáš a s netečným výrazem v bronzovém obličeji ukazoval podsvěťanům i lovcům stínů, kam mají jít.

„To je dobrý.“ Clary obešla svoji matku i Luka a vydala se ke schodům z pódia. „Budu hned zpátky.“

Když sešla dolů a vmísila se do davu, lidé se za ní začali otáčet. Cítila na sobě tíhu jejich pohledů. Pozorně se rozhlížela kolem sebe a doufala, že zahlédne Lightwoodovy nebo Simona, nespatřila však jedinou známou tvář. V té tlačenici bylo při její výšce pořád ještě dost obtížné vůbec něco vidět. Clary s povzdechem zamířila do západní části Síně, kde byl dav o něco řidší.

Jakmile se přiblížila k řadě vysokých mramorových sloupů, zpoza jednoho z nich vystřelila ruka a odtáhla ji stranou. Clary stihla jen překvapeně zalapat po dechu a vzápětí už stála ve stínu nejširšího sloupu, zády se tiskla k chladné mramorové stěně a na pažích ji svíraly Simonovy ruce. „Nekřič, jo? To jsem jenom já,“ řekl.

„Jasně že nebudu křičet. Nenech se vysmát.“ Clary se rozhlédla ze strany na stranu a zapřemýšlela, co se tu děje. Mezi sloupy viděla Síň jen úzkými průhledy. „Ale proč si tady hraješ na Jamese Bonda? Stejně jsem tě šla hledat.“

„Já vím. Čekal jsem, až sejdeš z pódia. Chtěl jsem si s tebou promluvit někde, kde nás nikdo neuslyší.“ Nervózně si olízl rty.

„Slyšel jsem, co říkal Rafael. Co po vás chtěl.“

„Ach jo, Simone.“ Clary svěsila ramena. „Hele, vůbec nic se nestalo. Luke ho poslal pryč…“

„To ale možná neměl,“ řekl Simon. „Možná měl Rafaelovi dát to, co požadoval.“

Zamrkala na něj. „Chceš říct, že mu měl dát tebe! Nebuď blázen.

V žádným případě –“

„Ale jo.“ Sevřel její paže silněji. „Já do toho půjdu. Chci, aby Luke řekl Rafaelovi, že jeho nabídku přijímá. Nebo mu to řeknu sám.“

„Já vím, co chceš udělat,“ protestovala Clary. „A respektuju to a obdivuju tě za to, ale nemusíš to dělat, Simone, vážně ne. To, co Rafael chce, je špatný, a nikdo ti nebude vyčítat, že ses neobětoval kvůli válce, která ani není tvoje –“

„Ale o to právě jde,“ nenechal ji domluvit Simon. „To, co Rafael říkal, byla pravda. Já jsem upír a ty na to pořád zapomínáš. Nebo se na to možná jenom snažíš zapomenout. Ale já jsem podsvěťan a ty jsi lovkyně stínů a my oba jsme součástí téhle bitvy.“

„Ale ty nejsi jako oni –“

„Jsem jeden z nich.“ Mluvil pomalu a zřetelně, jako by se chtěl ujistit, že Clary rozumí každému jeho slovu. „A vždycky budu. Jestli budou podsvětané v téhle válce bojovat proti lovcům stínů a Rafaelovi lidé se toho nezúčastní, pak děti noci nezískají křeslo v Radě. Nestanou se součástí světa, který se Luke snaží vybudovat, světa, kde lovci stínů a podsvětané spolupracují. Kde jsou spojenci. Pro upíry v tom světě nebude místo. Budou to nepřátelé lovců stínů. Já budu tvůj nepřítel.“

„Ty nikdy nebudeš můj nepřítel.“

„Něco takovýho by mě zabilo,“ řekl Simon prostě. „Ale ničemu nepomůžu, když budu stát stranou a předstírat, že se mě to netýká. Neprosím tě o dovolení. Rád bych tě požádal o pomoc. Ale jestli mi ji neposkytneš, poprosím Maiu, aby mě zavedla do upířího tábora, a vzdám se Rafaelovi. Rozumíš?“

359

Zírala na něj. Držel ji tak pevně, že cítila, jak jí v kůži pod jeho rukama pulzuje krev. Přejela si jazykem po suchých rtech. V ústech cítila hořkou pachutí. „A jak ti můžu pomoct?“ zašeptala.

Nevěřícně ho pozorovala, zatímco jí to vysvětloval. Ještě než skončil, už vrtěla hlavou, až jí vlasy poletovaly ze strany na stranu a šlehaly ji přes oči. „Ne,“ řekla, „to je šílenej nápad, Simone. To není žádnej dar, je to trest –“

„Pro mě možná ne,“ namítl Simon. Úkosem se podíval do davu a Clary si všimla, že opodál stojí Maia a s nepokrytě zvědavým výrazem je sleduje. Zcela evidentně čekala na Simona. Je to moc rychlé, pomyslela si Clary. Všechno se to děje moc rychle.

„Je to lepší než ta druhá možnost, Clary.“

„Ne…“

„Možná mi to vůbec nijak neublíží. Já už přece potrestanej jsem, ne? Nemůžu vkročit do žádnýho kostela ani do synagogy, nemůžu vyslovit – nemůžu vyslovit žádný posvátný slovo, nemůžu zestárnout, prostě nemůžu žít normální život. Třeba se tímhle vůbec nic nezmění.“

„Ale třeba jo.“

Pustil ji, natáhl ruku k jejímu boku a vytáhl jí zpoza opasku Patrickovu stélu. Podržel ji před ní. „Clary,“ řekl. „Udělej to pro mě. Prosím.“

Vzala stélu do ztuhlých prstů, pozvedla ji a dotkla se její špičkou Simonová čela, těsně nad očima. První znamení, říkal Krasomil. Úplně první ze všech. Myslela na znamení a stéla se jí i s rukou začala pohybovat, podobně jako tanečník nemůže zůstat v klidu, když se rozezní hudba. Na Simonově čele se postupně objevovaly černé čáry. Připomínalo to rozvíjející se květinu ve zrychleném filmu. Když Clary runu dokončila, pravá ruka ji bolela a pálila, jakmile však o krok ustoupila a prohlédla si své dílo, věděla, že vytvořila něco dokonalého, zvláštního a prastarého, něco, co pochází ze samého počátku dějin. Nad Simonovýma očima to zazářilo jako hvězda, když si s omámeným, zmateným výrazem přejel prsty po

čele.

„Cítím to,“ řekl. „Trochu to pálí.“

„Vůbec nevím, co se může stát,“ zašeptala. „Netuším, jaký dlouhodobý vedlejší účinky to může mít.“

Nepříliš přesvědčivě se usmál, zvedl ruku a pohladil ji po tváři.

„Doufejme, že dostaneme šanci to zjistit.“

361

19

PENÚEL

Maia byla skoro celou cestu do lesa zticha, pohled měla sklopený k zemi a jen občas se rychle rozhlédla ze strany na stranu a soustředěně nakrčila nos. Simon přemýšlel, jestli hledá správnou cestu po čichu, nakonec ale dospěl k názoru, že i když je takový postup přinejmenším zvláštní, rozhodně lze dobrý čich považovat za užitečnou výbavu. Také zjistil, že se nemusí vůbec snažit, aby s ní držel krok, ať šla jakkoli rychle. Dokonce i tehdy, když narazili na vyšlapanou cestičku, která vedla do lesa, a Maia se dala do běhu – běžela hbitě, tiše a držela se přitom nízko u země –, nedělalo mu nejmenší potíže jí zůstat v patách. Byla to jedna z těch věcí patřících k upíří existenci, o nichž mohl zcela upřímně prohlásit, že se mu líbí.

Příliš brzy to však skončilo. Les prořídl a oni běželi dál mezi holými stromy po zemi protkané kořeny, na níž ležela hustá vrstva spadaného listí. Větve se nad jejich hlavami splétaly a na pozadí hvězdnaté oblohy vytvářely krajkové vzory. Zanedlouho vyběhli z lesa úplně a ocitli se na mýtině poseté mohutnými balvany, které ve tmě zářily jako hranaté bílé zuby. Tu a tam byly vidět hromady listí, jako by někdo mýtinu shrabal obrovskými hráběmi.

„Rafaeli!“ Maia si udělala z rukou před ústy hlásnou troubu a zakřičela tak nahlas, že to vyplašilo ptáky hnízdící v korunách stromů vysoko nad nimi. „Rafaeli, ukaž se!“

Ticho. Pak něco zašustilo. Byl to takový jemný, pravidelný zvuk, jako když na plechovou střechu dopadají kapky deště. Všechny hromady se náhle rozletěly a po celé mýtině se rozvířila spousta listí. Simon slyšel, jak Maia kašle. Měla zvednuté ruce a ometala si listí z obličeje a z očí.

Vítr se utišil stejně náhle, jako se zvedl. Jen pár metrů od Simona stál Rafael. Obklopovala ho skupinka upírů, kteří v měsíčním světle vypadali bledí a nehybní jako stromy. Všichni měli v obličejích mrazivý výraz, který zacházel až do otevřeného nepřátelství. Simon si některé z nich pamatoval z hotelu Dumort, třeba drobnou Lily a

blonďatého Jacoba s očima přimhouřenýma tak, že připomínaly čepele nožů. Spoustu z nich však ještě nikdy neviděl.

Rafael přistoupil o krok blíž. Měl sinalou pokožku a pod očima mu ležely černé stíny, při pohledu na Simona se však usmál.

„Světlomilče,“ vydechl potěšeně. „Tak tys přišel.“

„Přišel jsem,“ řekl Simon. „Jsem tady, takže… je hotovo.“

„Ale ne, světlomilče, hotové ještě není vůbec nic.“ Rafael se podíval na Maiu. „Vlkodlačice,“ oslovil ji, „vrať se k vůdci své smečky a poděkuj mu za to, že změnil názor. Řekni mu, že děti noci budou bojovat na Brocéliandské pláni po boku jeho lidí.“

Maiin obličej prozrazoval napětí. „Luke ale nezměnil –“ Simon jí rychle skočil do řeči. „To je dobrý, Maio. Běž.“

Z jejích zářících očí sálal smutek. „Simone, ještě si to rozmysli,“ naléhala. „Tohle přece nemusíš dělat.“

„Ale musím.“ Znělo to rozhodně. „Maio, moc ti děkuju, žes mě sem zavedla. Teď už ale jdi.“

„Simone…“

Ztišil hlas. „Jestli nepůjdeš, zabijou nás oba a tohle všechno bude úplně zbytečný. Běž. Prosím.“

Přikývla a otočila se k odchodu. Přitom se začala přeměňovat. V jednu chvíli tam stála drobná dívka s copánky zdobenými korálky, které jí poskakovaly po ramenou, v další chvíli už však dopadla na zem na všechny čtyři a byl z ní hbitý, nehlučně se pohybující vlk. Vběhla do lesa a zmizela ve tmě.

Simon se otočil zpátky k upírům – a málem nahlas vykřikl. Rafael stál přímo před ním, od sebe je dělilo jen pár centimetrů. Zblízka bylo vidět, že je Rafaelova kůže protkána tmavými nitkami prozrazujícími hlad. Simon si vzpomněl na tu noc v hotelu Dumort – na tváře vynořující se ze tmy, na prchavý smích, na pach krve – a zachvěl se.

Rafael natáhl k Simonovi ruku a chytil ho za rameno. Jeho ruce působily křehce, měly však ocelový stisk. „Otoč hlavu,“ přikázal Simonovi, „a dívej se na hvězdy. Bude to tak pro tebe jednodušší.

„Takže ty mě chceš opravdu zabít,“ řekl Simon. Ke svému překvapení necítil strach ani nějaké zvláštní znepokojení. Zdálo se mu, že celý svět kolem něj zpomalil, takže si všechno uvědomoval

363

do nejmenších podrobností. Všímal si každičkého lístku na větvích nad svou hlavou, každého kamínku v trávě, každého páru očí, který se na něj upíral.

„A co jsi čekal?“ odvětil Rafael – Simonovi přišlo, že trochu smutně. „Ujišťuji tě, že v tom není nic osobního. Ale jak už jsem říkal, jsi moc nebezpečný na to, abychom ti dovolili pokračovat v této existenci. Kdybych věděl, co se z tebe stane –“

„Nikdy bys mě nenechal vyhrabat se z toho hrobu. Já vím,“ řekl Simon.

Rafael se mu zadíval do očí. „Každý dělá to, co musí, aby přežil. V tomhle ohledu se i my podobáme lidem.“ Z dásní se mu vysunuly jehličky zubů, ostré jako tenounké břitvy. „Nehýbej se,“ řekl mu.

„Bude to rychlé.“ Naklonil se dopředu.

„Počkej,“ zarazil ho Simon, a když se od něj Rafael s nespokoj eným úšklebkem odtáhl, ještě to zopakoval, tentokrát důrazněji:

„Počkej. Chtěl bych ti ještě něco ukázat.“

Rafael tiše zasykl. „Doufám, že to neděláš jen proto, že se to snažíš oddálit, světlomilče.“

„Vůbec ne. Ale napadlo mě, že je tu něco, co bys měl vidět.“ Simon zvedl ruku a odhrnul si vlasy z čela. Připadalo mu to jako bláhové, dokonce snad teatrální gesto, zároveň mu však před očima vytanula Claryina pobledlá tvář, která na něj upírala zoufalý pohled, a stéla, již držela v ruce, a pomyslel si: Ale aspoň jsem to zkusil.

Jeho gesto mělo na Rafaela okamžitý, překvapivý účinek. Trhnul sebou, jako by se Simon proti němu vytasil s krucifixem, a oči se mu rozšířily. „Světlomilče,“ vyjekl, „kdo ti to udělal?“

Simon na něj ohromeně zíral. Nebyl si úplně jistý, jakou reakci vlastně očekával, takovouhle však rozhodně ne.

„Clary,“ odpověděl si Rafael na vlastní otázku, „no samozřejmě. Něco takového dokáže jedině moc, jakou má ona – upír označený znamením, a navíc takovým znamením –“

„Jakým znamením?“ chtěl vědět Jacob, ten štíhlý blonďatý chlapec, který předtím stál těsně za Rafaelem. I ostatní upíři civěli na Simona a v jejich výrazech se mísil zmatek se stále rostoucím strachem. Simon si pomyslel, že cokoli, co vystraší Rafaela, se nemůže minout účinkem ani u nich.

„Tohle znamení,“ řekl Rafael a nespouštěl přitom oči ze Simona

„nepatří mezi znamení z Šedé knihy. Je mnohem starší. Patří mezi stará znamení, nakreslená rukou samotného Stvořitele.“ Natáhl se, jako by se chtěl Simonova čela dotknout, zdálo se však, že se k tomu nedokáže přimět. Jeho ruka se chvíli vznášela ve vzduchu a pak mu zase klesla podél těla. „O takových znameních jsem slyšel vyprávět, ale nikdy jsem žádné z nich neviděl. A tohle…“

Simon odříkal: „‚Kdo by Kaina zabil, bude postižen sedmero násobnou pomstou.‘ A Hospodin poznamenal Kaina znamením, aby jej nikdo, kdo ho najde, nezabil. Můžeš si zkusit mě zabít, Rafaeli. Ale rozhodně bych ti to nedoporučoval.“

„Kainovo znamení?“ řekl Jacob nevěřícně. „To znamení, které máš na sobě, je Kainovo znamení?“

„Zabij ho,“ prohlásila rudovlasá upírka, která stála kousek od Jacoba. Mluvila se silným přízvukem – možná s ruským, napadlo Simona, i když si tím nebyl jistý. „Prostě ho zabij.“

V Rafaelově tváři se střídal hněv s nevěřícným úžasem. „Ne, to neudělám,“ řekl. „Každý, kdo mu ublíží, bude za to sedminásobné potrestán. Takový je význam toho znamení. Samozřejmě, jestliže si někdo z vás přeje to riziko podstoupit, tak si poslužte.“

Nikdo nepromluvil ani se nepohnul.

„To jsem čekal,“ řekl Rafael. Pohledem probodával Simona.

„Lucián Graymark mi poslal otrávené jablko, stejně jako ta zlá královna z pohádky. Předpokládám, že doufal, že ti opravdu ublížím a pak mě za to stihne patřičný trest.“

„Ne,“ řekl Simon chvatně. „Ne, Luke ani nevěděl, k čemu se chystám. Všechno, co udělal, udělal v nejlepší víře. Musíš ctít jeho rozhodnutí.“

„Takže ty sis tohle vybral dobrovolně?“ Simon si pomyslel, že je to poprvé, kdy se na něj Rafael dívá jinak než pohrdavě. „Tohle není jen tak nějaké ochranné kouzlo, světlomilče. Víš, čím byl Kain potrestán?“ Mluvil mírným hlasem, jako by Simonovi sděloval nějaké společné tajemství. „Protož nyní zlořečený budeš od té země. Tulákem a běhounem budeš na zemi.“

„No tak budu běžencem, jestli to musí být,“ prohlásil Simon.

„Udělám všechno, co bude potřeba.“

365

„A to všechno,“ připomněl mu Rafael, „bude kvůli nefilim.“

„Nejen kvůli nefilim,“ namítl Simon. „Dělám to taky pro vás. I když jste mě o to nežádali.“ Jeho hlas zesílil, aby ho slyšeli všichni mlčící upíři, kteří je obklopovali. „Báli jste se, že kdyby se ostatní upíři dozvěděli, co se mi stalo, mysleli by si, že jim krev lovců stínů taky propůjčí odolnost vůči dennímu světlu. Jenže ten důvod, proč mám tuhle schopnost, je někde jinde. Je to kvůli něčemu, co udělal Valentýn. Kvůli jeho experimentu. To on tohle způsobil, ne Jace. A nejde to zopakovat. Už se to nikdy nestane.“

„Řekl bych, že mluví pravdu,“ prohlásil k Simonovu překvapení Jacob. „Znával jsem pár dětí noci, které kdysi ochutnaly krev lovců stínů. A žádné z nich v sobě neobjevilo náhlou náklonnost ke světlu.“

„Předtím jste možná mohli odmítat poskytnout lovcům stínů pomoc,“ řekl Simon a obrátil se zase k Rafaelovi, „ale teď, když mě sem k vám poslali…“ Nedokončený zbytek věty nechal viset ve vzduchu.

„Nepokoušej se mě vydírat, světlomilče,“ ohradil se Rafael.

„Když děti noci přistoupí na nějaký obchod, tak jeho podmínky dodrží, i kdyby se jim to v konečném důsledku nemělo vyplatit.“ Pousmál se a jeho ostré špičáky se ve tmě zaleskly. „Ale je tu ještě jedna věc,“ dodal. „Chci po tobě ještě poslední důkaz, abys nás přesvědčil, že nemáš žádné postranní úmysly.“ Poslední dvě slova byla zatížena mrazivým tónem.

„A co to má být?“ zeptal se Simon.

„V bitvě po boku Luciána Graymarka nebudeme bojovat sami,“ řekl Rafael. „Ty tam totiž budeš s námi.“

Když Jace otevřel oči, zjistil, že se před ním točí stříbrný vír. Ústa měl plná hořké tekutiny. Zakašlal a chvíli se mu zdálo, že se možná topí – že by se ale topil na souši? Seděl opřený o stalagmit a ruce měl svázané za zády. Znovu zakašlal a ústa mu zalila slaná chuť. Uvědomil si, že se před chvílí netopil, jen se dusil vlastní krví.

„Už jsi vzhůru, bratříčku?“ Sebastián klečel před ním, v rukou držel kus provazu a rty měl roztažené do úsměvu nebezpečného jako vytasený nůž. „Výborně. Už jsem se málem začal bát, že jsem tě zabil moc brzo.“

Jace otočil hlavu ke straně a vyplivl na zem krev, kterou měl v ústech. Měl pocit, jako by se mu v mozku nafukoval balón a tlačil mu zevnitř na lebku. Stříbrné víření nad jeho hlavou zpomalilo a pak se konečně ustálilo, takže Jace zjistil, že to byl jen kus nebe posetého hvězdami, který byl vidět otvorem ve stropě jeskyně. „Hodláš mě zabít při nějaké zvláštní příležitosti? Už brzy budou Vánoce.“

Sebastián se na Jace zamyšleně podíval. „Ty jsi mi ale vtipálek. Tohle ses od Valentýna nenaučil. Tak co ses od něj vlastně naučil? Přijde mi totiž, že o umění boje ses od něj zrovna moc nedozvěděl.“ Naklonil se k Jaceovi. „Víš, co mi dal k devátým narozeninám? Lekci. Naučil mě, že člověk má na zádech jedno určité místo, a když mu do toho místa vrazíš meč, zároveň mu probodneš srdce a přesekneš páteř. A co jsi k devátým narozeninám dostal ty, andílku? Dort?“

K devátým narozeninám? Jace namáhavě polknul. „Tak povídej, v jaké díře tě držel zavřeného, když jsem vyrůstal? Vážně si nevzpomínám, že bych tě někdy zahlédl v našem domě.“

„Vyrostl jsem v tomhle údolí.“ Sebastián ukázal bradou k východu z jeskyně. „A když tak nad tím přemýšlím, také jsem tě tu nikdy neviděl. I když jsem o tobě aspoň věděl. Vsadím se, že ty o mně ne.“

Jace zavrtěl hlavou. „Valentýn se s tebou rozhodně nijak nevy-chloubal. To by mě zajímalo proč.“

Sebastiánovi se blýsklo v očích. Teď se jeho podoba s Valentýnem projevila zcela jasně – to neobvyklé spojení stříbřitě bílých vlasů a černých očí, ty jemné kosti, které by v jiném, méně ostře řezaném obličeji mohly působit až křehce. „Věděl jsem o tobě všechno,“ řekl. „Ale ty netušíš vůbec nic, co?“ Sebastián vstal.

„Chtěl jsem tě nechat naživu, aby ses mohl podívat na tohle, bratříčku,“ prohlásil. „Takže se dívej a dávej přitom dobrý pozor.“ Pohybem tak rychlým, že téměř nebyl vidět, vytáhl meč z pochvy, jež mu visela u pasu. Zbraň měla stříbrný jílec a stejně jako z Meče smrti se z ní linula mlhava temná záře. Do povrchu černého ostří byly vyryty hvězdy. Když Sebastián ostřím pootočil, odrazil se od něj svit skutečných hvězd a meč zazářil jako plamen.

367

Jace zadržel dech. Napadlo ho, že ho teď Sebastián prostě zabije

– ale ne, kdyby chtěl Sebastián udělat jen tohle, už by to přece dávno provedl, zatímco byl Jace v bezvědomí. Jace sledoval, jak Sebastián kráčí do středu jeskyně a meč drží lehce v ruce, přestože se zdálo, že zbraň je dost těžká. V jeho mysli vládl chaos. Jak je možné, že má Valentýn dalšího syna? Kdo byla jeho matka? Nějaká jiná žena z Kruhu? Je Sebastián starší, nebo mladší než Jace?

Sebastián došel až k obrovskému načervenalému stalagmitu, který stál uprostřed místnosti. Zdálo se, že se krápník v jeho blízkosti začal chvět a víření dýmu uvnitř něj se zrychlilo. Sebastián přivřel oči a pozvedl meč. Něco pronesl – nějaké slovo v tvrdě znějícím jazyce démonů – a prudce, bleskurychle opsal mečem rozmáchlý oblouk.

Špička stalagmitu odletěla. Uvnitř byl krápník dutý a tvořil tak jakousi nádobu naplněnou černým a červeným dýmem, který nyní vyrazil vzhůru jako vzduch unikající z prasklého balónku. Jeskyní se rozlehlo burácení – spíše než zvuk to však byl drtivý tlak výbuchu. Jaceovi zalehlo v uších. Najednou se mu velmi těžko dýchalo. Měl nutkání popotáhnout si límec u trička, nemohl však hýbat rukama, které měl pevně svázané za zády.

Sebastián byl zahalen v proudu červeného a černého dýmu, který stoupal ve vířící spirále vzhůru. „Sleduj!“ vykřikl Sebastián s nadšeným výrazem. Oči mu svítily a světlounké vlasy mu vlály ve větru, který stále sílil. Jace přemýšlel, jestli jeho otec taky vypadal takhle, když byl mladý – děsivě, a přesto svým způsobem úchvatně.

„Popas se pohledem na Valentýnovu armádu!“

Pak jeho hlas zcela zanikl v ohlušujícím hřmotu. Ten zvuk připomínal příboj tříštící se o pobřeží, burácení lámající se vlny, která s sebou nese trosky všeho, co na své cestě smetla, celá města rozdrcená na kousíčky. Byla to nesmírná zlovolná síla ženoucí se nezastavitelně kupředu. Ze špice krápníku stoupal mohutný sloup vířící a řvoucí temnoty, jež proudila vzhůru a drala se ven otvorem v jeskynním stropě. Démoni. K nebi se zvedal kypící oblak netvorů s drápy, ostrými zuby a žhnoucíma očima, kteří z plna hrdla vřeštěli, vyli a vrčeli. Jace si vzpomněl, jak nedávno ležel na palubě Valentýnovy lodi a obloha, země i moře všude kolem něj se změnily

v noční můru. Tohle bylo ještě horší. Bylo to, jako by se rozestoupila země a na její povrch se trhlinou vylilo peklo. Za démony se táhl ostrý puch, jako by tu hnily tisíce mrtvých těl. Jace kroutil rukama a snažil se uvolnit se z pout, až se mu provaz zarýval do zápěstí a rozdíral mu je do krve. V ústech cítil kyselou pachuť a bezmocně se dusil vlastní krví a žlučí, zatímco hrůzostrašný proud posledních démonů stoupal vzhůru a zakrýval hvězdy na obloze.

Jaceovi se zdálo, že možná na minutu či dvě omdlel. Rozhodně v jeho vědomí nastala temná chvilka, během níž jekot a kvílení nad jeho hlavou pominulo a jemu se zdálo, že jen visí v prostoru mezi nebem a zemí. Cítil přitom zvláštní nezaujatost, která mu přinášela pocit… klidu a míru.

Velice brzy to však zase skončilo. Najednou ho to prudce vtáhlo zpět do jeho těla a on ucítil nesnesitelnou bolest v zápěstí a napětí v ramenou stažených dozadu. Vzduch byl tak silně prosycen odporným démoním puchem, že Jace musel otočit hlavu ke straně a bezmocně vyvrhnout obsah svého žaludku na zem. Uslyšel suchý smích a vzhlédl. S nechutí přitom polkl kyselou pachuť, kterou měl v krku. Uviděl, jak nad ním s rozkročenýma nohama klečí Sebastián, jehož oči nadšeně plály. „Už je to v pořádku, bratříčku,“ řekl. „Už jsou pryč.“

Jaceovi slzely oči a hrdlo měl uvnitř úplně rozedřené. Když promluvil, znělo to jako skřehotání. „Říkal o půlnoci. Valentýn říkal, že máš tu bránu otevřít o půlnoci. Přece ještě nemůže být půlnoc.“

„Jsem toho názoru, že je v takovýchhle situacích lepší žádat o odpuštění než o dovolení.“ Sebastián zvedl zrak k nyní už prázdnému nebi. „Mělo by jim trvat tak pět minut, než odsud dorazí na Brocéliandskou pláň, takže tam budou o dost dřív než otec u jezera. Chci vidět téct krev nefilim. Chci, aby se svíjeli na zemi a umírali v prachu. Zaslouží si okusit hanbu, než budou zcela zapomenuti.“

„Vážně si myslíš, že nefilim mají proti démonům tak malou šanci? Nejdou přece do boje bez přípravy –“

Sebastián na jeho námitku pohrdavě mávnul rukou. „Myslel jsem si, že jsi nás poslouchal. Copak jsi ten plán nepochopil? Copak nevíš, co se můj otec chystá udělat?“

Jace nic neříkal.

369

„Bylo od vás hezké,“ pokračoval Sebastián, „že jste mě tu noc dovedli k Hodgeovi. Kdyby se neprořekl, že Zrcadlo, které jsme hledali, je vlastně jezero Lyn, nejsem si vůbec jistý, že bychom se k téhle noci byli schopni dopracovat. Kdokoli, kdo vlastní první dva Nástroje smrti a stane před Zrcadlem smrti, může z jezera vyvolat anděla Raziela, stejně jako to před tisíci lety udělal první lovec stínů Jonathan. A když dokážeš Anděla vyvolat, můžeš ho požádat o jednu věc. O jednu… službičku.“

„Službičku?“ Celým Jaceovým tělem se rozlil chlad. „A Valentýn ho požádá, aby mu umožnil porazit na Brocéliandské pláni ostatní lovce stínů?“

Sebastián vstal. „To by bylo plýtvání,“ řekl. „Ne. Hodlá ho požádat, aby všechny lovce stínů, kteří se nenapili z Poháru smrti, tedy všechny, kdo nepatří mezi Valentýnovy přívržence, zbavil jejich schopností. Už to nebudou nefilim. A vzhledem k tomu, že mají všichni na sobě znamení…“ Usmál se. „Ze všech se stanou zavržení, snadná kořist pro démony. A všichni podsvěťané, kterým se nepodaří uprchnout, budou rychle vyhlazeni.“

Jaceovi kovově zvonilo v uších. Točila se mu hlava. „Ani Valentýn,“ řekl, „ani Valentýn by něco takového nikdy neudělal –“

„Ale no tak,“ přerušil ho Sebastián. „Vážně si myslíš, že by nedokázal dovést svůj plán do konce? Kdybys ho tak slyšel, otče můj…“

„Otče náš,“ opravil ho Jace.

Sebastián se na něj z výšky zadíval. Vlasy mu kolem hlavy tvořily bílou svatozář. Vypadal tak, jak by mohl vypadat některý z těch zlých andělů, kteří společně s Luciferem opustili nebe. „No tohle, slyšel jsem dobře?“ prohodil pobaveně. „Ty se snad modlíš?“

„Ne. Řekl jsem otče náš. A myslel jsem Valentýna. Není to tvůj

otec, ale náš.“

Sebastián se na něj chvíli díval prázdným pohledem. Pak se koutek jeho rtů zvedl a on se usmál. „Ty jeden andílku,“ řekl. „Ty jsi mi ale hlupák, co? Přesně jak to otec vždycky říkal.“

„Proč mi tak pořád říkáš?“ chtěl vědět Jace. „Proč tady pořád plácáš něco o andělích?“

„Proboha,“ přerušil ho Sebastián. „Ty vážně nevíš vůbec nic, co?

Řekl ti vůbec můj otec někdy něco, co nebyla naprostá lež?“

Jace zavrtěl hlavou. Už nějakou dobu se snažil uvolnit si ruce, avšak pokaždé když škubl za provaz, měl pocit, že se mu kolem zápěstí ještě více utahuje. V každém prstě cítil svůj tep. „A jak vůbec víš, že nelhal tobě?“

„Protože já jsem jeho krev. Jsem stejný jako on. Po jeho smrti budu vládnout Spolku.“

„Být tebou, tak se zase tolik nechlubím tím, že jsem stejný jako on.“

„No a to je další věc.“ V Sebastiánově hlase nebyly slyšet žádné emoce. „Já nepředstírám, že jsem něco jiného, než doopravdy jsem. Nechovám se, jako bych byl zděšený tím, že můj otec dělá jen to, co musí, aby zachránil své lidi, i když oni o záchranu nestojí – a jestli chceš znát můj názor, ani si ji nezaslouží. Koho bys měl raději za syna ty – chlapce hrdého na to, že jsi jeho otec, nebo toho, který se od tebe zahanbeně a vystrašeně odvrací?“

„Já se Valentýna nebojím,“ prohlásil Jace.

„Ani nemáš proč,“ řekl Sebastián. „Ale měl by ses bát mě.“

V jeho hlase se ozval tón, který Jace přiměl k tomu, aby se přestal věnovat zápasení s pouty a zvedl pohled. Sebastián stále svíral v rukou svůj černě zářící meč. Jace si pomyslel, jak je ta temná zbraň nádherná, a Sebastián zatím spustil špičku meče dolů, kousek nad Jaceovy klíční kosti, takže se mu opírala o ohryzek.

Jaceovi se s vypětím všech sil podařilo promluvit klidným hlasem. „A co teď? Zabiješ mě, když jsem svázaný? To se tolik bojíš pomyšlení, že by ses měl se mnou utkat v boji?“

Sebastiánův bledý obličej se ani nepohnul, neobjevil se v něm ani náznak nějaké emoce. „Ty pro mě nepředstavuješ žádnou hrozbu,“ řekl. „Jsi jen takový otravný hmyz. Drobná nepříjemnost.“

„Tak proč mi nerozvážeš ruce?“

Sebastián na něj naprosto nehybně zíral. Jace napadlo, že vypadá jako socha, socha nějakého dávno mrtvého prince, který zemřel mladý a zkažený A v tom právě spočíval hlavní rozdíl mezi Sebastiánem a Valentýnem. Navzájem se podobali tváří jakoby vytesanou z chladného mramoru, Sebastián však kolem sebe šířil

371

dojem něčeho zkaženého, něčeho, co je vevnitř zcela shnilé. „Nejsem blázen,“ řekl Sebastián, „a nenechám se přechytračit. Nechal jsem tě naživu jen tak dlouho, aby ses mohl pokochat pohledem na démony. Až teď zemřeš a vrátíš se ke svým andělským předkům, můžeš jim vyřídit, že v tomhle světě už pro ně není místo. Nechali Spolek na holičkách a on už je teď nepotřebuje. Teď totiž máme Valentýna.“

„Chceš mě zabít jen proto, abys po mně mohl poslat vzkaz Bohu?“ Jace zavrtěl hlavou a špička meče ho přitom poškrábala na krku. „Jsi ještě větší blázen, než jsem si myslel.“

Sebastián se jen usmál a trochu přitlačil na ostří. Když Jace polknul, cítil, jak se mu jeho špička zarývá do krku a tlačí na průdušnici. „Jestli se teď chceš doopravdy pomodlit, bratříčku, tak s chutí do toho.“

„Nechci se pomodlit,“ řekl Jace. „Ale měl bych tu jeden vzkaz.

Pro našeho otce. Vyřídil bys mu ho?“

„Ale samozřejmě,“ odpověděl Sebastián zdvořile, řekl to ale jaksi zvláštně, jako by těsně předtím na zlomek vteřiny zaváhal. To Jaceovi potvrdilo jeho podezření.

„Lžeš,“ obvinil Sebastiána. „Žádný vzkaz mu nevyřídíš, protože mu vůbec nehodláš říct, co jsi provedl. Nikdy ti nenařídil, abys mě zabil, a vůbec se mu to nebude líbit, až na to přijde.“

„Nesmysl. Nic pro něj neznamenáš.“

„Myslíš si, že se nikdy nedozví, co se mi stalo, když mě tady a teď zabiješ. Můžeš mu pak říct, že jsem zemřel v bitvě, nebo bude prostě sám předpokládat, že to tak bylo. Ale to se pleteš, jestli si myslíš, že se to nedozví. Valentýn se vždycky všechno dozví.“

„Vůbec nemám tušení, o čem tu mluvíš,“ řekl Sebastián, v obličeji však měl napjatý výraz.

Jace pokračoval a dál se ho snažil zahnat do úzkých. „Svoje činy před ním neutajíš. Je tu totiž svědek.“

„Svědek?“ Sebastián se zatvářil téměř překvapeně, což Jace považoval za dílčí vítězství. „O čem to mluvíš?“

„O tom krkavci,“ odpověděl Jace. „Celou dobu nás ze stínu sleduje. Všechno Valentýnovi řekne.“

„Hugin?“ Sebastián rychle zvedl hlavu, a přestože krkavce nebylo nikde vidět, byl chlapcův obličej, když se zase podíval na Jace, plný pochyb.

„Jestli se Valentýn dozví, žes mě zavraždil se svázanýma rukama a úplně bezmocného, začne k tobě cítit odpor,“ dál na něj tlačil Jace a uvědomoval si při tom, že nyní používá dikci svého otce, ten vemlouvavý a přesvědčivý způsob řeči, který Valentýn nasazoval vždy, když chtěl něčeho dosáhnout. „Pomyslí si o tobě, že jsi zbabělec. Nikdy ti to neodpustí.“

Sebastián nic neříkal. Z výšky pozoroval Jace, škubalo mu ve rtech a za jeho očima plála jedovatým plamenem nenávist.

„Rozvaž mě,“ řekl Jace jemně. „Rozvaž mě a bojuj se mnou. Jiná cesta neexistuje.“

Sebastiánovy rty sebou znovu škubly, tentokrát silněji, a Jace si pomyslel, že už asi zašel příliš daleko. Sebastián pozvedl ruku s mečem a od ostří se odrazilo měsíční světlo v záplavě stříbrných odlesků, stříbrných jako hvězdy, stříbrných jako barva jeho vlasů. Vycenil zuby – a pak obloukem švihl mečem dolů. Zbraň zasvištěla nočním vzduchem.

Clary seděla na schodech k pódiu v Síni Dohod a v rukou držela stélu. Ještě nikdy si nepřipadala tak osaměle. Síň byla naprosto a dokonale prázdná. Když už všichni bojovníci prošli portálem, Clary se všude rozhlížela po Isabele, nemohla ji však najít. Aline jí sdělila, že Isabela nejspíš odešla k Penhallowovým, kde se měla Aline s několika dalšími dospívajícími lovci stínů starat nejméně o tucet dětí, které byly ještě příliš malé na to, aby šly do boje. Pokoušela se Clary přesvědčit, aby šla s ní, ona však odmítla. Když nenašla Isabelu, dávala přednost samotě před společností téměř cizích lidí. Nebo si to aspoň myslela. Jak tu ale seděla, okolní ticho a prázdnota jí připadaly čím dál tím tísnivější. Ani se však nepohnula. Ze všech sil se snažila nemyslet na Jace, nemyslet na Simona, nemyslet na svoji matku ani na Luka nebo na Aleka – a přišla na to, že jediný způsob, jak si zabránit v myšlení, je naprosto nehybně sedět, upřeně zírat na jednu mramorovou dlaždici v podlaze a pořád dokola počítat, kolik je v ní prasklin.

373

Bylo jich tam šest. Jedna, dvě, tři. Čtyři, pět, šest. Když je všechny spočítala, začala zase od začátku. Jedna –

Obloha nad její hlavou explodovala.

Nebo tak nějak to alespoň znělo. Clary zaklonila hlavu a proskleným stropem Síně se podívala na nebe. Ještě před chvílí byla obloha tmavá, teď se však změnila v rozbouřenou záplavu plamenů a temnoty, jíž tu a tam prosvítalo ošklivé oranžové světlo. V tom světle viděla, že se po nebi ženou nějaké věci – ohavné věci, které ani vidět nechtěla, věci, které ji přiměly děkovat temnotě za to, že jí zakrývá výhled. I ty občasné záblesky světla úplně stačily.

Prosklená střecha nad její hlavou se při průletu hordy démonů zavlnila a prohnula dovnitř, jako by se roztavila žárem. Nakonec se ozvalo cosi jako výstřel a ve skle se objevila mohutná trhlina, od které se rychle rozběhla jemná pavučina drobnějších puklinek. Clary se přikrčila a zakryla si oběma rukama hlavu. Kolem ní začaly na podlahu pršet skleněné střepy podobné obrovským slzám.

Už se blížili k bitevnímu poli, když vtom prořízl noční ticho ten zvuk. V jednu chvíli byl hvozd zcela nehlučný a ponořený ve tmě, vzápětí se však nebe rozsvítilo pekelnou oranžovou září. Simon klopýtl a málem upadl. Chytil se nejbližšího stromu, aby znovu získal rovnováhu, a zvedl pohled k nebi. Ani se mu nechtělo věřit tomu, co tam vidí. I ostatní upíři kolem něj zírali na oblohu a jejich bílé obličeje připomínaly noční květiny obracející se za svitem měsíce. Přes oblohu se hnalo obrovské hejno netvorů jako z nejhorších nočních můr.

„Pořád mi tu omdlíváš,“ postěžoval si Sebastián. „Je to hrozně otravné.“

Jace otevřel oči a hlavou mu projela ostrá bolest. Zvedl ruku a položil si ji na tvář – a vtom si uvědomil, že už nemá ruce svázané za zády. Ze zápěstí mu ještě visel kus provazu. Když si odtáhl dlaň od tváře, byla černá krví, jíž měsíční světlo propůjčilo tmavý odstín.

Rozhlédl se na všechny strany. Už nebyli v jeskyni. Ležel na měkké trávě dole v údolí, nedaleko kamenného domku. Slyšel, jak velice blízko nich zurčí voda. Propletené větve stromů nad jejich

hlavami se stavěly do cesty měsíčnímu svitu, i přesto tu ale bylo docela dobře vidět.

„Vstaň,“ přikázal mu Sebastián. „Máš na to pět vteřin, nebo tě na místě zabiju.“

Jace se postavil právě tak pomalu, aby si byl jistý, že mu to u Sebastiána projde. Ještě se mu nepřestala točit hlava. Ve snaze nabýt rovnováhy se zaryl podpatky bot do měkké hlíny. „Proč jsi mě odtáhl sem?“

„Hned ze dvou důvodů,“ odvětil Sebastián. „Zaprvé, docela dobře jsem se pobavil, když jsem tě omračoval. A zadruhé, ani jednomu z nás by příliš neprospělo, kdybychom umazali podlahu v jeskyni od krve. To mi věř. A já mám v úmyslu prolít opravdu velkou spoustu tvé krve.“

Jace si sáhl na opasek a zastavilo se mu srdce. Většinu zbraní buď vytrousil, když ho Sebastián táhl jeskynními tunely, nebo mu je Sebastián vzal a zahodil je, což byla pravděpodobnější varianta. Jaceovi zbyla jen jediná dýka. Navíc byla krátká – až příliš krátká, při boji proti meči téměř nepoužitelná.

„Tuhle zbraň ti tedy nezávidím.“ Sebastián se široce usmál a jeho zuby se ve tmě ozářené světlem měsíce bíle zaleskly.

„S tímhle nemůžu bojovat,“ namítl Jace a snažil se to pronést co nejvíce rozechvěle a nervózně.

„To je ale škoda.“ Sebastián se přiblížil k Jaceovi. Nepřestával se usmívat. Meč držel v ruce jen volně a teatrálně vystavoval na odiv svoji bezstarostnost. Jeho prsty vyťukávaly na jílci veselý rytmus. Jace si pomyslel, že jestli má v boji proti Sebastiánovi vůbec kdy dostat nějakou šanci, pak je to právě nyní. Rozmáchl se a zasadil Sebastiánovi co nejtvrdší ránu do obličeje.

Pod rukou sevřenou v pěst ucítil zapraskání kostí. Rána srazila Sebastiána k zemi. Přistál zády na trávě a meč mu při pádu vyletěl z ruky. Jace vyrazil vpřed, chňapl po meči a o vteřinu později už stál se zbraní nad Sebastiánem.

Sebastiánovi tekla krev z nosu a v rudém pramínku mu stékala po tváři. Zvedl ruku a odhrnul si z krku límec košile. „Tak jen do toho,“ řekl. „Tak už mě přece zabij.“

375

Jace zaváhal. Nechtěl, aby to tak bylo, ale ten pocit se přece jen dostavil – ta protivná nechuť zabít někoho, kdo pod ním bezmocně leží na zemi. Jace si vzpomněl, jak ho Valentýn v Renwickově nemocnici popichoval a vyzýval ho, aby ho zabil, a Jace to nedokázal udělat. Jenže Sebastián byl vrah. Zabil přece Maxe a Hodge.

Pozvedl meč.

A Sebastián se vymrštil ze země tak rychle, že byl ten pohyb lidským okem téměř neviditelný. Zdálo se, že prostě vyletěl do vzduchu, udělal elegantní přemet a lehce přistál na trávě kousek od Jace. Vzápětí prudce vykopl nohou, zasáhl Jace do ruky a vyrazil mu z ní meč. Se smíchem chytil zbraň v letu a ihned jí učinil výpad směrem, kde se nacházelo Jaceovo srdce. Jace uskočil dozadu a ostří se zapíchlo do vzduchu těsně před ním, tak těsně, že mu rozřízlo tričko na prsou. Pocítil bolestivé píchnutí a z mělkého škrábance na hrudi mu začala téct krev.

Sebastián se zasmál a udělal krok k Jaceovi, který před ním couvnul a přitom po paměti šmátral po své směšně krátké dýce. Rozhlížel se kolem sebe v zoufalé naději, že zahlédne něco, co by mohl použít jako zbraň, třeba dlouhý klacek, cokoli. Kolem sebe však neviděl nic než trávu, zurčící říčku a stromy, jejichž větve se mu nad hlavou splétaly v hustou zelenou síť. Náhle si vzpomněl na Malachiášovu konfiguraci, v níž ho uvěznila inkvizitorka. Sebastián tu nebyl jediný, kdo uměl skákat.

Sebastián znovu máchnul mečem, Jace se však v tu chvíli odrazil od země a vyskočil přímo vzhůru. Nejnižší větev stromu se nacházela zhruba pět metrů nad zemí. Zachytil se jí a vyhoupl se na ni. Vkleče na větvi shlížel dolů na Sebastiána, který se rychle otočil a zvedl pohled ke stromu. Jace vrhl dýkou a slyšel, jak Sebastián vykřikl. Se zatajeným dechem se postavil…

A Sebastián náhle stanul na vedlejší větvi. Bledý obličej měl zarudlý zlostí a po paži, v níž předtím svíral meč, mu stékala krev. Zřejmě upustil zbraň na trávu, Jace však věděl, že on sám tím stejně nezískává žádnou výhodu, protože jeho dýka byla také pryč. S jistým uspokojením si všiml, že Sebastián nyní poprvé vypadá opravdu vztekle – vztekle a překvapeně, jako by ho kouslo nějaké zvířátko, o němž už si myslel, že si ho dokonale ochočil.

„No dobře, to byla docela zábava,“ řekl Sebastián. „Ale teď vážně.“

Vrhl se na Jace, chytil ho kolem pasu a shodil ho z větve. Během toho pět metrů dlouhého pádu zůstali zaklesnutí do sebe a oba se tomu druhému snažili zasadit ránu. Dopad na zem byl tvrdý, tak tvrdý, že se Jaceovi před očima roztančily hvězdičky. Chytil Sebastiána za zraněnou paži a zaryl do ní prsty. Sebastián zařval a praštil Jace hřbetem ruky přes obličej. Jaceova ústa se naplnila slanou chutí krve. Snažil se ji vyplivnout, zatímco se spolu váleli po rozryté půdě a bušili do sebe pěstmi. Náhle jej zalil mrazivý chlad – skutáleli se totiž z mírného svahu k říčce a leželi teď napůl ve vodě, napůl ještě na břehu. Sebastián zalapal po dechu, takže se mohl Jace chopit příležitosti, oběma rukama ho chytit za krk a vší silou sevřít. Sebastián se začal dusit. Chytil Jaceovo pravé zápěstí a trhl jím tak silně, že v něm zapraskaly kosti. Jace se jakoby z dálky slyšel křičet. Sebastián využil své náhlé převahy a nemilosrdně Jaceovi zakroutil zlomeným zápěstím, dokud ho nepřestal škrtit a nepadl zády do studené, kalné vody. Bolest v zápěstí byla nesnesitelná.

Sebastián klečel Jaceovi na prsou, jedno koleno mu zarýval do žeber a z výšky se na něj usmíval. Z obličeje umazaného od hlíny a krve mu bíle a černě svítily oči. V jeho pravé ruce se něco zablýsklo. Jaceova dýka. Nejspíš ji zvedl ze země. Její špička se vznášela jen kousíček nad Jaceovým srdcem.

„A ocitli jsme se přesně tam, kde jsme byli už před pěti minutami,“ řekl Sebastián. „Dostal jsi svoji šanci, Waylande. Nějaká poslední slova?“

Jace se na něj díval, z úst mu vytékala krev a v očích ho pálil pot. Necítil nic než naprosté vyčerpání. Vážně musí zemřít zrovna takhle?

„Waylande?“ zopakoval. „Vždyť víš, že to není moje jméno.“

„Na to jméno máš zrovna tak malý nárok jako na jméno Morgenstern,“ odsekl Sebastián. Naklonil se dopředu a vahou svého těla se opřel o dýku. Její hrot pronikl Jaceovou kůží a celým tělem mu projela ostrá bolest. Sebastián držel obličej jen pár centimetrů od Jaceova a slova mu se syčením unikala mezi zaťatými zuby. „To sis opravdu myslel, že jsi Valentýnův syn? Vážně sis myslel, že takové ufňukané, dojemné nedochůdče, jako jsi ty, by mohlo nosit jméno

377

Morgenstern a být mým bratrem?“ Odhrnul si z obličeje bílé vlasy, zplihlé a nasáklé potem a vodou z říčky. „Jsi jen takový nastrčenec,“ pokračoval. „Můj otec tě vytáhl z mrtvoly a udělal z tebe jeden ze svých experimentů. Pokusil se tě vychovat jako vlastního syna, ale ty jsi byl moc slabý na to, aby z tebe mohl mít nějaký užitek. Nemohl ses stát bojovníkem. Nebyl jsi nic. Takové ubohé budižkničemu. Proto tě raději hodil na krk Lightwoodovým a doufal, že se mu budeš třeba hodit později jako návnada. Nikdy tě neměl rád.“

Jace zamrkal pálícíma očima. „Takže ty…“

„Já jsem Valentýnův syn. Jonathan Christopher Morgenstern. Na to jméno jsi nikdy neměl právo. Jsi jen duch. Náhradník.“ Sebastiánovy oči byly černé a lesklé jako krovky mrtvého hmyzu a Jace najednou jakoby ze sna uslyšel hlas své matky – i když ta žena vlastně vůbec nebyla jeho matka: Jonathan už není dítě. Není to ani člověk, je to monstrum.

„To ty jsi ten chlapec,“ pronesl Jace ochraptěle. „Ten s démoní krví. Ne já.“

„Přesně tak.“ Dýka zajela o další milimetr hlouběji do Jaceova těla. Sebastián se stále ještě usmíval, byl to však rozšklebený úsměv podobný otevřeným ústům lebky. „Ty jsi ten andílek. Pořád jsem o tobě musel poslouchat. O tobě s tou tvojí andělskou tvářičkou a slušnými způsoby a tím křehkým, citlivým srdíčkem. Nedokázal ses ubránit pláči ani při pohledu na mrtvého ptáka. Nedivím se, že se za tebe Valentýn styděl.“

„Ne.“ Jace zapomněl na krev v ústech i na bolest. „To za tebe se styděl. Myslíš si, že tě nevzal s sebou k jezeru, protože potřeboval, abys tu zůstal a o půlnoci otevřel bránu? Jako by ho snad nenapadlo, že to čekání nevydržíš. Nevzal tě s sebou, protože se stydí předstoupit před Anděla a ukázat mu, co provedl. Ukázat mu tu věc, kterou stvořil. Ukázat mu tebe.“ Jace se upřeně díval na Sebastiána a cítil, jak z jeho vlastních očí sálá strašlivý, vítězoslavný soucit. „On ví, že v tobě není nic lidského. Možná tě má rád, ale zároveň tě taky musí nenávidět –“

„Buď zticha!“ Sebastián zarazil dýku ještě o něco hlouběji a pootočil čepelí. Jace vykřikl a snažil se co nejvíc prohnout záda k zemi. Bolest mu vyšlehla před očima jako bílý blesk. Já umřu,

pomyslel si. Umírám. Tohle je ta chvíle. Přemýšlel, zda už se mu dýka dostala až k srdci. Nemohl se hýbat ani dýchat. Teď už věděl, jak se asi cítí motýl přišpendlený k dřevěné desce. Pokusil se promluvit, vyslovit jedno jméno, z úst mu však vyšel jen další příval krve.

Zdálo se však, že si je Sebastián přečetl v jeho očích. „Clary. Na tu bych skoro zapomněl. Jsi do ní zamilovaný, co? Ten stud za ty tvé sprosté sklony k incestu tě určitě málem zabil. Škoda že jsi nevěděl, že to není tvá sestra. Mohl jsi s ní strávit zbytek života, jen kdybys nebyl takový idiot.“ Znovu se opřel o dýku a zarazil ji hlouběji, až její špička zaškrábala o kost. Tiše zašeptal Jaceovi do ucha: „Ona tě taky milovala. Mysli na to, zatímco budeš umírat.“

Celé Jaceovo zorné pole pohltila temnota, jako když se na fotografii rozlije barva. Najednou už žádnou bolest necítil. Necítil vůbec nic, ani váhu Sebastiánova těla, jen se tak vznášel v prostoru. Nad ním visela na tmavém pozadí Sebastiánova bílá tvář a dýka, kterou držel v ruce. Na Sebastiánově zápěstí se zalesklo něco zlatého, možná náramek. Jenže to žádný náramek být nemohl, protože se to hýbalo. Sebastián se překvapeně podíval na svoji ruku. Dýka mu z ní vyskočila a pleskla do bláta.

Pak se jeho ruka oddělila od zápěstí a s tlumeným žuchnutím spadla na zem vedle něj.

Jace se zájmem pozoroval Sebastiánovu useknutou ruku, která se ještě chvíli kutálela po zemi a zastavila se až o pár vysokých černých bot. Nad horním okrajem boty přecházely v dvojici pěkně tvarovaných nohou, které se spojovaly do štíhlého trupu. Úplně nahoře seděla povědomá tvář orámovaná vodopádem černých vlasů. Jace zvedl oči a uviděl Isabelu s bičem potřísněným krví. Upírala pohled na Sebastiána, který s otevřenou pusou udiveně hleděl na zkrvavený pahýl svého zápěstí.

Isabela se výhružně usmála. „To máš za Maxe, ty hajzle.“

„Ty svině,“ procedil mezi zuby Sebastián a vyskočil právě ve chvíli, kdy jeho směrem neuvěřitelnou rychlostí znovu zasvištěl Isabelin bič. Uskočil a zmizel. Bylo slyšet šustění – Jace si pomyslel, že se asi musel schovat v korunách stromů, tělo ho však příliš bolelo na to, aby mohl otočit hlavu a přesvědčit se o tom na vlastní oči.

379

„Jaci!“ Isabela poklekla vedle něj a v levé ruce se jí zablýskla stéla. Oči se jí leskly slzami. Jace napadlo, že to s ním asi musí být dost špatné, když se Isabela při pohledu na něj tváří takhle.

„Isabelo,“ pokusil se říci. Chtěl jí poradit, aby odešla, aby utekla, protože ať je sebelepší bojovnice, ať je sebevíc statečná a nadaná, a ona všechno z toho rozhodně byla, Sebastiánovi se nikdy nemůže rovnat. Nepřicházelo v úvahu, že by se Sebastián nechal zastavit takovou maličkostí, jako je useknutá ruka. Z úst však Jaceovi nevyšlo nic než jakýsi neurčitý chraptivý zvuk.

„Nemluv.“ Cítil, jak ho špička stély pálí na kůži na prsou. „Budeš v pořádku.“ Isabela mu věnovala rozechvělý úsměv. „Asi tě teď napadá, co tady k čertu dělám,“ řekla. „Netuším, kolik už ses toho dozvěděl, nevím, co už ti Sebastián řekl, ale ty nejsi Valentýnův syn.“ Runa iratze byla skoro hotová a Jace už začínal cítit, že bolest pomalu ustupuje. Slabě přikývl a snažil se jí tím naznačit: Já vím.

„Každopádně, když jsi zmizel, vůbec jsem neměla v plánu za tebou vyrazit, protože jsi v tom vzkazu psal, že to nemáme dělat, a já jsem to respektovala. Ale nemohla jsem tě nechat umřít s myšlenkou, že máš v sobě démoní krev – bez toho, že bych ti řekla, že s tebou není vůbec nic špatně, i když upřímně řečeno, nechápu, jak tě vůbec mohla taková pitomost napadnout…“ Isabele trochu ujela ruka a ona ztuhla, protože nechtěla runu zkazit. „A taky ti někdo musel říct, že Clary není tvoje sestra,“ pokračovala už klidněji. „Protože – protože proto. Tak jsem Krasomila poprosila, aby mi tě pomohl vystopovat. Použila jsem k tomu toho dřevěnýho vojáčka, kterýho jsi dal Maxovi. Myslím, že by to Krasomil za normálních okolností neudělal, ale řekněme, že byl v neobvykle dobré náladě, a taky jsem mu možná tak trochu řekla, že ho o to prosí Alek – i když to nebyla tak úplně pravda, ale na to stejně hned tak nepřijde. A jakmile jsem zjistila, kde jsi, tak… víš, Krasomil už měl udělanej ten portál, a když jde o to, někam nepozorovaně proklouznout, tak v tom jsem naprostá jednička –“

Isabela vykřikla. Jace se ji snažil zachytit, už však byla z jeho dosahu. Něco ji zvedlo ze země a odhodilo stranou. Bič jí přitom vypadl z ruky. Zvedla se na kolena, avšak před ní už stál Sebastián. Oči mu plály hněvem a kolem pahýlu zápěstí měl ovázaný kus látky

nasáklý krví. Isabela skočila po svém biči, jenže Sebastián byl rychlejší. Otočil se a zasadil jí prudký kopanec. Jeho těžká bota ji zasáhla doprostřed prsou. Jace měl pocit, že téměř slyší, jak Isabele praskají žebra. Odletěla o kus dál a bezmocně přistála na boku. Slyšel, jak vykřikla, když do ní Sebastián znovu kopl – Isabela, která nikdy nekřičela bolestí. Pak se útočník zmocnil jejího biče a pevně jej sevřel v ruce.

Jace se převalil na bok. Téměř dokončená runa iratze trochu pomohla, v prsou však stále cítil ostrou bolest a s nezúčastněným zájmem si uvědomoval, že to, že vykašlává krev, pravděpodobně znamená propíchnutou plíci. Nebyl si jistý, jak dlouho to jeho tělo ještě může vydržet. Nejspíš už jen pár minut. Chvatně se natáhl po dýce ležící na zemi tam, kde ji Sebastián upustil, jen kousek od nechutného pozůstatku jeho ruky. Jace nejistě vstal. Vzduch byl prosycen pachem krve. Vzpomněl si na Krasomilovu vizi, v níž se celý svět koupal v krvi, a pevně sevřel v kluzké ruce rukojeť dýky.

Udělal krok vpřed. Pak další. Při každém kroku měl pocit, jako by táhl nohy tvrdnoucím betonem. Isabela křičela na Sebastiána nejrůznější nadávky, ten se však jen smál a šlehal ji bičem po těle. Její křik hnal Jace kupředu jako rybu chycenou na háčku, postupně však slábl. Celý svět kolem Jace vířil jako na kolotoči.

Ještě jeden krok, přesvědčoval se Jace. Už jenom jeden. Sebastián k němu stál zády a veškerou pozornost věnoval Isabele. Nejspíš si myslel, že už je Jace mrtvý. A nebyl zase tak daleko od pravdy. Jeden krok, říkal si Jace, ale nedokázal ho udělat, nemohl se pohnout, nemohl se přimět k tomu, aby posunul nohu ještě o kousek dopředu. V koutcích očí se mu už zase sbírala temnota hlubší než temnota spánku. Temnota, která by dokázala vymazat všechno, co kdy viděl, a konečně mu přinést naprostý klid. Klid a mír. Náhle si vzpomněl na Clary – na Clary, jak ji viděl naposledy, spící s vlasy rozhozenými po polštáři a tváří položenou na ruce. Tehdy ho napadlo, že nikdy v životě neviděl nic mírumilovnějšího – samozřejmě však věděl, že Clary jen spí, stejně jako by mohl spát kdokoli jiný. A vlastně ho ani tolik nepřekvapil její mírumilovný spánek, ale spíše klid, který se rozhostil v něm samém. Ten naprostý klid, který cítil, když byl s ní, a který ještě nikdy v životě nezažil.

381

Páteří mu projela prudká bolest a on si s překvapením uvědomil, že jeho nohy bez sebemenšího přispění vůle udělaly ten tolik potřebný krok vpřed. Sebastián napřahoval ruku, v níž se mu leskl bič. Isabela ležela zhroucená na trávě a už nekřičela – vlastně už se ani nehýbala. „Ty mrňavá děvko,“ říkal právě Sebastián. „Měl jsem ti tím kladivem rozfiákat ksicht, když jsem k tomu měl příležitost –“

A Jace zvedl ruku s dýkou a zarazil její čepel Sebastiánovi do zad.

Sebastián se zapotácel a bič mu vypadl z ruky. Pomalu se otočil a podíval se na Jace, kterého v jakési otupělé hrůze napadlo, že Sebastián možná ani není člověk, že ho možná ani není možné zabít. Sebastiánův obličej postrádal jakýkoli výraz, zmizelo z něj dokonce i nepřátelství a temný oheň, jenž mu sálal z očí. Už ani nevypadal jako Valentýn. Vypadal… vyděšeně.

Otevřel ústa, jako by chtěl Jaceovi něco říci, už se však pod ním podlamovala kolena. Zhroutil se na zem tak bezvládně, že se skutálel z krátkého svahu do říčky. Tam zůstal ležet na zádech a jeho nevidoucí oči se jen prázdně dívaly do nebe. Kolem něj proudila voda a unášela tmavé stružky jeho krve dolů po proudu.

Naučil mě, že člověk má na zádech jedno určité místo, a když mu do toho místa vrazíš meč, zároveň mu probodneš srdce a přesekneš páteř, řekl mu předtím Sebastián. Vypadá to, že jsme ten rok dostali k narozeninám oba to samé, bráško, pomyslel si Jace. Tak co ty na to?

„Jaci!“ Byla to Isabela. Měla úplně zkrvavený obličej, už se však pokoušela posadit. „Jaci!“

Snažil se k ní otočit, snažil se jí něco říci, všechna slova ho však náhle opustila. Padl na kolena. Ramena mu tížilo nějaké mohutné závaží a země ho vábila a táhla dolů, dolů, dolů. Jen vzdáleně si uvědomoval, že Isabela volá jeho jméno, vzápětí ho totiž pohltila temnota.

Simon byl veteránem četných bitev. Tedy pokud se počítaly bitvy, které vybojoval při hraní Dračího doupěte. Jeho kamarád Erik byl zaníceným fanouškem vojenské historie, takže právě on většinou připravoval válečné epizody, které zahrnovaly tucty malinkých

vojáčků pohybujících se v rovných řadách po ploché krajině nakreslené na balicím papíře.

Bitvy si Simon vždy představoval právě takto – nebo tak, jak vypadaly ve filmech, kde je pokaždé tvořily dvě skupiny lidí blížící se k sobě přes bitevní pole. V rovných řadách a pěkně spořádaně.

Realita však byla zcela jiná.

Vládl tu naprostý chaos, vřava plná křiku a nepřehledného hemžení, a bitevní pole vůbec nebylo rovné, nýbrž pokryté vrstvami bláta a krve, které se smísily do husté, kluzké kaše. Simon si představoval, že až se děti noci na místě bitvy objeví, hned je přivítá někdo, kdo tomu všemu velí. Představoval si, že si bitvu nejdřív prohlédne z dálky a uvidí, jak se dvě nepřátelské strany srazí. Žádné přivítání se však nekonalo a nebyly vidět ani žádné strany. Bitva se před nimi náhle vynořila ze tmy, jako by se Simon procházel opuštěnou postranní uličkou a náhle vyšel na Times Square, kde se strhla pouliční rvačka. Najednou se kolem něj přeléval dav, sápaly se po něm cizí ruce a odstrkovaly ho z cesty. Upíři se rozprchli, ponořili se do bitvy a nikdo se za ním ani neohlédl.

A byli tam démoni – všude byli démoni a Simona nikdy ani ve snu nenapadlo, jaký rámus dokáží takoví démoni vydávat, všechny ty skřeky a vytí a vrčení, a co bylo úplně nejhorší, také zvuky doprovázející trhání těl a lámání kostí a ukájení nenasytného hladu. Simon si přál, aby mohl svůj skvělý upíří sluch nějak vypnout, jenže to nešlo, takže musel i nadále poslouchat ten ryk, jenž se mu zarýval do uší.

Zakopl o tělo, které z jedné poloviny leželo v blátivé kaluži, a otočil se, aby se podíval, jestli ten někdo nepotřebuje pomoci, vzápětí však zjistil, že lovci stínů u jeho nohou chybí hlava. Na pozadí tmavé půdy bíle zářily kosti a Simonovi se navzdory jeho upíří nátuře udělalo nevolno. Nejspíš jsem jedinej upír na světě, kterýmu se dělá při pohledu na krev špatně, pomyslel si a pak mu něco prudce narazilo do zad a on přepadl dopředu. Svezl se po blátivém svahu do nějaké jámy.

Na dně dolíku Simon zjistil, že tam není sám. Obrátil se na záda právě ve chvíli, kdy se nad ním vztyčil démon. Vypadal jako smrtka z nějakého středověkého dřevorytu – oživlá kostra se zkrvavenou

383

sekyrou v kostnaté ruce. Simon se rychle překulil na stranu a ostří se zarylo do hlíny jen pár centimetrů od jeho obličeje. Kostlivec zklamaně zasyčel a znovu pozvedl sekyru nad hlavu…

A dostal z boku ránu sukovitou dřevěnou holí. Rozsypal se na kousíčky jako pytel plný kostí, ty se složily na zem s chřestěním připomínajícím klapání kastanět a brzy zcela zmizely.

Nad Simonem stál nějaký lovec stínů, kterého Simon nikdy předtím neviděl. Byl to vysoký muž s plnovousem, celý zakrvácený. Špinavou rukou si otřel čelo, na němž mu zůstala tmavá šmouha, a podíval se dolů na Simona. „Jsi v pořádku?“

Simon ohromeně přikývl a začal se sbírat. „Díky.“

Neznámý muž se naklonil a podal Simonovi ruku, aby mu pomohl vstát. Simon nabízenou ruku přijal – a náhle prudce vyletěl z jámy. Přistál na nohou na jejím okraji, který nebezpečně klouzal vlhkým blátem. Muž se na něj omluvně zazubil. „Promiň. To ta podsvěťanská síla – můj partner je vlkodlak. Ještě jsem si na to nezvykl.“ Zadíval se Simonovi do obličeje. „Ty jsi upír, co?“

„Jak jste to poznal?“

Muž se usmál. Byl to unavený úsměv, nedával však najevo ani špetku nepřátelství. „Podle tvých špičáků. Vždycky se vám vysunou, když bojujete. Vím to, protože –“ Odmlčel se. Simon si byl jistý, že by za něj tu větu zvládl dokončit: Vím to, protože už jsem pěkných pár upírů zabil. „Každopádně díky. Za to, že bojujete po našem boku.“

„Já –“ Simon se lovci stínů chystal vysvětlit, že vlastně ještě vůbec nebojoval. Ani zatím do bitvy nijak nepřispěl. Otočil se, aby to řekl, jakmile však z úst vypustil první slovo, z nebe se sneslo něco neuvěřitelně obrovského, vybaveného ostrými pařáty a potrhanými křídly a zarylo se to drápy do mužových zad.

Lovec stínů ani neměl čas vykřiknout. Zaklonil hlavu, jako by se překvapeně díval nahoru a snažil se zjistit, co se ho to zmocnilo – a pak byl najednou pryč. Vznesl se s tím ozubeným a okřídleným tvorem k prázdné černé obloze. Jeho hůl se svalila na zem u Simonových nohou.

Simon se nepohnul. Celá ta scéna od chvíle, kdy spadl do jámy, netrvala déle než minutu. Otupěle se otočil, rozhlédl se kolem sebe

po lesklých ostřích mečů vířících ve tmě, po útočících spárech démonů a po záblescích světla, které tu a tam probleskovaly temnotou jako světlušky poletující v koruně stromu. Až po chvíli si uvědomil, co je to za světélka – zářící andělská ostří.

Nikde neviděl Lightwoodovy, Penhallowovy nebo Luka, ani nikoho jiného, koho by znal. Nebyl lovcem stínů. A přece mu ten muž poděkoval, děkoval mu za to, že bojuje. To, co řekl Clary, byla pravda – tohle je i jeho bitva a on je tu potřebný. Ne ten lidský Simon, ten mírný chlapec, který nejraději seděl u počítače a nesnášel pohled na krev, ale Simon-upír, stvoření, které ani on sám ještě moc dobře neznal.

Opravdový upír ví, že je mrtvý, řekl mu Rafael. Jenže Simon si mrtvý nepřipadal. Naopak, ještě nikdy se necítil tolik naživu. Otočil se právě ve chvíli, kdy se k němu připlížil další démon – tentokrát podobný ještěrovi, s šupinatým tělem a s ostrými zuby hlodavce. Vrhl se na Simona vytasenými černými drápy.

Simon skočil. Dopadl netvorovi na bok a zaryl se mu nehty do těla. Šupiny pod jeho pevným sevřením povolovaly. Znamení na čele mu pulzovalo v rytmu srdečního tepu a on se špičáky zakousl do démonova krku.

Chutnalo to příšerně.

Když na podlahu dopadly poslední skleněné střepy, zela ve stropě několik metrů široká díra, jako by jím proletěl meteorit. Otvorem dovnitř vanul chladivý vzduch. Clary roztřeseně vstala a začala si z oblečení ometat jemné skleněné střípky.

Čarodějná světla, která předtím v Síni zářila, již vyhasla, takže tu teď panovalo přítmí naplněné stíny a prachem. Otevřenými vstupními dveřmi dovnitř dopadala záře slabě světélkujícího, mihotajícího se portálu.

Clary napadlo, že už tu nejspíš nebude moc bezpečno. Měla by jít k Penhallowovým a připojit se k Aline. Už byla v půlce Síně, když vtom zaslechla ozvěnu kroků na mramorové podlaze. S bušícím srdcem se otočila a spatřila Malachiáše, z něhož byl v tom přítmí vidět jen dlouhý pavouci stín kráčející k pódiu. Co ten tady ještě

385

dělá? Neměl by bojovat na bitevním poli spolu s ostatními lovci stínů?

Když se přiblížil k pódiu, všimla si Clary něčeho, co ji donutilo zakrýt si rukou ústa, aby zdusila překvapený výkřik. Na Malachiášově rameni sedělo nějaké nahrbené tmavé stvoření. Pták. Přesněji řečeno krkavec. Hugo.

Clary se přikrčila a schovala se za sloup. Malachiáš zatím vystoupal po schodech na pódium. Kradmo se rozhlížel ze strany na stranu a zjevně došel k závěru, že ho nikdo nepozoruje, vytáhl tedy z kapsy nějaký malý třpytivý předmět a navlékl si jej na prst. Že by prsten? Otočil jím a Clary si vzpomněla, jak Hodge v knihovně Institutu stahoval ten prsten Jaceovi z ruky…

Vzduch před Malachiášem se lehce zatetelil, jakoby horkem. Promluvil z něj hlas, známý hlas, chladný a kultivovaný, nyní mírně podrážděný.

„Co se děje, Malachiáši? Nemám teď náladu na prázdné tlachání.“

„Valentýne, můj pane,“ řekl Malachiáš. Obvyklé nepřátelství v jeho hlase vystřídal úlisný, podlézavý tón. „Už před nějakou dobou mě navštívil Hugin a přinesl mi nejnovější zprávy. Předpokládal jsem, že už jste odešel k Zrcadlu, a proto místo vás vyhledal mě. Myslel jsem si, že by vás to mohlo zajímat.“

Valentýn odpověděl úsečně. „No dobře. Jaké zprávy?“

„Jde o vašeho syna, pane. O toho druhého syna. Hugin ho viděl v údolí, kde se nachází jeskyně. Možná vás i sledoval tunely k jezeru.“

Clary se křečovitě chytila sloupu, až jí zbělely klouby. To mluvili o Jaceovi.

Valentýn zavrčel. „Potkal se tam se svým bratrem?“

„Hugin říká, že když odtam odlétal, ti dva spolu bojovali.“

Clary se sevřelo srdce. Jace bojuje se Sebastiánem? Vzpomněla si, jak Sebastián u Gardu zvedl Jace do vzduchu a odhodil ho, jako by vůbec nic nevážil. Zaplavila ji taková hrůza, že chvíli neslyšela nic než bzučení ve vlastních uších. Na dění v místnosti se mohla začít soustředit zase až za chvíli, takže jí utekla celá Valentýnova odpověď na Malachiášovu zprávu.

„Na srdci mi leží především osud těch, kdo jsou dost staří na to, aby už přijali svá první znamení, ale na boj jsou ještě příliš mladí,“ říkal právě Malachiáš. „Ti nevolili, když se Spolek rozhodoval. Nepřipadá mi spravedlivé, aby byli potrestáni stejným způsobem, jakým musí být potrestáni ti, kdo proti nám bojují.“

„Na to jsem samozřejmě myslel.“ Valentýnův hluboký hlas zaduněl jako vzdálené hřmění. „Jelikož dospívající lovci stínů přijímají jen slabší znamení, trvá jim déle, než se z nich stanou zavržení. Nejméně několik dní. Takže si myslím, že se ten proces dá ještě zvrátit.“

„Ale na ty, kdo se napili z Poháru smrti, to nebude mít žádný účinek?“

„Nemám čas, Malachiáši,“ odbyl ho Valentýn. „Už jsem ti říkal, že budeš v bezpečí. V celém tom procesu dávám v sázku i svůj vlastní život. Tak projev aspoň trochu víry.“

Malachias přikývl. „Má víra je silná, můj pane. Udržel jsem si ji po mnoho let a v tichosti jsem vám věrně sloužil.“

„A za to tě nemine odměna,“ ujistil ho Valentýn. Malachias zvedl hlavu. „Můj pane…“

Vzduch před ním už se však přestal tetelit. Valentýn byl pryč. Malachias se zamračil, sešel po schodech z pódia a vydal se ke vstupním dveřím. Clary se krčila za sloupem a ze všech sil doufala, že si jí konzul nevšimne. Srdce jí bušilo až v krku. Co to všechno mělo znamenat? Proč vedli ty řeči o zavržených? Odpověď klepala na dveře někde v zastrčeném koutku její mysli, zdála se však příliš strašlivá na to, aby se jí Clary vůbec začala zabývat. Ani Valentýn by přece…

Vtom se jí do obličeje sneslo něco tmavého a okřídleného. Na poslední chvíli stihla zvednout ruce a zakrýt si jimi oči, takže ji ten tvor poškrábal jen na zápěstích. Slyšela rozlícené krákání a cítila, jak jí o paže bijí ptačí křídla.

„Hugine! Dost!“ ozval se Malachiášův rázný hlas. „Hugine!“ Uslyšela další zakrákání, pak nějakou ránu a potom už jen ticho. Clary si přestala zakrývat oči a spatřila, že krkavec nehybně leží u konzulových nohou, netušila ale, jestli je mrtvý, nebo jen omráčený. Malachias něco zabručel, surově odkopl ptáka z cesty a zamračeně

387

přistoupil ke Clary. Chytil ji za krvácející zápěstí a pomohl jí vstát.

„Ty jedna hlupačko,“ obořil se na ni, „jak dlouho jsi tady poslouchala?“

„Dost dlouho na to, aby mi došlo, že patříte ke Kruhu,“ obvinila ho a snažila se vykroutit z jeho sevření, bylo však příliš pevné. „Jste na Valentýnově straně.“

„Existuje jen jedna strana,“ procedil mezi zuby. „Spolek se chová nerozumně. Vydal se nesprávnou cestou a teď se paktuje s pololidmi a příšerami. Nechci nic jiného než Spolek očistit a navrátit mu jeho bývalou slávu. Jeden by řekl, že takový cíl budou schvalovat všichni lovci stínů, ale opak je pravdou – raději naslouchají bláznům a přisluhovačům démonů, jako jsi ty a Lucián Graymark. A ty jsi teď poslala výkvět nefilim zemřít do nesmyslné bitvy – je to jen prázdné gesto, kterým stejně ničeho nedosáhnete. Valentýn už zahájil rituál. Anděl brzy povstane z jezera a ze všech nefilim se stanou zavržení. Úplně ze všech, až na pár z nás, kteří jsme pod Valentýnovou ochranou –“

„Ale to je vražda! On vraždí lovce stínů!“

„Žádná vražda,“ prohlásil konzul. Z jeho hlasu čišel fanatický zápal. „Očista. Valentýn vytvoří nový svět lovců stínů, svět očištěný od slabosti a prohnilosti.“

„Slabost a prohnilost přece nejsou ve světě,“ namítla Clary. „Jsou v lidech. A tak to bude vždycky. Svět jenom potřebuje pár dobrých lidí, aby byl v rovnováze. A právě ty se teď chystáte všechny zabít.“

Chvíli se na ni díval s nelíčeným překvapením, jako by ho síla v jejím hlase zaskočila. „To jsou dost silná slova od dcery, která je ochotná zradit vlastního otce.“ Malachiáš si ji k sobě neurvale přitáhl za krvácející zápěstí. „Možná bychom mohli vyzkoušet, jak moc by Valentýnovi vadilo, kdybych ti uštědřil menší lekci –“

Clary se však už nikdy neměla dozvědět, jakou lekci jí to chtěl Malachiáš uštědřit, mezi nimi totiž proletěl černý stín s roztaženými křídly a drápy připravenými k útoku.

Špičkou jednoho pařátu krkavec Malachiáše škrábl do tváře a způsobil mu na ní krvavý šrám. Konzul vykřikl a pustil Clary. Zvedl paže a zakryl si jimi obličej, Hugo se však ihned vrátil a začal na něj rozzuřeně dorážet. Malachiáš před ním klopýtavě ustupoval a mával

kolem sebe rukama, až tvrdě narazil lýtky do jedné z lavic, která se s rachotem převrhla. Konzul ztratil rovnováhu a přepadl přes lavici s přidušeným výkřikem, který však náhle utichl.

Clary se rozběhla k Malachiášovu tělu zhroucenému na mramorové podlaze. Kolem něj už se rozlévala kaluž krve. Dopadl přímo na hromadu skla z rozbitého stropu a jeden zubatý střep mu propíchl hrdlo. Hugo stále ještě kroužil nad mrtvým Malachiášem. Když k němu Clary zvedla zrak, vítězoslavně zakrákal – zřejmě ho rozezlily kopance a rány, jichž se mu od konzula dostalo. Clary si trpce pomyslela, že kdyby měl Malachiáš dost rozumu, ani by ho nenapadlo útočit na jednoho z Valentýnových mazlíčků. Krkavec uměl odpouštět stejně málo jako jeho pán.

Teď ale nebyla ta správná chvíle na přemítání o Malachiášovi. Alek říkal, že jsou kolem jezera nastraženy zábrany a že kdyby se tam někdo přenesl portálem, spustilo by to poplach. Valentýn už byl nejspíš u Zrcadla, takže neměla času nazbyt. Clary vycouvala do bezpečné vzdálenosti od krkavce, pak se otočila a rozběhla se ke vchodu do Síně a k mihotajícímu se portálu za ním.

389

20

ZVÁŽEN NA VAHÁCH

Voda ji zasáhla do obličeje, jako by ji někdo udeřil. Clary se dusila a padala dolů do mrazivé temnoty. V první chvíli jí proletělo hlavou, že portál už byl moc slabý a že teď uvízla ve vířící tmě mezi dvěma světy.

Pak ji napadlo, že už je možná mrtvá.

Ve skutečnosti nejspíš ztratila vědomí jen na chvíli, i když měla pocit, jako by to byl konec všeho. Když se probudila, byl to pro ni takový šok, jako by se pod ní náhle probořil led. V jednu chvíli byla v bezvědomí a pak, z ničeho nic, zase ne. Ležela na zádech na studené, vlhké zemi a zírala na oblohu tak hustě posetou hvězdami, že to vypadalo, jako by někdo po její tmavé klenbě rozházel plnou hrst stříbrných šupinek. Ústa měla plná slané tekutiny. Otočila hlavu na stranu a začala kašlat a plivat vodu, dokud zase nemohla bez potíží dýchat.

Když se jí žaludek přestal svíjet v křečích, převrátila se na bok. Zápěstí měla svázaná proužkem jasného světla a v nohou měla zvláštní těžký pocit – po celé délce ji brněly a píchaly ji v nich tisíce ostrých jehliček. Napadlo ji, že si je možná přeležela, nebo to třeba mohl být následek toho, že se málem utopila. Také ji pálilo vzadu na krku, jako by ji tam píchla vosa. S námahou se posadila, nohy nemotorně natažené před sebou, a rozhlédla se kolem.

Seděla na břehu jezera Lyn, kde se voda setkávala s jemným pískem. Za ní se tyčil černý útes, který si pamatovala ze dne, kdy tu byla s Lukem. I písek byl tmavý a třpytily se v něm stříbrné kousíčky slídy. Na několika místech byly zapíchány louče s čarodějným světlem, které prosycovaly vzduch stříbřitou září a vrhaly na vodní hladinu myriádu blyštivých odlesků.

Na břehu jezera, jen pár kroků od místa, kde Clary seděla, stál nízký stůl z plochých kamenů naskládaných jeden na druhém. Ten stůl zcela zjevně někdo postavil ve spěchu – některé z kamenů se viklaly a sesouvaly se na stranu, přestože byly mezery mezi nimi

vycpány vlhkým pískem. Na vrchní řadě kamenů Clary spatřila něco, co jí téměř vyrazilo dech – Pohár smrti, na němž ležel Meč smrti. Ten vypadal v záři čarodějných světel jako jazyk z černých plamenů. Kolem oltáře byly do písku vyryty černé linie run. Clary se na ně dívala, zdály se jí však přeházené a beze smyslu…

Přes písek rychle přeběhl nějaký stín – dlouhý černý stín muže, který se v mihotavém světle loučí neklidně třepotal. Než stihla Clary zvednout hlavu, už stál nad ní.

Valentýn.

Leknutí z toho, že ho vidí, bylo tak silné, že to vlastně ani žádné leknutí nebylo. Když vzhlédla ke svému otci, necítila vůbec nic. Jeho tvář se na pozadí tmavého nebe vznášela jako měsíc – bílá, přísná a s očima, které ve svých tmavých důlcích připomínaly krátery po meteoritech. Přes košili na prsou se mu křížem krážem táhlo několik kožených řemínků, na nichž visel nejméně tucet zbraní. Ježily se za ním jako bodliny dikobraza. Vypadal obrovský a jeho ramena byla neuvěřitelně široká, působil jako hrůzostrašná socha boha války, připraveného dokonat své ničivé dílo.

„Clarisso,“ oslovil ji. „To bylo dost nebezpečné, přenést se sem portálem. Máš štěstí, že jsem tě zrovna zahlédl ve vodě. Byla jsi úplně bez sebe. Kdybych si tě nevšiml, utopila by ses.“ Na tváři mu téměř nepostřehnutelně přeskočil drobný sval. „A být tebou, ani bych se tolik nespoléhal na ty zábrany, které Spolek nastražil kolem jezera. Samozřejmě jsem je odstranil, jakmile jsem sem přišel. Nikdo neví, že jsi tady.“

Já vám nevěřím! Clary otevřela ústa a chystala se mu ta slova vmést do tváře, avšak neozvala se ani hláska. Bylo to jako v některé z těch nočních můr, ve kterých chce člověk křičet a křičet, jenže se nic neděje. Z úst jí vyšel jen suchý proud vzduchu, jako by se snažila křičet s podříznutým hrdlem.

Valentýn zavrtěl hlavou. „Ani se nesnaž mluvit. Nanesl jsem ti zezadu na krk runu mlčení. Jednu z těch, které používají i mlčenliví bratři. Zápěstí máš spoutaná vázací runou a další runa ti znecitlivěla nohy. Být tebou, ani se nepokouším vstát – nohy tě stejně neunesou, jen by sis ublížila.“

391

Clary na něj vrhla nenávistný pohled. Snažila se do něj očima zavrtat a probodnout ho svým hněvem. On si toho však ani nevšiml.

„Ale mohlo to být horší, víš? Když jsem tě vytáhl na břeh, už na tebe nějakou dobu působil jed z jezerní vody. Mimochodem, uzdravil jsem tě. Tedy ne, že bych čekal, že mi poděkuješ.“ Pousmál se. „Ty a já jsme si vlastně nikdy vážně nepopovídali, že? Ne doopravdy. Určitě tě musí zajímat, proč jsem o tebe nikdy neprojevil otcovský zájem. Omlouvám se, jestli se tě to nějak dotklo.“

Teď se její pohled změnil z nenávistného na nevěřícný. Jak si mohli povídat, když ona ani nemohla mluvit? Snažila se z hrdla silou vytlačit nějaká slova, z jejího úsilí však nevzešlo nic než slabé vydechnutí.

Valentýn se otočil k oltáři a položil ruku na Meč smrti. Meč černě svítil, vycházela z něj jakási záře naruby, jako by ta zbraň vysávala ze vzduchu kolem sebe veškeré světlo. „Nevěděl jsem, že byla tvá matka těhotná, když mě opustila,“ pokračoval. Clary si uvědomila, že to říká způsobem, jakým s ní ještě nikdy nemluvil. Jeho hlas zněl klidně, téměř konverzačně, tím to však nebylo. „Věděl jsem, že je něco špatně. Myslela si, že se jí daří přede mnou skrývat svůj smutek. Vzal jsem si od Ithuriela trochu krve, vysušil ji na prášek a přimíchal jí ho do jídla v domnění, že ji to ze smutku vyléčí. Kdybych věděl, že je těhotná, neudělal bych to. Tehdy už jsem byl rozhodnutý, že na dítěti ze své vlastní krve už žádné experimenty provádět nebudu.“

Lžete, chtěla na něj zakřičet Clary, i když si vlastně nebyla jistá, jestli Valentýn opravdu lže. Jeho hlas jí pořád zněl nějak divně. Nějak jinak. Možná to bylo způsobeno tím, že tentokrát mluvil pravdu.

„Poté, co uprchla z Idrisu, jsem ji celé roky hledal,“ mluvil dál Valentýn. „A nejen proto, že měla Pohár smrti, ale hlavně proto, že jsem ji miloval. Myslel jsem si, že kdybych dostal příležitost si s ní promluvit, dokázal bych ji přesvědčit, že mám pravdu. Té noci v Alicante jsem udělal to, co jsem udělal, v záchvatu hněvu. Chtěl jsem ji zničit, zničit celý náš společný život. Ale pak jsem –“ Zavrtěl hlavou, odvrátil se od Clary a zadíval se na jezero. „Když jsem ji pak konečně našel, někde jsem zaslechl, že má další dítě, dceru.

Předpokládal jsem, že tvým otcem je Lucián. Vždycky ji miloval, celou dobu mi ji chtěl vzít. Myslel jsem si, že mu nakonec podlehla a rozhodla se mít dítě se špinavým podsvěťanem.“ Hlas se mu trochu zadrhával. „Když jsem ji našel ve vašem bytě v New Yorku, ještě byla trochu při vědomí. Řekla mi, že jsem z jejího prvního dítěte udělal monstrum, takže mě opustila, abych nemohl to samé udělat i s tím druhým. Pak mi v náruči upadla do bezvědomí. Celá ta léta jsem ji hledal a tohle bylo to jediné, co jsem tím získal. Těch pár vteřin, po které jsem jí z očí četl nezměrnou nenávist. Tehdy jsem si něco uvědomil.“

Pozvedl Maellartach. Clary si pamatovala, jak ji Meč tížil v ruce, i když byl tehdy ještě přeměněný jen napůl. Zatímco ostří stoupalo do vzduchu, sledovala, jak Valentýnovi vystupují svaly na paži, tvrdé provazce svalů splétající se pod jeho kůží.

„Uvědomil jsem si,“ řekl, „že důvod, proč mě opustila, byl ten, že tě chtěla ochránit. Jonathana nenáviděla, ale ty – udělala by cokoli, aby tě ochránila. Aby tě ochránila přede mnou. Dokonce i žila mezi civily a já vím, jaké obrovské úsilí ji to muselo stát. Určitě pro ni bylo obtížné, že tě nemohla vychovávat podle žádné z našich tradic. Jsi jen polovina toho, co bys mohla být. Máš to své nadání pro tvorbu run, ale kvůli tomu, že jsi vyrostla mezi civily, málem přišlo vniveč.“ Spustil ruku s Mečem. Špička ostří se nyní vznášela vedle Claryiny tváře. Viděla ji koutkem oka, držela se na okraji jejího

zorného pole jako stříbrná můra.

„Tehdy jsem pochopil, že to kvůli tobě se ke mně Jocelyn nikdy nevrátí. Ty jsi jediný člověk na světě, kterého kdy milovala víc než mě. To kvůli tobě mě teď nenávidí. A proto je teď pro mne pohled na tebe tak nesnesitelný.“

Clary odvrátila hlavu. Jestli se ji Valentýn opravdu chystá zabít, ona se nehodlá dívat, jak se k ní blíží smrt.

„Clarisso,“ řekl Valentýn. „Podívej se na mě.“

Ne. Zírala na hladinu jezera. Daleko za ním viděla slabou rudou záři jako z ohniště, v němž už zbyly jen žhavé uhlíky. Věděla, že je to odlesk právě probíhající bitvy. Byla tam její matka i Luke. Nejspíš to bylo dobře, že ti dva jsou teď spolu, i když ona sama tam s nimi být nemohla.

393

Budu se dívat na to světlo, pomyslela si. Budu se na ně dívat, ať se děje cokoli. Bude to poslední věc, kterou v životě uvidím.

„Clarisso,“ oslovil ji znovu Valentýn. „Vypadáš přesně jako ona, víš to vůbec? Přesně jako Jocelyn.“

Na tváři ucítila ostré píchnutí. Bylo to ostří Meče. Valentýn jím Clary tlačil na tvář a snažil se ji tím donutit, aby otočila hlavu k němu.

„Přivolám teď Anděla,“ oznámil jí. „A chci, aby ses na to dívala.“ Clary cítila v ústech hořkou pachuť. Já vím, z čeho pramení ta vaše posedlost mojí matkou. Myslel jste si, že ji máte dokonale pod kontrolou, jenže ona se proti vám obrátila a vzbouřila se. Myslel jste si, že vám patří, a ono to tak nebylo. Proto teď chcete, aby byla tady a na vlastní oči viděla vaše vítězství. Jenže ona tu není, takže se

spokojíte aspoň se mnou.

Meč se jí zaryl hlouběji do kůže. Valentýn jí přikázal: „Podívej se na mě, Clary.“

Tentokrát se už podívala. Sice nechtěla, ale ta bolest byla příliš silná – hlava jí téměř proti její vůli uhnula do strany. Po tváři jí stékaly velké kapky krve a padaly dolů do písku. Když zvedla hlavu a podívala se na svého otce, žaludek se jí stáhl nevolností.

Valentýn upřeně zíral na ostří Maellartachu. Hrot zbraně byl potřísněn její krví. Když se podíval zpátky na ni, v očích mu plálo podivné světlo. „K provedení obřadu je zapotřebí krev,“ řekl. „Měl jsem v úmyslu použít svoji vlastní, když jsem tě ale uviděl v jezeře, pochopil jsem, že mi tím Raziel dává najevo, že mám raději použít krev své dcery. Proto jsem tvoji krev očistil od jezerního jedu. Jsi teď čistá – čistá a připravená. Takže ti děkuji za tvoji krev, Clarisso.“

Clary napadlo, že Valentýn to své vyjádření vděčnosti nejspíš myslí vážně. Už dávno ztratil schopnost rozlišovat mezi nucenou a dobrovolnou spoluprácí, mezi strachem a ochotou, mezi láskou a mučením. A s tím vědomím ji zalil pocit marnosti – jaký mělo smysl nenávidět Valentýna za to, že je netvor, když on sám si to ani nedokázal uvědomit?

„A teď,“ řekl Valentýn, „budu potřebovat ještě o něco víc.“ Clary projelo hlavou: Víc čeho? V tu chvíli napřáhl ruku s Mečem a na ostří se zaleskl odraz hvězd. Clary si sama odpověděla: No jistě.

Netouží jen po krvi, ale hlavně po smrti. Meč už teď měl krve dost. Nejspíš to byla jeho oblíbená pochoutka, stejně jako Valentýnova. Sledovala černé světlo vycházející z Maellartachu, jenž se snášel přímo na ni…

A náhle odletěl někam pryč. Meč vyskočil Valentýnovi z ruky a zmizel ve tmě. Valentýn doširoka rozevřel oči překvapením. Sklopil zrak dolů a nejdříve se zadíval na krvácející ruku, v níž předtím držel zbraň – a pak zvedl hlavu a zároveň s Clary zjistil, co mu to vyrazilo Meč smrti z ruky.

Jace stál jen necelý krok od Valentýna a v levé ruce svíral povědomý meč. Z výrazu svého otce Clary vyčetla, že stejně jako ona vůbec neslyšel Jace přicházet.

Clary se při pohledu na něj zastavilo srdce. Půlku obličeje mu pokrýval škraloup zaschlé krve a na krku měl podlitinu hrající rudou a modrou barvou. Oči mu svítily jako dvě zrcadla a v záři čarodějného světla se zdály být černé – černé jako Sebastiánovy.

„Clary,“ řekl a nespustil přitom oči ze svého otce. „Clary, jsi v pořádku?“

Jaci! S vypětím všech sil se pokusila vyslovit jeho jméno, její hrdlo však ze sebe odmítalo cokoli vydat. Měla pocit, že se dusí.

„Nemůže ti odpovědět,“ vysvětlil mu Valentýn. „Vůbec nemůže mluvit.“

Jaceovi se blýsklo v očích. „Co jsi jí udělal?“ Namířil ostří meče na Valentýna, který o krok ustoupil. V obličeji měl ostražitý výraz, avšak nevypadalo to, že by se bál. Spíš se tvářil vypočítavě, což se Clary ani trochu nezamlouvalo. Věděla, že by si měla připadat vítězoslavně, jenže si tak nepřipadala – jestli vůbec něco cítila, tak ještě větší hrůzu než před chvílí. Tehdy si uvědomila, že ji Valentýn opravdu zabije, a přijala to – a teď se tu náhle objevil Jace a její strach ještě vzrostl, protože pod svá křídla zahrnul i jeho. A on vypadal tak… zničeně. Bojový oděv měl na jedné paži po celé délce rozervaný a holá kůže pod ním byla poseta bílými čárkami. Také měl na prsou roztržené tričko a na srdci mu ještě byla vidět blednoucí runa iratze, které se však nepodařilo zcela uzdravit rozšklebenou rudou jizvu zející pod ní. Oblečení měl umazané od hlíny, jako by se

395

v něm válel po zemi. Ze všeho nejvíc ji však děsil jeho výraz. Byl tak… bezútěšný.

„Použil jsem na ni runu mlčení. Nijak jí neublíží.“ Valentýn Jace upřeně pozoroval – Clary napadlo, že vypadá hladově, jako by se do něj vpíjel pohledem. „Nepředpokládám,“ pokračoval Valentýn, „že jsi sem přišel, aby ses ke mně přidal, že? A přijal po mém boku požehnání od Anděla?“

Jaceovi se v obličeji nepohnul ani sval. Nespouštěl ze svého adoptivního otce oči, v nichž vůbec nic nebylo – ani poslední špetka náklonnosti, lásky nebo nostalgie. Dokonce ani žádná nenávist. Jen… opovržení, tak to alespoň Clary připadalo. Chladné opovržení.

„Vím, co máš v plánu,“ řekl Jace. „Vím, proč chceš přivolat Anděla. A nenechám tě to udělat. Už jsem poslal Isabelu, aby varovala vojsko

–“

„Varování jim moc nepomůže. Tohle nepatří k tomu druhu nebezpečí, před kterým se dá utéct.“ Valentýn přeskočil pohledem na Jaceův meč. „Polož tu zbraň,“ začal ho přesvědčovat, „a můžeme si promluvit –“ Pak se odmlčel. „To není tvůj meč. To je meč Morgensternů.“

Jace na tváři vyloudil sladký, zlověstný úsměv. „Patřil Jonathanovi. Ten už je ale mrtvý.“

Valentýn vypadal, že ho to ohromilo. „Chceš mi říct –“

„Sebral jsem ten meč ze země, kam ho Jonathan upustil, když jsem ho zabil,“ řekl Jace bez jakékoli známky emocí.

Valentýn stál jako opařený. „Ty jsi zabil Jonathana? Jak jsi mohl…“

„Jinak by zabil on mě,“ odpověděl Jace. „Neměl jsem na výběr.“

„Tak jsem to nemyslel.“ Valentýn zavrtěl hlavou. Pořád ještě se tvářil udiveně, jako boxer, jemuž soupeř zasadil příliš tvrdou ránu, chvíli před tím, než se zhroutí na žíněnku. „Vychoval jsem Jonathana

– sám jsem ho vycvičil. Lepšího bojovníka svět nikdy neviděl.“

„To zjevně není pravda,“ upozornil ho Jace.

„Ale –“ Valentýnovi se zlomil hlas. Bylo to poprvé, kdy si Clary v jeho klidném, vyrovnaném projevu všimla nějakého kazu. „Ale byl to přece tvůj bratr.“

„Ne. Nebyl.“ Jace udělal krok vpřed a meč se posunul o pár centimetrů blíž k Valentýnovi. „Co se stalo s mým skutečným otcem? Isabela říkala, že zemřel při nájezdu, ale bylo to opravdu tak? Zabil jsi ho, stejně jako jsi zabil moji matku?“

Valentýn stále vypadal ohromeně. Clary cítila, že se snaží ovládnout – že by na něj náhle padl smutek? Nebo se jen bojí zemřít?

„Já jsem tvoji matku nezabil. Vzala si život. Tebe jsem vyřízl z jejího mrtvého těla. Kdybych to neudělal, zemřel bys společně s ní.“

„Ale proč? Proč jsi to udělal? Syna jsi nepotřeboval, vždyť už jsi jednoho měl!“ Clary si pomyslela, že Jace vypadá ve svitu měsíce smrtelně nebezpečně, nebezpečně a cize, jako někdo, koho vůbec neznala. Ruka, jíž držel Valentýnovi u krku meč, se ani nezachvěla.

„Řekni mi pravdu,“ poručil mu Jace. „Už žádné lži o tom, jak jsme z jedné krve. Rodiče svým dětem lžou, ale ty… ty nejsi můj otec. A já chci slyšet pravdu.“

„Nepotřeboval jsem syna,“ vysvětlil mu Valentýn. „Potřeboval jsem vojáka. Myslel jsem si, že by se tím vojákem mohl stát Jonathan, ale měl v sobě příliš mnoho z povahy démonů. Byl moc divoký, moc unáhlený, scházela mu jemnost. Už když byl skoro ještě nemluvně, bál jsem se toho, že nikdy nebude mít dost trpělivosti nebo citu, aby šel v mých šlépějích a vedl Spolek podle mého plánu. Tak jsem to znovu zkusil s tebou. A u tebe se objevila zase opačná potíž. Byl jsi moc mírný. Moc ses vciťoval do ostatních. Prožíval jsi jejich bolest, jako by to byla tvá vlastní. Nedokázal ses vyrovnat ani se smrtí zvířete. Pochop, synu, že pro všechny tyto vlastnosti jsem tě miloval. Ale i když jsem tě pro ně miloval, zároveň jsi mi kvůli nim nemohl být k užitku.“

„Takže sis myslel, že jsem změkčilý a nepoužitelný,“ shrnul Jace.

„Tak to tě asi dost překvapí, až ti tvůj změkčilý a nepoužitelný syn podřízne krk.“

„Tohle už tu přece jednou bylo.“ Valentýn mluvil klidně, Clary se však zdálo, že se mu na spáncích a v důlku pod krkem třpytí kapičky potu. „Nikdy bys to neudělal. Nechtěl jsi to udělat v Renwickově nemocnici a nechceš to udělat ani teď.“

„To se pleteš,“ řekl Jace odměřeně. „Od chvíle, kdy jsem tě nechal jít, jsem každý den litoval toho, že jsem tě nezabil. Můj bratr

397

Max je mrtvý, protože jsem tě toho dne ušetřil. Desítky, možná stovky lovců stínů zemřely, protože jsem zarazil svoji ruku. Znám tvůj plán. Vím, že se chystáš povraždit skoro všechny lovce stínů v Idrisu. A sám sebe se ptám, kolik živých bytostí ještě bude muset zemřít, než konečně udělám to, co jsem měl udělat už na Blackwellově ostrově. Ne,“ dodal. „Nechci tě zabít. Ale přesto to udělám.“

„Nedělej to,“ naléhal Valentýn. „Prosím. Já nechci –“

„Zemřít? Nikdo nechce zemřít, otče.“ Špička Jaceova meče klouzala níž a níž, až se zastavila ve výši Valentýnova srdce. Jaceova tvář byla klidná, tvář anděla vykonávajícího boží spravedlnost.

„Nějaká poslední slova?“

„Jonathane –“

Na Valentýnově košili se v místě, kde se jí dotýkala špička ostří, objevila krvavá skvrna a Clary se před očima vybavil obraz Jace v Renwickově nemocnici, jak se mu třásla ruka a odmítal svému otci ublížit. A Valentýn ho popichoval. Tak to udělej. Bodni. Stačí deset centimetrů, možná o kousek víc. Teď to ale bylo jinak. Jaceova ruka se ani nezachvěla. A vypadalo to, že se Valentýn bojí.

„Poslední slova,“ sykl Jace. „Tak co to bude?“

Valentýn zvedl hlavu. Jeho černé oči upíraly na chlapce stojícího před ním vážný pohled. „Je mi to líto,“ řekl. „Je mi to moc líto.“ Zvedl ruku, jako by se chtěl natáhnout k Jaceovi a možná se ho i dotknout. Otočil ji dlaní vzhůru a roztáhl prsty – a náhle noční tmu ozářil stříbrný záblesk a kolem Clary něco prosvištělo rychlostí kulky. Na tváři ji pohladil závan zvířeného vzduchu. Valentýn chytil letící předmět – dlouhý jazyk stříbrného ohně, který se mu blýskl v ruce, když jím učinil výpad vpřed.

Byl to Meč smrti. Ve vzduchu za ním zůstávala černá stopa tmy a Valentýn zabodl jeho ostří Jaceovi přímo do srdce.

Jace otevřel oči dokořán. Přes obličej mu přelétl zmatený, nevěřícný výraz. Podíval se dolů, kde mu z prsou groteskně trčel meč Maellartach – ten pohled byl spíše neskutečný než děsivý, podobný výjevu z nějaké noční můry, která nedávala naprosto žádný smysl. Valentýn škubl rukou dozadu a vytrhl Meč z Jaceovy hrudi, jako by vytahoval dýku z pouzdra. Jace padl na kolena, jako by byla

Valentýnova zbraň to jediné, co ho ještě drželo na nohou. Jeho vlastní meč mu vypadl z ruky a zůstal ležet na vlhkém písku. Jace se na něj překvapeně podíval, jako by vůbec netušil, proč ho vlastně držel, ani proč ho teď upustil. Tázavě otevřel ústa, z nichž se mu přes bradu vylil proud krve a stékal na cáry, které zbývaly z jeho potrhaného trička.

Clary měla pocit, že všechno, co se stalo pak, se odehrálo velice pomalu, jako by se čas schválně protahoval. Viděla, jak Valentýn klesl k zemi a přitáhl si Jace do klína, jako by byl Jace pořád ještě malé dítě, které mohl brát do náruče. Přivinul si ho k sobě a chvíli se s ním houpal sem a tam. Pak sklonil hlavu a přitiskl ji k Jaceovu rameni. Clary si chvíli myslela, že možná i pláče, když však Valentýn hlavu zase zvedl, oči měl zcela suché. „Můj synu,“ zašeptal. „Chlapče můj.“

Ten strašlivý zpomalený čas se kolem Clary utahoval jako smyčka oprátky. Valentýn zatím stále držel Jace v náruči a shrnoval mu z čela vlasy slepené krví. Držel Jace tak dlouho, dokud nezemřel a světlo v jeho očích nepohaslo. Pak Valentýn opatrně položil tělo svého adoptivního syna na zem a složil mu paže křížem na prsou, jako by jimi chtěl zakrýt tu hlubokou krvavou ránu, která tam zela.

„Ave –“ začal nad Jacem odříkávat poslední rozloučení lovců stínů, hlas se mu však uprostřed věty zlomil, takže se prudce otočil a odkráčel zpět k oltáři.

Clary se nemohla pohnout. Nemohla skoro ani dýchat. Slyšela bušení svého srdce a sípání vlastního dechu, který se jí jen obtížně dral ven z vyschlého hrdla. Koutkem oka viděla Valentýna stojícího na břehu jezera. Držel právě Maellartach nad Pohárem smrti, do kterého nechával z ostří stéci všechnu krev. Odříkával nějaká slova, jimž nerozuměla. A ani se jim nepokoušela porozumět. Už brzy to všechno skončí a ona se na to skoro těšila. Uvažovala, jestli má dost energie na to, aby se doplazila k Jaceovu tělu, lehla si vedle něj a počkala, až bude po všem. Dívala se na něj, jak bez hnutí leží na rozrytém písku nasáklém krví. Oči měl zavřené a obličej zcela nehybný. Kdyby nebylo té rány na jeho prsou, snad by se i dokázala přesvědčit, že Jace jen spí.

399

Jenže on nespal. Byl to lovec stínů a zemřel v boji; zasluhoval si poslední požehnání. Ave atque vale. Snažila se ta slova alespoň naznačit rty, když už jí z úst vycházely jen bezhlesé závany vzduchu. V půlce věty se však zarazila a zadržela dech. Co má vlastně říci?

Buď zdráv a sbohem, Jaci Waylande? Vždyť se tak ani nejmenoval. Skutečné jméno vlastně nikdy nedostal, pomyslela si s lítostí, nosil jen jméno mrtvého dítěte, protože to v té době zapadalo do Valentýnových plánů. A ve jméně se přece skrývá obrovská moc…

Rychle otočila hlavu a zadívala se k oltáři. Runy, které jej obklopovaly, začaly zářit. Byly to vyvolávací runy, runy pro pojmenování a vázací runy. Vlastně se docela podobaly runám, které držely Ithuriela uvězněného ve sklepě pod sídlem Waylandů. Proti své vůli si nyní vzpomněla na to, jak se tam na ni Jace díval, jak mu z očí zářila víra, důvěra v její schopnosti. Už od začátku věřil tomu, že je Clary silná. Dokazoval to vším, co dělal, každým pohledem a každým dotykem. Simon jí také věřil, jenže když ji objímal on, měla pocit, že ji považuje za něco křehkého, vyrobeného z choulostivého skla. To Jace ji objímal vší silou, kterou v sobě měl, a nikdy nepřemýšlel nad tím, jestli to Clary zvládne – věděl, že je stejně silná jako on.

Valentýn teď znovu a znovu namáčel zkrvavený Meč v jezerní vodě a tichým hlasem rychle odříkával nějaký text. Hladina jezera byla zčeřená, jako by po ní lehce přejížděla prsty nějaká obrovská ruka.

Clary zavřela oči. Když tak vzpomínala na to, jak se na ni Jace díval té noci, kdy osvobodila Ithuriela, nemohla se zbavit představy, jaký pohled by jí asi věnoval teď, kdyby viděl, jak se snaží pískem doplazit k němu, aby tam mohla počkat na smrt. Určitě by ho to nedojímalo, nepovažoval by to za krásné gesto. Zlobil by se na ni za to, že to vzdává. Byl by… zklamaný.

Clary se obrátila na břicho, aby mohla své necitlivé nohy táhnout za sebou. Pomalu se vlekla pískem, odstrkujíc se koleny a svázanýma rukama. Zářící pouta na zápěstích ji pálila a štípala. Roztrhlo se jí tričko, takže ji na holé kůži na břiše škrábal hrubý písek. Skoro to necítila. Plazit se takhle po zemi byla dost namáhavá

činnost – po zádech jí mezi lopatkami stékaly pramínky potu. Když se konečně dovlekla k runám vyrytým do kruhu, oddechovala tak hlasitě, až se bála, že ji Valentýn uslyší.

Její otec se však ani neotočil. V jedné ruce držel Pohár smrti a v druhé Meč. Clary sledovala, jak napřáhl pravou ruku za hlavu, pronesl několik slov, která zněla trochu jako řečtina, a hodil Pohárem. Ten v letu zazářil jako padající hvězda a pak zmizel ve vodě. Ozvalo se slabé žbluňknutí.

Z runového kruhu sálalo teplo jako z ohně doutnajícího pod hromadou dřeva. Clary to stálo chvíli namáhavého kroucení a svíjení, než svázanýma rukama dosáhla na stélu, kterou měla zastrčenou za páskem. Když sevřela prsty kolem její rukojeti, bolest v zápěstí se vystupňovala. Tiše zasténala úlevou, když se jí konečně podařilo stélu vytáhnout.

Zápěstí měla svázaná k sobě, proto stélu neobratně uchopila oběma rukama. Vzepřela se na loktech a zadívala se na runy pod sebou. Na tváři ji hřálo teplo, které z nich vyzařovalo. Runy se začaly mihotat a poblikávat jako čarodějné světlo. Valentýn už zvedal i ruku s Mečem smrti a chystal se jej také hodit do jezera. Právě odříkával poslední slova vyvolávacího kouzla. V posledním vypětí sil Clary zabodla špičku stély do písku, nesmazala však runy, které do něj vyryl Valentýn, ale jen přepsala runu, jež symbolizovala jeho jméno. Napadlo ji, jak malá runa to je a jak málo ji stačí pozměnit – nebyla zdaleka tak mocná jako runa spojení nebo znamení Kainovo.

Nic víc však udělat nemohla. Clary se naprosto vyčerpaná převalila na bok právě ve chvíli, kdy se Valentýn napřáhl a z ruky mu vyletěl Meč smrti.

Maellartach se ve vzduchu několikrát protočil ve změti černých a stříbrných odlesků, která se v další okamžik zcela nehlučně spojila s černým a stříbrným jezerem. V místě, kde meč zmizel pod hladinou, se vzepjal mohutný gejzír podobný platinovému květu. Gejzír se zdvihal výš a výš jako fontána tekutého stříbra, jako déšť padající vzhůru. Do ticha se ozvalo ohlušující zahřmění, jako když se tříští led v trhajícím se ledovci – a pak náhle jako by jezero explodovalo a masa stříbrné vody vyletěla k obloze jako obrácené krupobití.

401

A společně s krupobitím se zjevil Anděl. Clary si nebyla jistá, co vlastně čekala – asi někoho podobného Ithurielovi, jenže Ithuriel byl oslaben dlouhými lety věznění a mučení. Tohle byl anděl v plné síle a kráse. Zatímco stoupal z jezera, začaly jeho oči žhnout, takže měla Clary pocit, jako by se dívala přímo do slunce.

Valentýnovi klesly ruce podél těla. Zíral vzhůru s uchváceným výrazem muže, jehož největší sen se právě stal skutečností.

„Razieli,“ vydechl.

Anděl neustále stoupal, jako by se jezero pod ním vpíjelo do země a odhalovalo ve svém středu obrovský mramorový sloup. Nejprve se z vody vynořila jeho hlava s prameny vlasů, které vypadaly jako zlaté a stříbrné řetězy. Pak se objevila ramena jako z alabastru a po nich trup – a Clary spatřila, že má Anděl po celém těle nanesena podobná znamení, jaká nosili nefilim, jen Razielovy runy byly zlaté a plné života a pohybovaly se po jeho mramorové kůži jako jiskry nad plameny ohně. Zvláštní bylo, že se Anděl zdál být ohromný, zároveň však o nic větší než běžný člověk. Clary bolely oči z toho, jak se ho snažily pojmout celého najednou, zároveň však nic jiného než jeho neviděla. Ze zad mu vyrašila křídla a rozevřela se nad celým jezerem. I jejich pera byla celá zlatá a z každého z nich se upřeně dívalo jediné zlaté oko.

Byl to nádherný pohled, nádherný a zároveň děsivý. Clary se chtěla dívat jinam, ale neudělala to. Bude to všechno sledovat. Bude se na to dívat kvůli Jaceovi, protože on už to vidět nemůže.

Vypadá to přesně jako na všech těch obrázcích, pomyslela si. Anděl povstávající z jezera s Mečem v jedné ruce a s Pohárem v druhé. Z obou předmětů crčela voda, Raziel však byl naprosto suchý, stejně jako jeho křídla. Jeho bosé bílé nohy spočívaly na hladině jezera a čeřily ji drobnými vlnkami. Jeho krásná, nelidská tvář shlížela z výšky na Valentýna.

A pak promluvil.

Jeho hlas zněl současně jako nářek, křik i hudba. Nebyla v něm žádná slova, a přesto byl zcela srozumitelný. Síla Andělova dechu Valentýna málem porazila. Zarýval se patami bot do písku a hlavu měl zakloněnou, jako by proti němu dula vichřice. I Clary cítila, jak

ji vítr Andělova dechu ovanul. Byl horký jako vzduch z výhně a nesl s sebou vůni neznámého koření.

Je tomu již tisíc let, co jsem byl naposledy přivolán na toto místo, promluvil Raziel. Tehdy mne povolal Jonathan Lovec stínů a žádal mne, abych svoji krev smísil v Poháru s krví smrtelníků a stvořil tak pokolení bojovníků, jež tuto zemi zbaví démonů. Udělal jsem vše, oč mne žádal, a řekl jsem mu, že nic víc už pro něj neučiním. Proč mne tedy voláš tentokrát, nefilim?

Valentýn promluvil dychtivým hlasem. „Uplynulo tisíc let, ó převeliký, avšak démoni jsou tu stále.“

Co je to pro mne? Andělům tisíc let uteče jako mrknutím oka.

„Nefilim, které jsi stvořil, byli vznešení lidé. Po mnoho let udatně bojovali a snažili se tento svět očistit od démoní špíny. To se jim však nezdařilo kvůli slabosti a prohnilosti, které zavládly v jejich řadách. Mám v úmyslu jim navrátit jejich bývalou slávu –“

Slávu? přerušil ho Anděl trochu zvědavým tónem, jako by mu to slovo nic neříkalo. Sláva náleží pouze Bohu.

Valentýn se nenechal vyvést z míry. „Spolek, který založili první nefilim, už neexistuje. Jeho představitelé se spojili s podsvěťany, s těmi pololidmi nakaženými démoním jedem, kteří tento svět zamořili jako blechy kožich mrtvé krysy. Mým cílem je svět očistit a se všemi démony zničit i všechny podsvěťany –“

Démoni nemají duši. Avšak ti, o nichž hovoříš, děti luny, děti noci, děti Lilith a sličný lid, ti všichni duši mají. Zdá se, že pravidla, podle nichž určuješ, kdo je lidskou bytostí, a kdo nikoliv, jsou přísnější než naše vlastní. Clary by klidně přísahala, že v Andělově hlase zazněl úsečný tón. Chceš se snad stavět na odpor nebi, podobně jako ona jitřní hvězda, jejíž jméno nosíš, lovče stínů?

„Nechci se stavět na odpor nebi, to ne, Razieli, můj pane. Chci se s nebem spojit –“

Ve válce, kterou sám vyhlásíš? My jsme nebe, lovče stínů.

Nebojujeme v bitvách, jež mezi sebou vedou smrtelníci.

Když Valentýn znovu promluvil, zněl téměř uraženě. „Razieli, můj pane. Jsem si jistý, že bys nedovolil, aby existoval rituál, kterým tě lze přivolat, kdybys nechtěl být přivolán. My nefilim jsme tvé děti. Potřebujeme tvé vedení.“

403

Vedení? Teď zněl Andělův hlas pobaveně. To ale přece není ten pravý důvod, proč jsi mne přivolal. Toužíš především po vlastní slávě.

„Po slávě?“ zopakoval Valentýn ochraptěle. „Kvůli tomuto cíli jsem se vzdal všeho. Své ženy. Svých dětí. Ani moji synové mi nezůstali. Pro tohle jsem obětoval všechno – všechno.“

Anděl se jen beze slova vznášel nad jezerem a upíral na Valentýna své zvláštní, nelidské oči. Křídla se mu přitom pomalu pohybovala sem a tam, byl to samovolný pohyb, jako když po nebi ubíhají mraky. Nakonec řekl: Bůh žádal od Abraháma, aby obětoval svého syna na oltáři velmi podobném tomuto. Chtěl se ujistit, zda Abrahám chová větší lásku k Izákovi, nebo k Bohu. Ale po tobě nikdo nechtěl, abys svého syna obětoval, Valentýne.

Valentýn sklopil zrak k oltáři potřísněnému Jaceovou krví a pak se znovu podíval na Anděla. „Jestli budu muset, donutím tě k tomu,“ prohlásil. „Ale raději bych, abys se mnou spolupracoval dobrovolně.“

Když mne přivolal Jonathan Lovec stínů, řekl Anděl, poskytl jsem mu pomoc, protože jsem viděl, že je jeho sen o světě osvobozeném od démonů upřímný. Představoval si, že vytvoří nebe na zemi. Ty ale sníš jen o své vlastní slávě a nebe nemiluješ. To může dosvědčit i můj bratr Ithuriel.

Valentýn zbledl. „Ale…“

Myslel sis, že se to nedozvím? Anděl se usmál. Byl to ten nejděsivější úsměv, jaký kdy Clary viděla. Je pravda, že pán onoho kruhu, který jsi zde nakreslil, mne může donutit, abych mu splnil jedno přání. Avšak ty tím pánem nejsi.

Valentýn na něj překvapeně zíral. „Razieli, můj pane – není nikdo jiný –“

Ale ano, je, nenechal ho domluvit Raziel. Je tu tvá dcera.

Valentýn se otočil jako na obrtlíku. Clary, jež ležela napůl v bezvědomí na zemi a zápěstí i paže jí sužovala nesnesitelná bolest, se do něj zaryla vzdorným pohledem. Jejich oči se na chvíli setkaly – a on se na ni podíval, skutečně podíval, a Clary si uvědomila, že je to poprvé, co se jí její otec dívá do tváře a opravdu ji vidí. Poprvé a naposledy.

„Clarisso,“ řekl. „Co jsi to provedla?“

Clary natáhla ruku a prstem začala psát do písku u jeho nohou. Nekreslila runy, nýbrž psala slova. Slova, která jí řekl, když poprvé viděl, co Clary dokáže, když nakreslila tu runu, jež zničila jeho loď.

MENE MENE, TEKEL, UFARSIN.

Vytřeštil oči, podobně jako Jace těsně předtím, než zemřel. Valentýn byl bledý jako stěna. Pomalu se otočil čelem k Andělovi a zvedl ruce v prosebném gestu. „Razieli, můj pane –“

Anděl otevřel ústa a plivl. Nebo tak to alespoň Clary připadalo – že Anděl plivl, místo sliny mu však z úst vyšlehl záblesk bílého ohně podobný hořícímu šípu. Šíp přímo a neomylně přeletěl vodní hladinu a zabodl se Valentýnovi do prsou. I když „zabodl“ možná není ten správný výraz – šíp ho totiž doslova prorazil, jako když kámen protrhne tenký papír, a zanechal v jeho trupu díru o velikosti lidské pěsti. Když Clary zvedla hlavu, mohla se po krátkou chvíli dívat skrze hrudník svého otce na jezero a jasně zářícího Anděla.

Pak ta chvíle pominula. Valentýn se zhroutil na zem jako podťatý strom a zůstal tam nehybně ležet, ústa otevřená v tichém výkřiku a nevidoucí oči navěky zírající do prázdna pohledem, z něhož čišel údiv nad tou zradou.

To byla nebeská spravedlnost. Doufám, že tě to příliš nevyděsilo.

Clary zvedla oči. Nad ní se vznášel Anděl jako věž z bílých plamenů a zakrýval jí celou oblohu. Měl prázdné ruce. Pohár smrti a Meč ležely na břehu.

Můžeš mne požádat o jednu věc, Clarisso Morgensternová. Tak co bys ode mne chtěla?

Clary otevřela ústa. Neozval se žádný zvuk.

Ach, ano, pochopil Anděl. Teď už zněl jeho hlas laskavě. Ta runa. Všechny oči na jeho křídlech zamrkaly. Ucítila, jak po ní něco přejelo. Bylo to dokonale jemné, jemnější než hedvábí nebo jakákoli jiná látka, jemnější než šepot nebo pohlazení pírkem. Přesně takhle si představovala, že by mohly být na omak cítit mraky, kdyby se jich bylo možné dotknout. A s tím dotykem se nesla i příjemná vůně, sladká a opojná.

Bolest v zápěstích zmizela. Když už je u sebe nedržela pouta, spadly jí ruce podél těla. Také ustalo to pálení, které předtím cítila

405

zezadu na krku, a i pocit těžkých nohou byl pryč. Rychle se zvedla na kolena. Víc než po čemkoli jiném toužila doplazit se po zakrváceném písku k Jaceovu tělu, dostat se k němu, lehnout si a oběma pažemi ho obejmout, i když už nedýchal. Andělův hlas ji však zadržel. Zůstala tam, kde byla, a jen zírala do toho oslnivého zlatého světla.

Bitva na Brocéliandské pláni bude brzy u konce. Morgensternova moc nad démony se rozplynula ve chvíli, kdy zemřel. Mnoho z nich již uprchlo a ti zbývající budou zakrátko zničeni. V tuto chvíli již ke břehům jezera míří skupina nefilim. Jestli máš nějakou prosbu, lovkyně stínů, vyslov ji nyní. Anděl se na chvíli odmlčel. A pamatuj si, že nejsem žádný džin z láhve. Snaž se své přání zvolit moudře.

Clary zaváhala – jen na kratičkou chvíli, ta chvíle jí však připadala delší než všechno, co dosud zažila. Může požádat o cokoli, uvědomila si omámeně, úplně o cokoli – o to, aby ze světa zmizela bolest, hlad či nemoci nebo aby všude zavládl mír. Pak ji ale napadlo, že takové věci možná nejsou v moci andělů, protože kdyby byly, andělé by to už dávno zařídili. Nebo se možná od lidí čeká, že toho dosáhnou vlastními silami.

Stejně na tom nezáleželo. Koneckonců, existovala jen jedna věc, o kterou mohla požádat, jen jedna jediná volba.

Zvedla hlavu a zadívala se Andělovi do očí.

„Jace,“ řekla.

Andělův obličej se ani nepohnul. Vůbec netušila, zda Raziel považuje její prosbu za vhodnou, nebo nevhodnou – nebo zda ji vůbec hodlá splnit, napadlo ji v náhlém záchvatu strachu.

Zavři oči, Clarisso Morgensternová, přikázal jí Anděl.

Clary zavřela oči. Andělům se neodporuje, ať už mají v úmyslu cokoli. Srdce jí bilo jako o závod a ona se vznášela ve tmě a ze všech sil se přitom snažila nemyslet na Jace. Jeho obličej jí však stejně vytanul na prázdné vnitřní straně zavřených víček – neusmíval se na ni, jen ji koutkem oka pozoroval, a ona viděla jeho jizvu na spánku, lehce zvednutý koutek úst a stříbrnou čárku na krku v místě, kde ho kousl Simon – všechna ta znamení, drobné kazy a nedostatky, z nichž se skládal ten, koho na světě milovala ze všeho nejvíc. Jace. Nějaké prudké světlo ten obraz zbarvilo do ruda a ona padla zády do

písku. Uvažovala, jestli omdlí – nebo možná právě umírala, jenže ona nechtěla zemřít, ne teď, když před sebou tak jasně viděla Jaceův obličej. Téměř se jí zdálo, že slyší i jeho hlas, který ji oslovoval jménem, jako tehdy v Renwickově nemocnici, kdy jí pořád dokola šeptal do ucha: Clary. Clary. Clary.

„Clary,“ řekl Jace. „Otevři oči.“ Poslechla ho.

Ležela v písku ve svém roztrhaném, vlhkém a zakrváceném oblečení. Tohle bylo stejné jako předtím. Něco se však přece jen změnilo – Anděl zmizel a s ním i to oslepující bílé světlo, díky němuž vypadala noční krajina jako v pravé poledne. Zírala na tmavou oblohu, na bílé hvězdy svítící v temnotě jako zrcadla. A nad ní se skláněl Jace a oči mu zářily tak, že se jim žádná z hvězd nemohla rovnat.

Vpíjela se do něj pohledem, do každičkého detailu, od slepených vlasů přes umouněnou, zakrvácenou tvář až k jeho očím, které jasně plály pod nánosy špíny. Od modřin, jež mu prosvítaly pod cáry rukávů, po díru nasáklou krví, kterou měl vepředu na tričku a jíž byla vidět holá kůže – zcela nedotčená, ani jediný škrábanec na ní neprozřazoval, kudy Jaceovi zajel do prsou Meč. Viděla, jak mu pulzuje tepna na krku, a při tom pohledu dostala chuť ho obejmout, protože to znamenalo, že mu bije srdce, takže…

„Jsi naživu,“ zašeptala. „Ty opravdu žiješ.“

Pomalu a užasle natáhl ruku a dotkl se její tváře. „Byl jsem ve tmě,“ řekl tiše. „Nebylo tam nic než stíny a já sám jsem byl jedním z nich a věděl jsem, že jsem mrtvý, že je to konec všeho. A pak jsem uslyšel tvůj hlas. Slyšel jsem, jak mě voláš, a to mě přivedlo zpátky.“

„To jsem nebyla já.“ Clary se stáhlo hrdlo. „To Anděl tě přivedl zpátky.“

„Protože jsi ho o to požádala.“ Pak jí beze slova přejel prsty po tváři, jako by se potřeboval ujistit, že je Clary skutečná. „Mohla jsi mít cokoli na světě, a ty jsi požádala o mě.“

Usmála se na něj. I když byl celý špinavý od krve a bláta, pořád byl to nejkrásnější, co v životě spatřila. „Já ale o nic jinýho na světě nestojím.“

407

Po těch slovech přerostlo to jasné světlo v jeho očích v tak prudkou záři, že pohled na něj skoro nemohla vydržet. Vzpomněla si na Anděla žhnoucího jako tisíc loučí a uvědomila si, že trochu té planoucí krve má v sobě i Jace. Ta záře jím teď prosvítala, drala se ven jeho očima jako světlo pronikající škvírami ve dveřích.

Miluju tě, chtěla mu Clary říct. A pak ještě: Udělala bych to znovu. Vždycky bych požádala o tebe. Řekla však něco jiného.

„Nejsi můj bratr,“ oznámila mu trochu zadýchaně, jako by si náhle uvědomila, že to ještě neudělala, takže to teď ze sebe musela co nejrychleji dostat. „Víš to, že jo?“

Jace se na ni usmál přes tlustý nános špíny a krve. „Ano,“ řekl.

„Vím to.“

Epilog NEBEM A HVĚZDAMI

Miloval jsem tě, a tak jsem do svých rukou svolal zástupy a nebem a hvězdami napsal jsem svou vůli.

T. E. Lawrence

K obloze líně stoupal dým a v průzračném vzduchu se rozplýval do tenkých černých pramínků. Jace seděl sám na kopci nad hřbitovem a s lokty opřenými o kolena pozoroval, jak se kouř zvedá k nebi. Dobře si uvědomoval, že má celá ta situace ironický podtext

– koneckonců, ten dým pocházel z ostatků jeho otce.

Ze svého místa měl dobrý výhled na pohřební hranici, jež se ztrácela v plamenech a kouři, i na malý hlouček lidí kolem ní. I z té dálky rozpoznal Jocelyniny zářící vlasy. Vedle ní stál Luke a ruku měl položenou na jejích zádech. Jocelyn odvracela hlavu stranou od plamenů.

Kdyby Jace chtěl, mohl nyní v tom hloučku stát také. Posledních pár dní strávil v nemocnici, odkud ho pustili dnes ráno, zčásti i proto, aby se mohl zúčastnit Valentýnova pohřbu. Když však došel do půli cesty k pohřební hranici, kterou tvořila pečlivě srovnaná hromada dříví zbaveného kůry a bílého jako kosti, uvědomil si, že dál už jít nemůže. Raději se otočil a vylezl na kopec, aby se vyhnul průvodu pozůstalých. Luke za ním něco volal, ale Jace se ani neohlédl.

Seděl tam a sledoval, jak se všichni shromažďují kolem hranice, díval se, jak ji Patrick Penhallow v bílém oděvu barvy pergamenu zapaluje. Už podruhé za krátkou dobu pozoroval pálení mrtvého, zatímco však Maxovo tělo vypadalo zoufale malé, Valentýn byl velký muž, což bylo jasně patrné i nyní, když ležel na zádech s pažemi zkříženými na prsou a s andělským ostřím sevřeným v pěsti. Oči měl zavázané bílým hedvábným šátkem, jak bylo u lovců stínů zvykem. Jace si pomyslel, že se navzdory všemu, co se stalo, o Valentýna dobře postarali.

409

Sebastiánovi se pohřbu nedostalo. Do údolí se vypravila skupina lovců stínů, jeho tělo však nenašli – Jaceovi řekli, že je nejspíš odnesla řeka, on se však nedokázal zbavit určitých pochyb.

V davu, který se shromáždil kolem hranice, hledal očima Clary, avšak marně. Od té noci u jezera, kdy ji viděl naposledy, uplynuly téměř dva dny a jemu se už po ní stýskalo. Ten pocit byl téměř tělesný, jako by se mu něčeho nedostávalo. Nebyla to však její chyba, že se neviděli. Té noci se obávala, že Jace není dost silný na to, aby zvládl cestu portálem do Alicante, a ukázalo se, že měla pravdu. Když k nim dorazili první lovci stínů, Jace už pomalu upadal do bezvědomí. Probudil se až dalšího dne v městské nemocnici a spatřil nad sebou Krasomila Pohromu, který na něj upíral zvláštní pohled – u Krasomila bylo těžké poznat, zda jeho výraz vyjadřuje hluboký zájem, nebo pouhou zvědavost. Krasomil Jaceovi sdělil, že mu Anděl sice vrátil fyzické zdraví, jeho duše však byla vyčerpaná natolik, že jí nemůže pomoci nic jiného než pořádný odpočinek. V každém případě se Jace nyní cítil lépe. Právě včas na to, aby stihl otcův pohřeb.

Zvedl se vítr a hnal dým směrem od něj. V dálce Jace viděl třpytící se věže Alicante, jejichž moc už byla opět obnovena. Nebyl si tak docela jistý, čeho hodlá dosáhnout tím, že tu bude sedět a sledovat, jak tělo jeho otce hoří, nebo co by řekl, kdyby teď stál dole s ostatními pozůstalými, kteří se s Valentýnem loučili posledními slovy. Mohl by říci: Nikdy jsi nebyl můj skutečný otec. Nebo třeba: Byl jsi jediný otec, kterého jsem kdy poznal. Ačkoli si ty dvě věty protiřečily, v obou se skrýval stejný kus pravdy.

Když u jezera poprvé otevřel oči s neomylným vědomím, že už byl mrtvý a teď najednou není, nedokázal myslet na nic jiného než na Clary, která ležela se zavřenýma očima v písku potřísněném krví kousek od něj. V panické hrůze z toho, že by mohla být zraněná, nebo dokonce mrtvá, se k ní doplazil, a když pak otevřela oči, nedokázal zase myslet na nic jiného než na to, že je Clary v pořádku. Teprve když k nim dorazili ostatní a s výkřiky prozrazujícími údiv nad celým tím výjevem mu pomohli vstát, všiml si Valentýnova zhrouceného těla, ležícího kousek od břehu jezera. Ten pohled jako by mu zasadil ránu do břicha. Už předtím mu sice bylo jasné, že je

Valentýn mrtvý – vždyť by byl dokonce schopný ho sám zabít, přesto však nyní cítil bolest. Clary se na Jace dívala smutnýma očima a on věděl, že i když Valentýna nenáviděla a nikdy neměla jediný důvod svůj názor změnit, soucítila s ním.

Přivřel oči a pod víčky mu vytanula celá řada obrazů: Valentýn, jak ho rozmáchlým pohybem zvedá z trávníku a bere ho do náruče, Valentýn, jak ho jistí na přídi lodi na jezeře a učí ho, jak držet rovnováhu. Vybavily se mu i další, temnější vzpomínky: Valentýnova ruka dopadající na jeho tvář, mrtvý sokol, anděl spoutaný ve sklepě domu Waylandových.

„Jaci.“

Zvedl hlavu. Nad ním stál Luke, ze kterého byla proti slunci vidět jen černá silueta. Na sobě měl své obvyklé džíny a flanelovou košili, žádný bílý smuteční oděv. „Obřad už skončil,“ řekl mu Luke. „Bylo to krátké.“

„To se vsadím.“ Jace zaryl prsty do země a přišlo mu vhod, že ho pod nehty bolestivě zaškrábala hlína. „Říkal někdo něco?“

„Jen takové ty obvyklé řeči.“ Luke se opatrně posadil na zem vedle Jace a obličej se mu přitom trochu stáhl bolestí. Jace se ho ještě nezeptal, jak proběhla bitva. Ani to vlastně nechtěl vědět. Doslechl se, že skončila mnohem rychleji, než všichni očekávali – po Valentýnově smrti se démoni, které přivolal, rozprchli do noci, jako když slunce rozptýlí mlhu. To však neznamenalo, že by se boj obešel bez obětí. Za těch posledních pár dní v Alicante nepohřbívali jen Valentýna.

„A Clary nebyla – nepřišla –“

„Nepřišla na pohřeb? Ne. Nechtěla.“ Jace cítil, jak ho Luke koutkem oka pozoruje. „Ty ses s ní neviděl? Od té doby, co –“

„Ne, od té noci u jezera ne,“ odpověděl Jace. „Teprve dnes mě pustili z nemocnice, a to jsem musel jít rovnou sem.“

„Nemusel jsi,“ namítl Luke. „Mohl ses tomu vyhnout.“

„Chtěl jsem tu být,“ přiznal Jace. „Ať už to o mně vypovídá cokoli.“

„Pohřby jsou pro živé lidi, Jaci, ne pro mrtvé. Valentýn byl tvým otcem spíš než Claryiným, i když tě s ním nepojila společná krev. To ty se s ním musíš rozloučit. To tobě bude chybět.“

411

„Myslel jsem si, že nemám nárok na to, aby mi chyběl.“

„Stephena Herondalea jsi nikdy nepoznal,“ připomněl mu Luke.

„A k Robertovi Lightwoodovi ses dostal, když už jsi skoro nebyl dítě. To Valentýn byl ten otec, se kterým jsi strávil dětství. Měl by ti chybět.“

„Pořád musím myslet na Hodge,“ svěřil se Lukovi Jace. „Nahoře v Gardu jsem se ho ptal, proč mi nikdy neřekl, co jsem zač – tehdy jsem si ještě myslel, že jsem napůl démon. A on pořád jen opakoval, že si tím nebyl jistý. Myslel jsem si, že lže. Ale teď si spíš myslím, že mluvil pravdu. Byl to jeden z mála lidí, kteří se kdy dozvěděli, že dítě Herondaleových přežilo. Když jsem se objevil v Institutu, neměl ani tušení, který z Valentýnových synů vlastně jsem. Jestli ten pravý, nebo ten adoptovaný. Mohl jsem být kterýkoli z nich. Buď démon, nebo anděl. A já si myslím, že to vlastně nikdy nezjistil, tedy dokud neuviděl Jonathana u Gardu. Až tehdy mu to došlo. Celé ty roky se prostě snažil vychovat mě co nejlépe, dokud se znovu neobjevil Valentýn. K tomu byla zapotřebí dost silná víra, nemyslíte?“

„Ano,“ přitakal Luke. „To určitě.“

„Hodge říkal, že si myslel, že by možná mohla výchova všechno změnit, bez ohledu na to, jakou krev mám v sobě. A já se nemůžu zbavit představy, že možná kdybych zůstal s Valentýnem, kdyby mě neposlal k Lightwoodovým, třeba bych nebyl o nic lepší než Jonathan. Možná bych byl úplně jako on.“

„A záleží na tom?“ zeptal se Luke. „Jsi teď tím, kým jsi, z mnoha důvodů. A jestli chceš znát můj názor, myslím si, že tě Valentýn poslal k Lightwoodovým právě proto, že věděl, že to tak pro tebe bude nejlepší. Možná k tomu měl i jiné důvody. Ale nemůžeš popřít, že tě poslal k lidem, o kterých věděl, že tě budou mít rádi a vychovají tě s láskou. A tohle je možná jedna z mála věcí, které kdy udělal pro někoho jiného.“ Poplácal Jace po rameni tak otcovsky, že to Jace málem rozesmálo. „Být tebou, tak bych na tohle nezapomínal.“

Clary stála u okna v Isabelině pokoji a pozorovala šmouhy dýmu na obloze nad Alicante. Ta se tak podobala sklu, po němž někdo přejel špinavou rukou. Věděla, že dnes má být v nekropoli za branami města spálena Valentýnova mrtvola, mrtvola jejího otce.

„Doufám, že víš o tý oslavě, co se koná dneska večer.“ Clary se otočila. Za ní stála Isabela a přidržovala si podél těla dvoje šaty, jedny modré a jedny ocelově šedé. „Co myslíš, který si mám vzít na sebe?“

Clary si pomyslela, že pro Isabelu bude oblečení vždy tou nejlepší terapií. „Ty modrý.“

Isabela položila šaty na postel. „A co si vezmeš ty? Půjdeš tam, ne?“

Clary pomyslela na stříbrné šaty na samém dně Amatisiny truhly, na ty z krásné lehounké látky. Jenže Amatis by jí je nejspíš nikdy nepůjčila.

„Já nevím,“ řekla. „Asi si vezmu džíny a ten zelenej kabát.“

„Nuda,“ prohlásila Isabela. Vrhla rychlý pohled na Aline, která seděla v křesle vedle postele a četla si. „Co myslíš ty?“

„Já si myslím, že bys měla Clary nechat, ať si obleče, co chce.“ Aline ani nezvedla oči od knihy. „A kromě toho, stejně se nemá kvůli komu fintit.“

„Přece kvůli Jaceovi,“ připomněla jí Isabela, jako by to bylo něco samozřejmého. „Nebo by aspoň měla.“

Aline zvedla zrak, zmateně zamrkala a pak se usmála. „Aha, to je pravda. Pořád na to zapomínám. Musí to být divný pocit, ne? Když teď víš, že není tvůj bratr…“

„Ne,“ řekla Clary rozhodně. „Divný bylo to, když jsem si myslela, že můj bratr je. Tohle mi připadá… správný.“ Podívala se k oknu. „I když od té doby, kdy jsem se to dozvěděla, jsem ho vlastně pořádně neviděla. Ne, co jsme v Alicante.“

„To je zvláštní,“ poznamenala Aline.

„Není to zvláštní,“ vložila se do toho Isabela a vrhla na Aline významný pohled, kterého si však Aline zřejmě nevšimla. „Byl přece v nemocnici. Pustili ho až dneska ráno.“

„A on za tebou hned nepřišel?“ zeptala se Aline Clary.

„Nemohl,“ řekla Clary. „Musel jít na Valentýnův pohřeb. To si přece nemohl nechat ujít.“

„Možná,“ usoudila Aline vesele. „Nebo o tebe možná už trochu ztratil zájem. Víš, když už to teď není zakázané. Někteří lidé touží jen po tom, co nemůžou mít.“

413

„Jace ne,“ vyhrkla Isabela. „Jace takovej není.“

Aline vstala a hodila knihu na postel. „Měla bych se začít oblékat. Takže se uvidíme večer?“ S těmi slovy vyšla z pokoje a něco si přitom broukala.

Isabela se za ní dívala a vrtěla přitom hlavou. „Myslíš, že tě nemá ráda?“ zeptala se. „Myslíš, že žárlí? Ale přišlo mi, že o Jace nemá zájem.“

„Cha!“ uchechtla se Clary. „Ne, o Jace zájem nemá. Řekla bych, že prostě patří k tomu druhu lidí, kteří vždycky hned řeknou to, co jim přijde na jazyk, a ani se nad tím nezamýšlí. A kdo ví, třeba má pravdu.“

Isabela si vytáhla z vlasů sponku a rozpustila si je na ramena. Přešla pokojem a postavila se k oknu vedle Clary. Nebe za démoními věžemi teď bylo zcela čisté, dým už se rozptýlil. „A ty si myslíš, že má?“

„Já nevím. Budu se muset zeptat Jace. Nejspíš se uvidíme na tom večírku. Na té oslavě vítězství, nebo co to má vlastně být.“ Zvedla zrak k Isabele. „Nevíš, jak to bude probíhat?“

„Určitě tam bude průvod,“ řekla Isabela, „a pravděpodobně taky ohňostroj. Hudba, tanec, hry a tak. Prostě jako pouliční průvod v New Yorku.“ S tesklivým výrazem se zadívala z okna. „Maxovi by se to moc líbilo.“

Clary natáhla ruku a pohladila Isabelu po vlasech, přesně jako by pohladila svoji sestru, kdyby nějakou měla. „Já vím.“

Jace musel na dveře starého domu na břehu kanálu zaklepat dvakrát, než konečně uslyšel ozvěnu rychlých kroků. Srdce mu poskočilo a pak se znovu uklidnilo, když se dveře otevřely a na prahu se objevila překvapeně se tvářící Amatis Herondaleová. Vypadala, že už se připravuje na oslavu. Na sobě měla dlouhé šaty v barvě holubicí šedi a světlé kovové náušnice, které zdůrazňovaly stříbrné pramínky v jejích šedivějících vlasech. „Ano?“

„Clary,“ vyhrkl a pak se zarazil, protože si nebyl tak docela jistý, co má říci. Kam se poděla jeho výřečnost? Tu měl přece vždy po ruce, dokonce i ve chvílích, kdy už mu nezbývalo nic jiného. Teď měl ale pocit, jako by měl v hlavě díru, jíž se všechna ta chytrá a

pohotová slova vylila ven, takže zůstal zcela prázdný „Chtěl jsem se zeptat, jestli je tu Clary. Rád bych s ní mluvil.“

Amatis zavrtěla hlavou. Udivený výraz jí už z tváře zmizel a ona teď na Jace upírala tak pátravý pohled, až z toho znervózněl. „Není tady. Myslím, že šla k Lightwoodovým.“

„Aha.“ Samotného ho překvapilo, jak ho její odpověď zklamala.

„Omlouvám se, že jsem vás rušil.“

„Vůbec se neomlouvej. Vlastně jsem ráda, že tu jsi,“ řekla chvatně. „Chtěla jsem si s tebou o něčem promluvit. Jen pojď dál. Hned se vrátím.“

Zmizela v chodbě a Jace vkročil do domu. Přemýšlel, o čem by s ním Amatis u všech všudy mohla chtít mluvit. Možná se Clary rozhodla, že už s ním nechce mít nic společného, a poprosila ji, aby mu předala vzkaz.

Amatis se za malou chvíli vrátila. V rukou držela něco, co k Jaceově úlevě vůbec nevypadalo jako vzkaz, spíše jako malá kovová skříňka. Byla krásně zdobená a na víku měla vyrytý obrázek ptáků.

„Jaci,“ začala Amatis. „Luke mi říkal, že jsi Stephenův – že tvůj otec byl Stephen Herondale. Pověděl mi všechno, co se stalo.“

Jace přikývl. Necítil se povinován k žádné obsáhlejší odpovědi. Novinky se tu šířily pomalu a jemu to tak vyhovovalo. Jen doufal, že se stihne vrátit do New Yorku, než se to dozvědí všichni obyvatelé Idrisu a on bude neustále vystaven jejich zvědavým pohledům.

„Víš, byla jsem za Stephena vdaná ještě před tvou matkou,“ pokračovala Amatis přiškrceným hlasem, jako by ji ta slova bolela. Jace na ni zíral – takže tu šlo o jeho matku? Zazlívá mu snad Amatis, že v ní vyvolává zlé vzpomínky na ženu, která zemřela dřív, než se vůbec narodil? „Ze všech lidí, kteří jsou dnes naživu, jsem tvého otce znala pravděpodobně nejlépe.“

„Ano,“ přikývl Jace a zatoužil být někde jinde. „To je nejspíš pravda.“

„Já vím, že k němu teď nejspíš chováš dost smíšené pocity,“ řekla, což ho dost překvapilo, a to hlavně tím, že to byla pravda.

„Nikdy jsi ho nepoznal a on nebyl tím, kdo tě vychoval, ale vypadáš přesně jako on – i když oči po něm nemáš. Možná je to hloupost, teď tě tím zatěžovat. Možná o Stephenovi nic vědět nechceš. Ale pravda

415

je, že to byl tvůj otec, a kdyby tě znal –“ Natáhla k němu ruce se skříňkou tak prudce, že málem o krok ustoupil. „Tady je pár jeho věcí, které jsem za ta léta nashromáždila. Dopisy od něj, fotografie, rodinný rodokmen. Jeho runový kámen. Možná tě teď nenapadají žádné otázky, ale jednou k tomu třeba dojde. A pak – pak budeš mít aspoň tohle.“ Stála zcela bez hnutí a podávala mu skříňku, jako by to byl drahocenný poklad. Jace si ji od ní beze slova vzal. Byla těžká a její kovový povrch ho studil do rukou.

„Díky,“ řekl. Na víc se nezmohl. Chvíli váhal a pak pokračoval:

„Je tu ještě jedna věc. Chtěl bych se vás na něco zeptat.“

„Ano?“

„Jestli byl Stephen můj otec, pak byla inkvizitorka – Imogena – moje babička.“

„Byla to…“ Amatis se na chvíli odmlčela. „Velmi tvrdohlavá žena. Ale ano, byla to tvá babička.“

„Zachránila mi život,“ vysvětlil Jace. „Nejdřív se ovšem hodně dlouho chovala, jako by mě nesnášela do morku kostí. Ale pak uviděla tohle.“ Odhrnul si límec košile a ukázal Amatis bílou jizvu ve tvaru hvězdy, kterou měl na rameni. „A zachránila mi život. Netušíte, co by pro ni mohla ta jizva znamenat?“

Amatisiny oči se rozšířily. „A vůbec si nepamatuješ, jak jsi k té jizvě přišel, že?“

Jace zavrtěl hlavou. „Valentýn mi řekl, že jsem se ještě jako malé dítě poranil. Ale teď… už mu asi nevěřím.“

„Není to žádná jizva. Je to mateřské znamínko. V rodině se o něm traduje taková legenda. Jednoho z prvních Herondaleů, který se stal lovcem stínů, prý ve snu navštívil anděl. Dotkl se jeho ramene, a když se ten muž ráno probudil, měl na něm tohle znamínko. Stejně jako všichni jeho potomci.“ Pokrčila rameny. „Nevím, jestli je na tom příběhu něco pravdy, ale všichni Herondaleové to znamínko mají. I tvůj otec je měl, přesně tady.“ Ukázala si kousek pod pravé rameno. „Prý to znamená, že ses setkal s andělem. Že jsi požehnaný. Když Imogena to znamínko uviděla, nejspíš jí došlo, kdo doopravdy jsi.“

Jace na Amatis upřeně zíral, vůbec ji však neviděl. Před očima měl tu noc na lodi, vlhkou černou palubu a inkvizitorku umírající u

jeho nohou. „Něco mi řekla, když umírala,“ vzpomněl si. „Řekla mi:

‚Tvůj otec by byl na tebe pyšný‘. Tehdy jsem si myslel, že je to od ní jenom další jízlivá poznámka. Myslel jsem si, že mluví o Valentýnovi…“

Amatis zavrtěla hlavou. „Mluvila o Stephenovi,“ řekla laskavě.

„A měla pravdu. Byl by na tebe pyšný.“

Clary otevřela dveře Amatisina domu a vstoupila dovnitř. Napadlo ji, jak rychle si na ten dům zvykla. Už nemusela dlouze přemýšlet, jak se jde ke vchodovým dveřím, ani se pozastavovat nad tím, že se klika při každém stisknutí trochu zadrhává. I odraz slunce na hladině kanálu jí připadal známý, stejně jako výhled z okna na Alicante. Téměř by si dokázala představit, že by tu žila pořád, že by se tato země stala jejím domovem. Zamyslela se, po čem z New Yorku by se jí začalo stýskat nejdříve. Po čínském jídle? Po filmech? Po obchodech s komiksy?

Chystala se zamířit po schodech nahoru, vtom však z obývacího pokoje zaslechla hlas své matky – rázný a mírně znepokojený. Ale co by teď mohlo Jocelyn rozčílit? Všechno už je přece v pořádku, ne? Clary se bez přemýšlení opřela zády o stěnu vedle dveří do obývacího pokoje a zaposlouchala se.

„Jak to myslíš, že tu zůstaneš?“ ptala se zrovna Jocelyn. „Chceš tím říct, že se vůbec nevrátíš do New Yorku?“

„Dostal jsem nabídku, abych zůstal v Alicante a zastupoval vlkodlaky v Radě,“ odpověděl Luke. „Slíbil jsem, že se do večera rozhodnu.“

„Copak to nemůže dělat někdo jiný? Vůdce některé smečky odsud z Idrisu?“

„Z vůdců všech smeček jsem jediný, kdo byl kdysi lovcem stínů. Právě proto si mě vybrali.“ Povzdechl si. „To já jsem tohle všechno uvedl do chodu, Jocelyn. Měl bych tu zůstat a na všechno dohlédnout.“

Rozhostilo se krátké ticho. „Jestli jsi o tom přesvědčený, tak bys tu měl samozřejmě zůstat,“ řekla nakonec Jocelyn, moc jistě to ale neznělo.

417

„Budu muset prodat knihkupectví. A ještě se postarat o pár věcí.“ Luke mluvil trochu netrpělivě. „Takže doopravdy se budu stěhovat až za nějakou dobu.“

„Můžu se o to postarat za tebe. Po tom všem, co jsi udělal…“ Zdálo se, že Jocelyn nemá dost energie na to, aby si v hlase udržela veselý tón. Větu nedokončila a nastalo ticho, které se táhlo tak dlouho, že už se Clary chystala odkašlat si a vstoupit do místnosti, aby jim dala najevo, že se vrátila.

Vzápětí však začala být ráda, že to neudělala. „Podívej,“ řekl Luke. „Tohle jsem ti chtěl povědět už dávno, ale neudělal jsem to. Věděl jsem, že by na tom stejně nezáleželo, ani kdybych to řekl, protože jsem to, co jsem. Nikdy jsi nechtěla, abych se stal součástí Claryina života. Ale ona teď všechno ví, takže už na tom asi nesejde a klidně se ti s tím můžu svěřit. Miluju tě, Jocelyn. Už dvacet let.“ Odmlčel se. Clary nastražila uši, aby slyšela matčinu odpověď, Jocelyn však neřekla ani slovo. Nakonec se znovu ozval Lukův unavený hlas. „Musím se vrátit a oznámit radě, že tu zůstanu. O tomhle už nikdy nemusíme mluvit. Jen se teď cítím volněji, když jsem ti to po všech těch letech řekl.“

Clary se přitiskla zády ke zdi právě ve chvíli, kdy Luke se sklopenou hlavou vyrazil z obývacího pokoje. Prošel kolem ní, aniž si všiml, že tam Clary stojí, a trhnutím otevřel dveře do domu. Chvíli tam jen tak stál a prázdně zíral do odlesku slunce na hladině kanálu. A pak byl náhle pryč a dveře se za ním hlasitě zabouchly.

Clary zůstala přilepená na svém místě, zády ke zdi. Bylo jí nesmírně líto Luka, ale také Jocelyn. Vypadalo to, že její matka Luka nemiluje a nejspíš ani nikdy nebude. Bylo to podobné jako mezi Clary a Simonem, tedy kromě toho, že z Luka a její matky už se nejspíš nikdy nestanou přátelé. Rozhodně ne, pokud Luke zůstane v Idrisu. V očích ji začaly pálit slzy. Už se chystala otočit a vejít do obývacího pokoje, najednou však zaslechla, jak se otvírají dveře od kuchyně, a vzápětí promluvil nějaký další hlas. Zněl unaveně a trochu odevzdaně. Amatis.

„Omlouvám se, že jsem vás poslouchala, ale jsem ráda, že tu zůstane,“ řekla Lukova sestra. „A nejen proto, že tu bude se mnou, ale i proto, že tak pro něj bude snazší se přes to přenést.“

Jocelyn se začala bránit. „Amatis…“

„Už to trvá moc dlouho, Jocelyn,“ nenechala ji domluvit Amatis.

„Jestli ho nemiluješ, měla bys ho nechat jít.“

Jocelyn mlčela. Clary si přála vidět své matce do obličeje – vypadala smutně? Rozzlobeně? Odevzdaně?

Amatis si trochu povzdechla. „Ledaže… bys ho přece jen milovala.“

„Amatis, já –“

„Ty ho miluješ! Miluješ ho!“ Bylo slyšet nějaké plácání, jako by Amatis radostí zatleskala. „Já jsem to tušila! Celou dobu jsem to věděla!“

„Ale na tom nezáleží,“ řekla unaveně Jocelyn. „Nebylo by to vůči Lukovi fér.“

„Tak tohle nechci slyšet.“ Trochu to zašustilo a Jocelyn tiše vyjekla na znamení protestu. Clary předpokládala, že Amatis nejspíš její matku chytila za ruce. „Jestli ho miluješ, musíš okamžitě jít a říct mu to. Hned teď, ještě než oznámí Radě, že tu zůstane.“

„Ale vlkodlaci chtějí, aby jim dělal zástupce v Radě! A on chce –“

„Lucián nechce nic jiného než tebe,“ prohlásila Amatis rozhodně.

„Tebe a Clary. Po ničem jiném nikdy netoužil. A teď jdi.“

Než se Clary vůbec stihla pohnout, Jocelyn vběhla do chodby. Zamířila ke dveřím – a všimla si Clary, která se tiskla ke stěně. Jocelyn se zastavila a překvapeně otevřela ústa.

„Clary!“ Znělo to, jako by se pokoušela vnutit svému hlasu veselý a radostný tón, její snaha se však zcela minula účinkem.

„Nevěděla jsem, že už ses vrátila.“

Clary se odlepila od stěny, vzala za kliku a otevřela dveře dokořán. Chodbu zalily jasné sluneční paprsky. Jocelyn se dívala na svoji dceru a mhouřila oči proti oslepujícímu světlu.

„Jestli se hned teď nerozběhneš za Lukem,“ sdělila jí Clary a snažila se přitom velmi zřetelně artikulovat, „tak tě osobně přerazím.“

Jocelyn se chvíli tvářila udiveně. Pak se usmála. „No,“ řekla,

„když je to tedy takhle…“

O pár vteřin později už byla pryč a běžela podél kanálu k Síni Dohod. Clary za sebou zavřela dveře a opřela se o ně.

419

Z obývacího pokoje vyšla Amatis a rychle se protáhla kolem Clary. Opřela se o okenní parapet a úzkostlivě vyhlédla ven. „Myslíš, že Luka dožene, ještě než dorazí do Síně?“

„Máma strávila celej život tím, že mě někde naháněla,“ řekla Clary. „Umí být fakt rychlá.“

Amatis se na ni podívala a usmála se. „Mimochodem, abych nezapomněla,“ řekla. „Přišel tě sem navštívit Jace. Zdá se mi, že doufá, že tě večer uvidí na oslavě.“

„Vážně?“ zeptala se Clary zamyšleně. Taky mě mohl požádat, abych tam šla s ním. Kdo nic nevsadí, nic nezíská. „Amatis,“ oslovila Lukovu sestru, která se odvrátila od okna a zvědavě se na ni zadívala.

„Ano?“

„Můžu si půjčit ty stříbrné šaty, co máte v truhle?“ zeptala se Clary.

Když Clary kráčela městem zpět k domu Lightwoodových, ulice už se začínaly plnit lidmi. Stmívalo se a začínaly se rozsvěcet lucerny, z nichž se do vzduchu rozlévala bledá záře. Z košů připevněných na zdech visely trsy povědomých bílých květů, které vydávaly pronikavou kořeněnou vůni. Na dveřích, které míjela, zářily tmavě zlaté ohnivé runy. Všechny k ní jásavě promlouvaly o vítězství.

V ulicích se hemžily zástupy lovců stínů. Nikdo z nich si dnes neoblékl zbroj a škála oděvů, které měli na sobě, byla velmi rozmanitá – sahala od zcela moderních šatů až po modely hraničící s historickými kostýmy. Noc byla neobvykle teplá, takže se na ulici objevilo jen pár kabátů, zato tu však byla spousta žen oděných v něčem, co Clary připadalo jako plesové róby s nabíranými sukněmi, které sahaly až k zemi. Když zahnula do ulice, v níž bydleli Lightwoodovi, přes silnici před ní přešla štíhlá tmavá postava a Clary si uvědomila, že je to Rafael. Vedl se za ruku s vysokou tmavovlasou ženou v červených koktejlkách. Ohlédl se přes rameno a věnoval Clary úsměv, z něhož jí trochu naskočila husí kůže. Zapřemýšlela, zda v sobě podsvěťané opravdu nemají něco cizího – něco cizího a

děsivého. I když možná ne všechno, co nahání strach, musí být nutně špatné.

Přesto však měla o Rafaelovi jisté pochyby. Dveře do domu Lightoodových byly otevřené a někteří členové rodiny už stáli venku na chodníku. Byli tam Marysa a Robert Lightwoodovi, kteří si povídali se dvěma dalšími dospělými. Když se otočili, Clary si trochu překvapeně všimla, že jsou to Penhallowovi, Alinini rodiče. Marysa se na ni přes jejich rameno usmála. V tmavě modrém hedvábném kostýmku a s vlasy staženými z přísného obličeje širokou stříbrnou stuhou vypadala velmi elegantně. Podobala se Isabele – tak moc, že měla Clary chuť natáhnout ruku a položit jí ji na rameno. Marysa se však pořád zdála být smutná, dokonce i když se usmívala, a Clary si pomyslela: Vzpomíná na Maxe, stejně jako předtím Isabela, a říká si, jak moc by se mu tohle všechno líbilo.

„Clary!“ Isabela sbíhala schody přede dveřmi a havraní vlasy za ní vlály. Na sobě měla něco úplně jiného, než co předtím ukazovala Clary, totiž úchvatné šaty ze zlatého saténu, které její tělo obepínaly těsně jako zavřené okvětní plátky. Nohy měla obuté do sandálů s jehlovými podpatky. Při pohledu na ně si Clary vzpomněla na to, co jednou Isabela prohlásila o své lásce k vysokým podpatkům, a v duchu se pousmála. „Vypadáš naprosto fantasticky.“

„Díky.“ Clary si rozpačitě popotáhla za látku stříbrných šatů, lehkou jako pavučinka. Byl to pravděpodobně nejsvůdnější kus oděvu, který kdy na sobě měla. Šaty jí odhalovaly ramena, a pokaždé když ucítila, jak ji na holé kůži lechtají vlasy, musela v sobě potlačit nutkání vrhnout se po nejbližším svetru nebo mikině, do kterých by se mohla zachumlat. „Ty taky.“

Isabela se sehnula a pošeptala jí do ucha: „Jace tady není.“ Clary se od ní odtáhla. „A kde teda –?“

„Alek si myslí, že možná bude na náměstí, tam, kde se chystá ohňostroj. Promiň – vůbec netuším, co se to s ním děje.“

Clary pokrčila rameny a pokusila se tak zamaskovat své zklamání. „To je dobrý.“

Za Isabelou se z domu vyhrnuli Alek s Aline – Aline měla na sobě výrazné červené šaty kontrastujícími s jejími vlasy, které se nyní zdály být až neuvěřitelně černé. Alek se oblékl stejně jako

421

obvykle – do svetru a tmavých kalhot, i když mu Clary musela přiznat, že ve svetru nebyly žádné příliš očividné díry. Usmál se na ni a ona si s překvapením uvědomila, že Alek teď přece jen vypadá jinak, tak trochu lehčeji, jako by mu někdo z ramen sejmul těžké závaží.

„Nikdy jsem ještě nebyla na oslavě, které by se účastnili i podsvěťané,“ poznamenala Aline a nervózně se zadívala na ulici, kde právě stála víla s dlouhými vlasy, v nichž měla zapletené květiny – vlastně ne, uvědomila si Clary, ta dívka měla květiny místo vlasů, visely jí z hlavy na tenkých zelených úponcích. Víla postupně otrhávala bílé květy z jednoho ze zavěšených košů, každý pozorně prozkoumala a poté snědla.

„Bude se ti to líbit,“ ujistila ji Isabela. „Podsvěťani vědí, jak se bavit.“ Zamávala na rozloučenou rodičům a pak se už všichni čtyři vydali směrem k náměstí. Clary stále ještě bojovala s touhou zkřížit si paže na prsou a zakrýt si tak horní půlku těla. Šaty jí vířily kolem nohou jako dým unášený větrem. Vzpomněla si na kouř, který se toho rána vznášel nad Alicante, a otřásla se.

„Ahoj!“ zvolala Isabela, a když Clary zvedla hlavu, zjistila, že k nim ulicí přichází Simon s Maiou. Skoro celý den Simona neviděla, ráno totiž odešel do Síně, aby mohl sledovat předběžné shromáždění Spolku, protože tvrdil, že ho zajímá, kdo bude vybrán jako zástupce upírů v Radě. Clary si nedokázala představit, že by si Maia vzala na sebe něco tak ženského jako plesové šaty, a také že ne – pro dnešní příležitost si oblékla bokové maskáčové kalhoty a černé tričko s nápisem VYBER SI ZBRAŇ, pod kterým byl obrázek kostek. Bylo to tričko pro hráče počítačových her a Clary se zamyslela nad tím, zda se Maia opravdu zajímá o hraní, nebo chce jen zapůsobit na Simona. Pokud byla pravdivá druhá možnost, Maia se rozhodně ve výběru trička neminula. „Jdete na Andělské náměstí?“

Maia se Simonem přisvědčili, takže se teď k Síni ubírali všichni společně. Simon trochu zpomalil, aby mohl jít vedle Clary, která průvod uzavírala. Chvíli ani jeden z nich nepromluvil. Clary se těšila ze Simonovy blízkosti – byl to první člověk, kterého chtěla vidět poté, co se vrátila do Alicante. Pevně ho tehdy objala, plná úlevy, že je Simon naživu, a dotkla se znamení na jeho čele.

„Takže tě to zachránilo?“ zeptala se, zoufale totiž potřebovala slyšet, že to, co udělala, nebylo zcela zbytečné.

„Zachránilo,“ odpověděl stručně.

„Přála bych si, abych tě toho znamení mohla nějak zbavit,“ řekla.

„Kdybych aspoň věděla, co všechno ti to může způsobit…“

Vzal ji za zápěstí a jemně si ji přitáhl k sobě. „Počkáme a uvidíme,“ řekl.

Od té doby ho pečlivě sledovala, musela ale připustit, že se nezdá, že by na něj mělo znamení nějaký viditelný vliv. Vypadal stejně jako předtím. Prostě jako Simon. Jen si začal jinak česat vlasy, aby si znamení na čele zakryl. Kdyby člověk nevěděl, že je tam má, ani by si toho nevšiml.

„Jaký bylo to shromáždění?“ zeptala se Clary nyní a rychle ho přejela pohledem od hlavy až k patě, aby zjistila, jestli si vzal na oslavu sváteční šaty. Nic takového neudělal, jen těžko mu to však mohla mít za zlé – stejně neměl v Alicante na oblečení nic jiného než džíny a tričko. „Koho teda vybrali?“

„Ne Rafaela,“ odpověděl Simon a zdálo se, že ho ta zpráva potěšila. „Jinýho upíra. Měl takový okázalý jméno. Jako Rulík nebo tak nějak.“

„Víš, že se mě ptali, jestli bych nechtěla nakreslit znak nové Rady?“ zeptala se Clary. „Je to velká pocta. Slíbila jsem, že to udělám. Uprostřed bude runa staré Rady a kolem ní symboly všech čtyř ras podsvěťanů. Měsíc pro vlkodlaky a říkala jsem si, že pro víly by tam mohl být čtyřlístek. Pro čaroděje kniha kouzel. Ale nenapadá mě žádnej symbol pro upíry.“

„Co třeba špičák?“ navrhl Simon. „Klidně s pár kapkama krve.“ Vycenil zuby.

„Díky,“ odsekla Clary. „Vážně jsi mi pomohl.“

„Jsem rád, že ti to nabídli,“ pokračoval Simon, tentokrát vážnějším tónem. „Zasloužíš si to. Vlastně bys za to, co jsi udělala, měla dostat medaili. Za tu runu spojení a vůbec za všechno.“

Clary pokrčila rameny. „Já nevím. Koneckonců, ta bitva pak stejně trvala jenom deset minut. Takže jsem tou runou zase tolik nepomohla.“

423

„Já jsem v té bitvě byl, Clary,“ připomněl jí Simon. „Možná to trvalo jenom deset minut, ale bylo to nejhorších deset minut v mým životě. Vlastně se mi o tom ani nechce mluvit. Ale řeknu ti, že i za těch deset minut by padlo mnohem víc obětí, kdybys nevytvořila tu runu. A kromě toho, nejde tady jenom o tu bitvu. Kdybys neudělala to, co jsi udělala, nevznikla by nová Rada. Lovci stínů a podsvěťani by se pořád ještě nenáviděli, místo toho, aby teď šli společně na večírek.“

Clary cítila, jak se jí stáhlo hrdlo, a raději jen zírala přímo před sebe a snažila se potlačit slzy, které se jí draly do očí. „Díky, Simone.“ Pak se zarazila, i když na tak krátkou dobu, že by si toho většina lidí ani nevšimla. Simon však ano.

„Co se děje?“ zeptal se jí.

„Jenom jsem přemýšlela, jak to všechno bude, až se vrátíme domů,“ odpověděla. „Já vím, že se Krasomil postaral o tvoji mámu, aby nezačala šílet, že jsi zmizel… Ale co škola? Spoustu jsme toho už propásli. A já ani nevím…“

„Ale ty se přece do školy nevrátíš,“ přerušil ji tiše Simon.

„Myslíš si, že to nevím? Jsi teď lovkyně stínů. Dokončíš svoje vzdělání v Institutu.“

„Ale co ty? Ty jsi upír. To se chceš prostě vrátit na střední?“

„Jo,“ přitakal k jejímu překvapení Simon. „Chci. Chci žít normální život, nebo aspoň co nejnormálnější. Chci chodit na střední a pak na vysokou a tak.“

Stiskla mu ruku. „Jestli to tak chceš, tak bys to měl mít.“ Usmála se na něj. „Ale je ti doufám jasný, že z toho bude pěknej poprask, až se objevíš ve škole.“

„Poprask? A proč?“

„Protože jsi teď mnohem víc sexy, než jak tě viděli naposledy.“ Pokrčila rameny. „Je to pravda. Musí to být tím, že jsi upír.“

Simon se tvářil zmateně. „Jsem teď víc sexy?“

„Jasně že jo. Jenom se podívej na támhlety dvě. Jsou z tebe úplně paf.“ Ukázala kousek dopředu, kde vedle sebe kráčely Isabela s Maiou a povídaly si s hlavami blízko u sebe.

Simon se zadíval na dvě dívky před sebou. Clary by přísahala, že se začervenal. „Fakticky? Občas se slezou někde v koutě, něco si šuškají a zírají na mě. Nemám nejmenší tušení, co to má znamenat.“

„To se vsadím, že nemáš.“ Clary se na něj zazubila. „Ty chudáčku, o tvoji lásku tady soupeří dvě nádherný holky. Máš to fakt hrozně těžký.“

„No tak jo. Tak mi teda řekni, kterou si mám vybrat.“

„Na to zapomeň. Tohle už je jenom na tobě.“ Znovu ztišila hlas.

„Tak hele, choď si, s kým chceš. Já tě vždycky podpořím. Podporovat, to já umím. Podpora je moje druhý jméno.“

„Tak proto jsi mi svoje druhý jméno nikdy nechtěla říct. Čekal jsem, že to bude něco podobně trapnýho.“

Clary jeho poznámku ignorovala. „Ale slib mi jednu věc, jo? Já vím, jak to mezi holkama chodí. Vím, jak většina z nich nesnáší, když má jejich kluk dobrou kamarádku. Takže mi prosím tě slib, že mě totálně nevymažeš ze svýho života. Že se pořád budeme moct jednou za čas vidět.“

„Jednou za čas?“ Simon zavrtěl hlavou. „Clary, tobě přeskočilo.“ Sevřelo se jí srdce. „Chceš tím říct…“

„Chci tím říct, že bych nikdy nechodil s holkou, která by po mně chtěla, abych tě vymazal ze svýho života. O něčem takovým bych s ní vůbec nediskutoval. Chceš kousek tohohle frajera?“ Ukázal sám na sebe. „Tak v tom případě budeš muset skousnout i moji nejlepší kamarádku. Nikdy bych tě od sebe neodříznul, Clary, stejně jako bych si nikdy neuříznul pravou ruku a nedal ji někomu jako dárek na svatýho Valentýna.“

„Fujtajbl,“ ušklíbla se Clary. „Bylo tohle přirovnání vážně nutný?“

Simon se široce usmál. „Bylo.“

Andělské náměstí téměř nebylo k poznání. Na vzdálenějším konci prostranství bíle zářila Síň Dohod, zčásti zakrytá hustým lesíkem vzrostlých stromů, které náhle vyrašily uprostřed náměstí. Zcela zjevně byly výplodem kouzel – i když Clary se při vzpomínce na Krasomilovu schopnost jako mrknutím oka přenášet přes Manhattan nábytek a kelímky s kávou zamyslela nad tím, že je ten

425

lesík možná jen přesazený na jiné místo. Stromy se mohly výškou téměř srovnávat s démoními věžemi. Kolem stříbrných kmenů měly omotány stuhy a v šumících zelených větvích se třpytila barevná světýlka. Náměstím se linula vůně bílých květin, dýmu a listí. Na jeho okrajích stály stoly a dlouhé lavice, kolem nichž se už shromáždilo několik hloučků lovců stínů i podsvěťanů a všichni pili, smáli se a povídali si. Navzdory všemu tomu smíchu měla oslava trochu posmutnělý ráz – radost se zde mísila se zármutkem.

Krámky kolem náměstí měly otevřené dveře a na dlažbu se z nich vylévala záplava světla. Kolem nich proudily zástupy účastníků oslav, kteří třímali v rukou podnosy s jídlem, vinné sklenice na vysokých nožkách a láhve s různobarevnými nápoji. Simon po očku sledoval, jak kolem něj proskotačil kelp se sklenicí plnou modré tekutiny, a pozvedl jedno obočí.

„Tady to není jako na Krasomilově večírku,“ uklidnila ho Isabela.

„Všechny nápoje by měly být bezpečný.“

„Měly být?“ Aline to zřejmě vystrašilo.

Alek vrhl rychlý pohled k lesíku a v jeho modrých očích se zaleskly odrazy barevných světel. Ve stínu jednoho ze stromů stál Krasomil a povídal si s dívkou v bílých šatech, která měla hřívu světle hnědých vlasů. Když se Krasomil podíval směrem k nim, dívka se otočila a její pohled se na tu dálku, jež je oddělovala, na chvíli setkal s Claryiným. Ta dívka se Clary zdála nějak povědomá, i když nemohla přijít na to, čím to je.

Krasomil vykročil směrem k nim a dívka, se kterou předtím mluvil, vklouzla do stínů mezi stromy a zmizela. Čaroděj měl na sobě úbor viktoriánského gentlemana – dlouhý černý redingot a pod ním fialovou hedvábnou vestu. Z kapsičky u vesty mu vykukoval kapesníček s vyšívaným monogramem K. P.

„Hezká vesta,“ prohodil k němu Alek a usmál se.

„Nechtěl bys taky takovou?“ chytil se jeho poznámky Krasomil.

„Barvu si samozřejmě můžeš vybrat.“

„Ale mě oblečení nijak zvlášť nezajímá,“ bránil se Alek.

„A to se mi na tobě šíleně líbí,“ prohlásil Krasomil, „i když bych na druhou stranu ocenil, kdybys měl například alespoň jeden jediný

značkový oblek. Co ty na to? Co takhle Dolce? Nebo Hugo Boss? Armani?“

Alek začal něco drmolit a Isabela se rozesmála. Krasomil toho chvilkového rozruchu využil k tomu, aby se naklonil ke Clary a zašeptal jí do ucha: „Jdi ke schodišti před Síní Dohod. Upaluj.“

Chtěla se ho zeptat, co tím myslí, čaroděj už se však obrátil zpět k Alekovi a ostatním. A kromě toho, stejně měla pocit, že ve skrytu duše odpověď zná. Před odchodem stiskla Simonovi zápěstí a on se k ní otočil a usmál se. Pak se znovu zabral do hovoru s Maiou.

Vydala se napříč náměstím. Zkrátila si přitom cestu okrajem čarovného lesíku, kde se propletla mezi stíny stromů. Les sahal až skoro před Síň, což byla nejpravděpodobnější příčina toho, proč bylo schodiště zcela prázdné. I když to vlastně nebyla tak úplně pravda. Když se Clary podívala ke dveřím, zpozorovala tmavou, povědomou siluetu, která seděla ve stínu jednoho ze sloupů. Rozbušilo se jí srdce. Jace.

Když stoupala po schodech, musela si podkasat šaty, protože se bála, že si na ně šlápne a roztrhne je. Jak tak kráčela k Jaceovi, který seděl zády opřený o sloup a pozoroval dění na náměstí, téměř si začala přát, aby na sobě měla své běžné oblečení. Jace si oblékl obyčejné lidské šaty – džíny, bílou košili a přes ni tmavou bundu. Napadlo ji, že je to v podstatě poprvé od chvíle, co Jace poznala, kdy u něj nevidí vůbec žádné zbraně.

Začala si připadat až příliš vyfintěně. Zastavila se kousek od něj a chvíli váhala, co mu chce vlastně říci.

Jace zvedl hlavu, jako by její přítomnost vycítil. Všimla si, že má něco položeného na klíně, nějakou stříbrnou skříňku. Vypadal unaveně. Pod očima mu visely tmavé kruhy a zlaté vlasy měl neučesané. Překvapeně vykulil oči. „Clary?“

„A koho jinýho jsi čekal?“

Neusmál se. „Vůbec se sama sobě nepodobáš.“

„Za to můžou ty šaty.“ Nejistě přejela rukama po látce. „Většinou nenosím tak… pěkný věci.“

„Vždycky jsi krásná,“ ujistil ji a ona si vzpomněla na to, jak jí to řekl poprvé, tehdy ve skleníku v Institutu. Ani tenkrát to nevyslovil jako kompliment, spíše jako by to byl nezpochybnitelný fakt stejného

427

druhu, jako že má Clary zrzavé vlasy a ráda kreslí. „Ale vypadáš tak… vzdáleně. Jako bych se tě nesměl dotknout.“

Přišla až k němu a posadila se vedle něj na široký horní schod. Přes látku šatů ji zastudil chladný kámen. Natáhla k němu ruku, která se trochu třásla, i když téměř neznatelně. „Klidně se mě dotýkej,“ řekla. „Jestli chceš.“

Vzal ji za ruku a položil si ji na tvář. Pak jí ji vrátil zpět do klína. Clary se zachvěla, protože si vzpomněla na to, co v Isabelině pokoji poznamenala Aline. Možná o tebe ztratil zájem. Víš, když už to teď není zakázané. Říkal sice, že Clary vypadá vzdáleně, avšak i pohled v jeho očích se zdál být vzdálený jako nějaká odlehlá galaxie.

„Co je v té skříňce?“ zeptala se. Pořád tu hranatou krabičku křečovitě svíral v jedné ruce. Skříňka vypadala draze a byla pokrytá jemnou rytinou s ptáky.

„Stavoval jsem se dnes u Amatis. Hledal jsem tě,“ řekl. „Ale ty jsi tam nebyla. Tak jsem si s Amatis chvilku povídal. Dala mi tohle.“ Ukázal na skříňku. „Patřilo to mému otci.“

Chvíli na něj jen nechápavě zírala. Tohle patřilo Valentýnovi? pomyslela si a vzápětí se v duchu chvatně opravila: Ne, takhle to přece Jace nemyslí. „Aha,“ vydechla. „Vždyť Amatis byla za Stephena Herondalea vdaná.“

„Díval jsem se dovnitř,“ pokračoval. „Četl jsem dopisy a pár stránek z deníku. Říkal jsem si, že když to udělám, možná se s ním začnu cítit nějak spojený. Že na mě z těch stránek třeba něco vyskočí a řekne mi to: Ano, tohle byl tvůj otec. Jenže vůbec nic takového necítím. Jsou to jen kousky papíru. Tahle slova by mohl napsat kdokoli.“

„Jaci,“ oslovila ho něžně.

„A pak je tu ještě něco,“ nenechal se přerušit. „Já už teď vlastně nemám žádné jméno, že? Nejsem Jonathan Christopher – to byl někdo úplně jiný. Jenže právě na tohle jméno jsem zvyklý.“

„A kdo ti vymyslel přezdívku Jace? Ty sám?“

Jace zavrtěl hlavou. „Ne. Valentýn mě vždycky oslovoval Jonathane. A tak mi říkali i po tom, co jsem přišel do Institutu. Víš, já jsem si vlastně nikdy neměl začít myslet, že se jmenuju Jonathan Christopher – to byla jen náhoda. To jméno jsem si přečetl v otcově

deníku, jenže jsem nevěděl, že se v něm nepíše o mně. Nebyly tam zaznamenané moje pokroky, ale Seb… Jonathanovy. Když jsem Maryse poprvé řekl, že je moje druhé jméno Christopher, namluvila si, že už se jí asi matou vzpomínky a že se Michaelův syn druhým jménem taky jmenoval Christopher. Přece jen už od té doby uplynulo deset let. Ale právě tehdy mi začala říkat Jace – jako by mi chtěla dát nové jméno, jméno, které by patřilo k ní a k mému životu v New Yorku. A mně se to líbilo. Jméno Jonathan jsem vlastně nikdy neměl rád.“ Převrátil skříňku dnem vzhůru. „Zajímalo by mě, jestli to Marysa věděla, jestli to nějak uhodla, ale prostě si zakázala o tom přemýšlet. Měla mě ráda… a nechtěla tomu věřit.“

„No a právě proto ji tolik rozrušilo, když vyšlo najevo, že jsi Valentýnův syn,“ připomněla mu Clary. „Vyčítala si, že to měla vědět. A ona to svým způsobem i věděla. Ale komu by se chtělo věřit něčemu takovýmu, když jde o někoho, koho má člověk rád? A Jaci – nakonec měla pravdu. Měla pravdu v tom, kdo doopravdy jsi. A ty přece máš jméno. Jmenuješ se Jace. Tohle jméno jsi nedostal od Valentýna, ale od Marysy. Na tom jméně, stejně jako úplně na všech jménech, je nejdůležitější to, že ti ho dal někdo, kdo tě má rád.“

„Tak dobře, Jace, ale jak dál?“ posteskl si. „Jace Herondale?“

„Ale prosím tě,“ zamítla jeho návrh. „Ty jsi Jace Lightwood. To přece víš.“

Zvedl k ní oči. Jeho husté řasy na ně vrhaly stín, který jim propůjčoval o něco tmavší odstín zlaté barvy. Clary si pomyslela, že teď už Jace vypadá o něco méně vzdáleně, pokud se jí to ovšem nezdálo.

„Možná jsi někdo jinej, než sis myslel,“ pokračovala a ze všech sil doufala, že Jace pochopí, co se mu snaží vysvětlit. „Ale z nikoho se nemůže stát úplně jinej člověk jen tak přes noc. To, že jsi zjistil, že tvůj biologickej otec byl Stephen, neznamená, že ho máš automaticky začít mít rád. To vážně nemusíš. Valentýn nebyl tvůj opravdovej otec, ale ne proto, že jste neměli společnou krev. Nebyl tvůj opravdovej otec, protože se jako tvůj otec nechoval. Nestaral se o tebe. Starali se o tebe Lightwoodovi. To oni jsou tvoje rodina. Stejně jako máma s Lukem jsou zase moje.“ Natáhla ruku a chtěla se dotknout jeho ramene, pak si to ale rozmyslela. „Promiň,“ vyhrkla.

429

„Já ti tady dělám přednášku, a tys sem nejspíš přišel, protože jsi chtěl být sám.“

„Máš pravdu,“ řekl.

Clary se málem zastavilo srdce. „No tak jo. Tak já teda půjdu.“ Když vstávala, zapomněla si podkasat šaty a málem si přišlápla spodní lem.

„Clary!“ Jace rychle položil skříňku na zem a vyskočil. „Clary, počkej. Tak jsem to nemyslel. Nemyslel jsem tím, že jsem chtěl být sám. Chtěl jsem jenom říct, že jsi měla pravdu o Valentýnovi – a o Lightwoodových –“

Otočila se a podívala se na něj. Stál půlkou těla ve stínu a jasná barevná světla večírku na náměstí pod nimi mu na kůži vytvářela zvláštně tvarované skvrnky. Vzpomněla si, jak ho viděla poprvé. Tenkrát se jí zdálo, že vypadá jako lev. Krásný a smrtelně nebezpečný. Nyní už se na něj dívala jinak. Ta tvrdá slupka, kterou se chránil místo brnění, zcela zmizela a on teď místo ní hrdě vystavoval na odiv svá zranění. Dokonce si ani pomocí stély neuzdravil modřiny, které mu lemovaly čelisti a vykukovaly mu nad límcem košile. Stále jí však připadal krásný, dokonce ještě krásnější než předtím, protože teprve teď se zdál být lidský – lidský a úplně skutečný.

„Víš,“ začala pomalu, „Aline říkala, že už jsi o mě možná ztratil zájem. Protože teď už to mezi náma není zakázaný. Teď už se mnou můžeš být, pokud to budeš chtít.“ Zachvěla se ve svých tenkých šatech a objala si rukama lokty. „Je to pravda? Vážně jsi… o mě ztratil zájem?“

„Zájem? Jako bys byla třeba… nějaká knížka nebo nová zpráva? Ne, nemám o tebe zájem. Já –“ Odmlčel se a tápal po správném výrazu, jako by ve tmě nemohl najít vypínač. „Pamatuješ si, co jsem ti předtím řekl? O tom, že mám pocit, jako by bylo to, že jsi moje sestra, nějaký kosmický vtip namířený přímo na mě? Na nás oba?“

„Pamatuju.“

„Nikdy jsem tomu nevěřil,“ řekl. „Tedy svým způsobem jsem tomu věřil – nechal jsem se tou domněnkou dovést až k zoufalství, ale nikdy jsem to tak necítil. Nikdy jsem neměl pocit, že jsi vážně moje sestra. Protože jsem k tobě necítil to, co by měl člověk ke své

sestře cítit. To ale neznamenalo, že bych neměl pocit, že jsi součástí mě samotného. Tohle jsem věděl od samého začátku.“ Když si všiml nechápavého výrazu v jejích očích, přestal mluvit a netrpělivě si odfrkl. „Já vím, říkám to zmateně. Clary, nenáviděl jsem každou vteřinu svého života, kdy jsem si myslel, že jsi má sestra. Nenáviděl jsem každou chvíli, kdy jsem si myslel, že to, co k tobě cítím, znamená, že je se mnou něco špatně. Ale –“

„Ale co?“ Clary se tak prudce rozbušilo srdce, až se jí z toho zatočila hlava.

„Viděl jsem, jaké potěšení působí Valentýnovi to, co k tobě cítím. A co ty cítíš ke mně. Používal to proti nám dvěma jako zbraň. A kvůli tomu jsem ho začal nenávidět. Nenáviděl jsem ho kvůli tomu víc než kvůli čemukoli, co mi kdy udělal. A právě kvůli tomuhle jsem se nakonec obrátil proti němu. Možná jsem takový popud dokonce potřeboval, byly totiž chvíle, kdy jsem vůbec netušil, jestli ho chci následovat, nebo ne. Byla to těžká volba – tak těžká, že na to vážně nerad vzpomínám.“ Mluvil přiškrceným hlasem.

„Jednou jsem se tě ptala, jestli mám na vybranou,“ připomněla mu Clary. „A tys mi řekl, že máme vždycky na vybranou. Vybral sis a rozhodl se postavit se proti Valentýnovi. To byla tvoje konečná volba a teď už vůbec nezáleží na tom, jak těžký to pro tebe bylo. Důležitý je jenom to, že jsi to udělal.“

„Já vím,“ přikývl Jace. „Jenom chci říct, že na moje rozhodnutí jsi měla vliv částečně i ty. Od chvíle, kdy jsem tě poznal, dělám vlastně všechno tak trochu kvůli tobě. Nedokážu se od tebe odpoutat, Clary – ani srdcem, ani krví, ani hlavou, ani ničím jiným. A vlastně ani nechci.“

„Nechceš?“ zašeptala.

Přistoupil o krok blíž. Vpíjel se jí pohledem do tváře, jako by se nedokázal dívat jinam. „Vždycky jsem si myslel, že láska lidi otupuje. A oslabuje. Dělá z nich horší lovce stínů. Milovat znamená ničit. Tomu jsem vážně věřil.“

Kousla se do rtu, avšak ani ona neuhnula pohledem.

„Myslel jsem si, že kdo chce být dobrý bojovník, tomu nesmí na ničem záležet,“ řekl. „Vůbec na ničem, a zejména ne na sobě. Vrhal jsem se do každého nebezpečí, které se mi naskytlo. Stavěl jsem se

431

do cesty démonům. Myslím, že Alek má teď kvůli mně komplex, že je špatný bojovník, a to jen proto, že mu záleží na životě.“ Jace se napjatě usmál. „A pak jsem potkal tebe. Byla jsi civilka. Bezbranná. Nebyla jsi bojovnice, neměla jsi žádný výcvik. Jenže pak jsem viděl, jak moc máš ráda svoji matku a Simona a že bys šla až na kraj světa, abys je zachránila. Vždyť ty ses kvůli Simonovi pustila do upířího hotelu. Něčeho takového by se neodvážili ani lovci stínů s dlouhými léty zkušeností. Láska tě neoslabila, ale dala ti větší sílu, než jakou měl kdokoli, koho jsem do té doby potkal. Uvědomil jsem si, že to já jsem slabý.“

„Ne!“ Jeho slova ji ohromila. „To nejsi.“

„Teď už možná ne.“ Udělal další krok a nyní už stál tak blízko, že by se jí mohl dotknout. „Valentýn nemohl uvěřit, že jsem zabil Jonathana,“ řekl. „Nemohl tomu uvěřit, protože já jsem byl ten slabý a Jonathan měl lepší výcvik. Podle všech měřítek měl nejspíš zabít on mě. A skoro se mu to i podařilo. Jenže já jsem myslel na tebe – jasně jsem tě viděl, jako bys stála přede mnou a dívala se na mě, a věděl jsem, že chci žít, chtěl jsem to víc, než jsem kdy chtěl cokoli jiného, jen abych mohl ještě jednou v životě vidět tvoji tvář.“

Přála si, aby se dokázala pohnout, natáhnout ruku a dotknout se ho, ale nešlo to. Ruce jí ztuhle visely podél těla. Držel obličej velmi blízko jejímu, tak blízko, že se Clary viděla v jeho zřítelnicích.

„A teď se na tebe opravdu dívám,“ pokračoval, „a ty se mě ptáš, jestli tě pořád chci, jako bych tě mohl přestat miloval. Jako bych mohl chtít odhodit to jediné, co mi dává sílu – takovou sílu, jakou jsem nikdy předtím neměl. Nikdy jsem se neodvážil dát někomu tolik ze sebe samotného. O kousky sebe jsem se dělil s Lightwoodovými, s Isabelou a Alekem, jenže mi to trvalo celé roky – ale Clary, od chvíle, kdy jsem poprvé uviděl tebe, mi bylo jasné, že tobě patřím úplně celý. A pořád to platí. Pokud o mě tedy stojíš.“

Ještě zlomek vteřiny stála bez hnutí, pak ho však v jediném okamžiku vzala za košili na prsou a přitáhla si ho k sobě. Jeho paže se kolem ní ovinuly, trochu ji nadzvedly ze sandálů a vzápětí už ji Jace líbal – nebo snad ona líbala jeho? Nebyla si tím jistá, ale vůbec na tom nezáleželo. Jeho ústa byla jako nabitá elektřinou. Rukama ho pevně držela za ramena a vší silou ho tiskla k sobě. Tlukot Jaceova

srdce, který cítila přes jeho košili, ji naplňoval omamnou blažeností. Žádné jiné srdce nebilo tak jako Jaceovo, a ani nikdy bít nemohlo.

Nakonec ji pustil a ona do plic hltavě nasála doušek vzduchu – úplně zapomněla dýchat. Vzal její tvář do dlaní a prsty jí přejel po lících. V očích měl zase to světlo, stejně jako tehdy u jezera, teď se ale k němu přidala ještě rozpustilá jiskřička. „No vidíš,“ řekl.

„Nebylo to tak zlé, i když už to není zakázané, ne?“

„Už jsem zažila horší věci,“ odpověděla a rozechvěle se zasmála.

„Víš,“ řekl, sklonil hlavu a otřel se rty o její ústa, „jestli tě znepokojuje to, že už to není zakázané, klidně mi můžeš sama něco zakázat.“

„A co třeba?“

Na rtech cítila, jak se usmál. „Třeba tohle.“

Za nějakou dobu sešli po schodišti na náměstí, kde už se v očekávání nadcházejícího ohňostroje začal shromažďovat hustý dav. Isabela s ostatními poblíž jednoho rohu náměstí zabrali stůl a uvelebili se kolem něj na lavicích a židlích. Když se k té skupince blížili, připravovala se Clary na to, že bude muset pustit Jaceovu ruku – a pak se zarazila. Teď už se mohli držet za ruce, kdykoli budou chtít. Nebylo na tom nic špatného. Ta myšlenka jí málem vyrazila dech.

„Vy už jste tady!“ Isabela se k nim nadšeně rozběhla. V ruce držela sklenici růžovofialové tekutiny, kterou okamžitě vrazila Clary pod nos. „Tady máš, napij se!“

Clary na nápoj nedůvěřivě zašilhala. „Neproměním se po tom v hlodavce?“

„Kam se poděla tvoje důvěra? Myslím, že je to jenom jahodovej džus,“ ujistila ji Isabela. „Každopádně je to moc dobrý. Jaci?“ Nabídla mu sklenici.

„Jsem muž,“ sdělil jí, „a muži nekonzumují růžové nápoje. Ztrať se, ženo, a hleď mi přinést něco hnědého.“

„Hnědého?“ Isabela se ušklíbla.

„Hnědá barva je mužná,“ prohlásil Jace a volnou rukou lehce zatahal za zbloudilý pramen vlasů z Isabelina účesu. „Jen se podívej na Aleka.“

433

Alek truchlivě sklopil oči ke svému svetru. „Dřív býval černý,“ zamumlal. „Jenže pak vybledl.“

„Možná by se to dalo trochu vylepšit čelenkou s flitry,“ navrhl Krasomil a natáhl ke svému příteli ruku s něčím modrým a třpytivým. „Jenom takový nápad.“

„Raději tomu pokušení odolej, Aleku.“ Simon seděl na nízké zídce vedle Maii, která se zdála být hluboko zabraná do konverzace s Aline. „Vypadal bys jako Olivia Newton-John v Xanadu.“

„Existuje i spousta horších věcí,“ poznamenal Krasomil.

Simon se zvedl ze zídky a přešel ke Clary s Jacem. Dlouhou chvíli se na ně zamyšleně díval, ruce vražené v kapsách džínů. Nakonec promluvil.

„Vypadáš šťastně,“ řekl Clary. Pak se jeho pohled přesunul na Jace. „A ty máš obrovský štěstí, že to není jinak.“

Jace zvedl jedno obočí. „A teď mi začneš vykládat, že jestli jí někdy ublížím, tak mě zabiješ?“

„Ne,“ odsekl Simon. „Jestli Clary ublížíš, zvládne tě zabít sama.

A použije přitom všechny možný zbraně.“ Jace vypadal, že ho ta představa potěšila.

„Tak hele,“ pokračoval Simon. „Jenom jsem ti chtěl říct, že je jedno, že mě nemáš rád. Jestli je s tebou Clary šťastná, tak s tebou nemám žádnej problém.“ Natáhl před sebe ruku. Jace pustil Clary a se zmateným výrazem v obličeji potřásl Simonovi pravicí.

„Necítím k tobě žádnou zášť,“ řekl. „Vlastně tě mám docela rád, takže ti teď dám dobrou radu.“

„Radu?“ zopakoval Simon ostražitě.

„Vidím, že ti upíří image celkem prospívá,“ sdělil mu Jace a kývl přitom hlavou směrem k Isabele a Maii. „Zvyšuje to tvoji prestiž. Spousta dívek letí na citlivé a nemrtvé muže. Ale být tebou, raději bych se zbavil té image muzikanta. Upíří rockové hvězdy už dávno vyšly z módy, a navíc, stejně nejspíš stojíš za starou belu.“

Simon si povzdechl. „Nechtěl by ses radši zase vrátit do té fáze, kdy jsi mě prostě neměl rád?“

„Už toho nechte, oba dva,“ zasáhla Clary. „Stejně po sobě nemůžete střílet jízlivejma poznámkama donekonečna.“

„Technicky vzato, já bych klidně mohl,“ upozornil ji Simon.

Jace vydal jakýsi nepříliš elegantní zvuk. Clary po chvíli došlo, že se jen snažil nerozesmát se, což se mu však podařilo jen částečně.

Simon vycenil zuby v širokém úsměvu. „Dostal jsem tě.“

„Páni,“ řekla Clary. „To je ale dojemná chvilka.“ Začala se rozhlížet po Isabele, která by měla pravděpodobně stejnou radost jako ona sama, kdyby viděla, jak dobře spolu Simon s Jacem vychází, i když oba svým specifickým způsobem.

Místo Isabely však uviděla někoho jiného.

Na kraji čarovného lesíku, kde se stín setkával se světlem, stála štíhlá žena v zelených šatech barvy listí, s dlouhými rudými vlasy staženými dozadu zlatou stužkou.

Královna Zakletého dvora. Dívala se přímo na Clary, a když jí Clary pohled opětovala, zvedla útlou ruku a pokynula jí. Pojď sem.

Clary chvatně zamumlala nějakou omluvu a opustila své přátele, i když si nebyla zcela jistá, zda ji k tomu vede magická moc sličného lidu, nebo zda to dělá z vlastní vůle. Vydala se k okraji lesíku, přičemž se musela prodírat rozjásaným davem. Když se blížila ke královně, začala si uvědomovat, že míjí stále více vil, které kolem své paní tvořily ochranný kruh. I když chtěla královna vypadat, že je sama, stále ji obklopovali její dvořané.

Královna panovačně pozvedla ruku. „Stůj,“ přikázala Clary. „Ani o krok blíž.“

Clary se zastavila pár kroků před královnou. „Má paní,“ oslovila ji formálním tónem, kterým, jak si vzpomněla, s královnou mluvil u dvora Jace. „Proč jste mne k sobě povolala?“

„Chci, abys mi prokázala službu,“ oznámila jí královna bez okolků. „A samozřejmě za to na oplátku dostaneš i něco ode mne.“

„Službu ode mě?“ podivila se Clary. „Ale… vždyť mě ani nemáte ráda.“

Královna si zamyšleně položila na rty jeden dlouhý prst. „Sličný lid se na rozdíl od lidských bytostí příliš nezatěžuje tím, co má kdo rád nebo nerad. Snad ještě tak láska nebo nenávist. To jsou užitečné city. Ale mít rád…“ Elegantně pokrčila rameny. „Rada se ještě nerozhodla, kdo z našeho lidu usedne v jejím křesle,“ řekla. „Vím, že je pro tebe Lucián Graymark jako otec. Když ho o něco požádáš,

435

vyslyší tě. A já bych chtěla, aby ses ho zeptala, jestli by si Rada nemohla pro ten úkol zvolit mého rytíře Meliorna.“

Clary si vzpomněla na tu chvíli v Síni Dohod, kdy Meliorn prohlásil, že nechce bojovat, pokud se do bitvy nezapojí i děti noci.

„Myslím, že ho Luke nemá zrovna moc rád.“

„A je to tu zase,“ povzdechla si královna. „Zase mluvíš o tom, co má kdo rád.“

„Když jsme se viděly poprvé na Zakletém dvoře,“ řekla Clary,

„tvrdila jste, že Jace a já jsme sourozenci. Ale ve skutečnosti jste věděla, že to tak není, nemám pravdu?“

Královna se usmála. „V žilách vám koluje stejná krev,“ odpověděla. „Krev Anděla. Všichni, kdo v sobě mají Andělovu krev, jsou v jádru bratři a sestry.“

Clary se zachvěla. „Ale stejně jste nám mohla říct pravdu. A neudělala jste to.“

„Pověděla jsem vám pravdu tak, jak jsem ji viděla. Všichni vlastně říkáme pravdu tak, jak ji vidíme, že? Zamyslela ses někdy nad tím, jaké nepravdy mohl obsahovat příběh, který ti vyprávěla tvá matka? Opravdu si myslíš, že znáš všechna tajemství své minulosti?“ Clary zaváhala. Aniž by věděla proč, náhle uslyšela v hlavě hlas madam Dorotey. Zamiluješ se do špatné osoby, řekla přece čarodějnice Jaceovi. Clary předpokládala, že Dorotea tehdy mluvila o tom, kolik problémů jim oběma přinese Jaceova láska ke Clary. Věděla však, že se v její paměti dokonce i nyní nachází prázdná místa – vzpomínky na události, které se jí nikdy nevrátily. Tajemství, o nichž se nikdy nedozví pravdu. Vzdala se jich v domnění, že stejně

nebyla důležitá, ale co když…

Ne. Ruce se jí samovolně zaťaly v pěst. Královnin jed byl téměř neviditelný, avšak mocný. Copak by se na celém světě vůbec našel někdo, kdo by mohl upřímně tvrdit, že zná všechna tajemství, která se ho týkají? Copak není lepší nechat některé záhady na pokoji?

Zavrtěla hlavou. „To, co jste udělala na Zakletém dvoře,“ řekla,

„možná nebylo lhaní. Ale rozhodně to bylo bezcitné.“ Začala se otáčet k odchodu. „A já už mám bezcitnosti po krk.“

„Opravdu bys odmítla službu, kterou by ti mohla prokázat královna Zakletého dvora?“ zeptala se jí královna. „Málokterému smrtelníkovi se dostane takové šance.“

„Já od vás žádnou službu nepotřebuju,“ prohlásila Clary. „Mám všechno, co chci.“

Otočila se ke královně zády a odešla.

Když se vrátila ke skupince, kterou před chvílí opustila, zjistila, že se společnost rozrostla o Roberta a Marysu Lightwoodovy-a s překvapením si všimla, že si ti dva potřásají rukou s Krasomilem Pohromou, který už odložil třpytivou čelenku a nyní působil jako dokonalé ztělesnění dobrých způsobů. Marysa objímala Aleka kolem ramen. Ostatní seděli ve skupince podél zdi. Clary se k nim chystala připojit, když vtom ucítila, jak jí někdo poklepal na rameno.

„Clary!“ Byla to její matka. Usmívala se na Clary, vedle ní stál Luke a drželi se za ruce. Jocelyn vůbec nebyla slavnostně oblečená. Měla na sobě džíny a vytahané tričko – to ale aspoň nebylo pocákané od barvy. Z toho, jak se na ni Luke díval, by však člověk usoudil, že Jocelyn nemůže vypadat jinak než dokonale. „To jsem ráda, že jsme tě konečně našli.“

Clary vrhla zářivý úsměv na Luka. „Chápu to správně, že se nakonec nestěhuješ do Idrisu?“

„Už to tak bude,“ odpověděl. Šťastnějšího ho ještě nikdy neviděla. „Mají tu příšernou pizzu.“

Jocelyn se zasmála a poodešla o kousek dál k Amatis, která právě obdivovala skleněnou bublinu naplněnou dýmem, jehož barvy se neustále měnily. Clary se podívala na Luka. „Vážně jsi měl v plánu odjet z New Yorku, nebo jsi to řekl jenom proto, aby se konečně rozhoupala?“

„Clary,“ ohradil se Luke, „opravdu mě zaráží, že si můžeš myslet něco takového.“ Šťastně se usmál, vzápětí se však zatvářil vážně.

„Nevadí ti to, že ne? Já vím, že to pro tebe bude velká změna – chtěl jsem se vlastně zeptat, jestli byste se s mámou třeba nechtěly nastěhovat ke mně, protože ve vašem bytě se teď stejně nedá bydlet…“

Clary si odfrkla. „Velká změna? Už se mi naprosto změnil celej život. A to hned několikrát.“

437

Luke vrhl rychlý pohled na Jace, který je pozoroval ze svého místa na zídce. Jace je kývnutím hlavy pozdravil a koutek úst se mu zvedl v pobaveném úsměvu. „Asi máš pravdu,“ připustil Luke.

„Změna je dobrá,“ ujistila ho Clary.

Luke zvedl ruku. Runa spojení mu už stejně jako všem ostatním vybledla, na kůži mu však po ní zůstala výmluvná bílá stopa, jizva, která už nikdy úplně nezmizí. Zamyšleně se zadíval na pozůstatek znamení. „To tedy je.“

„Clary!“ zavolala na ni Isabela od zídky. „Ohňostroj!“

Clary lehce poplácala Luka po rameni a připojila se ke svým přátelům. Seděli všichni vedle sebe v řadě na zídce: Jace, Isabela, Simon, Maia a Aline. Zastavila se u Jace. „Žádnej ohňostroj nevidím,“ namítla a žertem se na Isabelu zamračila.

„Nespěchej, holčičko,“ řekla jí Maia. „Kdo si počká, ten se dočká.“

„Vždycky jsem si myslel, že to přísloví je ‚Kdo se mačká, ten se dočká‘,“ poznamenal Simon. „Už se nedivím, že jsem z toho byl celej život trochu zmatenej.“

„Zmatenej? Napadají mě i horší výrazy,“ utrousil Jace, zjevně se však na tu poznámku úplně nesoustředil. Přitáhl si k sobě Clary, duchem nepřítomně, jako by to byl reflex. Opřela se mu zády o rameno a zvedla pohled k nebi. Jediné světlo na obloze pocházelo od démoních věží, jejichž bledá, stříbřitě bílá záře ostře kontrastovala s tmavým pozadím.

„Kde jsi byla?“ zeptal se jí tak tiše, že tu otázku slyšela jen ona.

„Královna Zakletého dvora po mně chtěla službu,“ odpověděla Clary. „A tvrdila, že pro mě za to taky něco udělá.“ Cítila, jak se Jace celý napjal. „Buď v klidu. Odmítla jsem to.“

„Jen málokdo by odmítl službu od královny Zakletého dvora,“ řekl Jace.

„Řekla jsem jí, že žádnou službu nepotřebuju,“ vysvětlila mu Clary. „Mám totiž všechno, co jsem kdy chtěla.“

Jace se tomu tiše zasmál a položil jí ruku na rameno. Prsty si líně pohrával s řetízkem kolem jejího krku a Clary sklonila hlavu, aby se mohla podívat na lesklý stříbrný kroužek, který se jí houpal na šatech. Prsten Morgensternů nosila na krku od chvíle, kdy jí ho Jace

přenechal. Ani sama nevěděla proč. Opravdu chtěla, aby jí něco připomínalo Valentýna? A na druhou stranu, bylo by správné na něj zapomenout?

Člověk přece nemůže jen tak smazat všechno, co mu ve vzpomínkách působí bolest. Clary nechtěla zapomenout na Maxe nebo Madeleine, ani na Hodge nebo inkvizitorku, dokonce ani na Sebastiána. Všechny vzpomínky mají svou cenu, dokonce i ty špatné. Valentýn chtěl zapomenout, že svět se mění, včetně lovců stínů, zapomenout, že podsvětané mají duše a že všechny duše jsou součástí látky, z níž je utkán svět. Chtěl myslet jen na to, co lovce stínů a podsvěťany odlišuje. A jeho pád nakonec způsobilo to, co měli společné.

„Clary,“ řekl Jace a vytrhl ji tak ze snění. Objal ji o něco pevněji a ona zvedla hlavu. K nebi už létaly první rakety a dav je s jásotem povzbuzoval. „Dívej se.“

Sledovala, jak rakety vybuchují ve vodopádu jisker, jež postupně osvětlují mraky nad jejich hlavami a pak pomalu klesají k zemi a zanechávají po sobě ve vzduchu zlaté ohnivé čáry, jako by z nebe padali andělé.