Judith Rumelt

Nástroje smrti 04. Město padlých andělů

Kapitola 1 - Pán

“Jenom kávu, prosím.”

Servírka povytáhla tužkou nakreslená obočí. “Nedáte si nic k jídlu?” zeptala se. Měla silný přízvuk a vypadala zklamaně.

Simon Lewis jí to nemohl mít za zlé; zřejmě doufala v dýško větší, než jakého se jí dostane za jeden hrnek kafe. Ale nebyla to jeho vina, že upíři nejedí. Stejně si někdy v restauracích jídlo objednával, aby to navenek vypadalo normálně, ale v úterní pozdní večer, kdy ve Veselce nebyli téměř žádní zákazníci, mu to za to nestálo. “Jen tu kávu.”

S pokrčením ramen si od něj servírka vzala laminované menu a šla zařídit jeho objednávku. Simon se opřel o tvrdou plastovou židli a rozhlédl se kolem. Veselka, restaurace na rohu Deváté a Druhé Avenue, byl jeden z jeho nejoblíbenějších podniků na jihovýchodním Manhattanu – bylo to bistro ve staré čtvrti, s černobílými freskami, kde vás nechali sedět celý den, pokud jste si každou půlhodinu objednali kávu. Taky vařili jeho kdysi oblíbené vegetariánské jídlo, pirožky a boršč, ale ty časy už byly pryč.

Byla polovina října a zrovna měli nové Halloweenské dekorace – klikatý nápis na kterém stálo TRICK-OR-BORSCHT! a z lepenky vystřiženého upíra jménem Hrabě Blinula. Simonovi a Clary tyhle laciné sváteční dekorace přišly legrační, ale Hrabě se svými falešnými tesáky a černou kápí už se mu vtipný nezdál.

Simon se podíval směrem k oknu. Večer byl chladný a vítr po Druhé Avenue rozfoukával listí jako hrst hozených konfet. Po ulici šla dívka, dívka s těsně přepásaným pláštěm a dlouhými černými vlasy, které povlávaly ve větru. Lidé se za ní otáčeli, když je míjela. Když se kdysi Simon na takovéhle dívky díval, vždycky nezaujatě přemítal, kam asi jdou, s kým mají schůzku. Rozhodně ne s někým jako on, to věděl.

Ale tahle opravdu šla za ním. Zvonek na vchodových dveřích restaurace zacinkal, když se dveře otevřely, a vešla Isabelle Lightwoodová. Když uviděla Simona, usmála se a šla k němu, sundala si kabát, a než se posadila, přehodila jej přes opěradlo židle. Pod kabátem měla to, co by Clary nazvala „typickým Izziným

outfitem“: přiléhavé krátké sametové šaty, síťované punčochy a vysoké kozačky. V levé botě měla zastrčený nůž, o kterém Simon věděl, že jej může vidět jenom on; ale i přesto ji, když si sedala a přehazovala si vlasy dozadu, sledovalo celé bistro. Isabel přitahovala pozornost stejně jako ohňostroj.

Nádherná Isabelle Lightwoodová. Když ji Simon poznal, měl za to, že kluci jako on ji zajímat nebudou. A docela měl pravdu. Isabelle se líbili kluci, které její rodiče neschvalovali, a to v jejím světě znamenalo Podsvěťany – víly, vlkodlaky a upíry. To že spolu poslední měsíc nebo dva randili, ho udivovalo, přestože se jejich vztah více méně omezoval jen na nepravidelné schůzky, jako byla tahle. Nemohl si pomoct a musel se ptát sám sebe, jestli by spolu vůbec chodili, kdyby nebyl proměněn v upíra, kdyby se celý jeho život v mžiku nezměnil?

Zastrčila si pramen vlasů za ucho a zářivě se usmála. “Sluší ti to.”

Simon se podíval na svůj odraz ve výloze. Co spolu začali chodit, byl na jeho vzhledu zřetelně vidět Isabellin vliv. Přiměla ho zbavit se mikin ve prospěch kožených bund a jeho tenisek ve prospěch a značkových bot. Které, jen tak mimochodem, stály tři sta babek. Jeden pár. Pořád nosil svá pro něj typická trička s nápisy – na tomhle stálo: EXISTENCIALISTI TO DĚLAJÍ ZBYTEČNĚ – ale jeho džíny už neměly na kolenou díry a neměly roztrhané kapsy. Taky si nechal narůst delší vlasy, teď mu spadaly do očí a zakrývaly mu čelo, ale to bylo spíše z nutnosti, než kvůli Isabelle.

Clary si z tohohle jeho nového stylu dělala legraci; jenomže Clary připadalo cokoli týkající se Simonova milostného života k popukání. Nemohla uvěřit tomu, že s Isabelle navážno chodí. Ale samozřejmě taky nemohla uvěřit tomu, že stejně vážné je to i s Maiou Robertsovou, jejich kamarádkou, která je náhodou taky vlkodlačka, se kterou taky chodí. A už vůbec nemohla uvěřit tomu, že Simon ani jedné z nich o té druhé neřekl.

Simon si nebyl tak úplně jistý, jak k tomu došlo. Maia ráda chodívala k němu domů a hrála na jeho Xboxu – na opuštěné policejné stanici, kde vlkodlačí smečka žila, žádný neměli – až po třetí nebo čtvrté takové návštěvě se stalo, že se k němu naklonila a políbila ho na dobrou noc, než odešla. Jeho to potěšilo a poté zavolal Clary, aby se jí zeptal, jestli by o tom Isabelle měl říct. “Nejdřív zjisti, na čem jsi s Isabelle,” řekla. “A potom jí o tom řekni.”

Tohle se ukázalo jako špatná rada. Už tomu bylo měsíc a on si pořád nebyl jistý, jak na tom s Isabelle vlastně jsou, takže jí nic neřekl. A čím delší doba uběhla, tím divnější se mu zdála představa, něco jí říkat. Zatím to fungovalo. Isabelle a Maia se spolu nějak zvlášť nekamarádily a vídaly se jen zřídka. Bohužel pro něj, to se mělo brzy změnit. Claryina matka a její dlouholetý přítel Luke se za pár týdnů berou a Maia i Isabelle byly obě na svatbu pozvané, což pro Simona znamenalo vyhlídku mnohem horší, než kdyby ho newyorskými ulicemi naháněla skupina rozzuřených lovců upírů.

“Takže,” řekla Isabelle a vytrhla ho ze zamyšlení. “Proč jsem tady a ne u Takiho? Tam by ti naservírovali krev.”

Simon se vlivem její hlasitosti přikrčil. Isabelle byla mnohé, jen ne nenápadná. Naštěstí se zdálo, že je nikdo neposlouchá, ani servírka, která se vrátila, hlasitě položila hrnek kávy před Simona, změřila si Izzy a odešla, aniž by si od ní vzala objednávku.

“Mám to tady rád,” řekl. “Clary a já jsem tady chodívali, když ještě chodila na hodiny v Tisch. Mají tady skvělý boršč a bliny – to jsou takové sladké knedlíky s tvarohem – a navíc je tady otevřeno celou noc.”

Jenomže Isabelle ho ignorovala. Koukala se mu někam přes rameno. “Co je tamto?”

Simon vysledoval její pohled. “To je Hrabě Blinula.” “ Hrabě Blinula?”

Simon pokrčil rameny. “Je to Halloweenská dekorace. Hrabě Blinula je pro děti. Je to jako Hrabě Chocula, ten ze Sezamovy ulice” Jejímu nechápavému pohledu se musel usmát.“Však víš. Učí děti počítat.”

Isabelle potřásla hlavou. “Ona je nějaká televizní show, kde děti učí počítat upír?”

“Kdybys to viděla, dávalo by ti to větší smysl.” Zamumlal Simon.

“Určitý mytologický základ tahle teorie má,” řekla Isabelle a přešla do přednáškového módu Lovců stínů. “Některé legendy tvrdí, že upíři jsou posedlí počítáním, a že když před ně vysypeš zrníčka rýže, budou muset přerušit cokoli zrovna dělají a všechny do jednoho je spočítat. Samozřejmě na tom není nic pravdy, stejně jako na té pověře o česneku. A upíři nemají co učit děti. Upíři jsou děsiví.”

“Díky,” řekl Simon. “Je to vtip, Isabelle. Je to hrabě Počet. Má rád

počítání, však víš.. ‘Děti, co dnes hrabě snědl? Jednu čokoládovou sušenku, dvě čokoládové sušenky, tři čokoládové sušenky…’”

Dveře restaurace se s příchodem nového hosta otevřely a dovnitř zavál studený vítr. Isabelle se zachvěla a natáhla se pro svůj černý sametový šál. “Není to realistické.”

“A co bys radši? ‘Děti, co dnes hrabě snědl? Jednoho bezmocného vesničana, dva bezmocné vesničany, tři bezmocné vesničany…’”

“Pšššt.” Isabelle dokončila uzel na šálu, který si uvázala kolem krku, nahnula se dopředu a položila Simonovi ruku na zápěstí. její veliké tmavé oči najednou ožily, tak jako se to stává, když buď loví démony, nebo myslí na to, že je loví. “Koukni se támhle.”

Simon se podíval tím směrem. Stáli tam dva muži – hned vedle prosklené vitríny kde byly cukrovinky: dorty s tučnou polevou, vídeňské mandlové rohlíčky a krémem plněné dánské šátečky. Ale ani jeden z těch mužů nevypadal, že by ho jídlo zajímalo. Oba byli malí a vychrtlí až to bolelo, tolik, že jejich lícní kosti vyvstávaly na jejich bledeých tvářích jako nože. Oba měli řídké šedivé vlasy a světle šedé oči a měli na sobě přepásané kabáty břidlicové barvy, které sahaly až na zem.

“Tak,” řekla Isabelle, “co si myslíš, že jsou zač?”

Simon zamžoural jejich směrem. Oba jeho pohled opětovali, jejich oči bez řas vypadaly jako dvě prázdné díry. “Tak trochu vypadají jako zlí zahradní trpaslíci.”

“Jsou to lidští posluhovači,” zasyčela Isabelle. “Patří nějakému upírovi.”

“‘Patří, to jakože…??”

Nedočkavě povzdechla. “U Anděla, ty o svém druhu vůbec nic nevíš, že? Máš vůbec ponětí, jak se někdo upírem může stát?”

“No, když se máma upírka a táta upír mají hodně rádi…”

Isabelle protáhla obličej. “Dobře, tak víž, že upíři nemusejí mít spolu sex, aby se reprodukovali, ale vsadila bych se, že nevíš, jak to doopravdy funguje.”

“To vím taky,” řekl Simon. “Jsem upír, protože jsem vypil trochu Raphaelovy krve, než jsem zemřel. Pití krve spolu se smrtí rovná se upír.”

“Ne tak úplně,” řekla Isabelle. “Jsi upír, protože jsi vypil trochu Raphaelovy krve, a pak jsi byl pokousán dalšími upíry a potom jsi umřel. Někdy během toho procesu musíš být pokousán.”

“Proč?”

“Upíří sliny mají… zvláštní vlastnosti. Vlastnosti, potřebné k transformaci.”

“Fuj,” řekl Simon.

“Za to já nemůžu. To ty máš v sobě magické sliny. Upíři se obklopují lidskými služebníky, aby se z nich mohli krmit, kdyby měli nouzi o krev – jsou pro ně jako chodící bufet,” pronesla Izzy znechuceně. “Jeden by si řekl, že z té neustálé ztráty krve budou zesláblí, ale upíří sliny mají ve své podstatě léčivé účinky. Zvyšují počet jejich červených krvinek, dělají je silnějšími a zdravějšími, dokonce jim prodlužují život. To proto to není protizákonné, když se upír krmí z člověka. Vlastně jim to neubližuje. Samozřejmě, někdy se stane, že se upír rozhodne, že chce víc než svačinku, že chce posluhovače,

- a pak začne krmit svého pokousaného člověka po troškách upíří krví, aby zůstal poslušný a měl ke svému pánovi pouto. Takoví služebníci své pány uctívají a slouží jim rádi. Chtějí jediné. Být jim nablízku. Jako tehdy, když ty jsi šel zpátky do Dumontu. Táhlo tě to zpět k tomu upírovi, jehož krev jsi zkonzumoval.”

“K Raphaelovi,” řekl Simon posmutnělým hlasem. “Abych ti řekl pravdu, poslední dobou necítím palčivou potřebu být mu na blízku.”

“Ne, ta zmizí, když se z tebe stane úplný upír. To jen jejich posluhovači je uctívají a nemůžou je neuposlechnout. Copak to nechápeš? Tehdy v Dumontu z tebe Raphaelův klan vysál krev, ty jsi zemřel a pak jsi se stal upírem. Ale kdyby tě nevysáli, kdyby ti místo toho dali více upíří krve, časem by se z tebe stal jejich posluhovač.”

“To je všechno opravu zajímavé,” řekl Simon. “Ale to nevysvětluje, proč se na nás dívají.”

Isabelle se na ně znovu podívala. “Oni se dívají na tebe. Možná jejich pán zemřel a oni hledají nového upíra, kterém by mohli patřit. Mohl bys mít nové mazlíčky,” usmála se.

“Nebo,” řekl Simon, “jsou tady kvůli bramborovým plackům.”

“Lidští posluhovači nejedí jídlo. Žijí na směsi upíří a zvířecí krve.

Udržuje je to v suspendovaném stavu. Nejsou nesmrtelní, ale stárnou velmi pomalu.”

“Bohužel,” řekl Simon, prohlížejíc si je, “se nezdá, že by si zachovali svůj atraktivní vzhled.”

Isabelle se posadila zpříma. “A vydali se sem. Tak to asi zjistíme, co mají za lubem.”

Ti lidští posluhovači se pohybovali, jako by byli na kolečkách. Spíš, než že kráčeli, se zdálo, jako by k nim tiše klouzali. Přejít celou restauraci jim trvalo jen pár vteřin; když už byli na dosah Simonova stolu, Isabelle ze své boty vytrhla špičatou ostrou dýku. Ležela na stole a blýskala se ve fluorescenčním světle. Byla z tmavého, těžkého stříbra, po obou stranách její rukojeti byly vypáleny kříže. Většina zbraní účinných proti upírům na sobě měla kříže, podle Simona proto, že se předpokládalo, že většina upírů jsou křesťané. Koho by jen napadlo, že vyznávat méně časté náboženství, by mohlo mít tolik výhod?

“Dál ani krok,” řekla Isabelle, když ti dva posluhovači zastavili vedle stolu, její prsty byly jen centimetry od její dýky. “Řekněte, co chcete, vy dva.”

“Lovkyně stínů,” promluvilo to stvoření napravo syčivým šepotem.

„Nevěděli jsme, že se téhle situace budeš účastnit.”

Isabelle zdvihla jedno úhledné o bočí. “A co za situaci by to mělo být?”

Ten druhý posluhovač ukázal dlouhým šedým prstem na Simona. Nehet na jeho konci byl zažloutlý a ostrý. “Máme nějaké vyřizování s tím Světlomilcem.”

“No, to nemáte,” promluvil Simon. “Nemám tušení, co jste zač. Nikdy jsem vás neviděl.”

“Já jsem pan Walker,” řeklo to první stvoření. “Tady vedle mě je pan Archer. Sloužíme nejmocnějším upírovi na v New York City. Vůdci největšího Manhattanského klanu.”

“Raphaelu Santiagovi,” řekla Isabelle. “V tom případě musíte vědět, že Simon není součástí žádného klanu. Je to samotář.”

Pan Walker se pousmál. “Můj pán doufal, že to je situace, která by se dala změnit.”

Simon se nad stolem setkal s Isabellinýma očima. Pokrčila rameny. “Neřekl ti snad Raphael, že si přeje, aby ses od jeho klanu držel dál?”

“Možná se rozmyslel,” navrhl Simon. “Víš jaký je. Náladový. Nestálý.”

“O tom já nic nevím. Od té doby, co jsem mu vyhrožovala, že ho zabiju lustrem, jsem se s ním vlastně doopravdy neviděla. Ale nevzal to špatně. Ani sebou necukl.”

“Fantazie,” řekl Simon. Ti dva posluhovači se na něj pořád dívali. Jejich oči měly bělavě šedou barvu, jako špinavý sníh. “Jestli Raphael chce, aby patřil do jeho klanu, tak je to proto, že ode mě něco chce. Rovnou mi můžete říct, o co jde.”

“Nejsme zasvěceni do plánů našeho pána,” pronesl pan Archer domýšlivě.

“Tak to si neplácneme,” řekl Simon. “Nepůjdu s vámi.”

“Pokud s námi nebudeš chtít jít dobrovolně, jsme autorizováni tě přivést násilím.”

Vpadalo to, že ta dýka Isabelle sama skočila do ruky; nebo to tak alespoň vypadalo – držela ji v ruce, i když sotva se pohnula. Trošku s í zatočila. “To bych nedělala, být vámi.”

Pan Archer na ni vycenil své zuby. “ Odkdy se z dětí Anděla stali bodyguardi samotářských Podsvěťanů? Nepomyslel bych si, že ty, Isabelle Lightwoodová, se k tomu snížíš.”

“Já nejsem jeho bodyguard,” řekla Isabelle. “Já jsem jeho holka. Což mi dává veškeré právo, vám nakopat, když ho budete obtěžovat. Takhle to prostě funguje.”

Holka? Simona to natolik vykolejilo, že se na ni překvapeně podíval, ale ona se koukala na ty dva posluhovače, její tmavé oči se leskly. Na jednu stranu byl přesvědčený, že o sobě ještě nikdy nemluvila jako o jeho dívce. Na stranu druhou bylo docela příznačné, že zrovna tohle bylo to, co jej dnes překvapilo nejvíc, dokonce více než fakt, že ho k sobě povolal nejmocnější upír v New Yorku.

“Můj pán,” řekl pan Walker tónem, o kterém si nejspíš myslel, že bude mít uklidňující účinky, “má nabídku, kterou by tomu Světlomilci-”

“Jmenuje se Simon. Simon Lewis.”

“Kterou by panu Lewisovi rád učinil. Mohu vám slíbit, že pro pana Lewise bude nejlepší, pokud se rozhodne nás k našemu pánovi doprovodit osobně a vyslechnout ho. Přísahám na čest svého pána, že nepřijdeš k žádné újmě, Světlomilče, a pokud se rozhodneš nabídku mého pána odmítnout, beze všeho tak můžeš učinit.”

Můj pán, můj pán. Pan Walker ta slova vyslovoval se směsicí zbožné úcty a hrůzy. Simon se vnitřně otřásl. Jak to je hrozné, být k někomu jinému takhle připoután a nemít vlastní vůli.

Isabelle zavrtěla hlavou; rty Simonovi naznačila slovo “ne”. Asi má pravdu, pomyslel si. Isabelle byla skvělá Lovkyně stínů. Lovila démony a zákonů nedbalé Podsvěťany – samotářské upíry, čaroděje provozující černou magii, vlkodlaky, kteří zdivočeli a někoho sežrali

– od svých dvanácti let a zřejmě v tom byla lepší než kterýkoli jiný Lovec jejího věku, s výjimkou jejího bratra Jace. A taky Sebastiana, napadlo Simona, Sebastiana, který byl lepší než oni oba. Ale ten byl mrtvý.

“Dobře,” řekl. “Půjdu.”

Isabelle vykulila oči. “Simone!”

Oba posluhovači si zamnuli ruce, jako zloduchové v nějakém komiksu. Nebylo to to gesto, co na tom bylo tak děsivé, ne tak docela; šlo o to, že to udělali přesně v ten samý okamžik a stejným způsobem, jako by byli loutkami, za jejichž nitky někdo unisono tahal.

“Výborně,” řekl pan Archer.

Isabelle hlučně praštila s nožem na stůl a nahnula se dopředu, její lesklé vlasy se otřely o stůl. “Simone,” pronesla naléhavým šeptem. “Nebuď hloupý. Není žádný důvod, proč bys s nimi měl chodit. A Raphael je blbec.”

“Raphael je pán upírů,” řekl Simon. “To jeho krev ze mě udělala upíra. Je můj – ať už tomu říkají jakkoli.”

“Předek, stvořitel, zploditel – pro to, co udělal, existuje milion výrazů,” řekla Isabelle nesoustředěně. “Možná to byla jeho krev, co z tebe udělalo upíra. Ale neudělala z tebe Světlomilce.” Její oči se nad stolem setkaly s těmi jeho. Jace z tebe udělal Světlomilce. Ale to by nikdy neřekla nahlas; jen několik z nich znalo pravdu, to, co se

doopravdy stalo, čím byl Jace a čím se díky tomu stal Simon. “Nemusíš dělat to, co ti řekne.”

“Samozřejmě že nemusím,” řekl Simon a ztlumil hlas. “Ale když s nimi jít odmítnu, myslíš si, že toho Raphael jen tak nechá? Nenechá. Přijdou znovu.” Nenápadně pohlédl stranou na dva posluhovače; vypadali, jako že s ním souhlasí, ale možná si to jenom představoval. “Pořád mě budou otravovat. Když budu venku, ve škole, u Clary -”

“No a co? Clary to nezvládne?” Isabelle vyhodila ruce do vzduchu. “Dobrá. Ale alespoň mě nech jít s tebou.”

“To rozhodně ne,” vložil se do toho pan Archer. “Tohle není záležitost pro Lovce stínů. Tohle je záležitost Dětí noci.”

“Já nebudu-”

“Zákon nám dává právo jednat o našich věcech v soukromí,” promluvil pan Archer prkenně. “Jen s našimi vlastními lidmi.”

Simon se na ně podíval. “Dejte nám chviličku, prosím.” řekl. “Chci si s Isabelle promluvit.”

Na chvíli zavládlo ticho. V restauraci kolem nich ale bylo pořád živo. Začínala večerní špička, protože přicházeli lidé z kina za rohem, servírky pobíhaly kolem, nosily zákazníkům tácy s kouřícím jídlem; páry kolem okolních stolů se smály a klábosily; kuchaři na sebe za pultem pokřikovali. Na ně se nikdo nedíval, ani nedával najevo, že by se snad dělo něco zvláštního. Simon už byl na iluze zvyklý, ale někdy, když byl s Isabelle, si nemohl pomoct a cítil se, jako by byl uvězněný za neviditelnou skleněnou stěnou, odříznut ode všech lidí a všech běžných starostí.

“V pořádku,” řekl pan Walker a o krok ustoupil. “Ale můj pán nerad čeká.”

Stáhli se ke dveřím, poryvy studeného větru, kdykoli někdo vešel, jim zřejmě nevadily, stáli tam jako sochy. Simon se otočil k Isabelle. “To je v pořádku,” řekl. “Oni mi neublíží. Oni mi nemůžou ublížit. Raphael ví o tom…” Neochotně ukázal ke svému čelu. “O tomhle.”

Isabelle se k němu přes stůl natáhla a odhrnula mu vlasy, její dotek byl spíše zkoumavý, než něžný. Mračila se. Simon sám se na to znamení, aby věděl, jak vypadá, už v zrcadle díval mockrát. Jako by někdo vzal jemný štětec a na čelo mu nakreslil jednoduchou značku,

přímo mezi jeho oči. Její tvar jako by se někdy měnil, jako pohyblivé obrázky v mracích, ale vždycky byla jasná, černá a vypadala tak trochu nebezpečně, jako varovné znamení naškrábané nějakým cizím jazykem.

“Opravdu to… funguje?” zašeptala.

“Raphael si myslí, že funguje,” řekl Simon. “A já nemám žádný důvod věřit, že ne.” Chytil její zápěstí a odtáhl ho ze své tváře. “Budu v pořádku, Isabelle.”

Povzdechla. “Veškerý můj trénink mi říká, že to není dobrý nápad.”

Simon jí stiskl prsty. “Ale no tak. Copak ty nejsi zvědavá, co Raphael chce?”

Isabelle ho poplácala po ruce a posadila se zpět na židli. “Musíš mi o tom povědět, až se vrátíš. Hned mi zavolej.”

“Zavolám.” Simon se postavil a zahrkl si bundu. “A můžeš mi udělat laskavost? Vlastně dvě laskavosti.”

Podívala se na něj s opatrným pobavením. “Co?”

“Clary říkala, že dnes večer bude v institutu trénovat. Jestli na ni narazíš, neříkej jí, kam jsem šel. Bude si jen zbytečně dělat starosti.”

Isabelle protočila oči. “Dobře, fajn. A ta druhá laskavost?”

Simon se k ní naklonil a políbil ji na tvář. “Než odejdeš, vyzkoušej boršč. Je fantastický.”

Pan Walker a pan Archer nepatřili zrovna mezi nejvýmluvnější společníky. Vedli Simona tichými ulicemi Lower East Side a svým klouzavým krokem byli vždy kousek před ním. Začínalo se připozdívat, ale chodníky byly pořád plné lidí – šli z práce, pospíchali domů z večeře, hlavy měli sklopené, límce proti studenému větru vyhrnuté. Na náměstí svatého Marka byly podél ulice vyrovnány stánky, kde se prodávalo cokoli od levných ponožek, přes tužkou kreslené skicy New Yorku, až po čadící vonné esence se santálového dřeva. Listí chřestilo o chodník jako vyschlé kosti. Vzduch byl cítit po výfucích aut smíchaných se santálovým dřevem a pod tím vším byl lidský odér – kůže a krev.

Simonovi se sevřel žaludek. Snažil se mít u sebe v pokoji vždycky dost zvířecí krve – měl teď vzadu ve skříni, tam kde ji jeho matka

nemohla vidět - malou ledničku, aby předešel tomu, že by někdy byl hladový. Ta krev se mu hnusila. Myslel si, že si na to zvykne, dokonce po ní začne toužit, ale ačkoli ukojila bodání hladu, nebylo na ní nic z toho, co mu kdysi tak chutnalo na čokoládě, vegetariánskému burritu nebo kávové zmrzlině. Pořád to byla krev.

Ale trpět hladem bylo horší. Mít hlad znamenalo, že cítil věci, které cítit nechtěl – sůl na kůži, přezrálý sladký odér krve vystupující z pórů cizích lidí. Cítil se kvůli tomu hladový, zvrácený a špatný. Nahrbil se, ruce v pěst nacpal do kapes bundy a snažil se dýchat pusou.

Zahnuli na Třetí Avenue a zastavili se před restaurací, na jejíž vývěsce se říkalo: krytá kavárna, zahrádka otevřena po celý rok. Simon zamžoural na ten nápis.“Co tady děláme?”

“Tohle je místo schůzky, které náš pán vybral.” Tón pana Walkera zněl uhlazeně.

“Duh.” Simona to zmátlo. “A já si myslel, že Raphaelův styl se víc podobá, však víte, schůzkám na střeše neposvěcené katedrály, nebo v nějaké kryptě plné kostí. Nezdál se mi jako někdo, kdo preferuje stylové restaurace.”

Pohledy obou posluhovačů byly upřeny na Simona. “Nějaký problém, Světlomilče?” zeptal se pan Archer nakonec.

Simon měl zvláštní pocit, jako by mu vynadal. “Ne. Žádný problém.”

Interiér restaurace byl tmavý, podél jedné zdi se táhl bar s mramorovou deskou. Když se místností vydali dozadu ke dveřím, které vedly do zahrady, nepřistoupil k nim žádný číšník ani servírka.

Spousta restaurací v New Yorku měla zahradní terasy; jen pár z nich bylo otevřeno v takhle pozní roční dobu. Tahle byla na malém nádvoří mezi několika budovami. Stěny byly vymalovány nástěnnými malbami zahrad plných květin. Stromy, jejichž listy na podzim zezlátly a zrezivěly, na sobě měly zavěšeny bílé světelné řetězy, a lucerny rozeseté mezi stoly jim propůjčovaly načervenalou záři. Malá fontána ve středu nádvoří muzikálně hučela.

Obsazený byl pouze jediný stůl a ne Raphaelem. U stolku blízko zdi seděla štíhlá žena s širokým kloboukem. Zatímco se na ni Simon zmateně díval, zvedla ruku a mávla na něj. Simon se otočil a pohlédl za sebe, tam samozřejmě nikdo nebyl. Walker a Archer se zase dali do pohybu; zadumaný Simon šel za nimi, když přešli nádvoří a

zastavili se několik stop od místa, kde ta žena seděla. Walker se hluboce uklonil. “Paní,” řekl.

“Počkejte vteřinku.” Simon se podíval z té ženy na dva posluhovače a zase zpátky. “Vy nejste Raphael.”

“Božíčku, to ne.” Žena si sundala klobouk. Na ramenou se jí rozprostřela záplava stříbřitě plavých vlasů, zářivých jako vánoční světýlka. Její tvář byla jemná, bílá, oválná a velmi krásná, dominovaly jí obrovské světle zelené oči. Měla na sobě dlouhé černé rukavice, černou saténovou blůzu, kostýmkovou sukni a kolem krku měla černý šál. Bylo nemožné odhadnout její věk – nebo alespoň kolik jí bylo, když se z ní stala upírka. “Já jsem Camille Belcourtová. Enchanté. Ráda tě poznávám.”

Napřáhla k němu ruku v rukavici.

“Bylo mi řečeno, že se tady setkám s Raphaelem Santiagem,” řekl Simon, aniž by její ruku přijal. “Vy pro něj pracujete?”

Camille Belcourtová se zasmála smíchem, připomínajícím bublající fontánu. “To rozhodně ne! I když, kdysi on pracoval pro mě.”

A Simon si vzpomněl. Já si myslel, že hlavním upírem je někdo jiný, řekl jednou Raphaelovi v Idrisu. Teď se mu to zdálo už hrozně dávno.

Camille se k nám ještě nevrátila, odpověděl tehdy Raphael. Já jsem vůdcem místo ní.

“Vy jste ta vůdkyně upírů,” řekl Simon. “Ta co vede klan na Manhattanu.” Otočil se zpět k posluhovačům. “Vy jste mě obelhali. Řekli jste mi, že jdu na schůzku s Raphaelem.”

“Já řekl, že se setkáš s naším pánem,” řekl pan Walker. Jeho oči byly nekonečně prázdné, tak prázdné, že Simona napadlo, jestli vůbec měli v úmyslu ho takhle zmást, nebo jestli prostě byli naprogramovaní jako roboti, aby řekli cokoli, co jim jejich pán pověděl, že mají říct, a nebyli si vědomi, co těmi slovy budou naznačovat. “A tady také je.”

“Vskutku.” Camille se na své dva posluhovače zářivě usmála. “Prosím, nechte nás o samotě, Walkere, Archere. Potřebuji si se Simonem promluvit v soukoromí. Něco na tom, jak vyslovila jeho jméno a to samotné slovo „soukromí“, bylo jako nenápadné pohlazení.

Posluhovači se uklonili a vzdálili se. Když se pam Archer otočil k odchodu, Simon si všiml něčeho na jeho krku, tmavé modřiny tak černé, že vypadala jako nanalovaná, v jejímž středu byly dvě tmavší tečky. Ty tmavší tečky byly vpichy, orámované oschlou, potrhanou kůží. Simon cítil, jak jím projelo zachvění.

“Prosím,” řekla Camille a poplácala na žedli vedle sebe. “Posaď se. Dal by sis trochu vína?”

Simon se posadil a nepohodlně se usadil na kraji tvrdé kovové židle. “Já vlastně nepiju.”

“Ach, samozřejmě, ” řekl soucitně. “Vždyť ty jsi, co se tohohle týče sotva nováček, že? Nedělej si s tím těžkou hlavu. Časem se vytrénuješ natolik, že budeš schopen konzumovat víno i jiné nápoje. Ti nejstarší z našeho druhu dokonce konzumují i lidské jídlo, jen s několika nežádoucími vedlejšími účinky.”

S několika vedlejšími účinky? Simonovi se tahle představa nezamlouvala. “Bude to trvat dlouho?” vyptával se a zarytě se díval na svůj mobil, který mu prozradil, že už bylo po půl desáté. “Musím jít domů.”

Camille usrkla svého vína. “Opravdu? Pročpak?”

Protože na mě čeká máma. Dobře, nebyl žádný důvod, proč by tohle ta žena musela vědět. “Vyrušila jste mě na rande,” řekl. “Jen mě zajímalo, o co jde tak důležitého.”

“Ty pořád žiješ se svou matkou, že?” řekla a a odložila sklenici. “To je docela zvláštní, že ano, že tak mocný upír jako ty odmítá odejít z domu a přidat se k nějakému klanu?”

“Takže jste vyrušila mou schůzku, abyste si ze mě mohla utahovat, že pořád žiju u rodičů. To jste to nemohla nechat na někdy jindy, když zrovna rande mít nebudu? Takových je většina nocí, kdyby vás to zajímalo..”

“Já se ti nevysmívám, Simone.” přejela si jazykem po spodním rtu, jako by chutnala víno, které zrovna vypila. “Chci vědět, proč ses nestal součástí Raphaelova klanu.”

Což je to samé, jako váž klan, že? “Měl jsem neodbytný pocit, že nechce, abych se stal součástí jeho klanu,” řekl Simon. “Víceméně řekl, že mě nechá na pokoji, když já nechám na pokoji jeho. Tak jsem ho nechal na pokoji.”

“Opravdu.” Její zelené oči plály.

“Já nikdy nechtěl být upírem,” řekl Simon a tak trochu se divil, proč tohle té cizí ženě vykládá. “Chtěl jsem normální život. Když jsem zjistil, že jsem Světlomilec, myslel jsem si, že takový vést můžu. Alespoň přibližně. Můžu chodit do školy, můžu bydlet doma, vídat se s mámou a se sestrou -”

“Do té doby, dokud před nimi nebudeš muset jíst,” řekla Camille. “Dokud budeš skrývat, že potřebuješ krev. “Ty ses nikdy nekrmil z opravdového člověka, že ne? Jen z balené krve. Zvětralé. Zvířecí.” Nakrčila noc.

Simon si vzpomněl na Jace a pak tu myšlenku honem zaplašil. Jace nebyl tak docela člověk. “Ne, nikdy.”

“ Jednou budeš. A až na to přijde, nikdy na to nezapomeneš.” Naklonila se dopředu, její plavé vlasy se mu otřely o ruku. “Nemůžeš navždy skrývat své pravé já.”

“A který teenager svým rodičům nelže?” řekl Simon. “A stejně, nechápu, proč vám na tom záleží. Vlastně si ani nejsem jistý, proč tady jsem.”

Camille se naklonila dopředu. Když to udělala, límec její černé saténové blůzy se rozevřel. Kdyby Simon ještě pořád byl člověk, začervenal by se. “Ukážeš mi to?”

Simon téměř cítil, jak se mu vypoulily oči. “Ukážu co?” Usmála se. “To znamení, hlupáčku. Poutníkovo Znamení.”

Simon otevřel pusu a pak ji zase zavřel. Jak o něm ví? Jen velmi málo lidí vědělo o Znamení, které na něj Clary v Idrisu nanesla. Raphael mu naznačil, že je smrtelně důležité, aby to udžel v tajnosti a tak si Simon také počínal.

Ale Camilliny oči byly jasně zelené a soustředěné a on z nějakého důvodu to, co po něm chtěla, udělat chtěl. Mělo to něco společného s tím, jak se na něj dívala, jak byl její hlas melodický. Natáhl ruku a odhrnul si vlasy stranou, odhalil své čelo, aby ho mohla prozkoumat.

Rozšířily se jí zorničky a pootevřely se jí rty. Jemně se svými prsty dotkla jeho hrdla, jako by kontrolovala jeho neexistující puls.

“Ach,” řekla. “Jaké máš štěstí, Simone. Jaké štěstí.”

“Je to prokletí,” řekl on. “Ne požehnání. To víte, nebo ne?”

Oči jí zajiskřily. “‘A Kain Hospodinu odvětil: „Můj trest je horší, než mohu snést.’ Je horší, než můžeš snést, Simone?”

Simon se usadil zpět, vlasy zase nechal spadnout na místo. “Dokážu to snést.”

“Ale ty nechceš.” Prstem v rukavici přejela po okraji sklenice na víno, oči z něj nespustila. “Co kdybych ti mohla nabídnout způsob, jak to, co pokládáš za prokletí, přeměnit ve výhodu?”

Řekl bych, že se konečně dostáváme k tomu, proč jste mě sem přivedla, což je dobrý začátek. “Poslouchám.”

“Poznal jsi mé jméno, když jsem ti ho pověděla,” řekla Camille. “Raphael už se o mně dřív zmiňoval, nebo ne?” měla velmi slabý přízvuk, který si Simon nedokázal zařadit.

“Řekl, že jste vůdkyně klanu a on jej jen vede, zatímco jste pryč. Že za vás zaskakuje, jako – jako víceprezident nebo tak něco.”

“Ach.” Jemně si zkousla spodní ret. “Tohle vlastně není tak docela pravda. Já bych ti pravdu ráda pověděla, Simone. Ráda bych ti učinila nabídku. Ale nejdřív mi musíš dát své slovo.”

“A to má znamenat co?”

“Že cokoli, co si tady dnes večer řekneme, zůstane tajemstvím. Nikdo se to nesmí dozvědět. Ani tvá rudovlasá kamarádka Clary. Ani jedna z tvých přítelkyň. Nikdo z Lightwoodových. Nikdo.”

Simon se opřel. “A co když se mi nebde chtít to slíbit?”

“Pak, můžeš odejít, pokud chceš,” řekla. “Ale nikdy se nedozvíš, co jsem ti chtěla povědět. A to bude ztráta, které budeš litovat.”

“Jsem zvědavý,” řekl Simon. “Ale nejsem si jestý, jestli až tak moc.”

V jejím pohledu byly jiskra překvapení a pobavení a možná, možná dokonce trocha respektu, pomyslel si Simon. “Nic co ti chci říct, se jich netýká. Neovlivní to jejich bezpečnost ani zdraví. Ta diskrétnost je pouze pro mou vlastní ochranu.”

Simon se na ni podezřívavě podíval. Myslela to vážně? Upíři nebyli jako víly, které nemohly lhát. Ale musel si přiznat, že opravdu byl zvědavý. “Dobrá. Udržím to v tajnosti, ale pokud si budu myslet, že něco z toho ohrožuje mé přátele, pak naše dohoda padá.”

Její úsměv byl mrazivý; bylo vidět, že se jí nelíbí, že jí někdo nedůvěřuje. “Dobrá tedy,” řekla. “Asi nemám moc na výběr, když tak

zoufale potřebuju tvou pomoc.” Nahnula se dopředu, jednou štíhlou rukou si hrála se stopkou své sklenice na víno. “Až donedávna jsem spořádaně vedla manhattanský klan. Sídlo jsme měli v nádherné stáré budově, která na Upper West Side stála už před válkou, ne v té krysí díře – v tom hotelu – kde teď mé lidi má Snatiago. Santiago - Raphael, jak mu říkáš ty, byl můj záspupce. Můj nejloajálnější společník. Nebo to jsem si alespoň myslela. Jedné noci jsem zjistila, že vraždí lidi, tahá je do toho starého hotelu ve španělské čtvti Harlem a pro potěšení pije jejich krev. A jejich kosti nechává v kontejnerech venku. Hloupě riskoval, porušoval zákony Úmluvy.” Usrkla si vána. “Když jsem ho ohledně toho konfrontovala, uvědomila jsem si, že zbytku klanu řekl, že já jsem ten vrah, ten, kdo porušuje zákon. Celé to na mě nachystal. Chtěl mě zabít, aby získal veškerou moc. Uprchla jsem, jen s Walkerem a Archerem, kteří zajišťovali mé bezpečí.”

“Takže on celou tu dobu jen předstíral, že je vůdcem, dokud se nevrátíte?”

Protáhla obličej. “Santiago je výborný lhář. Přeje si, abych se vrátila, ta zajisté – aby mě mohl zavraždit a vést celý klan jednou provždy.”

Simon si nebyl jistý, co od něj chtěla slyšet. Nebyl zvyklý, že se na něj dospělé ženy dívají velkýma, slzami zalitýma očima a vykládají mu svůj životní příběh.

“To je mi líto.” řekl nakonec.

Pokrčila rameny a to gesto bylo tak expresivní, že jej napadlo, jestli její akcent není francouzský. “To už je minulost,” řekla. “Celou tu dobu jsem se schovávala v Londýně, hledala jsem spojence, čekala, až nadejde můj čas. A pak jsem uslyšela o tobě.” Zvedla ruku. “Nemohu ti říct odkud; přísahala jsem mlčenlivost. Ale v tu chvíli jsem si uvědovmila, že ty jsi byl tím, na co jsem čekala.”

“Byl jsem to já? Jsem to já?”

Nahnula se dopředu a dotkla se jeho ruky. “Raphael se tě bojí, Simone, a taky by měl. Jsi jako on, jsi upír, ale nikdo ti nemůže ublížit, zabít tě; nemůže ti zkřivit ani vlásek, aniž by na svou hlavu přivolal boží hněv.”

Nastalo ticho. Simon slyšel tiché eletrické bzučení vánočních světýlek nad sebou, vodu, cákající v kamenné fontáně v centru

nádvoří, hukot a šumění města. Když promluvil, jeho hlas byl tichý. “Vy jste to řekla.”

“Co prosím, Simone?”

“To slovo. Hněv -” To slovo ho na jazyku bodalo a pálilo, jako vždycky.

“Ano. Bůh.” Odtáhla svou ruku, ale její oči zůstaly přívětivé. “Náš druh má spoustu tajemství, tolik, o kterých bych ti mohla říct, ukázat ti je. Naučíš se, že nejsi zatracený.”

“Madam -”

“Camille. Musíš mi říkat Camille.” “Pořád nechápu, co ode mě chcete.”

“Opravdu?” Zavrtěla hlavou a její nádherné vlasy se rozletěly do stran. “Chci, aby ses ke mně přidal, Simone. Přidal se na mou stranu proti Santiagovi. Společně půjdeme do toho krysami prolezlého hotelu; ve chvíli, kdy jeho následovatelé uvidí, že jsi se mnou, opustí ho a přejdou ke mně. Věřím, že přestože se jej bojí, jsou ke mně stále loajální. Jakmile nás spolu uvidí, ten strach bude pryč a oni se k nám přidají. Jeden se nemůže vzpírat tomu, co pochází od Boha.”

“Já nevím,” řekl Simon. “V Bibli Jákob zápolil s andělem a vyhrál.” Camille se na něj podívala, obočí povytáhlé.

Simon pokrčil rameny. “Židovská škola.”

“‘ I pojmenoval Jákob to místo Peníel - to je Tvář Boží - , neboť řekl

: „Viděl jsem Boha tváří v tvář a byl mi zachován život.“’ Vidíš, nejsi jediný, kdo zná svu posvátnou knihu.” Její nespokojoný pohled byl pryč a ona se usmívala. “Možná si to neuvědomuješ, Světlomilče, ale dokud na sobě nešeš Znamení, jsi trestající poslel nebes. Nikdo se ti nemůže postavit. Rozhodně ne žádný upír.”

“A vy se mě bojíte?” zeptal se Simon.

A téměř vzápětí toho zalitoval. Její zelené oči potemněly jako bouřková mračna. “Já a bát se tebe?” Pak se zase ovládla, tvář se jí vyhladila, její výraz se zjemnil. “Samozřejmě že ne,” řekla. “Jsi inteligentní muž. Jsem přesvědčena, že pochopíš, jak je můj návrh rozumný a přidáš se ke mně.”

“A jak přesně váš návrh zní? Víte, chápu tu část, kde se postavím

Raphaelovi, ale co potom? Já Raphaella nenenávidím, ani se jen nechci zbavit, pro samotn potěšení, které by z toho plynulo. Nechává me na pokoji. To je to jediné, co jsem kdy chtěl.”

Založila si ruce na prsou. Na prostředníčku levé ruky přes materiál rukavice nosila stříbrný prsten s modrým kamenem. “Ty si myslš, že to je to, co chceš, Simone. Myslíš si, že ti Raphaell prokazuje laskavost tím, že tě nechává na pokoji. Ale ve skutečnosti z tebe dělá vyhnance. Teď si myslíš, že další tvého druhu nepotřebuješ. Jsi spokojený s přáteli, které máš – s lidmi a lovi stínů. Rád se schováváš za lahevemi s krví, které máš u sebe v pokoji, a lžeš své matce o tom, co jsi zač.”

“Jak víte -”

Ignorovala ho a pokračovala. “Ale co za deset let, kdy by ti mělo být šestadvacet? Co za dvacet let? Za třicet? Myslíš si, že nikdo si nevšimne, že zatímco všichni stárnou a mění se, ty ne?”

Simon mlčel. Nechtěl přiznat, že na takhle vzdálené věci ještě nemyslel. Že na ně nechtěl myslet.

“Raphael tě naučil, že ostatní upíři jsou tvá zhouba. Ale takhle to být nemusí. Věčnost je dlouhá doba na to, abys ji strávil sám, bez ostatních tvého druhu. Bez ostatních, kteří by to chápali. Přátelíš se s lovci stínů, ale nikdy nemůžeš být jedním z nich. Vždycky budeš jinačí, někdo z venčí. S námi bys mohl někam patřit.” Když se nahnula dopředu, od jejího prstenu se odráželo bílé světlo a bodalo Simona do očí. “Máme tisíceletí vědomostí, o které bychom se s tebou mohli podělit, Simone. Mohl by ses naučit, jak žít skrytě, jak jíst a pít, jak moci vyslovovat boží jméno. Raphael byl k tobě krutý a tyhle informace před tebou skryl, dokonce tě něchal myslet si, že neexistují. Ale ony existují. Já ti můžu pomoci.”

“Pokud nejdříve pomůžu já vám,” řekl Simon.

Usmála se, její zuby byly bílé a ostré. “Pomůžeme jeden druhému.”

Simon se opřel. Kovová židle byla tvrdá a nepohodlná a on se najednou cítil unavený. Když se podíval dolů na své ruce, uviděl, že mu potemněly žíly, pavoučkovitě se táhly po hřbetě jeho ruky. Potřeboval krev. Potřeboval mluvit s Clary. Potřebovat čas přemýšlet.

“Vyděsila jsem tě,” řekla. “Já vím. Je toho najednou hodně. Ráda bych ti dala tolik času, kolik budeš potřebovat, aby ses rzmyslel co

s tím, co se mnou. Ale nemáme mnoho času, Simone. Když zůstávám v tomhle městě, jsem v nebezpečí před Raphaelem a jeho stoupenci.”

“Stoupenci?” Přes to všechno se Simon musel pousmát. Camille to vyvedlo z míry. “Ano?”

“No, to jen ti… „stoupenci“. To je jako říct „škůdci “ nebo „nohsledi“” Nechápavě na něj koukala. Simon povzdechl. “Omluvám se. Jen jsem asi neviděla tolik špatných filmů, jako já.”

Camille se trochu zamračila a mezi obočím se jí objevila jemná vráska. “Bylo mi řečeno, že budeš zvláštně osobitý. Možná to je jen tím, že neznám hodně upírů z tvé generace. Ale prospěje mi to, myslím, být v blízkosti někoho tak… mladého.”

“Nová krev,” řekl Simon.

To ji přimělo usmát se. “Jsi tedy připraven? Přijmout mou nabídku? Abychom začali spolupracovat?”

Simon vzhlédl k nebi. Hvězdy jako by přebíjely proužky bílého světla. “Podívejte,” řekl, “Cením si vaší nabídky. Opravdu.” Sakra, pomyslel si. Musí přece existovat nějaký způsob, jak to říct, aniž by zněl, jako když odmítá jít s holkou na maturitní ples. Opravdu, opravdu mě vaše nabídka těší, ale… Camille, stejně tak jako Raphael, vždycky mluvila uhlazeně, formálně, jako by byla v nějaké pohádce. Možná by se o to taky mohl pokusit. Řekl, “Žádám čas na rozmyšlenou. Jsem si jist, že mě chápete.”

Velmi zlehka se usmála, až ukázala špičky svých tesáků. “Pět dní,” řekla. “Déle ne.” Natáhla k němu ruku v rukavici. V dlani se jí něco třpytilo. Byla to malá skleněná fiála, velikosti lahvičky na vzorky parfémů, jen se zdálo, že místo něj je v ní nějaký nahnědlý prášek. “Hrobní hlína,” vysvětlila mu. “Tohle rozbij a já budu vědět, že mne voláš. Jestli mne nepřivoláš do pěti dnů, pošlu pro tvou odpověď Walkera.”

Simon si od ní lahvičku vzal a strčil si ji do kapsy. “A pokud má odpověď bude znít ne?”

“Pak budu zklamaná. Ale rozejdeme se jako přátelé.” Odstrčila svou sklenici pryč. “Na shledanou, Simone.”

Simon se postavil. Když ji táhl po zemi, židle vydala příliš hlasitý kovově znějící skřípot. Připadalo mu, jako by měl říct ještě něco

jiného, ale neměl tušení co. Zatím se zdálo, že může odejít. Rozhodl se, že radši bude vypadat jako jeden z těch divných moderních upírů, kteří nemají žádné způsoby, než aby riskoval, že by byl zase vtažen do konverzace. Odešel, aniž řekl cokoli dalšího.

Cestou zpět restaurací prošel kolem Walkera a Archera, kteří stáli u velkého dřevěného baru, ramena pod svými dlouhými šedými plášti měli nahrbená. Cítil na sobě sílu jejich pohledu, když kolem nich prošel, a zavrtěl prsty jejich směrem, to gesto bylo někde mezi přátelským zamáváním a vzdušným polibkem. Archer obnažil své zuby – své obyčejné lidské zuby – a prošel kolem něj do zahrady. Walker mu byl v patách. Simon se díval, jak oba zaujali svá místa na židlích naproti Camille; když se posadili, nevzhlédla, ale bílá světla, která celou zahradu ozařovala, najednou zhasla – ne jedno po druhém ale všehna naráz – a Simon mohl jen dezorientovaně koukat na ztemnělé nádvoří, jako by někdo zhasl hvězdy. Ve chvíli, kdy si toho číšníci všimli a pospíchali ven, aby problém napravili, a zahradu opět zaplavilo světlo, Camille a její posluhovači už byli pryč.

Simon odemkl vchodové dvěře u svého domu – jednoho z dlouhé řady identických cihlových domků, které lemovaly brooklynský blok

– pootevřel je a opatrně naslouchal.

Své matce řekl, že bude s Erikem a ostatními čley ze své skupiny cvičit na jejich sobotní vystoupení. Dříve by mu to prostě věřila a u toho by to skončilo; Elaine Lewisová vždycky byla liberální rodič, nikdy netrvala na žádné večerce, nebo aby Simon nebo jeho sestra byli doma ve všední dny brzy. Simon byl zvyklý zůstávat venku s Clary různě dlouho, poté si vždy odemkl, ve dvě ráno sebou hodil do postele a tohle jeho chování jeho matka nikdy příliš nekomentovala.

Ale teď vše bylo jinak. Byl v Idrisu, domovském městě lovců stínů, skoro dva týdny. Zmizel z domu, aniž by měl šanci nabídnout nějakou výmluvu nebo vysvětlení. Nakonec se do toho vložil čaroděj Magnus Bane, který na Simonovu matku použil paměťové kouzlo, takže si vůbec nevzpomínala na to, že vůbec zmizel. Alespoň ne vědomě. Ale její chování se změnilo. Teď byla podezřívavá, zadumaná, pořád ho sledovala, trvala na tom, aby byl doma v určitou hodinu. Když se naposledy vrátil domů ze schůzky s Maiou, našel Elaine v předsíni, sedíc v židli čelem ke dveřím, ruce měla složené na prsou a na tváři měla výraz stěží potlačovaného hněvu.

Tu noc ji dříve slyšel dýchat, než ji uviděl. Teď slyšel jen tlumený zvuk televize z obýváku. Musela na něj čekat, zřejmě se koukala na maraton jedno z jejích oblíbených seriálů z nemocničního prostředí. Simon za sebou zavřel dveře a opřel se o ně, snažil se najít v sobě energii ke lhaní.

Už tak bylo dost těžké v přítomnosti své rodiny nejíst. Jeho matka naštěstí do práce odcházela brzy a pozdě se vracela, a Rebecca, která chodila na vysokou v New Jersey, domů chodila jen občas, aby si vyprala, a nebyla tam tedy tak často, aby si mohla všimnou něčeho divného. Jeho matka většinou ráno byla pryč, ještě než vstal, snídani a oběd, které mu láskyplně připravila, nechala na kuchyňském stole. A on je cestou do školy yhodil. S večeří to bylo horší. V ty večery, kdy byla doma, se musel v jídle na talíři šťourat, předstírat že nemá hlad, nebo že si ho chce vzít s sebou do pokoje k učení. Jednou nebo dvakrát se to jídlo dokonce donutil sníst, jen aby jí udělal radost a pak strávil hodiny v koupelně, celý zpocený a v křečích se to jídlo ze sebe snažil dostat.

Nesnášel, že jí musí lhát. Vždycky trochu litoval Clary, za její křehký vztah s Jocelyn, s tím nejúzkostlivějším rodičem, jakého kdy viděl. Teď věděl, jaké to je být v její kůži. Od Valentinovy smrti Jocelynina kontrola nad Clary povolila do té míry, že Jocely už byla téměř normálním rodičem. A mezitím, kdykoli byl doma Simon, cítil na sobě matčin pohled, jako nějaké obvinění, ať šel kamkoli.

Narovnal ramena, tašku přes rameno shodil u dveří a zamířil do obýváku, aby se tomu postavil. Televize byla zapnutá, zrovna šly zprávy. Místní reportér přinášel lidský příběh – dítě nalezené opuštěné v uličce za nemocnicí v centru. Simona to překvapilo; jeho máma nesnášela zprávy. Připadaly jí depresivní. Podíval se na gauč a překvapení ho opustilo. Jeho matka spala, brýle měla položené na stolku vedle sebe, na podlaze ležela z poloviny prázdná sklenice. Simon to cítil až k sobě – zřejmě whiskey. Bodlo ho u srce. Jeho máma téměř nepila.

Simon šel do pokoje své matky a vrátil se s pletenou přikrývkou. Ona pořád spala, dýchala pomalu a pravidelně. Elaine Lewisová drobná, ptáčeti podobná žena, kterou jako svatozář obklopovaly černé kudrnaté vlasy, propletené šedí, které si odmítala nabarvit. Během dne pracovala v neziskové organizaci a téměř všechno její oblečení mělo na sobě zvířecí motivy. Teď na sobě měla šaty s potiskem delfínů a vlnek a skelné oči brože, která kdysi byla živou

rybkou v pryskyřici, na něj upírala vyčítavý pohled, když se sklonil aby jí přikryl ramena.

Trhaně sebou pohnula a odvrátila od něj hlavu.“Simone,” zešeptala. “Simone, kde jsi?”

Polekaný Simon upustil přikrývku a postavil se. Možná ji měl vzbudit, dát jí vědět, že je v pořádku. Ale potom by přišly na řadu otázky, na které nechtěl odpovídat, a ten ublížený výraz, který nemohl vystát. Otočil se a šel k sobě do pokoje.

Praštil sebou do postele na pokrývky a popadl telefon na svém nočním stolku a než o tom vůbec mohl přemýšlet, už vytáčel Claryino číslo. Na chvíli se zarazil, poslouchal vyzváněcí tón. O Camille jí říct nemohl; slíbil, že upírčinu nabídku uchová v tajnosti a ačkoli mu nepřipadalo, že by to Camille dlužil, jestli se za posledních několi měsíců něco naučil, pak určitě to, že porut slib, který jste dali nadpřirozené bytosti, byl špatný nápad. Ale i přesto chtěl slyšet Claryin hlas, jako vždy, když měl za sebou perný den. No, vždycky si alespoň mohl postěžovat na svůj milostný život; to ji zatím vždy pobavilo. Převalil se v posteli, přetáhl si polštář přes hlavu a dál vytáčel Claryino číslo.

Kapitola 2 - Padání

„Takže, užil sis to dneska s Isabelle?” Clary s telefonem přimáčknutým na ucho se opatrně přesunula z jedné kladiny na druhou. Ony kladiny byly šest metrů nad zemí mezi trámy v podkroví Institutu, kdy se nacházela tréninková místnost. Chození po nich vás mělo naučit rovnováze. Clary je nesnášela. Její strach z výšek působil, že se jí z toho všeho dělalo špatně, přestože měla k pasu připevněné flexibilní lano, které mělo zabezpečit, aby neskončila na zemi, kdyby spadla. “Už jsi jí řekl o Maie?”

Simon vydal tichý vyhýbavý zvuk, o kterém Clary věděla, že znamená “ne”. V pozadí slyšela hrát hudbu; dokázala si ho představit, jak leží na své posteli a vedle něj tiše hraje stereo, zatímco s ní mluví. Zněl unaveně, unaveně až do morku kostí takovým způsobem, že věděla, že jeho bezstarostný tón neodrážel jeho náladu. Na začátku jejich konverzace se ho několikrát zeptala, jestli je v pořádku, on však nad její starostlivostí jen mávl rukou.

Odfrkla. „Hraješ si s ohněm, Simone. Doufám, že to víš.“

„Já nevím. Opravdu si myslíš, že je to tak hrozné?“ Simon zněl plačtivě. „Ani jedinkrát jsem se s Isabelle – nebo s Maiou – nebavil o tom, že bysme spolu chodili na vážno.“

„Povím ti něco o holkách.“ Clary se posadila na kladinu, nohy jí visely ve vzduchu. Podkrovní okno bylo otevřené a dovnitř se hrnul studený noční vzduch a zábl ji na zpocené kůži.

Vždycky si myslela, že lovci stínů trénují ve svých nepoddajných, kůži podobných výstrojích, ale jak se ukázalo, to platilo až pro pozdější trénink, při kterém se používaly zbraně.

Pro trénink, kterému se věnovala ona – pro cvičení, která měla zlepšit její ohebnost, rychlost a smysl pro rovnováhu – nosila lehký nátělník a kalhoty na stažení v pase, které jí připomínaly součást nemocničních uniforem.

„I když jste se o žádné výlučnosti nebavili, pořád budou naštvané, když zjistí, že se scházíš s někým jiným, s někým, koho znají, a že se jim o tom nezmínil. Tohle je jedno z pravidel randění. “

„No a jak mám o tom pravidle vědět?“

„Tohle pravidlo zná každý.“

„Já myslel, že ty máš být na mojí straně.“

„Já jsem na tvojí straně!“

„Tak proč nejsi trochu víc soucitná?“

Clary si přehodila telefon k druhému uchu a zadívala se do stínů pod sebe, kde byl Jace. Ten odešel pro další lano a říkal, že se vrátí za pět minut. Ale pravda byla, že kdyby ji nachytal, jak nahoře telefonuje, asi by ji zabil. Jen zřídka měl její trénink na starost on – to většinou dělali Marysa, Kadir nebo někdo další z členů newyorské Konklávy, kteří zaskakovali za minulého instruktorka v Institutu, Hodge – ale když to měl na starost on sám, bral to velmi vážně.

„Protože,“ řekla, „tvoje problémy nejsou opravdovými problémy. Chodíš se dvěma nádhernýma holkama najednou. Přemýšlej o tom. Tohle jsou problémy… rockových hvězd.“

„Mít problémy rockové hvězdy možná bude to nejbližší, co kdy s rockovou hvězdou budu mít společného. “

„Nikdo tě nenutil, abys svou skupinu pojmenoval Oplzlý týpek, kamaráde.“

„Teď jsme Prach milénia,“ protestoval Simon.

„Podívej, hlavně to do té svatby vyřeš. Když si obě budou myslet, že tam jdou s tebou a pak na svatbě zjistí, že chodíš s nima oběma, tak tě zabijou.“ Clary se postavila. „A pak bude svatba mojí mámy celá zkažená a zabije tě ona. Takže budeš mrtvý dvakrát. No technicky vzato třikrát… “

„Ani jedné z nich jsem nikdy neřekl, že na tu svatbu jdu s nimi!“ Simon zněl vyděšeně.

„Dobře, ale ony to budou čekat. Od toho holky mají kluky. Aby měly někoho, kdo je vezme na nudné akce.“ Clary se přesunula na konec jedné z kladin a shlížela dolů na vílími kameny osvětlené stíny pod sebou. Na podlaze byl křídou nakreslený starý tréninkový kruh; vypadal jako střed terče. „Víš, já teď musím seskočit z téhle kladiny a dost možná uspíšit příchod své velmi bolestivé smrti. Popovídáme si zítra.“

„Ve dvě máme s kapelou zkoušku, pamatuješ? Uvidíme se tam.“

„Zatím.“ Zavěsila a mobil si strčila do podprsenky; to volné tréninkové oblečení nemělo žádné kapsy, tak co jiného může holka udělat?

„Takže ty tam chceš zůstat celou noc?“ Jace vkročil do středu terče a vzhlédl k ní nahoru. Měl na sobě bojovou výstroj, ne oblečení na trénink jako Clary, a jeho plavé vlasy s tou černou barvou ostře kontrastovaly. Jejich barva od léta mírně potemněla a teď se zdála být spíše zlatá než blond, a Clary se zdálo, že tahle varianta mu sluší ještě víc. Tak nějak absurdně ji těšilo, že už ho zná dost dlouho na to, aby si všimla drobných změn v jeho vzhledu.

„Já myslela, že ty půjde sem nahoru,“ zavolala dolů. „Změna plánů?“

„To je dlouhý příběh.“ Zakřenil se na ni. „Takže? Chceš si procvičit přemety?“

Clary povzdechla. Cvičit přemety znamenalo seskočit z kladin do prázdného prostoru a nechat flexibilní lano aby ji drželo, zatímco ona se bude odrážet od stěn, házet sebou z jedné strany na druhou a učit se převracet, kopat a uhýbat, aniž by si musela dělat hlavu ohledně tvrdé podlahy a modřin. Viděla, jak to dělá Jace, a on při tom vypadal jako padající anděl, převracel a točil se při tom s nádhernou grácií jako při baletu. Ona, na rozdíl od něj, se, když se blížila podlaha, svinula jako mandelinka, a fakt, že věděla, že na ni nedopadne, zdá se na ni neměl žádný účinek. Začínala si myslet, že vlastně vůbec nesejde na tom, že se jako lovec stínů narodila; možná bylo příliš pozdě na to, by se jím stala, nebo aby jako jeden z nich alespoň fungovala. Nebo možná ten dar, který s Jacem sdíleli, byl mezi ně rozdělen nerovnoměrně, takže on získal veškerou pohybovou ladnost, kdežto ona z ní dostala – no moc jí nebylo.

„No tak, Clary,“ řekl Jace. „Skoč.“ Zavřela oči a skočila. Na okamžik cítila, že tam nehybně visí, je od všeho osvobozena. Potom se jí zmocnila gravitace a ona se řítila k podlaze. Instinktivně k sobě přitáhla nohy a ruce, oči nechávala pevně zavřené. Lano se napnulo a ona se odrazila nazpět, vyletěla a vzápětí zase padala. Jak se její rychlost zmenšovala, otevřela oči a zjistila, že visí na konci lana, asi půl druhého metru nad Jacem. A on se usmíval.

„Pěkné,“ řekl. „Ladně jako sněhová vločka.“

„Křičela jsem?“ zeptala se s nepředstíraným zájmem. „Však víš, cestou dolů.“

Přitakal. „Naštěstí nikdo není doma, jinak by si mysleli, že tě tady vraždím.“

„Ha. Vždyť na mě ani nedosáhneš.“ Vykopla nohou a pomalu se ve vzduchu točila.

Jaceovi zajiskřilo v očích. „Chceš se vsadit?“

Clary ten pohled znala. „Ne,“ řekla rychle. „Ať chceš udělat cokoli -“

Ale on už to udělal. Když se Jace pohyboval rychle, jeho jednotlivé pohyby byly téměř neviditelné. Viděla, jak mu ruka vyletěla k opasku a ve vzduchu se pak něco zalesklo. Zaslechla zvuk párajícího se vlákna, jak bylo lano nad ní přeřezáno.

Nic už ji nedrželo a ona volně spadla, příliš překvapená na to, aby křičela – Jaceovi přímo do náruče. Ten náraz ho odhodil dozadu a společně dopadli na jednu z žíněnek na podlaze, Clary byla na něm.

Uličnicky se usmál.

„Teď,“ prohlásil, „tohle bylo mnohem lepší. Vůbec jsi nekřičela.“

„Nedostala jsem k tomu šanci.“ Rychle oddechovala a ne jen z toho, jak dopadla.

Když takhle ležela na Jaceovi, cítila jeho tělo na svém, ruce se jí třásly a srdce jí tlouklo rychleji.

Dříve si myslela, že možná její fyzická reakce na něj – to jak reagovali jeden na druhého – se časem, jak si budou bližší, otupí, ale to se nestalo. Když už, tak čím více spolu byli, tím více se zhoršovaly – nebo zlepšovaly, záleží na tom, jak se to díváte.

Vzhlížel k ní svýma zlatýma očima; napadlo ji, jestli jejich barva nebyla ještě nápadnější, co potkal anděla Raziela, tam na břehu jezera Lyn v Idrisu.

Ale zeptat nikoho se nemohla: ačkoli všichni věděli, že Valentin anděla přivolal a že anděl uzdravil Jaceovy rány, které mu Valentine způsobil, nikdo krom Clary a Jace nevěděl, že Valentine svému adoptivnímu synovi způsobil více než pouhá zranění. Jako součást přivolávajícího ceremoniálu Jace bodl do srdce – bodl ho a on v jeho sevření zemřel. A na Claryinu prosbu anděl Jace přivedl zpět k životu. Neuvěřitelnost toho všeho Clary stále šokovala, a Jace zřejmě taky. Dohodli se, že nikdy nikomu neřeknou, že Jace vlastně doopravdy umřel, i když jen na okamžik. Bylo to jejich tajemství. Natáhl k ní ruku a odhrnul jí vlasy z tváře. „Dělám si legraci,“ řekl.

„Nejsi tak špatná. Časem to zvládneš. Měla jsi vidět, jak napoprvé dělal přemety Alek. Myslím, že se jednou dokonce kopl do hlavy.“

„Jasně,“ řekla Clary. „Ale to mu určitě bylo tak jedenáct.“ Pohlédla na něj. „A ty jsi v tomhle určitě byl úžasný vždycky.“

„Já už se jako úžasný narodil.“ Kočky prstů ji pohladil po tváři, jemně, ale i to stačilo, aby se zachvěla. Nic na to neřekla; dělal si legraci, ale v určitém směru to byla pravda. Jace se takovýhle už narodil. „Jak dlouho dnes večer můžeš zůstat?“

Pousmála se. „Už jsem skončili s tréninkem?“

„Řekl bych, že už jsme skončili s tou částí večera, kdy je to naprosto nezbytné. i když je pár věcí, které bych rád trénoval…“ Natáhl se k ní a stáhl ji dolů k sobě, ale v té chvíli se otevřely dveře a dovnitř vtrhla Isabelle, její vysoké boty na vyleštěné dřevěné podlaze jen klapaly. Zahlédla Jace a Clary natažené na podlaze a povytáhla obočí.

„Muchlovačka. Chápu. Já myslela, že máte trénovat.“

„Nikdo neříkal, že bys měla vejít bez zaklepání, Iz.“ Jace se ani nehnul, jen pootočil hlavou, aby se mohl na Isabelle úkosem podívat s výrazem, v němž se mísilo rozčarování s tím, jak ji měl rád. Naopak Clary se vyškrábala na nohy a upravila si pomuchlané oblečení.

„Tohle je tréninková místnost. Jsou to veřejné prostory.“ Isabelle si stahovala jednu ze svých rukavic z jasně červeného sametu. „Tyhle jsem zrovna koupila v Trash and Vaudeville. Ve slevě. No nejsou úžasné? Nechtěli byste taky takové?“ Zavrtěla prsty jejich směrem.

„Já ti nevím,“ řekl Jace. „Asi by se nehodily k výstroji.“

Isabelle na něj udělala obličej. „Slyšeli jste o tom mrtvém lovci stínů, kterého našli v Brooklynu? To tělo bylo v hrozném stavu, takže se zatím neví, kdo to byl. Řekla bych, že asi proto je máma pryč.“

„Jo,“ řekl Jace. „Na setkání Spolku. Narazil jsem na ni, zrovna když odcházela.“

„Tos mi neřekl,“ řekla Clary. „To proto ti to s tím lanem trvalo tak dlouho?“

Přikývl. „Promiň. Nechtěl jsem tě děsit.“

„On chtěl říct,“ řekla Isabelle, „že nechtěl kazit tu romantickou náladu.“ Kousla se do rtu. „Jen doufám, že to nebyl nikdo, koho

známe.“

„To si nemyslím. To tělo nechali v opuštěné továrně – bylo tam několik dní. Kdyby to byl někdo, koho známe, všimli bysme si, že zmizel.“ Jace si zastrčil vlasy za uši. Díval se na Isabelle trochu netrpělivě. Jako by ho rozčilovalo, že o tom začala mluvit, zdálo se Clary. Litovala, že jí o tom neřekl dřív, přestože by to zkazilo náladu. Spousta toho, čemu se věnoval, čemu se věnovali oni všichni, je často přivádělo do kontaktu s uvědoměním smrti. Všichni Lightwoodovi svým způsobem vlastně ještě oplakávali jejich nejmladšího syna Maxe, který zemřel jednoduše proto, že byl ve špatnou dobu na špatném místě. Bylo to zvláštní. Jace beze sebemenších protestů přijal její rozhodnutí nechat střední školy a začít se trénovat, ale nerad se s ní bavil o nebezpečích života lovců stínů.

„Půjdu se obléct,“ oznámila a zamířila ke dveřím, které vedly do malé šatny patřící k tréninkové místnosti. Byla spartánsky zařízená: holé dřevěné stěny, zrcadlo, sprcha a háčky na oblečení. Na dřevěné lavici u dveří byly narovnány osušky. Clary se rychle osprchovala a oblékla si své oblečení na ven – punčochy, boty, džínovou sukni a nový růžový svetr. Když se na sebe podívala do zrcadla, uviděla, že má na punčochách novou díru, a její kroutící se mokré vlasy byly nevzhledně rozcuchané. Nikdy nebude vypadat úžasně upraveně, tak jako se to vždy dařilo Isabelle, ale Jaceovi to zřejmě nevadilo.

Když se vrátila zpět do tréninkové místnosti, Isabelle a Jace už opustili téma mrtvého lovce stínů a přesunuli se k něčemu, co Jace zřejmě považoval za ještě hrozivější – Isabellino rande se Simonem.

„Nedokážu uvěřit, že tě vzal do opravdové restaurace.“ Jace teď už byl na nohou a odklízel z podlahy matrace a tréninkové vybavení, zatímco Isabelle se opírala o zeď a hrála si se svými novými rukavicemi. „Já bych to tipoval na někoho, jehož představa rande spočívá v tom, že tě nechá se dívat, jak se svými šprťáckými kamarády hraje World of Warcraft.“

„Já,“ poznamenala Clary, „jsem jedním z těch jeho šprťáckých kamarádů, děkuju mnohokrát.“

Jace se na ni usmál.

„Nebyla to tak úplně restaurace. Spíš takové bistro. Měli tam nějakou růžovou polévku, kterou chtěl, abych vyzkoušela,“ prohlásila Isabelle zamyšleně. „Byl moc milý.“

Clary okamžitě pocítili vinu za to, že jí – nebo Jaceovi – neřekla o Maie. „Říkal, že jste se bavili dobře.“

Isabellin pohled přeskočil na ni. V jejím výrazu bylo cosi zvláštního, jako by něco skrývala, ale bylo to pryč, než si Clary vůbec mohla být jistá, že to vůbec viděla. „Ty jsi s ním mluvila?“

„Jo, před pár minutami mi volal. Chtěl mě jen pozdravit.“ Clary pokrčila rameny.

„Chápu,“ řekla Isabelle, její hlas byl najednou odměřený a studený.

„No, jak jsem říkala, je hrozně milý. Ale možná až moc. To může být až nudné.“ Zastrčila si rukavice do kapes. „Nevadí, stejně to není nic dlouhodobého, Zatím to je jen takové nezávazné hraní.“

Claryina vina trochu opadla. „A mluvili jsem spolu někdy o tom, však víš, chodit spolu vážně?“

Isabelle vypadala vyděšeně. „Samozřejmě že ne.“ Potom zívla a protáhla ruce až za hlavu jako kočka. „No, jdu do postele. Uvidíme se později, hrdličky.“

Odešla a za sebou zanechala matný oblak jasmínového parfému.

Jace se podíval na Clary, začal si rozepínat svou výstroj, která se zapínala na zápěstích a na zádech a tvořila přes jeho oblečení ochrannou schránku. „Asi už musíš jít domů, že?“

Clary neochotně přikývla. Přimět její matku, aby souhlasila s tím, že Clary bude pokračovat ve výcviku lovců, byla sama o sobě těžká hádka. Jocelyn byla zatvrzelá a byla proti, říkala, že se celý život snažila, aby Clary byla od životního stylu lovců stínů co nejdále, protože ho vnímala jako nebezpečný. Nebyl pouze násilnický, ale plný izolace a krutosti. Jen teprve před rokem by její rozhodnutí pokračovat v tréninku jako lovec stínů bylo znamenalo, že by se svou matkou už nikdy nemohla promluvit. Clary namítala, že samotný fakt, že spolek takováhle pravidla odstavil, zatímco nový koncil se zabýval jejich projednáváním, znamenal, že Spolek se od té doby, co byla Jocelyn mladá, změnil. A kromě toho, Clary přece potřebovala vědět, jak se bránit.

„Doufám, že to není jenom kvůli Jaceovi,” řekla Jocelyn nakonec.

„Vím, jaké to je, když jsi do někoho zamilovaná, chceš být tam, kde je on, chceš dělat to, co dělá on, ale Clary -”

„Já nejsem ty,” Přerušila ji Clary, snažíc se ovládnout svůj hněv.

„Lovci stínů nejsou Kruh a Jace není Valentine.”

„O Valentinovi jsem nic neříkala.“

„Ale myslela sis to,“ řekla Clary. „Možná, že Vlantine Jace vychoval, ale Jace vůbec není jako on.“

„No, doufám, že ne,” řekla Jocelyn tiše. „Pro dobro nás všech.” Jocelyn se nakonec podvolila, ale stanovila pár pravidel:

Clary nebydlela v Institutu ale se svou matkou a s Lukem; Jocelyn pravidelně každý týden dostávala od Marysy pravidelné hlášení o tom, jak to Clary jde, aby zajistila, že se Clary skutečně učí a jen Jace celý den nesvléká očima, nebo co ji na tom vlastně tak znepokojovalo. A Clary nesměla v Institutu zůstávat přes noc – nikdy. „Žádné přespávání tam, kde bydlí tvůj přítel,“ řekla Jocelyn nesmlouvavě. „A je mi jedno, že je to Institut. Nic takového.“

Přítel. Slyšet to slovo pro pořád byl šok. Tak dlouho se zdálo být naprosto nemožné, že by někdy Jace mohl nýt její kluk, že by jeden pro druhého někdy mohli být něčím víc než jen bratrem a sestrou, a bylo to hrozné, nedokázala to snést. Rozhodli se, že nikdy se nevidět by pro ně bývalo bylo lepší a to by pro ně bylo jako zemřít. A potom, jako nějakým zázrakem, byli osvobozeni. Teď už to bylo šest týdnů, ale Clary to slovo ještě neomrzelo.

„Musím jít domů,“ řekla. „Je skoro jedenáct a máma šílí, když jsem tu déle než do deseti.“

„Dobře.“ Jace shodil svou výstroj, nebo alespoň její horní polovinu, na lavici. Pod ní měl tenké tričko; Clary skrz ně mohla vidět jeho značky, jako inkoust vpíjející se do mokrého papíru. „Vyprovodím tě ven.“

Institut byl tichý, když jím procházeli. Nepřebývali tam zrovna žádní lovci stínů z jiných měst. Robert, otec Isabelle a Aleka, byl v Idrisu a pomáhal sestavovat nový koncil, a protože Hodge i Max byli pryč navždy a Alec byl pryč s Magnusem, Clary to připadalo, jako by zbylí obyvatelé byli jen hosty v jinak prázdném hotelu.

Přála by si, aby sem ostatní členové Spolku chodívali častěji, ale předpokládala, že teď jen dávají Lightwoodovým čas. Čas vzpomínat na Maxe a čas zapomenout.

„Neozvali se ti poslední dobou Alec a Magnus?“ zeptala se Clary.

„Mají se dobře?“

„Vypadá to tak.” Jace vyndal z kapsy svůj mobil a podal jí ho. „Alec mi pořád posílá otravné fotky, se spoustou zpráv jako ´Kéž bys tady byl, ale ne doslova´“

„No, nemůžeš mu to mít za zlé, má to být jejich romantická dovolená.” Procházela fotky v Jaceově telefonu a rozesmála se. Byli na nich Alec a Magnus, stáli před Eiffelovkou, Alec měl na sobě jako vždy džíny a Magnus pruhovaný rybářský svetr, kožené kalhoty a šílený baret. V zahradách v Benátkách měl na sobě Alec pořád džíny a Magnus měl na sobě obrovský benátský plášť a gondoliérský klobouk. Vypadal jako fantom opery. Před Pradem měl na sobě třpytivou matadorskou bundu a vyvýšené boty, zatímco Alek v pozadí klidně krmil holuba.

„Musím ti to vzít, než se dostaneš k Indii,“ řekl Jace a vzal si mobil zpátky. „Magnus tam na sobě má sárí. Na některé věci nejde zapomenout.“

Clary se rozesmála. Už došli k výtahu, jehož branka se hlasitě otevřela, když Jace stiskl přivolávací tlačítko. Vkročila dovnitř a Jace ji následoval. Vy chvíli, kdy výtah vyrazil dolů - Clary se zdálo, že na to trhnutí, při kterém se jí vždy na okamžik zastaví srdce, si nikdy nezvykne – v nastalém přítmí přistoupil ke Clary a přitáhl ji k sobě. Položila mu ruce na hrudník, cítila pevné svaly pod jeho tričkem, tlukot jeho srdce pod nimi. Jeho oči v šeru svítily. „Je mi líto, že nemůžu zůstat,“ zašeptala.

„Neomlouvej se.“ V jeho hlase bylo cosi zlostného, co ji překvapilo.

„Jocelyn nechce, aby ses vybarvila jako já. A já jí to nemůžu mít za zlé.“

„Jaci,“ řekla, trochu zmatená hořkostí v jeho hlase, „jsi v pořádku?“

Místo odpovědi ji políbil, pevně ji k sobě přitiskl. Jeho tělo to její přitisklo ke zdi, kov zrcadla ji chladil do zad, jeho ruce ji objaly v pase, vklouzly jí pod svetr. Vždycky milovala způsob, jakým ji objímal. Opatrně, ale ne přespříliš jemně, ne tak jemně, že by jí někdy připadalo, že se ovládá víc než ona sama. Ani jeden z nich nemohl ovládat to, co jedem k druhému cítili a jí se to líbilo, líbilo se jí, jak jeho srdce tlouklo oproti tomu jejímu, jak mumlal proti jejím rtům, kdy opětovala jeho polibky.

Výtah se s hlomozem zastavil a branka se otevřela. Za ní viděla ztichlou loď katedrály, světlo z řady lustrů, které ozařovalo uličku

uprostřed. Tiskla se k Jaceovi a byla ráda, že ve výtahu je přítmí a tak v zrcadle nemůže vidět její planoucí tvář.

„Možná bych mohla zůstat,“ zašeptala. „Alespoň ještě chviličku.“

Nic na to neřekl. Cítila, jak se napjal a sama ztuhnula. Bylo to víc než jen napjetí způsobené touhou. On se klepal, celé jeho tělo se třáslo, zatímco měl tvář zabořenou v jejím krku. „Jaci,“ řekla.

Najednou ji pustil a ustoupil od ní. Tváře měl rozpálené, oči mu horečnatě plály. „Ne,“ řekl. „Nechci dávat tvé matce další důvod k tomu, aby mě neměla ráda. Už teď si myslí, že jsem celý otec -“

Zarazil se, ještě než Clary mohla říct ´Valentine nebyl tvůj otec´. Jace byl většinou opatrný na to, aby používal jeho jméno, když mluvil o Valentinu Morgensternovi, nikdy neříkal „můj otec“, když se o něm zmiňoval. Tomuhle tématu se většinou vyhýbali a Clary Jaceovi nikdy nepřiznala, že její matka se tajně bojí, že on je stejný jako Valentine, protože věděla, že pouhý takový náznak by Jaceovi hrozně ublížil. Clary se prostě snažila, aby ty dva držela co nejdál od sebe.

Než mohla cokoli říct, natáhl se za ni a branku výtahu otevřel.

„Miluju tě, Clary,“ řekl, aniž by se na ni podíval. Jeho pohled směřoval do kostela, na řady svícnů, jejichž zlatá záře se mu odrážela v očích. „Víc než jsem kdy -.“ Zarazil se. „Bože. Víc než bych asi měl. A ty to víš, že ano?“

Vystoupila z výtahu a otočila se, aby mu viděla do tváře. Bylo tisíc věcí, které mu chtěla říct, ale on už se od ní odvracel, mačkal tlačítko, které výtah vynese zpět do patra. Začala protestovat, ale výtah už byl v pohybu, dveře se hlučně zavíraly. S klapnutím se zabouchly a ona na ně chvíli koukala; na jejich povrchu byl vyobrazený anděl, křídla měl rozepjatá, očí zdvižené vzhůru. Tenhle anděl byl namalovaný na všem.

Její hlas se v prázdném prostoru ostře odrážel, když promluvila.

„Taky tě miluju,“ řekla.

Kapitola 3 – Sedminásobně

„Víš, co je úžasný?“ řekl Erik a odložil paličky. „Mít v kapele upíra. To je přesně to, co nás dostane na vrchol.“

Kirk odložil mikrofon a protočil oči. Erik pořád mluvil o věcech, které jejich kapelu vynesou na vrchol, ale zatím se nic takového doopravdy nestalo. Jejich největší dosavadní úspěch bylo vystoupení v textilní továrně a tam přišli jenom čtyři lidé. A jedním z nich byla Simonova matka. „Nechápu, jak nás to může vynést na vrchol, když o tom, že je upír, nesmíme nikomu říct.“

„Bohužel,“ řekl Simon. Seděl na jednom z reproduktorů vedle Clary, která byla zabraná v psaní esemesky, zřejmě Jaceovi. „Stejně by vám nikdo nevěřil, protože koukejte - jsem tady. Na denním světle.“ Zdvihl ruce, aby mohl upozornit na sluneční svit, který se sem dostával skrze díry ve stropě Erikovy garáže, kde momentálně zkoušeli.

„To trochu snižuje naši důvěryhodnost,“ řekl Matt a odhrnul si z očí jasně červené vlasy a zamžoural na Simona. „Možná bys mohl nosit falešné tesáky.“

„On nepotřebuje falešné tesáky,“ řekla Clary popuzeně a odložila telefon. „On má opravdové. Vždyť jste je viděli.“

To byla pravda. Simon musel své tesáky odhalit, když kapele tu novinku prvně oznamoval. Nejdřív si mysleli, že utrpěl úraz hlavy nebo mu přeskočilo. Poté, co na ně vycenil tesáky, došlo jim to.

Erik dokonce přiznal, že ho to až tak moc nepřekvapuje. „Kámo, já vždycky věděl, že upíři existují,“ prohlásil tehdy. „Protože víš, jak jsou někteří lidi, kteří pořád vypadají stejně, i když jim je už skoro sto let? Jako David Bowie? To proto, že jsou upíři.“

Ale že jsou Clary a Isabelle lovci stínů, to jim neřekl, stanovil si hranice. Tohle nebylo jeho tajemství.

Ani nevěděli, že je Maia vlkodlak. Prostě si mysleli, že Maia a

Isabelle jsou dvě krásné holky, které z nějakého nevysvětlitelného důvodu souhlasily, že s ním budou chodit. Odůvodňovali to tím, čemu Kirk říkal „upíří sexappeal“. Simonovi moc nezáleželo na tom, jak tomu říkali, dokud si dávali pozor a Maie ani Isabelle o té druhé neřekli.

Dosud se mu dařilo je vždycky každou zvát na jiné představení, takže nikdy nepřišly zároveň.

„Možná bys svoje tesáky mohl ukázat na pódiu?“ Navrhl Erik.

„Kámo, jako jenom jednou. Uchvátit jimi dav.“

„Kdyby to udělal, vůdce klanu upírů z New York City by vás všechny zabil,“ řekla Clary. „To víte, že?“

Zavrtěla hlavou Simonovým směrem. „Nedokážu uvěřit, že jsi jim řekl, že jsi upír,“ dodala tlumeným hlasem, aby ji slyšel jen Simon.

„Jsou to všichni blbečci, jestli sis nevšiml.“

„Jsou to moji přátelé,“ zamumlal Simon.

„Jsou to tvoji přátelé a jsou to blbečci.“

„Já chci, aby lidi, kterým na mě záleží, o mně věděli pravdu.“

„Vážně?“ Řekla Clary ne zrovna mile. „Tak kdy to řekneš svojí mámě?“

Než mohl Simon odpovědět, někdo hlasitě zabušil na dveře a o chvíli později se otevřely a dovnitř vpustily záplavu podzimního světla. Simon odvrátil hlavu a zamrkal. Byl to spíše jen reflex z doby, kdy býval člověkem. Jeho očím teď už přizpůsobit se ze tmy na světlo nervalo více než zlomek sekundy.

Ve dveřích garáže stál nějaký kluk, kterého ze zadu osvětlovalo jasné slunce. V ruce držel kus papíru. Nejistě k němu shlédl a pak se podíval zpátky na kapelu. „Ahoj,“ řekl. „Můžu tady někde najít kapelu Nebezpečná skvrna?“

„Teď jsme Průzkumný lemur,“ řekl Erik a vystoupil dopředu. „Kdo se

ptá?“

„Já jsem Kyle,“ řekl ten kluk, sklonil hlavu a prošel pod futry garážových dveří. Zase se narovnal, odhodil si z očí hnědé vlasy a podal ten kus papíru Erikovi. „Všiml jsem si, že hledáte vokalistu.“

„Páni,“ řekl Matt. „ten leták jsme vyvěsili asi tak před rokem. Úplně jsem na něj zapomněl.“

„Jo,“ řekl Erik. „Tehdy jsme hráli něco docela dost jinýho. Teď se na vokálech většinou střídáme. Máš nějaký zkušenosti?“

Kyle, který byl opravdu vysoký - ale vůbec nevypadal neohrabaně, všiml si Simon - pokrčil rameny. „Ani ne. Ale zpívat prý umím.“ Výslovnost měl trochu protáhlou, spíš jak někdo z pobřeží než z jihu.

Členové kapely se po sobě nejistě podívali. Erik se poškrábal za uchem. „Kámo, můžeš nám dát minutku?“

„Jasně.“ Kyle zase z garáže vycouval a zavřel za sebou dveře. Simon ho slyšel, jak si venku tiše píská. Znělo to jako “She’ll Be Comin’ Round the Mountain” a ne zrovna čistě.

„Já nevím,“ řekl Erik. „Nejsem si jistej, jestli teď potřebujeme někoho novýho. Protože, no, to o tom upírství mu říct nemůžeme, nebo jo?“

„Ne,“ řekl Simon. „To nemůžete.“

„Takže tak.“ Matt pokrčil rameny. „To je škoda. Potřebujeme zpěváka. Kirk je děsněj. Bez urážky, Kirku.“

„Běž do háje,“ řekl Kirk. „Já nejsem děsnej.“

„Ale jo, seš,“ řekl Matt. „Seš tak hroznej až to -“

„Já si myslím,“ přerušila je Clary hlasitě, „že byste to s ním měli zkusit.“

Simon se na ni podíval. „Proč?“

„Protože je to kus,“ řekl Clary k Simonovu překvapení. Jeho Kylova krása nějak extrémně neodrovnala, ale on možná nebyl ten nejlepší soudce, co se týče klučičí krásy. „A vaše kapela nějaký sexappeal potřebuje.“

„Tak to díky,“ řekl Simon. „Jménem nás všech ti pěkně děkuju.“

Clary netrpělivě povzdechla.. „No jo, všichni jste pohlední mladí muži. Především ty, Simone.“ Poplácala ho po ruce. „Ale Kyle je extrémně hezký. Říkám pravdu. Z mého objektivního ženského pohledu to vypadá tak, že pokud Kyla do kapely vezmete, zdvojnásobí se tak vaše základna fanynek.“

„Což znamená, že budeme mít dvě fanynky namísto jedné,“ řekl Kirk.

„A to je která?“ Matt vypadal, jako že ho to opravdu zajímá.

„Kamarádka malé Erikovy sestřenice. Jak že se jmenuje? Ta, která zbožňuje Simona. Chodí na všechna naše vystoupení a každému vykládá, že je jeho holka.“

Simon se zašklebil. „Vždyť je jí třináct.“

„To dělá ten tvůj upíří sexappeal v akci, chlape,“ řekl Matt. „Dámy ti nemůžou odolat.“

„Ach proboha, řekla Clary. „Nik takového jako upíří sexappeal neexistuje.“ Ukázala prstem na Erika. „A opovaž se říct, že upíří sexappeal zní jako jméno pro kapelu, nebo tě -“

Dveře garáže se znovu otevřely. „Uhm, lidi?“ To byl zase Kyle. „Hele, jestli to se mnou vyzkoušet nechcete, tak to je v pohodě. Třeba už hrajete něco jinýho, to je fuk. Jen řekněte a já půjdu.“

Erik naklonil hlavu na stranu. „Tak pojď dál, ať se na tebe můžeme podívat.“

Kyle vstoupil do garáže. Simon si ho prohlížel a snažil se identifikovat to, podle čeho Clary soudila, že je to kus. Byl vysoký a ramenatý, měl vysoké lícní kosti, podlouhlé černé vlasy, které mu v kudrlinkách spadaly do očí a na krk, a jeho snědá kůže ještě neztratila opálení z léta. Dlouhé husté řasy kolem jasných oříškových očí mu propůjčovaly vzhled pohledné rockové hvězdy. Na sobě měl těsně padnoucí zelené tričko a džíny a po obou pažích se mu vinulo tetování – ne značky, jen obyčejné tetování. Vypadalo jako text, vinoucí se mu po kůži a mizící v rukávech trička.

Dobře, musel si to Simon přiznat. Ohyzdný není.

„Víte,“ řekl Kirk konečně a prolomil ticho. „Už to vidím. Je to fakt kus.“

Kyle zamrkal a otočil se k Erikovi. „Tak chcete, abych zazpíval, nebo ne?“

Erik vyndal mikrofon ze stojanu a podal mu ho. „Do toho,“ řekl.

„Zkus to.“

„Víš, on byl vážně dost dobrý,“ řekla Clary. „Tak trochu jsem si z vás dělala srandu, abyste ho přijali, ale on opravdu zpívat umí.“ Šli podél Kent Avenu a mířili k Lukovu domu. Nebe se připravovalo na soumrak, z modré potemnělo na šedou a nízko nad East River visely mraky. Clary jednou rukou v rukavici přejížděla po drátěném plotě, který je odděloval od vybetonovaného nábřeží, až kov řinčel.

„To říkáš jenom proto, že se ti líbí,“ řekl Simon.

Udělaly se jí dolíčky. „Tak moc zas ne. Ne snad, že by to byl nejhezčí kluk, jakého jsem kdy viděla.“ Což, jak si Simon dovedl představit, by byl Jace, ačkoli Clary byla až příliš ohleduplná na to, aby to řekla nahlas. „Ale opravdu si myslím, že je dobrý nápad, vzít ho do kapely. Když mu Erik a ostatní nebudou moct říct, že jsi upír, nebudou to moct říct ani všem ostatním. A alespoň od toho hloupého nápadu upustí.“

Byli už skoro u Lukova domu; Simon ho už na opačné straně ulice

viděl, okna proti postupující temnotě žlutě svítila. Clary se zastavila u díry v plotě. „Pamatuješ, jak jsme tady zabili několik démonů Raumů?“

„Ty a Jace jste zabili párek Raumů. Já se málem pozvracel.“ Simon se na to pamatoval, ale zrovna teď měl v hlavě něco jiného; myslel na Camille, jak na nádvoří seděla naproti němu a říkala „Přátelíš se s lovci stínů, ale nikdy nemůžeš být jedním z nich. Vždycky budeš jinačí, někdo z venčí.“ Podíval se na Clary a přemítal, jak by reagovala, kdyby jí o schůzce s upírkou a o její nabídce řekl. Zřejmě by ji to vyděsilo. Fakt, že mu nikdo nemohl ublížit, jí zatím nezabránil, aby se strachovala o jeho bezpečí.

„Teď už by ses nebál,“ řekla tiše. „Teď máš to znamení.“ Obrátila k němu hlavu, pořád se opírajíc o plot. „Všiml si jí někdo, nebo se na ni vyptával?“

Zavrtěl hlavou. „Většinou ji zakrývají moje vlasy, a vůbec, hodně vybledla. Vidíš?“ Odhrnul si vlasy.

Clary se k němu natáhla a dotkla se jeho čela a kroutící se značky. V očích měla smutek, jako tehdy u Síně dohod v Alicante, když mu do kůže vyřezala nejstarší značku na světě. „Bolí to?“

„Ne. Ne, nebolí.“ A Kain Hospodinu odvětil: „Můj trest je horší, než mohu snést. „Víš, že ti to nemám za zlé, že? Zachránila jsi mi život.“

„Já vím.“ Oči se jí leskly. Spustila ruku z jeho čela a přejela si po tváři hřbetem rukavice. „Sakra, nesnáším slzy.“

„No, měla by sis na ně zvyknout,“ řekl, a když na něj vykulila oči, spěšně dodal, „myslel jsem kvůli té svatbě. Je to kdy.. příští sobotu? Na svatbách brečí všichni.“

Zasmála se.

„A jak se vůbec tvoje máma a Luke mají?“

„Jsou nechutně zamilovaní. Je to hrozný. A vůbec - “ Poplácala ho po rameni. „Měla bych jít. Uvidíme se zítra?“

Přikývl. „Jasně. Zítra.“

Sledovali ji, jak přeběhla přes ulici a do schodů k Lukovým vchodovým dveřím.

Zítra. Zajímalo by ho, jak je to dlouho, co Clary neviděl déle než jen pár dní. Zajímalo by ho, jaké to je, být uprchlíkem a poutníkem na Zemi, jak tehdy říkala Camille. Jako to říkal Raphael. Slyš, prolitá krev tvého bratra křičí ke mně ze země. On nebyl Kain, který zabil svého bratra, ale ta kletba věřila, že ano. Bylo to zvláštní, pomyslel si, čekat, že o všechno přijdete a nevědět, jestli se to stane nebo ne.

Dveře za Clary se zavřely. Simon se otočil a zamířil ulicí Kent k zastávce vlaku na Lorimer Street. Teď už zavládla úplná tma, nebe nad jeho hlavou šedě a černě vířilo.

Simon za sebou uslyšel skřípění pneumatik, ale neotočil se. Auta jezdila ulicí nepřiměřeně rychle každou chvíli, vůbec nedbala prasklin a kanálů. Až tehdy, když modrá dodávka projížděla kolem něj a s kvílením zastavila, se k ní obrátil.

Řidič dodávky vytrhl klíče ze zapalování, vypnul motor a otevřel dveře. Byl to muž – vysoký muž oblečený v šedé teplákovce a teniskách, kapuci měl staženou tak nízko, že skrývala téměř celou jeho tvář. Vyskočil ze sedadla řidiče a Simon uviděl, že v ruce má dlouhý lesklý nůž.

Později Simona napadlo, že měl utéct. Byl přece upír, byl rychlejší než jakýkoli člověk. Mohl předběhnout kohokoli. Měl se dát na útěk, ale příliš ho to zaskočilo; stál tam, zatímco ten člověk s nožem v ruce šel k němu. Ten muž něco řekl hlubokým hrdelním hlasem, bylo to něco v jazyce, kterému Simon nerozuměl.

Simon udělal krok dozadu. „Podívejte,“ řekl a sáhl do kapsy. „Moji peněženku si klidně vezměte -“

Ten muž se po Simonovi ohnal, nožem mířil na jeho hrudník. Simon na něj jen nevěřícně koukal. Všechno jako by se dělo hrozně

pomalu, jako by se čas natahoval. Viděl hrot toho nože blízko své hrudi, jeho špička se nu zaryla do bundy – a pak sebou trhla do strany, jako by někdo popadl útočníkovu ruku a trhl s ní. Muž zakřičel, jak jím to škublo do vzduchu, jako by byl loutka, kterou někdo tahal za provázky.

Simon se kolem sebe divoce rozhlížel. Někdo ten hluk přece musel slyšet, ale nikdo nepřicházel.

Ten muž nepřestával křičet, divoce sebou škubal, zatímco se mu tričko vpředu rozervalo, jakoby nějakou neviditelnou rukou.

Simon na to vyděšeně koukal. Na mužově trupu se začaly objevovat obrovské rány. Hlava mu padla dozadu a z pusy se mu vyvalila krev. Náhle jeho řev ustal – když spadl, jako by se ta neviditelná ruka otevřela a pustila jej. Dopadl na zem a rozpadl se, jako sklo tříštící se na tisíc blyštivých kousků, které se rozsypaly po chodníku.

Simon padl na kolena. Nůž, který ho měl zabít, ležel na dosah kousek vedle. To bylo to jediné, co z útočníka, kromě hromádky blyštících se krystalků, které už začal rozfoukávat vítr, zbylo. Jednoho se opatrně dotkl.

Byla to sůl. Shlédl dolů na své ruce. Třásly se. On věděl, co se to stalo, a proč.

A Hospodin řekl: „Kdo by Kaina zabil, bude postižen sedmeronásobnou pomstou.“

Tak takhle vypadala sedminásobná pomsta.

Málem ani nedošel ke kraji silnice, než se zlomil v pase a na ulici začal zvracet krev.

Ve chvíli, kdy Simon otevřel dveře, věděl, že se přepočítal. Myslel si, že jeho matka už bude spát, ale nespala. Pořád byla vzhůru, seděla v křesle otočeném ke vchodovým dveřím, telefon měla na stolku vedle sebe a okamžitě uviděla krev na jeho bundě.

K Simonovu údivu nezačala křičet, ale ruka jí vylétla k ústům.

„Simone.“

„To není moje krev,“ řekl rychle. „Byl jsem u Erika a Mattovi se spustila krev z nosu -“

„Já to nechci slyšet.“ V jejím hlase byla ostrost, kterou používala jen zřídka; připomínalo mu to způsob, jaký mluvila během těch měsíců, když byl jeho otec nemocný, v jejím hlase byla úzkost ostrá jako nůž. „Já už nechci slyšet žádné další lži.“

Simon pustil své klíče na stolek u dveří. „Mami -“

„A ty mi lžeš. Už mě to unavuje.“

„To není pravda,“ řekl, ale dělalo mu to zle, protože věděl, že to pravda je. „Jenom se toho teď v mém životě hodně děje.“

„Já vím.“ Jeho matka se postavila; vždycky byla velmi hubená, a i teď vypadala vyzáble, její tmavé vlasy spadající jí kolem obličeje, byly stejného odstínu, jako byly ty jeho, ale byly prokvetlé více šedinami, než jak si je pamatoval.

„Pojď se mnou mladý muži. Hned.“

Zmatený Simon ji následoval do malé jasně žluté kuchyně. Jeho matka se zastavila a ukázala ke kuchyňské lince. „Mohl bys mi vysvětlit tohle?“

Simonovi vyschlo v ústech. Na lince byly jako vojáci vyrovnané lahve s krví, které měl v minilednici ve svém šatníku. Jedna byla plná jen z poloviny, ostatní byly plné docela, rudá tekutina v nich svítila jako obvinění. Našla také prázdné sáčky od krve, které vymyl a opatrně strčil do nákupní tašky, než je vyhodil do koše. Ty na lince ležely taky, jako nějaká groteskní dekorace.

„Nejdřív jsem si myslela, že je v těch lahvích víno,“ řekla Elaine Lewisová třesoucím se hlasem. „Pak jsem našla ty sáčky. Tak jsem jednu z těch lahví otevřela. Je to krev, že ano?“

Simon neodpovídal. Hlas jako by ho opustil.

„Poslední dobou se chováš tak divně,“ pokračovala jeho matka. „Jsi pryč každou denní dobu, nikdy nejíš, málem nespíš, máš přátele, které jsem nikdy neviděla, nikdy o nich neslyšela. Ty si myslíš, že nepoznám, když mi lžeš? Já to poznám, Simone. Myslela jsem si, že ses dal na drogy.“

Simon znovu našel svůj hlas. „A tak jsi prohledala můj pokoj?“

Jeho matka zrudla. „Já musela! Já si myslela – já myslela, že když tam najdu drogy, budu ti umět pomoct, zařídit ti odvykání, ale tohle?“ Divoce gestikulovala směrem k lahvím. „Ani nevím, co si o tom mám myslet. Co se děje, Simone? Ty ses přidal k nějaké sektě?“

Simon zavrtěl hlavou.

„Tak mi to vysvětli,“ řekl jeho matka, třesoucími se rty. „Protože jediná vysvětlení, která mě napadají, jsou hrozná a zvrácená. Simone, prosím -“

„Já jsem upír,“ řekl Simon. Neměl tušení, jak to řekl, nebo proč vlastně. Ale stalo se to. Ta slova mezi nimi visela jako nějaký otrávený plyn.

Jeho matka vypadala, jako by jí každou chvíli měla kolena vypovědět službu, a sesunula se na kuchyňskou židli. „Co jsi to řekl?“ vydechla.

„Jsem upír,“ řekl Simon. „A jsem jím už dva měsíce. Mrzí mě, že jsem ti to neřekl dřív. Nevěděl jsem jak.“

Tvář Elaine Lewisové byla bílá jako křída. „Simone, upíři neexistují.“

„Ale ano,“ řekl. „Existují. Podívej, já se jím nechtěl stát. Zaútočili na mě. Neměl jsem na výběr. Kdybych to mohl změnit, udělal bych to.“ V myšlenkách se zoufale snažil vybavit si tu příručku, kterou mu kdysi dávno dala Clary, tu o tom, jak rodičům o sobě přiznat pravdu. Tehdy se mu to zdálo jako vtipná analogie; teď už ne.

“Ty si myslíš, že jsi upír,” řekla Simonova matka ochromeně. “Myslíš si, že piješ krev.”

“Ale já ji piju,” řekl Simon. “Piju zvířecí krev.”

“Ale ty jsi vegetarián.” Zdálo se, že jeho matka má na krajíčku.

“Byl jsem. Teď už nejsem. Nemůžu být. Z krve žiju.” Simonovi se stáhlo hrdlo. “Člověku jsem nikdy neublížil. Nikdy jsem nepil něčí krev. Pořád jsem ten samý člověk. Pořád jsem to já.”

Jeho matka jako by sváděla vnitřní boj, aby zůstala klidná. “Tví noví přátelé – to jsou taky upíři?”

Simon pomyslel na Isabelle, Maiu, Jace. Nemohl jí začít vysvětlovat taky Lovce stínů a vlkodlaky. To by bylo příliš. “Ne. Ale – vědí, že jím jsem.”

„Oni – oni ti dali nějaké drogy? Přinutili tě, aby sis něco vzal? Něco, z čeho bys měl halucinace?” Zdálo se, že jeho odpověď ani neslyšela.

„Ne, mami. Tohle je skutečné.”

„To není skutečné,” zašeptala. „Ty si jen myslíš, že je to skutečné. Ach bože, Simone. Mně je to tak líto. Měla jsem si toho všimnout. Seženu ti pomoc. Někoho najdeme. Nějakého doktora. Ať to stojí cokoli - ”

„Já nemůžu jít k doktorovi.”

„Ale ano, můžeš. Potřebuješ někam – asi někam do nemocnice -” Natáhl k ní své zápěstí. „Zkus mi nahmatat puls,” řekl.

Zmateně se na něj podívala. „Cože?”

„Můj puls,” řekl. „Zkus to. Jestli se ti to podaří, tak dobrá. Půjdu s tebou do nemocnice. Jestli ne, musíš mi uvěřit.”

Utřela si z očí slzy a pomalu se natáhla pro jeho zápěstí. Po tom, co se tak dlouho starala o Simonova otce, když byl nemocný, uměla nahmatat pulz téměř tak dobře jako zdravotní sestra. Přitiskla špičku ukazováčku na jeho zápěstí a čekala.

Díval se, jak se výraz v její tváři mění, přešel z útrpného přes znepokojený ke zmatenému a pak ke zděšení. Vyskočila, spustila ruku a couvala od něj pryč. Její oči na její bílé tváři byly vytřeštěné a temné. „Co jsi zač?“

Simonovi bylo hrozně. „Vždyť jsem ti to říkal. Jsem upír.“

„Ty nejsi můj syn. Ty nejsi Simon.“ Třásla se. „Jaké živé stvoření může nemít puls? Co jsi to za příšeru? Co jsi udělal s mým dítětem?“

„Já jsem Simon -“ udělal krok ke své matce.

Zaječela. Nikdy ji neslyšel takhle křičet a už nikdy to zažít nechtěl. Byl to hrozný zvuk.

„Běž ode mě pryč.“ Zlomil se jí hlas. „Blíž už nechoď.“ Začala šeptat.

„Barukh ata Adonai sho’me’a t’fila…“

Ona se modlila, uvědomil si s trhnutím Simon. Tolik ji děsil, že se začala modlit, aby odešel, aby ho zapudila. A co bylo horší, on to pociťoval. To Boží jméno mu svíralo žaludek a bolelo ho z něj v krku.

Dělala dobře, že se modlila, pomyslel si, a bylo mu špatně až do hloubi duše. On byl prokletý. Nepatřil na svět. Jaké živé stvoření může nemít puls?

„Mami,“ zašeptal. „Mami, přestaň.“

Podívala se na něj, oči doširoka rozevřené, rty se jí pořád pohybovaly.

„Mami, nemusíš se bát.“ Slyšel svůj vlastní hlas, jako by přicházel z dálky, byl jemný a uklidňující, jako hlas cizince. Když k ní mluvil, nespouštěl z ní oči, držel její pohled v zajetí tak jako může kočka

chytit myš. „Nic se nestalo. Usnula jsi v křesle v obýváku. Zdá se ti zlý sen, že jsem se vrátil domů a řekl ti, že jsem upír. Ale to je hloupost. To by se nikdy stát nemohlo.“

Přestala se modlit. Zamrkala. „Zdá se mi sen,“ zopakovala.

„Je to zlý sen,“ řekl Simon. Šel k ní a položil jí ruku na rameno. Neodtáhla se. Hlava jí padala, jako unavenému dítěti. „Jenom sen. U mě v pokoji jsi nikdy nic nenašla. Nic se nestalo. Jenom jsi spala, to je vše.“

Vzal ji za ruku. Nechala se jím zavést do obýváku, kde ji usadil do křesla. Když přes ni přetáhl přikrývku, usmála se a zavřela oči.

Šel zpátky do kuchyně a rychle, metodicky, smetl lahve a kontejnery s krví do sáčku na smetí. Konce zavázal a odnesl jej do svého pokoje, kde se převlékl ze zakrvácené bundy do nové a narychlo naházel nějaké věci do batohu. Zhasl světla a zavřel za sebou dveře.

Jeho matka už spala, když procházel obývacím pokojem. Natáhl se k ní a jemně se dotkl její ruky.

„Pár dní budu pryč,“ zašeptal. „Ale ty si nebudeš dělat starosti. Nebudeš čekat, až se vrátím. Myslíš si, že jsem na nějakém školním výletě. Není potřeba mi volat. Všechno je v pořádku.“

Zase ruku stáhl. V tlumeném světle jeho matka vypadla zároveň starší a mladší než si ji pamatoval. Byla malá jako dítě, takhle stočená pod přikrývkou, ale na její tváři byly nové vrásky, které si nepamatoval, že by tam byly.

„Mami,“ zašeptal.

Dotkl se její ruky a ona se zavrtěla. Nechtěl ji vzbudit, ucukl proto prsy a neslyšně se přesouval ke dveřím a cestou si vzal ze stolku klíče.

Institut byl tichý. Jako tomu poslední dny bylo vždy. Jace si zvykl na noc nechávat otevřené okno, aby mohl slyšet hluk projíždějících aut,

občasné zahoukání sirén záchranky nebo troubení klaksonů na York Avenue. Slyšel i věci, které civilové slyšet nemohli, a tyhle zvuky mu nocí prosakovaly do snů – svištění vzduchu, který při vzletu rozrážely upíří motocykly, třepotání okřídlených víl, vzdálené vytí vlků do noci, když nastal úplněk.

Teď byl měsíc plný jen z poloviny, vydával akorát tak dost světla, aby si natažený na posteli mohl číst. Před sebou měl otevřenou otcovu stříbrnou schránku a procházel její obsah. Byla v ní jedna ze stél jeho otce a lovecká dýka se stříbrnou rukojetí s iniciálami SWH a – což Jace zajímalo nejvíce – hromádka dopisů.

Za posledních šest týdnů si zvykl každou noc alespoň jeden z nich přečíst, snažil se poznat toho muže, který byl jeho biologickým otcem. Pomalu se začal vynořovat obraz přemýšlivého mladého muže s ambiciózními rodiči, které to táhlo k Valentýnovi a ke Kruhu, protože se jim zdálo, že jim to nabízí příležitost, aby se odlišili od zbytku světa. Psával Amatis dokonce i po rozvodu, což bylo něco, o čem se předtím nezmínila. V těch dopisech bylo zřetelně znát jeho rozčarování z Valenýna a jak se mu protivilo konání Kruhu, ačkoli jen zřídkakdy, když už vůbec, zmiňoval Jaceovu matku Céline. Dávalo to smysl – Amatis by určitě nechtěla slyšet o své náhradnici

– ale Jace si nemohl pomoct a musel za to svého otce trochu nenávidět. Jestli mu na Jaceově matce nezáleželo, proč si ji bral? Jestli kruh tak nenáviděl, proč z něj nevystoupil? Valentýn byl šílenec, ale alespoň si za svými ideály stál.

A potom se Jace samozřejmě jen cítil hůř za to, že místo svého opravdového otce upřednostňoval Valentýna. Co to byl za člověka?

Od těch výčitek, kterými sám sebe trýznil, ho vytrhlo klepání na dveře; zvedl se na nohy a šel otevřít, čekal, že tam bude Isabelle a bude si chtít buď něco půjčit, nebo si na něco postěžovat.

Ale nebyla to Isabelle. Byla to Clary.

Nebyla oblečená tak jako obvykle. Měla na sobě černé tílko s výstřihem, přes něj měla otevřenou volnou bílou blůzu, a měla tak krátkou sukni, že odhalovala křivky jejích nohou až do půlky stehen. Rudé vlasy měla zapletené do copů, uvolněné kroutící se prameny

se jí lepily k prohlubním ve spáncích, jako by venku poprchávalo.

Když jej uviděla, usmála se a zdvihla obočí. Ta měla měděnou barvu, stejně jako světlé řasy, které rámovaly její zelené oči. „Copak mě nepozveš dovnitř?“

Rozhlédl se po chodbě. Nikdo jiný tam díky bohu nebyl. Vzal Clary za ruku, vtáhl ji dovnitř a zabouchl za nimi dveře. Opřel se o ně a řekl: „Co tady děláš? Je všechno v pořádku?“

„Všechno je jak má být.“ Shodila ze sebe boty a posadila se na kraj postele. Když se zaklonila a rukama se o ni opřela, sukně se jí vyhrnula a odhalila ještě více jejích stehen. Jaceovi to nijak zázračně nepomohlo, aby se mohl koncentrovat.

„Chyběl jsi mi. A máma a Luke spí. Nevšimnou si, že jsem pryč.“

„Neměla bys tady být.“ Ta slova zněla jako nějaké zasténání. Nechtěl je říkat, ale vědět, že musejí být vyslovena, z důvodů, které ona ani neznala. A doufal, že nikdy nepozná.

„No, jestli chceš, abych odešla, půjdu.“ Postavila se. Její oči byly jiskřivě zelené. Udělala krok k němu. „Ale šla jsem sem tak dlouhou cestu. Alespoň bys mě mohl políbit na rozloučenou.“

Natáhl se k ní, přitiskl ji k sobě a políbil ji. Existují věci, které prostě musíte udělat, i když to je pěkně hloupý nápad. Přizpůsobila se jeho objetí jako jemné hedvábí. Rukama jí vklouzl do vlasů a prsty je pročesával, rozpustil její copy, až jí vlasy spadaly na ramena tak, jak to měl rád. Vzpomněl si, jak tohle chtěl udělat, když ji viděl poprvé a tenhle šílený nápad zavrhl. Ona byla civil, vůbec ji neznal, nemělo smysl ji chtít. A potom, když ji ve skleníku poprvé políbil, málem se z toho zbláznil. Šli dolů a tam je vyrušil Simon a on nikdy netoužil nikoho tolik zabít jako tehdy v té chvíli Simona, ačkoli jeho rozumné já mu říkalo, že Simon neudělal nic špatného. Ale to co cítil, nemělo s rozumem nic společného, a když si představil, že by jej opustila kvůli Simonovi, ta myšlenka se mu protivila a děsila ho více, než kdy mohl jakýkoli démon.

A pak jim Valeným řekl, že jsou bratr a sestra a Jace si uvědomil, že existují mnohem horší věci, než že by ho Clary opustila kvůli

někomu jinému – a tím bylo vědomí, že způsob, jakým Clary miloval, byl nedozírně špatný; že to, co se zdálo jako ta nejčistší a nejbezúhonnější věc v jeho životě, bylo nenapravitelně poskvrněno. Pamatoval si, jak mu otec říkal, že když andělé padají, jejich pád pro ně znamená muka, protože kdysi viděli boží tvář a už ji nikdy více nespatří. A jemu připadalo, že ví, jak jim bylo.

Neznamenalo to, že by ji snad chtěl méně; jen se to jeho chtění změnilo v mučení. Někdy mu stín toho mučení přišel na mysl, i když ji líbal teď, a působil, že ji k sobě tiskl ještě pevněji. Vydala překvapený zvuk ale neprotestovala, dokonce ani když ji zvedl a přenesl do postele.

Společně na ni dopadli, pomačkali při tom některé z dopisů a Jace schránku odstrčil, aby pro ně udělal místo. Srdce mu zevnitř bušilo do žeber. Takhle spolu ještě nikdy v posteli nebyli, ne úplně – byla tady sice ta jedna noc u ní v pokoji v Idrisu, ale to se stěží jeden druhého dotkli. Jocelyn si dávala pozor, aby ani jeden z nich netrávil noc tam, kde ten druhý bydlel. Na něm jí ani tak moc nesešlo, domníval se Jace, a nijak zvlášť se jí nedivil. Pochyboval, že by měl rád sám sebe, kdyby byl na jejím místě.

“Miluju tě,” zašeptala Clary. Sundala mu tričko a konečky prstů mapovala jizvy, které měl na zádech, a jizvu ve tvaru hvězdy na rameni, která byla identická s tou její, pozůstatek andělské krve kterou oba sdíleli. “Nikdy tě nechci ztratit.”

Sklouzl rukou dolů, aby rozmotal její zamotanou halenku. Druhou rukou se zapřel o matraci a dotkl se studeného kovu lovecké dýky; musela se vysypat na postel spolu s ostatním obsahem schránky.

„To se nikdy nestane.“

Vzhlédla k němu zářícíma očima. „Jak si můžeš být tak jistý?“

V ruce pevně sevřel rukojeť dýky. Oknem sem proudilo měsíční světlo a odráželo se od její čepele, když ji pozvedal. „Jsem si jitý,“ řekl a ohnal se dýkou. Čepel prošla jejím tělem jako by bylo z papíru, ústa se jí otveřela do překvapeného „O“, do jejího bílého trička se začala vsakovat krev a on si pomyslel, dobrý bože, znovu už ne.

Probudit se z té moční můry bylo jako proletět skleněným oknem. Jako by se do něj zabodávaly střepy ostré jako žiletky, když se z ní osvobodil a celý udýchaný se posadil. Když se instinktivně chtěl dostat pryč, svalil se z postele, koleny a rukama dopadl na kamennou podlahu. Otevřeným oknem sem proudil studený vzduch až se třásl, ale alespoň odvál poslední neodbytné pozůstatky toho snu.

Zíral dolů na své ruce. Nebyla na nich žádná krev. Postel byla rozházená, prostěradlo a pokrývka byly smotané do klubíčka z toho, jak sebou házel a převracel se, schránka obsahující věci jeho otce ležela otevřená na jeho nočním stolku, přesně tak kde ji nechal, než šel spát.

Několik prvních dní, kdy měl tu noční můru, se vzbudil a zvracel. Teď už si dával pozor, ale hodiny před tím, než šel spát, nic nejedl, jeho tělo se mu namísto toho mstilo tím, že ho trýznilo bolestivými horečnatými křečemi a pocitem nevolnosti. Zrovna teď jej zachvátila jedna z těch křečí a on se schoulil do klubíčka, lapal po dechu a nasucho dávil, dokud to nepřešlo.

Když bylo po všem, přitiskl čelo ke studené kamenné podlaze. Tělo měl pokryté studeným potem, tričko se k němu lepilo, a jeho napadlo, ne zrovna nezúčastněně, jestli ho ty sny časem zabijí. Vyzkoušel všechno, aby je zastavil – prášky na spaní a lektvary, runy spánku a runy klidu a léčení. Nic nefungovalo. Ty sny se mu do vědomí vkrádaly jako jed a nebylo nic, co mohl udělat, aby je zastavil.

Dokonce i během hodin, kdy byl vzhůru, bylo pro něj těžké jen se na Clary podívat. Ona jej vždycky prohlédla, tak jako nikdo jiný, a on si mohl jen domýšlet, co by si myslela, kdyby věděla, o čem se mu zdá. Převalil se na bok a koukal na schránku na svém nočním stolku. A myslel na Valentýna. Na Valentýna, který mučil a věznil jedinou ženu, kterou kdy miloval, toho, který naučil svého syna – oba své syny – že něco milovat, znamená navždy to zničit.

Mysl se mu zběsile točila, když si ta slova pro sebe opakoval, pořád dokola. Stala se pro něj jakousi mantrou a stejně jako každá jiná

mantra, začala jednotlivá slova ztrácet svůj význam.

Já nejsem jako Valentýn. Nechci být jako on. Nebudu jako on. Nebudu.

Viděl Sebastiana – vlastně Jonathana – svého téměř bratra, jak se na něj směje přes zacuchané stříbrobílé vlasy, jeho černé oči se nemilosrdně svítily. A viděl svůj vlastní nůž, když zajel do Jonathana a zase ven, a jeho tělo, které se hroutilo k říčce nedaleko, jeho krev mísící se s trávou a vodními rostlinami na jejím břehu.

Já nejsem jako Valentýn.

Nelitoval toho, že Jonathana zabil. Kdyby mohl, udělal by to znova. Já nechci být jako on.

Určitě nebylo normální někoho zabít – zabít vlastního adoptivního bratra – a nic kvůli tomu necítit.

Nebudu jako on.

Ale otec ho naučil, že zabíjet bez milosti je ctnost, a možná nikdy nemůžete zapomenout na to, co vás rodiče naučili. Ať si to přejete sebevíc.

Nebudu jako on.

Možná se lidé opravdu nemůžou změnit. Nebudu.

Kapitola 4 – Umění osmi údů

TADY JSOU ZAKOTVENÁ TOUŽEBNÁ VELKÁ SRDCE A UŠLECHTILÉ VĚCI, KTERÉ PŘEVYŠUJÍ TENDENCE, MAGICKÝ SVĚT, KTERÝ DÁVÁ KŘÍDLA NEVŠEDNÍM ZAČÁTKŮM, ZÍSKANÁ MOUDROST, KTERÁ NIKDY NEUMÍRÁ.

Ta slova byla vytesána na předních dveřích Brooklynské veřejné knihovny v Grand Army Plaza. Simon seděl na schodech a díval se na průčelí. Nápis byl napsaný matnou zlatou barvou na kameni. Pokaždé, když ho osvítily reflektory projíždějících aut, každé slovo se zalesklo, jako kdyby žilo vlastním životem. Když byl ještě dítě, knihovna byla vždycky jedno z jeho oblíbených míst. Na straně budovy byl oddělený vstup jenom pro děti. Tam se celá léta každou sobotu setkával s Clary. Vždy zvedli hromadu knih a zamířili do botanické zahrady v sousedství, kde si mohli hodiny číst, ležet v trávě a poslouchat tupé zvuky houkajících aut v dálce.

Jak ale skončí dnešní večer, si nebyl jistý. Vypadnul ze svého domu tak rychle, jak jen mohl, jen aby si mohl za chvíli uvědomit, že neměl kam jít. Nemohl čelit Clary - byla by zděšená tím, co udělal. Chtěla by, aby se vrátil a napravil to. Erik ani další kluci by tomu nerozuměli. Jace ho neměl rád a kromě toho nemohl jít do Ústavu. Byl to kostel a důvod, proč žili Nephilimové zrovna tam byl ten, že od nich měl udržet dál zrůdy, jako byl on. Nakonec si uvědomil, komu by mohl zavolat, ale ta myšlenka byla tak nepříjemná, že mu trvalo nějakou dobu, než se mu povedlo utužit svoje nervy natolik, aby to doopravdy udělal.

Uslyšel zvuk motorky ještě dřív, než jí uviděl. Hlasitý řev motoru proříznul zvuky aut na semaforech na Grand Army Plaza. Stroj se hnal přes křižovatku až na chodník. Pak se motorka zvedla na zadní a vyjela nahoru po schodech. Simon se odsunul stranou, když na něj dopadlo světlo a Rafael pustil řídítka. Motorka okamžitě utichla. Upíří dopravní prostředky byly poháněné démonickými duchy, kteří reagovali jako domácí zvířata na přání jejich majitelů.

Simon zjistil, že mu z toho naskočila husí kůže.

“Chtěls mě vidět, Světlomilče?” Rafael byl elegantní jako vždycky. Měl na sobě černé sako a draze vypadající džíny. Seskočil ze sedadla a opřel motorku o zábradlí knihovny. “Doufám, že je to důležité,” dodal. “Že jsem nepřišel do Brooklynu pro nic za nic. Rafael

Santiago nepatří do téhle čtvrti.”

“No super. Začínáš o sobě mluvit ve třetí osobě. To vůbec není příznak blížícího se obrovského ega.”

Rafael pokrčil rameny. “Můžeš mi říct, cos původně chtěl. V opačném případě odejdu. Je to jenom na tobě.” Podíval se na hodinky. “Máš na to třicet sekund.”

“Řekl jsem své matce, že jsem upír.”

Rafael povytáhnul obočí. Měl je velmi tenké a tmavé. Ve chvílích slabosti Simona často napadlo, jestli si ho nemaluje tužkou.

“A co se stalo?”

“Řekla, že jsem monstrum a snažila se mě odehnat modlitbou.” Z té vzpomínky se mu zvedla stará hořká krev v zadní části krku.

“A pak?”

“A pak si nejsem jistý co se stalo. Začal jsem na ní mluvit vážně zvláštním uklidňujícím hlasem a řekl jsem jí, že se nic z toho nestalo a že to byl všechno jenom sen.”

“A ona ti uvěřila.”

“Ano,” řekl Simon neochotně.

“Samozřejmě, že ano,” řekl Rafael. “Protože jsi upír. Je to moc, kterou máme. Enkanto. Fascinace. Nebo bys to mohl nazvat i sílou přesvědčování. Můžeš přesvědčit obyčejné lidi téměř o čemkoliv. Pokud se teda naučíš, jak svoje schopnosti správně využívat.”

“Ale já jsem to na ní nechtěl použít. Je to přece moje máma. Existuje nějaký způsob, jak jí dostat z toho vlivu - jak to všechno napravit?”

“Napravit tak, aby tě znova nenáviděla? Aby si o tobě myslela, že jsi monstrum? To je hodně divná definice toho, jak něco napravit.”

“To je mi fuk,” řekl Simon. “Existuje nějaký způsob, jak by to šlo vrátit?”

“Ne,” řekl Rafael vesele. “Neexistuje. Tohle všechno bys ale samozřejmě věděl, kdybys tolik nepohrdal vlastním druhem.”

“Máš pravdu. Je to kvůli tomu, že jsem k tobě odmítl připojit. Ne, že by ses mě kvůli tomu nepokusil zabít.”

Rafael pokrčil rameny. “To byla jenom politika. Nic osobního.” Opřel se zády o zábradlí a založil si ruce na hrudi. Měl na sobě černé motorkářské rukavice. Simon si musel připustit, že vypadal celkem dobře. “Prosím, řekni mi, žes mě sem nedonutil jet jenom kvůli tomu, abys mi řekl ten příšerně nudný příběh o tvé sestře.”

“Mé matce,” opravil ho Simon.

Rafael mávnul rukou. “To je fuk. Některé ženy v tvém životě tě prostě odmítnou. Už teď ti můžu říct, že to není naposledy. Proč tě to vůbec tak štve?”

“Chtěl jsem jenom vědět, jestli bych mohl přijít a zůstat v Dumontu,” řekl Simon. Vyslovil to tak rychle, jak jenom mohl. Bál se, že by si to v polovině rozmyslel. Stěží mohl uvěřit, že se ho na to vážně zeptal. Jeho vzpomínky na ten upíří hotel byly plné krve, hrůzy a bolesti. Ale bylo to místo, kam mohl jít. Místo, kde by mohl zůstat a kde by ho nikdo nehledal. Navíc by se nemusel vrátit domů. Byl to upír. Bylo hloupé bát se hotelu plného dalších upírů. “Nemám kam jít.”

Rafaelovi se zaleskly oči. “Aha,” řekl hlasem plným triumfu, který se Simonovi moc nelíbil. “Teď ode mě něco chceš.”

“Myslím, že jo. I když je vážně děsivé, že jsi z toho tak nadšený, Rafaeli.”

Rafael si odfrkl. “Jestli přídeš do Dumontu a zůstaneš tam, nebudeš mi říkat Rafaeli, ale Mistře, Pane nebo Velký vůdce.”

Simon se opřel o schody. “A co Camille?” Rafael na něj zíral. “Co tím myslíš?”

“Vždycky jsi mi říkal, že ve skutečnosti nejsi vedoucí upír,” řekl Simon mírně. “Pak jsi mi v Idris řekl, že je to nějaká upírka se jménem Camille. Řekl jsi, že se ještě nevrátila do New Yorku. A tak předpokládám, že až se vrátí, bude Pánem ona, nebo ne?”

Rafaelův pohled potemněl. “Nemyslím si, že se mi líbí, kam směřují tvoje otázky, Světlomilče.”

“Mám právo na to vědět, jak to doopravdy je.”

“Ne,” řekl Rafael. “To nemáš. Přišel jsi sem s otázkou, jestli můžeš zůstat v mém hotelu, protože nemáš kam jít. Ne proto, že by sis přál být s ostatními svého druhu. Straníš se nás.”

“Což, jak jsem už říkal, má co dočinění s tím, že ses mě pokusil zabít.”

“Dumont není jen domov na půl cesty pro zdráhající se upíry,” pokračoval Rafael. “Žiješ mezi lidmi. Chodíš venku za denního světla. Hraješ ve své příšerné skupině - ano, nemysli si, že o tom nevím. V každém případě jsi nepřijal to, co doopravdy jsi. A tak dlouho, jak tohle bude platit, nejsi v Dumontu vítán.”

Simon myslel na to, co říkala Camille. Ve chvíli, kdy ho s ní jeho následovníci uvidí, opustí ho a přejdou na její stranu. Věří, že jsou k němu loajální jen ze strachu. Potom, co ho s ní uvidí, jejich strach zmizí a oni se přidají k nim. “Víš,” řekl, “dostal jsem jinou nabídku.”

Rafael se na něj podíval, jako kdyby byl duševně nemocný. “Nabídku čeho?”

“Prostě … nabídku,” řekl Simon tiše.

“V téhle věci s politikou jsi vážně hrozný, Simone Lewisi. Navrhuju, abys to už znova nezkoušel.”

“Fajn,” řekl Simon. “Přišel jsem ti něco říct, ale teď už to neudělám.”

“Předpokládám, že se taky chystáš vyhodit dárek k narozeninám, který jsem ti dal,” řekla Rafael. “Je to všechno tak příšerně tragické.” Zvedl svojí motorku ze zábradlí a přehodil přes ní jednu nohu, když se motor probudil k životu. Červené jiskry mu odlétávaly z výfuku. “Pokud mě budeš znovu obtěžovat, Světlomilče, měl bys pro to mít lepší důvod. Příště už nebudu tak shovívavý.”

S tím zvedl motorku na zadní a prudce vyrazil dopředu. Simon natáhl hlavu, když sledoval jak Rafael, jako anděl, po kterém byl pojmenován, stoupal do nebe a zanechával za sebou ohnivou čáru.

…

Clary seděla se skicákem na kolenou a zamyšleně okusovala konec tužky. Kreslila Jace už mnohokrát - tušila, že je to její verze toho, když si dívky píšou o svých klucích do svých deníčků - ale nikdy se nezdálo, že by ho někdy dokázala vystihnout úplně přesně. Bylo téměř nemožné ho donutit, aby zůstal v klidu, uvědomila si. Když spal, bylo to perfektní - ale ani tak ho nedokázala nakreslit tak, jak chtěla. Prostě to nevypadalo, jako on.

S podrážděným povzdechem hodila skicák na deku, přitáhla si kolena k sobě a dívala se na něj. Nečekala, že usne. Jeli do Central

parku na oběd a cvičit venku, když bylo ještě dobré počasí. Zatím zvládli udělat jenom jednu z těch věcí. Obaly od jídla sebou byly rozházené v trávě vedle deky. Jace moc nejedl. Sebrala jeho balení sezamových nudlí, které jen lehce odsunul stranou a hodila ho pryč z deky. Díval se na nebe. Clary si sedla vedle něj a pozorovala, jak se mu mraky odráží v jeho očích, napnuté svaly na jeho pažích, které měl složené pod hlavou, perfektní pruh kůže mezi jeho tričkem a páskem džínsů. Chtěla natáhnout ruku a pohladit ho po plochém břichu. Radši ale odvrátila oči a natáhla se pro svůj skicák. Když se otočila s tužkou v ruce zpátky, oči už měl zavřené a dech měkký a vyrovnaný. Už měla za sebou tři skici, ale ani se neblížila obrázku, se kterým by mohla být spokojená. Při pohledu na něj jí napadalo, proč ho proboha nedokáže nakreslit. Osvětlení bylo perfektní. Měkké bronzové říjnové světlo, které na něj vrhalo zlaté odlesky světlejší, než byly jeho vlasy a zlatá pokožka. Jeho zavřená víčka byla olemovaná zlatým obočím o odstín tmavším, než byly jeho vlasy. Jednu ruku měl volně položenou přes hruď. Tu druhou měl nataženou po svém boku. Jeho tvář byla ve spánku uvolněná a zranitelná, měkčí a méně ostrá, než když byl vzhůru. Možná to byl ten problém. Bylo těžké zachytit linie jeho tváře, když spal. Bylo to tak … cizí.

Přesně v tom okamžiku se pohnul. Začal ve spánku lapat po dechu, oči mu těkaly tam a sem za očními víčky. Přitisknul ruku pevněji ke svému hrudníku a pak se posadil tak náhle, že málem srazil Clary k zemi. Otevřel oči. Na chvíli vypadal omámeně. Byl neobvykle bledý.

“Jaci?” Clary nedokázala skrýt svoje překvapení.

Jeho oči se zaměřily na ní. O chvíli později si jí bez své obvyklé něžnosti přitáhnul na klín a vášnivě jí políbil. Ruce jí vpletl do vlasů. Cítila bušení jeho srdce, které bylo stejně rychlé jako to její a cítila, jak jí rudnou tváře. Byli ve veřejném parku, pomyslela si. Lidé na ně nejspíš zírali.

“Páni,” řekl a odtáhl se. Rty zkřivil do úsměvu. “Promiň. Nejspíš si tohle nečekala.”

“Bylo to příjemné překvapení.” Hlas měla tichý a zněl chraplavě i jejím vlastním uším. “O čem se ti zdálo?”

“O tobě.” Natočil si kadeř jejích vlasů na prst. “Vždycky se mi zdá o tobě.”

Stále na jeho klíně si na něj obkročmo sedla. “Vážně? Protože mně se to zdálo spíš jako noční můra.”

Sklonil hlavu, aby se na ní podíval. “Někdy se mi zdá, že odcházíš,” řekl. “Pořád jen čekám, až zjistíš, že můžeš mít něco lepšího a opustíš mě.”

Pohladila ho konečky prstů po tváři. Jemně mu přejela z linie lícní kosti, až ke koutku jeho úst. Jace nikdy takové věci neříkal nikomu jinému. Jenom jí. Alec a Isabelle už ho znali a věděli, že je miluje, i když to skrýval pod ochranným brněním humoru a předstírané arogance. Ostré střípky paměti z jeho dětství ho pořád mučily. A ona byla jediná, komu tahle slova dokázal říct nahlas. Zavrtěla hlavou. Vlasy jí spadly do čela, tak je netrpělivě odhrnula zpátky. “Kéž bych ti mohla vysvětlit, jaký doopravdy jsi,” řekla. “Všechno co říkáš, slova, která si vybíráš, jsou úžasné. Vždycky najdeš ten správný citát nebo tu správnou věc co mi říct, abych ti uvěřila, že mě miluješ. Pokud tě nedokážu přesvědčit o tom, že tě nikdy neopustím-”

Chytil jí za ruku. “Jen to řekni znovu.” “Nikdy tě neopustím,” řekla.

“Bez ohledu na to, co se stane nebo co udělám?”

“Nikdy se tě nevzdám,” řekla. “Nikdy. To, co k tobě cítím-” Zamotala se do svých slov. “Je ta nejdůležitější věc, kterou jsem kdy cítila.”

Sakra, pomyslela si. Tohle znělo fakt hloupě. Jenže Jace si to nemyslel. Jen se smutně usmál a řekl? “L´amor che move il sole e I´altre stelle.”

“To je latinsky?” “Italsky,” řekl. “Dante.”

Přejela mu prsty přes rty a on se zachvěl. “Nemluvím italsky,” řekla mu tiše.

“To znamená,” řekl, “že je láska nejmocnější síla na světě. Že láska dokáže cokoliv.”

Vytáhla svojí ruku z té jeho. Byla si vědoma toho, že jí sleduje přes skoro zavřená víčka očí. Položila mu obě ruce na zadní část krku a naklonila se dopředu. Dotkla se jeho rtů svými - tentokrát ale ne v polibku, ale jen v jemném otření rtů. Stačilo to, aby cítila, jak se mu

zrychlil pulz. Předklonil se a snažil se zachytit její ústa těmi svými, ale ona jen zavrtěla hlavou a zatřásla vlasy, aby kolem nich vytvořil závěs, který by je skryl před zraky všech ostatních v parku. “Pokud jsi unavený, mohli bychom se vrátit zpátky do Ústavu,” řekla napůl šeptem. “Na chvíli si zdřímneš. Ještě jsme spolu nespali v jedné posteli od - od Idris.”

Jejich pohledy se zaklesly a ona věděla, že si vzpomněl na to samé, co ona. Bledé světlo, které procházelo oknem Amatisiny malé ložnice pro hosty. Na zoufalství v jeho hlase. Jen si chci s tebou lehnout a probudit se vedle tebe. Jen jednou. Jen jednou v celém mém životě. Celou noc leželi vedle sebe a dotýkali se jen rukama. Od té noci se dotýkali ještě mockrát, ale nikdy spolu nestrávili noc. Věděl, že mu nabízí víc, než jenom spánek v jedné z nepoužívaných ložnic Ústavu. Byla si jistá, že jí to vidí v očích - i když ona sama si nebyla jistá, jak moc mu vlastně nabízí. Ale to nevadilo. Jace by ji nikdy nežádal o něco, co by mu sama nechtěla dát.

“Chci to.” Viděla teplo v jeho očích a slyšela jeho chraplavý hlas, který jí řekl, že jí nelže. “Ale -nemůžeme.” Uchopil ji pevně za zápěstí a pevně je stáhnul dolů, aby mezi nimi dělaly bariéru.

Clariny oči se rozšířily. “Proč ne?”

Zhluboka se nadechl. “Přišli jsme sem trénovat a měli bychom trénovat. Jestli strávíme celou dobu, kterou bychom měli trénovat muchlováním, pak mě přestanou nechávat pomáhat ti s přípravou.”

“Neměli by mi teda potom najmout nějakého jiného trenéra, který by mě celou dobu jenom trénoval?”

“Ano,” řekl a zvedl se. Pak ji vytáhnul na nohy nahoru za ním, “a já se bojím, že jestli si zvykneš na to, muchlovat se se svým instruktorem, mohla bys to pak s tím dalším začít praktikovat taky.”

“Nebuď sexista. Mohli by mi najít ženu instruktorku.”

“V tom případě máš mé svolení muchlovat se s ní tak dlouho, dokud se na to budu moct koukat.”

“Fajn.” Clary se usmála a sklonila se, aby složila deku, kterou si sebou přinesli na sezení. “Ty máš prostě jenom strach, že mi najmou instruktora chlapa a že bude víc sexy, než ty.”

Jace povytáhl obočí. “Víc sexy, než já?”

“To by se mohlo stát,” řekla Clary. “Víš, teoreticky.”

“Teoreticky by svět mohl najednou v polovině prasknout a já bych zůstal na jedné polovině a ty na té druhé. Navždy a tragicky bychom se rozešli, ale toho bych se nebál. Některé věci,” řekl Jace se svým obvyklým pokřiveným úsměvem, “jsou příliš nepravděpodobné na to, aby se jimi někdo zabýval.”

Natáhl k ní ruku. Vzala ho za ní a společně přešli louku směrem k mlází stromů na východním okraji louky, o kterém věděli jenom Temní lovci. Clary měla podezření, že bylo pod vlivem okouzlení, protože tam s Jacem cvičili celkem často a kromě Isabelle nebo Marysy je tam nikdy nikdo nevyrušil. Cental park byl na podzim jako paleta barev. Stromy, které lemovaly louku, měly ty nejjasnější barvy. Zelená se mísila se zlatou, červenou, měděnou, oranžovou a červenohnědou. Byl to krásný den na romantickou procházku a líbání se na jednou z kamenných mostů. Ale to nebylo zrovna to, co se mělo dít. Pokud šlo o Jace, park byl jen rozšíření učeben v Ústavu a byly tam, aby Clara prošla různými cvičeními, zahrnující navigaci v terénu, útěk a techniku boje, která byla zabít holýma rukama. Za normálních okolností by byla nadšená naučit se zabíjet holýma rukama. Ale bylo tam něco, co se jí na Jacovi nezdálo. Nemohla se zbavit vtíravého pocitu, že něco bylo špatně. Kéž by byla runa na to, pomyslela si, aby ho mohla donutit říct jí, co doopravdy cítí. Ale ona nikdy nevytvoří tuhle runu, připomněla si. Bylo neetické používat svojí moc na to, aby se pokusila ovládat někoho jiného. A kromě toho od chvíle, kdy vytvořila runu v Idris, její síla byla zdánlivě spící. Necítila žádnou potřebu kreslit staré runy a ani neměla žádnou představu o tom, jak vytvořit nové. Marysa jí řekla, že se budou snažit sehnat jí jako učitele specialistu na runy, až dostane trénink pod kontrolu, ale bylo to tak daleko, že se to zdálo nemožné. Ne, že by jí to vadilo. Musela si přiznat, že si nebyla jistá, jestli by jí vůbec vadilo, kdyby její moc zmizela navždy.

“Budou tu chvíle, kdy se setkáš s démony a nebudeš mít žádnou zbraň,” řekl jí Jace, když procházeli pod stromem s nízkými větvemi. Barvy jeho listů byly od zelené až po krásnou zlatou. “V tu chvíli nesmíš panikařit. Nejdřív si musíš vzpomenout na to, že můžeš použít jako zbraň cokoliv. Větev stromu, hrst mincí -které můžou být skvělé boxery-boty, prostě cokoliv. A pak musíš pamatovat na to, že ty jsi zbraň. Teoreticky, až projdeš tímhle tréninkem, měla bys být schopná udělat jedním kopnutím díru ve zdi nebo skolit jednou ranou losa.”

“Nikdy bych nepraštila losa,” řekla Clary. “Je to ohrožený druh.”

Jace se pousmál a otočil se čelem k ní. Prošli houštím a dorazili k malému paloučku uprostřed stromů. Do kmenů, které je obklopovaly, byly vyřezané runy. Označovaly tak místo Temných lovců.

“Existuje dávný bojový styl nazvaný Muay Thai,” řekl. “Slyšelas o něm?”

Zavrtěla hlavou. Slunce bylo jasné a pořád svítilo. Ve svých teplákách a teplé bundě jí byl hrozný hic. Jace si sundal sako a obrátila se zpátky k ní. Protáhnul si své dlouhé pianistické prsty. Jeho oči měly na podzimním světle intenzivní zlatou barvu. Na zápěstí a nad každou paží měl nakreslené značky pro rychlost, obratnost a sílu, které mizely pod lemem jeho trička. Divila se, proč se obtěžoval kreslit si na sebe runy, když ten s kým bojoval, byla ona.

“Slyšel jsem, že nový instruktor, kterého dostaneme příští týden je mistrem Muay Thai,” řekl. “A taky sambo, lethwei, tomoi, krav maga, džiu-džitsu a další věci, ale název si nepamatuju, ale určitě to znamená to zabíjet lidi malými tyčemi, nebo tak něco. Jde mi o to, že on nebo ona se nebude zahazovat prací s někým tvého věku a navíc s někým nezkušeným tak, jako jsi ty. Takže jestli tě naučím pár základních věcí, doufám, že pak k tobě bude trochu velkorysejší.” Natáhl se a položil jí ruku na bok. “Teď se ke mně otoč čelem.”

Clary udělala to, co jí řekl. Otočila se k němu tak, že její hlava spočívala pod jeho bradou. Lehce mu položila ruku na sval na paži.

“Muay Thai se říká “umění osmi údů”. To proto, že používají nejen svoje nohy a pěsti jako zbraně, ale i kolena a lokty. Musíš se dostat ke svému soupeři a pak do něj bušit všemi osmi “končetinami”, dokud se on nebo ona nezhroutí.”

“A tohle funguje na démony?” Clary na něj zvedla obočí.

“Na ty menší jo.” Jace se k ní přisunul blíž. “Dobře. Natáhni ruku a dej mi jí kolem krku.”

Bylo nemožné udělat to co po ní chtěl, aniž by si musela stoupnout na špičky. Ne poprvé Clary zanadávala, že byla tak malá.

“Teď zvedni druhou ruku a udělej to samé tak, aby tvoje ruce objaly

zadní část mého krku.”

Udělala to. Jeho krk byl horký od slunce a jeho jemné vlasy jí lechtaly na prstech. Jejich těla byla přitisknutá k sobě. Cítila mezi nimi prsten, který nosila na řetízku kolem krku, jako oblázek, který někdo drží mezi dlaněmi.

“Ve skutečném boji se pohybuješ mnohem rychleji,” řekl. Pokud se jí to jen nezdálo, jeho hlas byl trochu roztřesený. “Teď můžeš využít toho, jak jsi u mě blízko. Rychle se ode mě odtrhneš a všechnu sílu dáš do kolena a vykopneš nahoru-”

“Ale, ale,” řekl chladný, pobavený hlas. “Jen šest týdnů a už si dete po krku? Jak rychle smrtelná láska mizí.”

Clary pustila Jace ze svého objetí a otočila se, protože jí došlo, že ví, kdo to je. Královna soudu v Seelii stála ve stínu mezi dvěma stromy. Kdyby Clary nevěděla, že tam je, byla by překvapená, kdyby jí viděla, a to i se Zrakem. Královna na sobě měla šaty zelené jako tráva a vlasy, které jí padaly na ramena, měly barvu žloutnoucího listu. Byla tak krásná, ale zároveň taky příšerná, jako doznívající roční období. Clary jí nikdy nevěřila.

“Co tady děláte?” zeptal se Jace a přimhouřil oči. “Je to místo Temných lovců.”

“A já mám zprávy, které by Temné lovci zajímaly.” Královna elegantně vystoupila ze stínu stromů. Mezi stromy dolů proniklo světlo a vytvořilo tak kolem zlatých plodů, které měla na hlavě, zářivý kruh. Clary napadlo, jestli královna plánovala tyhle svoje dramatické vstupy a jestli jo, tak jak. “Došlo k další smrti.”

“Jaké smrti?”

“Dalšího z vás. Mrtvý Nephilim.” Ve způsobu jakým to řekla, byla znát jakási radost. “Tělo bylo nalezeno na Oakském mostě. A jak víte, to je moje parketa. Lidské vraždění je mi fuk, ale tahle smrt se nezdála jako lidská. Tělo bylo přeneseno k soudu, kde ho vyšetřily moji lékaři. Prohlásili, že ten mrtvý byl jeden z vás.”

Clary rychle pohlédla na Jace. Vzpomněla si na zprávu o mrtvém Lovci stínů před dvěma dny. Poznala, že Jace napadlo to samé - zblednul. “Kde je tělo?” zeptal se.

“Bojíte se o mou pohostinnost? Leží v mém soudu a ujišťuji vás, že jsme s jeho tělem zacházeli se stejným respektem, jako bychom

zacházeli s živým Lovcem stínů. Teď, když má jeden z mých lidí místo na Radě vedle vás, jen stěží můžete pochybovat o naší dobré víře.”

“Jako vždy jde dobrá víra a moje paní ruku v ruce.” V Jaceově hlase byl jasný sarkasmus, ale královna se jen usmála. Líbil se jí Jace. Clary si to vždycky myslela. Ale líbil se jí jen takovým způsobem, jakým se vám líbí krásné věci, protože jsou prostě krásné. Nemyslela si, že by jí královna měla ráda a ty sympatie byly vzájemné.

“A proč říkáte tuhle zprávu nám, a ne Maryse? Podle zvyku musíte-”

“Ach, zvyky.” Královna mávla rukou. “Byli jste tu. Mně jste se zdáli vhodní.”

Jace se na ní podíval s přimhouřenýma očima. Pak otevřel mobil. Ukázal Clary, aby zůstala kde je a šel o kousek dál.

Slyšela, jak říká: “Maryse?” Když mu hlas v telefonu odpověděl, jeho hlas byl pohlcen výkřiky z hřišť v okolí. S pocitem chladného strachu se otočila na královnu. Neviděla Paní soudu v Seelii od té poslední noci v Idris. A ani tehdy k ní Clary nebyla zrovna zdvořilá. Pochybovala, že královna zapomněla nebo jí to odpustila. Vážně byste odmítli přízeň Královny soudu v Seelii?

“Slyšela jsem, že Meliorn dostal křeslo v Radě,” řekla Clary. “Musíte být ráda.”

“Jistě.” Královna se na ní pobaveně podívala. “Jsem moc ráda.” “Takže,” řekla Clary. “Všechno je v pořádku?”

Královnin úsměv jí zmrzl na rtech, ale jen v koutcích, jako když mráz pohlcuje strany rybníka. “Přepokládám, že narážíš na mou nabídku, kterou jsi tak hrubě odmítla,” řekla. “Jak víš, svých cílů jsem dosáhla - Jediná ztráta, a to se mnou jistě budeš souhlasit, byla ta tvoje.”

“Nechtěla jsem přistoupit na váš návrh.” Clary se snažila udržet ostrost v hlase, ale neuspěla. “Lidé nemůžou stále dělat všechno, co chcete.”

“Nenechám nějaké dítě, aby mi tu dávalo přednášky.” Královniny oči sledovaly Jace, který přecházel na okraji lesa s telefonem v ruce.

“Je krásný,” řekla. “Chápu, proč ho miluješ. Ale přemýšlela jsi někdy

nad tím, co ho k tobě táhne?”

Clary nic neřekla. Nebylo tu nic, co by jí na to mohla odpovědět.

“Krev Nebe vás nespojuje,” řekla královna. “Krev volá krev pod kůží. Ale láska a krev nejsou to samé.”

“Hádanky,” řekla rozzlobeně Clary. “Máte vůbec něco na mysli, když takhle mluvíte?”

“Je na tebe vázaný,” řekla královna. “Ale miluje tě?”

Clary cítila, jak jí škubla ruka. Toužila vyzkoušet na Královně nějaké nové bojové pohyby, které se právě naučila, ale věděla, že by to nebylo moc chytré. “Ano, miluje mě.”

“A chce tě? Láska a touha není vždycky to samé.”

“To není vaše věc,” řekla krátce Clary. Moc dobře ale věděla, že královniny oči, které se na ní upírají, jí probodávají jako kolíky.

“Chceš ho, jako jsi nikdy nic jiného nechtěla. Ale cítí to on stejně?” Královnin tichý hlas byl neúprosný. “Mohl mít cokoliv a kohokoliv. Zajímá tě, proč si tě vybral? Zajímá tě, jestli toho lituje? Změnil svoje chování k tobě?”

Clary cítila, jak jí v očích začínají pálit slzy. “Ne, nezměnil.” Ale v mysli se jí vybavila jeho tvář tu noc ve výtahu, kdy jí řekl, aby šla domů, i když mu nabídla, že zůstane.

“Řekla jsi mi, že se ke mně nechceš přidat, protože jsem ti nemohla nic nabídnout. Říkala jsi, že na světě není nic, co bys chtěla.” Královně se zaleskly oči. “Když si představíš svůj život bez něj, pořád to cítíš stejně?”

Proč mi to děláte? chtěla vykřiknout, ale neřekla nic. Královna se podívala za ní a usmála se. “Schovej slzy. Vrací se. Moc mu nepomůžeš tím, když tě uvidí plakat.”

Clary si rychle hřbetem ruky utřela slzy a obrátila se k Jaceovi, který šel zamračeně k nim. “Maryse je na cestě do Soudu,” řekl. “Kam šla Královna?”

Clary se na něj překvapeně podívala. “Je tady,” začala říkat, když se otáčela k místu, kde stála - pak se její hlas zlomil. Jace měl pravdu. Královna byla pryč. Jen víření listů u nohou Clary napovídalo, kde ještě před chvílí stála.

Simon ležel na zádech a pod hlavou měl položené bavlněné sako. Zíral na strop Erikovi garáže s myšlenkou na svůj příšerný osud. Sportovní tašku měl položenou u nohou a k uchu měl přitisknutý telefon. Právě teď bylo poznání Clarina hlasu na druhém konci linky ta jediná věc, která ho držela od toho, aby se úplně sesypal.

“Simone, je mi to tak líto.” Mohl říct, že byla někde ve městě. Z pozadí byl slyšet hlasitý zvuk dopravy, takže jí skoro neroměl. “Vážně jsi v Erikově garáži? Ví, že jsi tam?”

“Ne,” řekl Simon. “Zrovna u nich není nikdo doma a já mam klíč od garáže. Zdálo se mi to jako místo, kam bych mohl jít. Kde vlastně jsi?”

“Ve městě.” Pro Brooklyňany byl Manhattan vždycky “město”. Žádná jiná metropole neexistovala. “Trénovala jsem s Jacem, ale pak se musel vrátit do Ústavu kvůli nějaké věci s Clavy. Zrovna teď mířím za Lukem.” V pozadí zatroubilo hlasitě auto. “Hele, nechceš zůstat u nás? Můžeš spát na Lukově gauči.”

Simon zaváhal. Na Luka měl dobré vzpomínky. Celé ty roky co znal Clary žil Luke pořád v jednom a tom samém starém, ale pěkném řadovém domě nad knihkupectvím. Clary měla klíč. Ona a Simon tam strávili hodně pěkných chvilek čtením knih, které si “vypůjčili” ze skladu v přízemí, nebo sledováním starých filmů v televizi. Ačkoliv věci už teď byly jinak.

“Možná, že by moje máma mohla promluvit s tvojí mámou,” řekla Clary ustaraně, když mlčel. “Donutit jí to všechno pochopit.”

“Donutit jí pochopit, že jsem upír? Clary, myslím že to pochopila, i když svým vlastním způsobem. To neznamená, že to přijme, nebo že se s tím někdy smíří.”

“Fajn, ale nemůžeš jí prostě dál nutit zapomínat na to, co se stalo, Simone,” řekla Clary. “Nebude to fungovat napořád.”

“Proč ne?” Věděl, že to byl nesmysl, ale ležel na tvrdé podlaze obklopený vůní benzínu a ťapkáním pavouků, kteří si v rohu garáže dělali svoje sítě. Byl osamělejší, než kdy dřív a rozumnost mu byla v tuhle chvíli na hony vzdálená.

“Protože pak bude celý tvůj vztah s ní založený na lži. Nemůžeš se nikdy vrátit domů-”

“A co?” přerušil jí tvrdě Simon. “To je taky součást tohohle prokletí,

ne? - Budeš tulákem a poutníkem.” I přes zvuky dopravy a tlachání někoho v pozadí slyšel, jak se Clary prudce nadechla.

“A o čem ještě myslíš, že bych jí měl říct?” řekl. “Jak jsi na mě vložila Kainovo znamení? Jak jsem v podstatě jen jedno chodící prokletí? Myslíš, že bude chtít něco takového ve svém domě?”

Zvuky v pozadí se uklidnily. Clary musela vklouznout do nějaké budovy. Slyšel v jejím hlase potlačované slzy, když řekla: “Simone, omlouvám se. Je mi to tak líto-”

“Není to tvoje vina.” Najednou se cítil unavený až do morku kostí. Pravda byla taková, že děsil svojí mámu a pak dohnal svojí nejlepší kamarádku k slzám. Vážně parádní den, Simone.

“Podívej, jak je ti nejspíš jasné, zrovna teď bych neměl být v blízkosti žádných lidí. Zůstanu tady a až se Erik vrátí domů, tak se na chvíli přestěhuju k němu.”

Vydala přes slzy fňukavý smích. “Takže se Erik nepočítá jako člověk?”

“Ozvu se ti později,” řekl a zaváhal. “Zavolám ti zítra, jo?” “Uvidíš mě zítra. Slíbils mi, že spolu půjdeme vybírat šaty.” “Páni,” řekl. “Já tě musím vážně milovat.”

“Já vím,” řekla. “Taky tě miluju.”

Simon zavěsil, lehnul si a přitisknul si telefon k hrudi. Bylo to fakt vtipný, pomyslel si. Teď Clary dokázal říct “Miluju tě”, i když se to snažil říct už celá léta a trvalo mu dlouho, než to vyslovil. Teď, když už to nemyslel stejně jako předtím, to bylo snadné.

Někdy přemýšlel o tom, co by se stalo, kdyby se nikdy neobjevil Jace Wayland. Kdyby Clary nikdy nezjistila, že byla Lovec stínů. Ale nakonec ty myšlenky zatlačil - byly nesmyslné. Nemohl sejít z cesty, na které byl. Nemohl změnit minulost. Mohl jít jen dopředu. I když neměl tušení, co to jít dopředu znamenalo. Nemohl zůstat u Erika v garáži napořád. I při svém současném rozpoložení musel uznat, že je to vážně příšerné místo na bydlení. Nebyla mu zima -už necítil teplo nebo chlad tak jako dřív-ale podlaha byla tvrdá a on měl problémy se spaním. Přál si, aby mohl otupit svoje smysly. Hlasitý hluk dopravy mu nedovolil odpočinout si stejně, jako nepříjemný zápach benzínu. Ale nejhorší na tom všem byly obavy, co bude dělat dál.

Už přišel o většinu krve a zbytek, který měl schovaný v batohu, mu vystačí jen na několik dní. Pak teprve bude mít problémy. Erik, ať už byl kdekoliv, by určitě nechal Simona bydlet v domě, kdyby chtěl, ale to by mohlo dovést jeho rodiče k tomu, aby zavolali jeho mámě. A protože si myslela, že je na školním výletě, moc by mu to nepomohlo.

Dny, pomyslel si. To byl čas, který měl. Předtím, než mu dojde krev a než jeho matka začne přemýšlet, kde byl a zavolá do školy, aby ho našla. Předtím, než si začne vzpomínat. Teď byl upír. Měl mít celou věčnost. Ale to co měl, byly jenom dny.

Byl tak opatrný. Strašně moc se snažil zůstat u svého normálního života -škola, přátelé, jeho dům, jeho vlastní pokoj. Bylo to sice pořád napjaté, ale takové to teď prostě bylo. Jeho další život měl být tak ponurý a osamělý, že na to ani nechtěl myslet. A přesto mu v hlavě pořád zněl hlas Camille. A co za deset let, až ti bude dvacet šest? A co za dvacet? Třicet? Myslíš si, že si nikdo nevšimne toho, že oni budou stárnout a měnit se, ale ty budeš pořád stejný?

Situace, do které se mu podařilo dostat, byla odlišná od jeho starého života, který nikdy nebyl trvalý, pomyslel si. Srdce mu pokleslo v hrudi. Nikdy už to nemohlo být jako dřív. Uchýlil se do stínů a do vzpomínek. Znovu pomyslel na Camille a její nabídku. Najednou mu to znělo mnohem líp než předtím. Nabídka přijetí do společenství. I když to nebylo zrovna to, co by chtěl. Už za tři dny si za ním přijde pro odpověď. A co jí řekne, až to udělá? Myslel si, že už je rozhodnutý, ale teď už si nebyl tak jistý.

Jeho snění přerušil hluk. Garážová vrata se otevřela a jasné světlo prořízlo tmavý prostor uvnitř. Simon se posadil. Celé jeho tělo bylo náhle ve střehu.

“Eriku?”

“Ne. To jsem já, Kyle.”

“Kyle?” zeptal se Simon rozpačitě, než si vzpomněl, že tenhle kluk souhlasil s tím, že se připojí k jejich kapele jako zpěvák. Simon skoro spadnul zpátky na zem. “Ach. Jasně. Žádný z kluků tu teď není, jestli si doufal, že si trochu zacvičíš…”

“To je v pohodě. Nepřišel jsem kvůli tomu.” Kyle vstoupil do garáže a zamrkal, aby si jeho oči zvykly na šero. Ruce měl zastrčené v zadních kapsách džínsů. “Ty jsi basista v té jaksesakrajmenuje

skupině, viď?”

Simon vstal a otřepal si prach z oblečení. “Jsem Simon.”

Kyle se rozhlédl kolem. Mezi obočím se mu objevila zamračená vráska. “Myslím, že jsem si tu včera nechal klíče. Hledal jsem je úplně všude. Hej, támhle jsou.” Sklonil se za bubny a za chvíli se vítězně objevil se sadou klíčů v ruce. Byly podobné těm, které tu měl den předtím. Měl modré tričko a koženou bundu. Na krku měl řetízek se zlatou medailí. Vlasy měl ještě zacuchanější, než předtím. “Takže,” řekl Kyle a opřel se o reproduktor. “Tys tu spal? Jako tady na podlaze?”

Simon přikývl. “Vyhodili mě z domu.” Nebyla to úplná pravda, ale bylo to všechno, co chtěl prozradit.

Kyle chápavě přikývl. “Máma ti našla schovanou trávu? To naštve.”

“Ne. Ne … schovanou trávu.” Simon pokrčil rameny. “Měli jsme rozdílné názory na můj životní styl.”

“Tak zjistila, že máš dvě holky?” Kyle se usmál. Simon musel připustit, že byl pěkný. Na rozdíl od Jace, který věděl přesně, jak přitažlivý je, Kyle vypadal spíš jako někdo, kdo už si týdny neučesal vlasy. Bylo v něm něco otevřeného, přátelského a mladistvého a to ho dělalo atraktivním. “Jo, řekl mi o tom Kirk. Boduješ, kámo.”

Simon zavrtěl hlavou. “Takhle to není.”

Chvíli bylo ticho, ale pak Kyle řekl: “Já … taky nebydlím doma. Odešel jsem před pár lety.” Objal se rukama a sklopil hlavu. Pak zašeptal: “Od té doby jsem s rodiči nemluvil. Myslím tím, dělám všechno na vlastní pěst … a zvládám to.”

“Tvoje tetování,” řekl Simon a lehce se dotkl jeho paže. “Co to znamená?”

Kyle roztáhl ruce. “Shaantih shaantih shaantih,” řekl. “Jsou to mantry z Upanišády. Sanskrt. Modlitby za mír.”

Normálně by si Simon myslel, že nechat si něco vytetovat v sanskrtu muselo být celkem náročné. Ale teď ne. “Šalom,” řekl.

Kyle na něj zamrkal. “Cože?”

“To znamená mír,” řekl Simon. “V hebrejštině. Jen jsem si říkal, že ta slova znějí celkem podobně.”

Kyle se na něj dlouho díval. Zdálo se, že něco zvažuje. Nakonec

řekl: “Tohle bude znít trošku šíleně-”

“No, nevím. Moje definice šílenosti se v několika posledních měsících posunula na úplně novou úroveň.”

“-ale mám byt. V Alphabet City. A můj spolubydlící se odstěhoval. Jsou tam dvě ložnice, takže by ses mohl ubytovat tam, kde byl předtím on. Je tam postel a veškeré vybavení.”

Simon zaváhal. Na jednu stranu vůbec nevěděl kdo Kyle je a stěhovat se do bytu úplně cizího kluka vypadalo jako hodně hloupý tah, až epických rozměrů. I přes Kylovo tetování míru se z něj mohl vyklubat sériový vrah. Ale jelikož Kyla vůbec neznal, znamenalo to, že ho u něj nebude nikdo hledat. A co záleželo na tom, jestli je Kyle sériový vrah? pomyslel si hořce. Pro Kyla by to dopadlo mnohem hůř než pro něj. Stejně jako s tím zlodějem noc předtím.

“Víš,” řekl. “Myslím, že tě vezmu za slovo, jestli ti to nebude vadit.”

Kyle přikývl. “Moje auto stojí venku, jestli budeš chtít jet do města se mnou.”

Simon se sklonil, popadl tašku a hodil si jí přes rameno. Dal si telefon do kapsy a roztáhl ruce, aby mu dal najevo, že je připravený. “Tak jdeme.”

Kapitola 5 – Peklo volá peklo

Kylův byt byl příjemné překvapení. Simon čekal špinavý byt v domě bez výtahu v činžáku na Avenue D, kde po stěnách lezli švábi a matrace na posteli byly vyrobené z pěny a beden od mléka. Ve skutečnosti to byly dvě ložnice s malým obývákem, tunou poliček na knihy a velkým množstvím fotek slavných surfařů na stěnách. Pravda byla, že Kyle nejspíš na požárním schodišti pěstoval pár rostlin marihuany, ale nemohlo být všechno dokonalé.

Simonův pokoj byla v podstatě prázdná místnost. Ten kdo tam žil předtím, odešel a nenechal tam nic kromě matrace na zemi. Byly tam holé zdi, holá podlaha a jedno okno, kterým mohl Simon vidět neonový nápis čínské restaurace naproti přes ulici.

“Líbí se ti?” zeptal se Kyle. Objevil se před ním ve dveřích a jeho oříškově hnědé oči byly jasné a přátelské.

“Je to tu skvělé,” odpověděl mu Simon upřímně. “Přesně to, co jsem potřeboval.”

Nejdražší věc v bytě byla televize s plochou obrazovkou v obýváku. Vrhli se na gauč a sledovali televizi, dokud slunce venku nezačalo zapadat. Kyle byl skvělý, rozhodl se Simon. Nenavážel se do něj, neslídil kolem něj a ani mu nekladl otázky. Zdálo se, že od Simona nechtěl výměnou za pokoj nic, kromě peněz na nájem a na jídlo. Byl to přátelský člověk. Simona napadlo, jestli už zapomněl, jak lidé někdy dovedou být laskaví.

Potom, co Kyle odešel do práce na noční, Simon šel do svého pokoje a zhroutil se na matraci, kde poslouchal zvuky provozu na Avenue B. Pronásledovaly ho myšlenky na tvář jeho matky, když jí opouštěl: dívala se něj s odporem a se strachem, jako kdyby byl jen vetřelec v jejím domě. I když nemusel dýchat, nad tou myšlenkou se mu bolestí stáhla hruď. A teď …

Když byl ještě dítě, vždycky měl rád cestování, protože být na novém místě znamenalo oprostit se od všech svých problémů. A i tady, když ho od Brooklynu dělila řeka, se jeho vzpomínky, které ho sžíraly jako kyselina - smrt zloděje, reakce jeho matky na pravdu o tom, kdo je - zdály rozmazané a daleko.

Možná, že tohle bylo to tajemství. Skrývat se. Jako žralok. Jít tam, kde ho nikdo nebude moct najít. Na zemi by byl už jenom jako uprchlík a poutník.

Jenže to by šlo jen v případě, že by tu už nebyl nikdo, komu by záleželo na tom, kdyby odešel.

Celou noc spal neklidně. Jeho přirozenost ho nutila usnout ještě během dne, a to i přes jeho síly Světlomilce, a tak se probudil z klidného spánku a divokých snů pozdě, když mu už do pokoje pronikaly první sluneční paprsky. Potom, co si obléknul čisté oblečení, které měl v batohu, vyšel z ložnice a našel Kyla v kuchyni, jak smažil na teflonové pánvi slaninu a vejce.

“Čau, spolubydlící,” pozdravil ho Kyle vesele. “Chceš něco k snídani?”

Z pohledu na jídlo se Simonovi okamžitě udělalo špatně od žaludku. “Ne, díky. Dám si jenom kafe.” Sednul si na jednu z barových židlí.

Kyle mu přes stůl podal otlučený hrnek. “Snídaně je nejdůležitější jídlo dne, brácho. I když už je poledne.”

Simon vzal hrnek do rukou a cítil, jak mu do studené kůže proniká horko. Zvolil raději téma rozhovoru, který by nebyl o tom, jak málo jedl. “Takže, včera jsem se tě ani nezeptal - čím se vlastně živíš?”

Kyle vzal z pánve kus slaniny a zakousl se do něj. Simon si všiml, že má na krku zlatou medaili, na které bylo napsáno “Beati Bellicosi.”

Simon znal slovo Beati. Mělo to co dočinění se svatými. Kyle musel být katolík.

“Sem poslíček. Jezdím na kole,” řekl, zatímco žvýkal. “Je to super. Jezdím po městě a všechno vidím a s každým mluvím. Mnohem lepší, než na střední.”

“Vyrazili tě?”

“Mám ročník GED. Ale dávám přednost škole života.” Simon by si myslel, že si z něj dělal Kyle srandu, kdyby ale slova Škola života neřekl tak upřímně, jako všechno ostatní. “A co ty? Máš nějaké plány?”

No, vždyť víš. Chodit dál zemí a způsobovat smrt a zkázu nevinných lidí. Možná začít pít krev. Žít navždy, ale nikdy se doopravdy nebavit. No přece jako každý. “Teď zrovna nemám nejmenší tušení.”

“Chceš tím říct, že nechceš být muzikant?” zeptal se Kyle.

K Simonově úlevě mu zazvonil telefon dřív, než mu musel odpovědět. Vylovil ho z kapsy a podíval se na displej. Byla to Maia.

“Čau,” pozdravil jí. “Co se děje?”

“Ty budeš dneska odpoledne na zkoušení šatů Clary?” zeptala se a v telefonu zapraskalo. Nejspíš volala ze sídla smečky v Čínské čtvrti, kde nebyl moc dobrý signál. “Řekla mi, že tě poprosila, abys jí dělal společnost.”

“Cože? No jo. Jasně. Budu tam.” Clary chtěla po Simonovi, aby jí šel pomoct vybrat šaty pro družičku a pak by mohli do obchodu s komiksy, aby se cítila trošku míň jako holka a zbavila se tak všech těch volánků.

“No, půjdu s vámi. Musím Lukovi říct, jak to jde ve smečce. Navíc mám pocit, jako kdybych tě neviděla už celé roky.”

“Já vím. Hrozně se omlouvám-”

“To je v pohodě,” řekla vesele. “Ale budeš mi muset dát vědět, co si nakonec vezmeš na sebe na svatbu, protože jinak k sobě nebudeme ladit.”

Zavěsila. Simon zíral na telefon. Clary měla pravdu. Svatba byla den D a on byl na tuhle bitvu až žalostně nepřipravený.

“Jedna z tvých holek?” zeptal se Kyle zvědavě. “Je jedna z nich ta zrzavá kočka z garáže? Protože byla fakt k sežrání.”

“Ne. To je Clary. Moje nejlepší kamarádka.” Simon si dal telefon do kapsy. “A má kluka. Jako vážně, vážně, vážně kluka. Atomovou bombu mezi klukama. Tohle mi věř.”

Kyle se usmál. “Jen jsem se ptal.” Hodil teď už prázdnou pánev do dřezu. “Takže, tvoje dvě holky. Jaké jsou?”

“Jsou takové … jiné.” Svým vlastním způsobem, pomyslel si Simon, jsou svoje naprosté protiklady. Maia byla klidná a držela se při zemi a Isabele žila vzrušením. Maia byla nehasnoucí světlo ve tmě a Isabele zase hořící hvězda putující prázdnotou. “Myslím, že jsou obě skvělé. Krásné a chytré…”

“A neví jedna o druhé?” Kyle se opřel o pult. “Jak se ti to povedlo?”

Simon se přistihl, jak mu to vysvětluje - jak se vrátil zpátky z Idris (jen nezmínil jméno země) a jak mu obě začali volat a zvát ho na rande. A jelikož se mu líbili obě, šel. A najednou to s oběma začalo být vážné, ale nebyla příležitost k tomu, aby jim řekl, že se vídá ještě s někým jiným. A tak se to na něj všechno navalilo a on byl

teď tady a nechtěl ani jedné z nich ublížit a nevěděl co dělat dál.

“No, kdyby tě zajímal můj názor,” řekl Kyle a dal hrnek od kafe do dřezu, “měl by sis jednu z nich vybrat a přestat je vodit za nos. Ale to je jenom můj názor.”

Kyle stál k Simonovi zády a tak neviděl jeho tvář, ale na okamžik ho napadlo, jestli na něj Kyle nebyl naštvaný. Jeho hlas zněl nezvykle ztuhle. Ale když se Kyle otočil, jeho výraz byl jasný a přátelský jako vždycky. Simon se rozhodl, že se mu to muselo jenom zdát.

“Já vím,” řekl. “Máš pravdu.” Podíval se zpátky na svojí ložnici. “Hele, seš si jistej, že ti nevadí, když tady zůstanu? Kdyby jo, můžu hned teď vypadnout …”

“To je v pohodě. Zůstaň tady tak dlouho, jak budeš potřebovat.” Kyle otevřel šuplík a šátral v něm, dokud nenašel náhradní klíče na gumovém kroužku. “Tohle je pro tebe. Jsi tu naprosto vítaný, jasný? Musím do práce, ale můžeš se tu poflakovat, jestli chceš. Hraj Halo nebo cokoliv jiného. Budeš tu, až se vrátím?”

Simon pokrčil rameny. “Nejspíš ne. Ve tři mám zkoušení šatů.”

“Super,” řekl Kyle, hodil si na záda batoh a zamířil ke dveřím. “Řekni jim, aby ti vybrali něco v červené. To je tvoje barva.”

…

“Takže,” řekla Clary a vylezla z šatny. “Co si myslíš?”

Udělala před ním otočku. Simon, který poposedával na jedné z nepohodlných bílých židlí v Karynině svatebním butiku, sebou trhnul a řekl: “Vypadáš krásně.”

Ale vypadala líp, než jenom krásně. Clary byla matčina jediná družička, takže si mohla vybrat šaty, jaké chtěla. Vybrala si jednoduché hedvábné šaty barvy mědi s úzkými ramínky, které lichotily její malé postavě. Jediný šperk, který měla byl prsten Morgensterna, který nosila kolem krku na stříbrném řetízku. Ten podtrhoval tvar jejích klíčních kostí a křivky jejího krku. Před několika měsíci by pohled na Clary oblečenou na svatbu v Simonovi vykouzlil mix pocitů: temné zoufalství (že ho nikdy nebude milovat) a strašné napětí (že by možná i mohla, ale to by musel dostat odvahu na to říct jí, co k ní cítil). Teď měl jenom lehce melancholický pocit.

“Krásně?” zopakovala po něm Clary. “Vážně? Proboha.” Obrátila se

na Maiu. “Co myslíš ty?”

Maia vzdala nepohodlnou židli a sedla si na podlahu zády ke zdi, která byla ověšená čelenkami a dlouhými průsvitnými závoji. Na kolenou měla Simonův DS a zdálo se, že je úplně zažraná do GTA. “Mě se neptej,” řekla. “Já nenávidím šaty. Kdybych mohla, vzala bych si na svatbu džíny.”

To byla pravda. Simon zřídkakdy viděl Maiu bez trička a džínsů. V tomhle byla naprostý opak Isabele, která nosila šaty a podpatky i v tu nejnevhodnější chvíli. (I když od té chvíle, kdy viděl, jak poslala na smrt démona Vermis se svými jehlovými podpatky na nohách, už si s tím dělal o dost menší starosti.)

Nad dveřmi v obchodě zacinkal zvonek a dovnitř vešla Jocelyn následovaná Lukem. Oba měli v rukách kouřící kafe, a když se Jocelyn dívala na Lucase, hořely jí tváře a zářily jí oči. Simon si vzpomněl na to, co říkala Clary o jejich nechutné lásce. Jemu to nepřipadala nechutné, i když to bylo asi proto, že to nebyli jeho rodiče. Oba vypadali šťastní. Pomyslel si, že to bylo vlastně hezké.

Když Jocelyn uviděla Clary, vyvalila na ní oči. “Miláčku, vypadáš báječně!”

“Jo, ty to ale musíš říct. Jsi moje matka,” řekla Clary, ale přesto se usmála. “Hele, není to náhodou černá káva?”

“Jo, vezmi si tuhle. Ber to za dárek typu promiň-že-jdeme-pozdě,” řekl Lucas a podal jí kelímek. “Zdrželi jsme se u výběru cateringové společnosti.” Kývl směrem k Simonovi a Maie. “Čau, lidi.”

Maia naklonila hlavu. Luce byl v čele místní smečky, jejímž členem byla i Maia. I když už si odvykla mu říkat Pane nebo Mistře, pořád měla v jeho přítomnosti respekt. “Přišla jsem vám podat zprávu o smečce,” řekla a odložila herní konzoly.

“Mají nějaké nejasnosti ohledně párty v železárně-”

Když se Maia a Luke zabrali do rozhovoru o párty vlčí smečky na počest sňatku alfa vlka, majitelka svatebního obchodu -vyšší žena, která si zrovna četla časopis za pultem, zatímco si teenageři povídali-si uvědomila, že nejspíš právě dorazil ti, kteří budou platit účty a spěchala je pozdravit. “Právě dorazily vaše svatební šaty a vypadají vážně úžasně,” rozplývala se a vzala Clarynu matku za ruku, když jí vedla k zadní části obchodu. “Pojďte si je zkusit.” Když se Luke vydal za nimi, pohrozila na něj prstem. “Vy zůstanete tady.”

Luke sledoval, jak jeho snoubenka zmizela v bílých dveřích s motivem svatebních vzorů a vypadal zmateně.

“Civilové si myslí, že bys neměl vidět nevěstu ve svatebních šatech před obřadem,” připomněla mu Clary. “Přináší to smůlu. Nejspíš si myslí, že je divné, když jsi přišel na zkoušku šatů s ní.”

“Ale Jocelyn záleží na mém názoru-” Lukas zmlknul a zavrtěl hlavou. “Ach, dobře. Zvyky civilů jsou tak zvláštní.” Zhroutil se na židli a trhl sebou, když ho jedna z vyřezaných růží píchla do zad. “Au.”

“A co svatba Temných lovců?” zeptala se Maia zvědavě. “Mají taky svoje zvyky?”

“Mají,” řekl Lukas pomalu, “ale tohle nebude klasický obřad Temných lovců. Ty tradičně nezahrnují situace, v nichž nejsou oba zúčastnění Temní lovci.”

“Vážně?” Maia vypadala šokovaně. “To jsem nevěděla.”

“Část obřadu svatby Temných lovců zahrnuje kreslení run na těla oddávaného páru,” řekl Luke. Jeho hlas byl klidný, ale jeho oči smutné. “Runy lásky a oddanosti. Ale samozřejmě na někoho, kdo není Temný lovec, nemůžete kreslit andělské runy, takže místo toho si s Jocelyn vyměníme prsteny.”

“To naštve,” prohlásila Maia.

Na to se už Luke usmál. “Ne tak docela. Vzít si Jocelyn je všechno, co jsem kdy chtěl a tak touhle skutečností nejsem nijak znepokojený. Kromě toho, věci se mění. Noví členové Rady udělali velký pokrok v přesvědčení Claveů, aby tolerovali tenhle druh-”

“Clary!” Byla to Jocelyn, která na ní volala ze skladu vzadu. “Můžeš na chvilku sem?”

“Už jdu!” zavolala Clary a položila kafe na stůl. “Ach. Tohle zní jako pohotovost v záležitosti svatebních šatů.”

“No, hodně štěstí s tím.” Maia se zvedla na nohy a hodila Simonovi do klína zpátky jeho DS. Pak se sklonila, aby ho políbila na tvář. “Musím jít. Mám se setkat s pár přáteli v Lovcově měsíci.”

Voněla krásně po vanilce. Většinou z ní Simon vždycky cítil sůl a krev smíšenou s ostrým citrónovým pachem typickým pro vlkodlaky. Každý Podsvěťan zase voněl jinak - víly byly cítit jako zvadlé květiny, čarodějové zase po spálenině a upíři jako kov.

Clary se ho jednou zeptala, jak jsou cítit Temní lovci. “Jako slunce,” odpověděl jí.

“Uvidíme se později, zlato.” Maia si stoupla, prohrábla mu rukou vlasy a pak odešla. Když se za ní zavřely dveře, Clary na něj vrhla vražedný pohled.

“Musíš do soboty zapracovat na svém milostném životě,” řekla. “Myslím to vážně, Simone. Jestli jim to neřekneš ty, udělám to já.”

Luke vypadal zmateně. “O čem to mluvíte?”

Clary na Simona zavrtěla hlavou. “Jsi na tenkém ledě, Lewisi.” S tímhle prohlášením důrazně odkráčela pryč. Když šla, zvedala se za ní hedvábná sukně.

Simon se zasmál, když si všimnul, že na nohách měla zelené tenisky.

“Jasně vidím,” řekl Lucas, “že se tu děje něco, o čem nevím.”

Simon se na něj podíval. “Někdy si myslím, že je to motto mého života.”

Lucas zvedl obočí. “Stalo se něco?”

Simon zaváhal. Určitě nemohl říct Lukovi o svém milostném životě - Luke a Maia byly ve stejné smečce. Navíc vlkodlačí smečka byla mnohem víc loajální, než nějaký pouliční gang. To by stavělo Lukase do hodně choulostivé situace. Byla ale taky pravda, že by mohl Luka využít, jako zdroj informací. Jako vůdce vlkodlaků na Manhattanu, měl přístup ke všem druhům informací a měl zkušenosti v politice Podsvěťanů. “Už jsi slyšel o upírce, která se jmenuje Camille?”

Luce si tiše zapískal. “Vím kdo to je. Jsem ale překvapený, že to víš i ty.”

“No, ona je paní klanu upírů v New Yorku. Něco o nich vím,” řekl Simon trošku ztuhle.

“To jsem si neuvědomil. Myslel jsem, žes chtěl žít jako člověk tak moc, jak jsi jen mohl.” V Lukově hlase nebylo žádné odsuzování. Jenom zvědavost.

“Od chvíle, kdy jsem převzal smečku od jejího minulého vůdce, o ní něco málo vím. Dala to tu Rafaelovi na starosti. Nemyslím si, že by někdo věděl, kam přesně šla. Je tu něco jako legenda. Mimořádně stará upírka. Tak stará, že je to nad hranice mého chápání. Příšerně

krutá a mazaná. Dala nabídku společnosti Fair Folk, že bude spravovat jejich peníze.”

“Už jsi ji někdy viděl?”

Luke zavrtěl hlavou. “Nemyslím si. Proč ta náhlá zvědavost?” “Rafael se o ní zmínil,” řekl Simon tiše.

Luce se zamračil. “Tys někdy v poslední době viděl Rafaela?”

Než mu Simon mohl odpovědět, v obchodě se znovu rozezněl zvonek a k Simonově překvapení vešel Jace. Clary se nezmínila, že přijde. Ve skutečnosti si uvědomil, že v poslední době Clary celkově moc Jace nezmiňovala.

Jace se podíval z Luka na Simona. Vypadal mírně zmatený, že je tam vidí, i když to bylo z výrazu jeho tváře těžce čitelné. I když Simon věděl, že když byl Jace sám s Clary, měl v nabídce širokou škálu různých výrazů, jeho obličej byl pro ostatní lidi jen směsicí divokosti a prázdnoty. “Vypadá,” řekl Simon jednou Isabele, “že se zamýšlí nad něčím hlubokým a smysluplným, ale když se ho zeptáš, co to je, dát ti pěstí.”

“Tak se ho neptej,” řekla Isabele, jako kdyby si myslela, že si z ní Simon dělal srandu. “Nikdo neříká, že zrovna vy dva musíte být přátelé.”

“Je tu Clary?” zeptal se Jace a zavřel za sebou dveře. Vypadal unaveně. Měl kruhy pod očima a nezdálo se, že by se obtěžoval vzít si na sebe bundu, když venku foukal ostrý vítr. I když Simon seděl v teple vevnitř a nebyla mu zima, když se podíval na Jace jenom v džínsech a tričku, začal se klepat.

“Pomáhá Jocelyn,” vysvětlil mu Lucas. “Ale jsi tu vítán. Klidně tu počkej s námi.”

Jace se nejistě rozhlédl kolem sebe. Na stěnách byly závoje, vějíře, čelenky a perlami pokryté vlečky. “Všechno je tu … tak bílé.”

“Samozřejmě, že je to tu bílé,” řekl Simon. “Je to svatební salón.”

“Bílá je pro Temné lovce barvou pohřbu,” vysvětlil mu Lucas. “Ale civilové, Jaci, to považují za barvu svatby. Nevěsty, které mají na sobě bílou, tím symbolizují svojí čistotu.”

“Myslel jsem, že Jocelyn říkala, že nebude mít bílé šaty,” řekl Simon. “No,” řekl Jace, “přepokládám, že tahle loď už se párkrát plavila.”

Lukovi se zakuckal kávou. Než mohl něco říct -nebo udělat-Clary se vrátila do místnosti. Vlasy měla sepnuté ve sponkách a několik kadeří jí volně viselo podél tváře. “Já nevím,” řekla, když přišla blíž k nim. “Karin se do mě pustila a udělala mi vlasy, ale já si nejsem moc jistá těma třpytkama-”

Zarazila se, když uviděla Jace. Z jejího výrazu bylo jasné, že ho tu nečekala. Její rty se překvapeně otevřely, ale nic neřekla. Jace stál na místě a zíral na ní. Poprvé v životě mohl Simon číst z jeho výrazu, jako z otevřené knihy. Bylo to, jako kdyby všechno na světě kromě Jace a Clary zmizelo. Díval se na ní s neskrývanou touhou a vášní. Simon by se cítil trapně, kdyby jim nějak vstoupil do téhle jejich soukromé chvíle.

Jace si odkašlal. “Vypadáš nádherně.”

“Jaci.” Clary vypadala zmateně. “Je všechno v pořádku? Myslela jsem, žes nemohl přijít, kvůli setkání Spolku.”

“To je pravda,” řekl Luke. “Slyšel jsem o tom tělu Temného lovce v parku. Máte nějaké další zprávy?”

Jace zavrtěl hlavou a pořád se díval na Clary. “Ne. Nebyl to žádný z členů New Yorkského Spolku, ale pořád ještě nebyl identifikován. Žádné z těch těl nebylo. Mlčenlivý bratři je právě prohlíží.”

“To je dobře. Bratři už přijdou na to, kdo to byl,” řekl Luke.

Jace nic neřekl. Pořád se díval na Clary tím nejpodivnějším pohledem. Simon si pomyslel, že tenhle pohled byste mohli věnovat jenom někomu, koho milujete, ale nikdy ho nebudete moct mít. Chápal, že se takhle Jace na Clary díval dřív, ale proč teď?

“Jaci?” řekla Clary a udělala krok k němu.

Odtrhl od ní pohled. “Ta bunda, kterou sis ode mě půjčila včera v parku,” řekl. “Máš jí ještě?”

Teď ještě víc zmatenější Clary ukázala s otázkou v očích na hnědé semišové sako, které viselo přes jednu židli. “Je tam. Chtěla jsem ti ho přinést po-”

“No,” řekl Jace a zvedl jí, aby se do něj mohl rychle nasoukat. Jako kdyby někam spěchal. “Teď už nemusíš.”

“Jaci,” řekl mu Luke uklidňujícím tónem, “pak máme v plánu zajít na večeři do Park Slope. Rádi tě tam uvidíme.”

“Ne,” řekl Jace a zapnul si bundu až ke krku. “Odpoledne mám trénink. Radši bych měl už jít.”

“Trénink?” zeptala se Clary. “Ale trénovali jsme včera.”

“Někteří z nás musí cvičit každý den, Clary.” Jace nezněl naštvaně, i když byl v jeho hlasu znatelný krutý tón. Clary zrudla. “Uvidíme se později,” dodal, aniž by se na ní podíval a prakticky se vrhl ke dveřím.

Když se za ním zavřely dveře, Clary natáhla ruku a rozzlobeně si vytáhla sponky z vlasů. Ty se jí spustily na ramena.

“Clary,” řekl Lukas jemně. Vstal. “Co to děláš?”

“Moje vlasy.” Stáhla si z vlasů tvrdě poslední sponu. Její oči se leskly a Simon si byl jistý, že se musí hodně přemáhat, aby se nerozbrečela. “Nechci to mít takhle vyčesané. Vypadá to strašně.”

“Ne, to ne.” Luke si od ní vzal sponky a položil je na konec bílého stolu. “Podívej, svatby dělají muže nervózními, ne? Tohle nic neznamená.”

“Jasně.” Clary se pokusila o úsměv. Málem ho oklamala, ale Simon jí to nevěřil. Těžko jí za to mohl obviňovat. Potom, co Simon viděl výraz v Jaceově tváři mu nevěřil ani on.

V dálce svítila restaurace na Páté Avenue jako hvězda v modrém soumraku. Simon procházel ulicemi po boku Clary a pár kroků před nimi šli Jocelyn a Luke. Clary se převlékla z šatů zpátky do svých džínsů. Okolo krku měla lehce omotanou tlustou bílou šálu. Každou chvíli si vzala do ruky prstýnek, který nosila kolem krku a nervózně ho žmoulala prsty. Simon přemýšlel, jestli o tom vůbec věděla. Když opouštěli obchod, zeptal se jí, jestli ví, co se děje s Jacem. Ani mu na to neodpověděla. Jen pokrčila rameny a hned obrátila a začala se ptát co se to děje s ním, jestli už mluvil s mámou a jestli nakonec zůstal u Erika. Když jí řekl, že se nakonec ubytoval u Kyla, byla šokovaná.

“Ale vždyť ho sotva znáš,” řekla. “Mohl by to být sériový vrah.”

“Taky jsem si to myslel. Už jsem byl u něj v bytě, ale jestli má chladiče na led plné zbraní, neviděl jsem je. Mimochodem, zdá se mi

být dost upřímný.” “Takže jaký je jeho byt?”

“Celkem pěkný na to, že je to na Alphabet City. Mohla by ses tam potom zastavit.”

“Dneska večer ne,” řekla Clary trochu duchem nepřítomně. Znova si začala hrát s prstýnkem. Možná zítra?”

Půjdeš za Jacem? zeptal se v duchu Simon, ale nevyslovil to nahlas. Jestli o tom nechce mluvit, nebude jí nutit.

“Tak jsme tady.” Otevřel jí dveře restaurace. Zasáhl je výbuch teplého, zapáchajícího vzduchu. Našli volný box vedle velké televize s plochou obrazovkou, která byla zavěšená na stěně. Když se do něj tlačili, Luke a Jocelyn si živě povídali o svatebních plánech. Lukova smečka se zdála být uražená, že nebyla pozvaná na slavnostní ceremonii - i když byl seznam hostů hodně malý-a trvali na vlastní oslavě v rekonstruované továrně v Queensu. Clary je poslouchala, ale nic neřekla. Po chvíli k nim přišla servírka a rozdala jim menu tak těsně laminované, že by mohlo být použité i jako zbraně. Simon to svoje postavil na stůl a díval se z okna. Přes ulici byla tělocvična a on přes sklo viděl lidi uvnitř. Běželi na běžících pásech, posilovali a na uších měli sluchátka. Všechno se stále ubíralo dopředu, ale nikdy to nebralo konce. To byl příběh jeho života. Pokusil se oprostit svoje myšlenky od temných stínů v jeho mysli a skoro se mu to i podařilo. Tohle byla jedna z nejznámějších věcí v jeho životě, pomyslel si. Box v restauraci. On, Clary a její rodina. Luke byl vždycky členem rodiny, i když ještě nebyl zasnoubený s mámou Clary. Simon by se tu měl cítit jako doma. Snažil se přinutit k úsměvu, když si uvědomil, že se ho máma Clary právě na něco ptala a on jí neslyšel.

Všichni u stolu se na něj s očekáváním dívali. “Promiňte,” řekl. “Já jsem ne - co jste říkala?”

Jocelyn se trpělivě usmála. “Clary mi řekla, že jste právě do kapely přijali nového člena.”

Simon věděl, že je jenom zdvořilá. No, zdvořilá způsobem, jak se chovali rodiče, když předstírali, že se zajímají o koníčky svých dětí. Přesto přišla na několik jeho koncertů a přinesla jim tam občerstvení. Starala se o něj - vždycky to tak bylo. Ve velmi tmavém koutku své mysli měl Simon podezření, že vždycky věděla, co cítil ke Clary a napadlo ho, jestli by chtěla, aby její dcera udělala

jinou volbu. Aby si vybrala někoho, kdo se tak nevymykal kontrole. Věděl, že nemá Jace moc v lásce. Bylo to zřejmé i ze způsobu, jak vyslovovala jeho jméno.

“Jo,” řekl. “Kyla. Je trošku podivín, ale zato je to superhezoun.” Když se ho Luke zeptal, proč je podivín, řekl jim o návštěvě jeho bytu - vynechal jenom detail o tom, že teď je ten byt i jeho - o jeho kole, na kterém dělal poslíčka, jeho starém, otlučeném pick-upu. “A na balkonu pěstuje roztodivné rostliny,” dodal. “Není to tráva - kontroloval jsem to. Mají trošku stříbrné listy-”

Luke se zamračil, ale než stačil něco říct, přišla servírka a přinesla velkou stříbrnou konev kávy. Byla mladá, se světlými odbarvenými vlasy, které měla zapletené do dvou copánků. Když se sklonila, aby Simonovi nalila kafe, dotkla se jeho ruky. Cítil na ní pot a pod ním krev. Lidskou krev. Tu nejsladší vůni ze všech. Cítil to známé stažení žaludku. Pohlcoval ho chlad. Byl hladový a všechna krev, která mu zůstala, byla u Kyla v jeho batohu a teď měla nejspíš odpornou pokojovou teplotu. To byla odporná vyhlídka dokonce i pro upíra. Nikdy ses ještě nekrmil na člověku, viď? Budeš. A až to uděláš, nikdy na to nezapomeneš.

Zavřel oči. Když je zase otevřel, servírka byla pryč a Clary ho zvědavě pozorovala. “Jsi v pohodě?”

“Je mi fajn.” Sevřel rukou hrnek s kafem. Třásl se. Nad nimi se v televizi rozezněly noční zprávy.

“Fuj,” řekla Clary, zatímco se dívala na obrazovku. “Posloucháš to?”

Simon sledoval její pohled. Televizní reportér měl na obličeji nasazený ponurý výraz, který měli většinou, když mluvili o něčem vážném. “Nikdo neidentifikoval malého chlapce, který byl nalezený opuštěný v aleji za nemocnicí Beth Israel před několika dny,” řekl. “Dítě je bílé, váží šest liber a osm uncí a je po všech stránkách zdravé. Byl objevený připoutaný na sedadle automobilu zaparkovaného za popelnicí v tmavé uličce,” pokračoval hlasatel. “Nejvíc znepokojivý byl ale ručně psaný vzkaz zabalený spolu s dítětem do deky, kde žena prosila vedení nemocnice o uspání jejího dítěte, protože neměla sílu ho zabít sama. Policie tvrdí, že je pravděpodobné, že matka dítěte byla duševně nemocná a slibují jí zajištění odborné lékařské péče, až jí najdou. Každý kdo by měl nějaké informace o dítěti, měl zavolat kriminalistům na-”

“To je tak příšerné,” řekla Clary a odvrátila se od televize. Zachvěla se. “Nemůžu pochopit, jak lidi dokážou prostě jen tak opustit svoje děti, jako kdyby to byly jenom odpadky, které-”

“Jocelyn,” řekl Lukas. Jeho hlas byl protkaný obavami. Simon se podíval na mámu Clary. Byla bílá jako stěna a vypadala, že je jí na zvracení. Odstrčila od sebe talíř, vstala od stolu a rozběhla se na záchody. Po chvíli Luke odhodil ubrousek a šel za ní.

“Ach, sakra.” Clary si položila ruku na pusu. “Nemůžu uvěřit, že jsem to vážně řekla. Jsem tak hloupá.”

Simon byl naprosto mimo. “Co se děje?”

Clary se zhroutila na židli. “Myslela na Sebastiana,” řekla. “Myslím tím Jonathana. Mého bratra. Přepokládám, že si ho ještě pamatuješ.”

To byl sarkasmus. Žádný z nich už nejspíš nikdy nezapomene na Sebastiana, jehož skutečné jméno bylo Jonathan, který zavraždil Hodge a Maxe a málem dokázal pomoct Valentinovi vyhrát válku, která by vedla ke zničení všech Temných lovců. Jonathana, jehož černé oči spalovaly a úsměv byl podobný žiletce. Jonathan, jehož krev chutnala jako kyselina z baterie, když ho Simon jednou kousnul. Ne, že by toho litoval.

“Ale tvoje máma ho neopustila,” řekl Simon. “Byla u něj a snažila se ho přivést na správnou cestu, i když tušila, že je s ní něco vážně hodně špatně.”

“Jo, ale nenáviděla ho,” řekla Clary. “Nemyslím si, že se přes to někdy dostane. Představ si, že nenávidíš vlastní dítě. Měla krabičku, ve které byly věci z jeho dětství. Brečela nad ní každý rok v den jeho narozenin. Myslím, že brečela pro syna, kterého mohla mít - vždyť víš, kdyby z něj Valentýn neudělal to, čím nakonec byl.”

“A ty bys měla bratra,” řekl Simon. “Normálního. A ne vraždícího psychopata.”

Clary vypadala, že neměla daleko k slzám. Odstrčila od sebe talíř. “Je mi zle,” řekla. “Znáš ten pocit, když máš hlad, ale nemůžeš vůbec nic sníst?”

Simon se podíval na servírku s odbarvenými vlasy, která se opírala o pult. “Jo,” řekl. “Ten znám.”

…

Luke se vrátil ke stolu, ale nakonec jen řekl Clary a Simonovi, že bere Jocelyn domů. Nechal jim tam nějaké peníze, aby zaplatili účet předtím, než se vydají do obchodu s komiksy na Sedmé avenue. Ani jeden z nich se ale nemohl soustředit, když byli spolu a tak se rozdělili s tím, že se uvidí druhý den.

Simon jel do města s nataženou kapucí a s iPodem v uších, který mu posílal do uší ohlušující hudbu. Muzika pro něj byla vždycky způsob, jak všechno zablokovat. Ve chvíli, kdy vystoupil na Druhé Avenue a zamířil dolů do Houstonu, začalo slabě pršet. Žaludek měl jako zauzlovaný.

Odbočil na První ulici, která byla většinou opuštěná-Byl to pás temnoty mezi jasnými světly První Avenue a Avenue A. Protože měl na uších iPod, neslyšel, že se za ním někdo plíží, dokud nebyli skoro u něj. První náznak toho, že něco nebylo v pořádku, byl dlouhý stín, který padl na chodník a překrýval jeho vlastní. Připojil se k němu další stín, tentokrát na jeho druhé straně. Otočil se a uviděla za sebou dva muže. Byli oblečení úplně stejně jako zloděj, který ho napadl předtím. V šedé teplákové soupravě a s šedou kapucí naraženou na hlavě, která jim zakrývala obličej. Byli dost blízko, aby se ho mohli dotknout.

Simon uskočil zpátky s takovou silou, která ho samotného překvapila. Upíří síla pro něj byla ještě pořád nová a stále ho ještě šokovala. Když se o chvíli později ocitl na hnědé verandě několik metrů od zlodějů, byl tak ohromený, že tam zůstal jen ztuhle stát. Zloději se k němu začali blížit. Mluvili stejným hrdelním hlasem jako ten první a Simon začal tušit, že to nebyly vůbec zloději. Zloději, pokud věděl, nepracovali ve skupinách a nebylo moc pravděpodobné, že byl ten mrtvý měl přátele, kteří by se za rozhodli pomstít za jeho smrt. Dělo se tu něco úplně jiného.

Shrbení se přiblížili až ke schodům a tak mu odřízli únikovou cestu. Simon si vytrhl z uší sluchátka iPodu a rychle natáhl ruce.

“Podívejte,” řekl, “nevím o co vám jde, ale vážně byste mě měli nechat být.”

Zloději se na něj jenom dál dívali. Nebo si alespoň myslel, že se na něj dívali. Pod jejich kapucemi jim neviděl do tváří.

“Začínám mít pocit, že vás za mnou někdo poslal,” řekl. “Ale je to sebevražedná mise. Vážně. Nevím co vám za to platí, ale věřte mi,

že to není dost.”

Jeden z mužů se zasmál. Ten druhý si sáhl do kapsy a něco vytáhl. Něco, co se v pouličním světle černě zablýsklo. Zbraň.

“Ou, chlapi,” řekl Simon. “Tohle vážně, ale vážně nechcete udělat. Já si nedělám legraci.” Udělal krok zpět a ocitnul se na vrcholu schodů. Možná, že kdyby se dostal dost vysoko, mohl by je přeskočit nebo je nějak obejít. Jen je nesměl nechat zaútočit na něj. Nemyslel si, že by dokázal čelit tomu, co by znamenal jejich útok na něj. Zase.

Muž zvedl pistoli. Ozvalo se cvaknutí, jak natáhl kohoutek.

Simon se kousl do rtu. V náhlé panice se mu v ústech objevily špičáky. Projela jím bolest, když se mu zanořily do kůže. “Nedělejte- “

Najednou z nebe spadlo něco temného. Simon si nejdřív myslel, že to vypadlo z jednoho z horních oken -klimatizace, která se uvolnila nebo odpadky, které někdo vyhodil z okna, protože byl moc líný sejít dolů. Jenže věc, kterou viděl padat, byla nějaká osoba - padající určitým směrem, za určitým cílem a s jistou elegancí.

Osoba přistála na muži, který držel zbraň. Ta mu vylétla z ruky. Pak uslyšel jeho křik. Byl to slabý, vysoký zvuk. Druhý zloděj se sklonil a sáhnul po zbrani. Než Simon mohl zareagovat, zvedl jí a stiskl spoušť. Na hlavni zbraně se objevily jiskry.

Zbraň explodovala sama do sebe. Vybuchla a spolu s ní vybuchl i zloděj. Bylo to tak rychlé, že nestačil ani zakřičet. Měl v úmyslu Simonovi dopřát rychlou smrt a na oplátku dostal smrt ještě rychlejší. Rozprskl se jako sklo, jako vířící barvy v kaleidoskopu. Exploze byla tichá - připomínalo mu to dlouhý výdech - a pak už neslyšel nic. Na chodník mrholila jemná sůl. Vypadalo to jako kroupy.

Simonovi se zatmělo před očima a klesl na schody. Uvědomoval si hlasité hučení v uších a pak ho někdo tvrdě popadl za zápěstí a silně s ním zatřásl. “Simone. Simone!”

Vzhlédl. Osoba, která ho držela a třásla s ním, byl Jace. Neměl na sobě výstroj, ale jen džínsy a bundu, kterou si vzal zpátky od Clary. Byl rozcuchaný. Šaty i obličej měl pokrytý špínou a sazemi. Vlasy měl mokré od deště. “Co to sakra bylo?” zeptal se Jace.

Simon se rozhlédl po ulici. Byla prázdná. Asfalt se lesknul, byl černý a mokrý. Druhý zloděj byl pryč.

“Ty,” řekl trochu omámeně. “Tys skočil na ty zloděje-”

“To nebyly zloději. Šli po tobě už, když jsi vystoupil z metra. Někdo je na tebe poslal.” Jace si tím byl úplně jistý.

“Ten druhý,” řekl Simon. “Co se mu stalo?”

“Prostě zmizel.” Jace luskl prsty. “Viděl, co se stalo s jeho kamarádem a najednou byl prostě fuč. Nevím, co byly vlastně zač. Ne démoni, ale nebyli to ani lidi.”

“Jo, tohle mi fakt pomohlo, dík.”

Jace se na něj zblízka podíval. “To -co se stalo s tím zlodějem-bylo kvůli tobě, viď? Kvůli té značce.” Ukázal mu na čelo. “Viděl jsem, jak se rozhořela bíle předtím, než ten člověk prostě … vybuchnul.”

Simon nic neřekl.

“Viděl jsem už vážně hodně,” řekl Jace. Pro změnu v jeho hlase nebyly ani stopy po sarkasmu nebo po výsměchu. “Ale tohle nikdy.”

“Nechtěl jsem to udělat,” řekl Simon tiše. “Nic jsem neudělal.”

“Ani jsi nemusel,” řekl Jace. Jeho zlaté oči hořely v jeho obličeji pokrytém sazemi. “Neboť je psáno: Pomsta je má - a já se budu mstít, řekl Hospodin.”

Kapitola 6 – Vstávání mrtvých

Jacův pokoj byl uklizený. Postel perfektně ustlaná, knihy, které lemovaly police, byly uspořádané v abecedním pořadí a poznámky i učebnice byly pečlivě poskládané na stole. Dokonce i jeho zbraně byly u zdi seřazené podle velikostí od masivní široké šavle až po sadu malých dýk.

Clary stojící ve dveřích zadržela povzdech. Všude okolo byla vidět elegance. Byla na to zvyklá. Myslela si, že to byl vždycky Jaceův způsob, jak mít pod kontrolou určité aspekty jeho života, které by jinak mohly být zaplaveny chaosem. Žil tak dlouho, aniž by věděl kdo - nebo co - doopravdy byl. Těžko mu mohla vyčítat jeho básnické sbírky pečlivě seřazené podle abecedy. Mohla mu ale -a taky bude-vyčítat to, že tam nebyl. Když se nevrátil domů potom, co odešel ze svatebního salonu, kde teda byl? Když se rozhlédla po místnosti, napadla jí příšerná myšlenka. Nebylo přece možné, aby se to dělo, nebo jo? Věděla o rozchodech od ostatních dívek, které si jí vylévaly srdce. Nejprve se pomalu odtahovali, postupně neodpovídali na zprávy nebo telefony. Nakonec napsali nic neříkající zprávu, kde sdělovali, že chtějí jen trošku prostoru. Pak přišli na řadu věci jako : Ty za to nemůžeš, je to ve mně. A pak přišla ta část s pláčem.

Nikdy by jí nenapadlo, že by se tohle mohlo stát i jí a Jaceovi. To co měli mezi sebou, nebylo obyčejné. Neřídili se ani podle obyčejných pravidel vztahů a rozchodů. Patřili k sobě a vždycky patřit budou. Tak to prostě bylo.

Ale možná, že to tahle necítili oba. Třeba to tak bylo jenom do okamžiku, než oba zjistili, že jsou stejní jako všichni ostatní a všechno, o čem si mysleli, že bylo skutečné, se najednou rozbilo na kusy.

Něco třpytivého na druhé straně místnosti upoutalo její pohled. Byla to krabice, kterou dala Amatis Jaceovi. Na stranách byl jemný obrázek ptáčků. Věděla, že se tím pomalu prokousával. Postupně četl dopisy, procházel si poznámky a díval se na fotky. Moc jí o tom neřekl a ona do toho nechtěla strkat nos. Jeho pocity vůči jeho biologickému otci byly něco, s čím se musel vyrovnat sám.

Přistihla se, jak k sobě přitahuje krabičku. Vzpomněla si na něj, jak seděl na schodech budovy Dohody a jak držel tuhle krabičku pevně

v klíně. Tenkrát jí řekl: Jako kdybych tě někdy dokázal přestat milovat. Dotkla se víka krabice a její prsty se dostaly k zámku, který šel až moc snadno otevřít. Uvnitř byly rozházené dokumenty a staré fotografie. Jednu vytáhla a podívala se na ní. Fascinovala jí. Byli tam dva lidé - mladá žena a mladý muž. Ihned poznala ženu. Byla to Lukova sestra Amatis. Dívala se na mladého muže pohledem, který mají jen poprvé zamilovaní. Muž byl krásný, vysoký a blond. Oči měl ale modré a ne zlaté a rysy měl mnohem míň ostré, než Jace … a přesto jen vědomí toho, kdo to ve skutečnosti byl - Jaceův otec - stačilo, aby se jí stáhnul žaludek. Rychle položila fotku Stephena Herondala a skoro se řízla o ostrou úzkou loveckou dýku, která ležela napříč v krabici. Na její rukojeti byli vyřezáni ptáci. Čepel byla potřísněná rzí nebo něčím, co vypadalo jako rez. Určitě nebyla moc dobře vyčištěná. Rychle zaklapla víko a odvrátila se, když na ní dopadla tíhy viny.

Uvažovala o tom, že nechá Jaceovi vzkaz, ale usoudila, že bude lepší počkat, až si s ním bude moct promluvit osobně. Vyšla z pokoje a vydala se chodbou k výtahu. Předtím klepala na dveře pokoje Isabele, ale vypadalo to, že nebyla doma. Dokonce i magické světlo na chodbách hořelo slaběji, než bylo obvyklé. Když Clary zmáčkla tlačítko výtahu, byla úplně deprimovaná - pak si ale uvědomila, že už výtahem někdo jel. Z přízemí přímo do Ústavu.

Jace, pomyslela si hned a srdce jí začalo tlouct rychleji. Ale taky to nemusí být on, řekla si. Mohla by to být Izzy, nebo Marysa nebo -

“Luku?” řekla překvapeně, když se dveří výtahu otevřely. “Co tady děláš?”

“Mohl bych se tě zeptat na to samé.” Vystoupil z výtahu a zavřel za sebou dveře. Měl na sobě zapínací flanelovou bundu, kterou se Jocelyn snažila vyhodit už od té doby, kdy spolu začali chodit. Bylo hezké, pomyslela si Clary, že se Luke nikdy nezměnil. Bez ohledu na to, co se dělo v jeho životě. Měl rád prostě to, co měl rád. I když to byl třeba ošoupaný starý kabát.

“I když, myslím, že to uhodnu. Takže, je tady?”

“Jace? Ne.” Clary pokrčila rameny a snažila se tvářit lhostejně. “To je v pohodě. Uvidím ho zítra.”

Luke zaváhal. “Clary-”

“Luciáne.” Chladný hlas, který se ozval za nimi, patřil Maryse.

“Děkuju, že jsi přišel tak brzy.” Otočil se a kývnul na ní. “Maryso.”

Marysa Lightwoodová stála ve dveřích a ruku měla lehce položenou v bok. Měla na sobě světle šedé rukavice. Barvou odpovídaly její obleku šitému na míru. Clary napadalo, jestli někdy Marysa nosila džínsy. Ještě nikdy neviděla mámu Aleka a Isabelle v něčem jiném, než v obleku nebo výstroji.

“Clary,” řekla. “Neuvědomila jsem si, že jsi tady.”

Clary cítila, jak pomalu rudne. Nezdálo se, že by si Marysa všímala jejích příchodů a odchodů, ale ona vlastně ještě ani nevzala na vědomí vztah Clary a Jace. Bylo těžké jí z toho obviňovat. Marysa se pořád ještě vyrovnávala se smrtí Maxe, který zemřel teprve před šesti týdny. Snažila se s tím vypořádat sama. Pořád byla s Robertem Lightwoodem v Idris. Měla mnohem důležitější věci na práci, než monitorovat milostný život Jace.

“Právě jsem byla na odchodu,” řekla Clary.

“Hodím tě domů, až tady skončím,” řekl Luke a položil jí ruku na rameno. “Maryso, byl by nějaký problém v tom, že by tu Clary zůstala, zatímco spolu budeme mluvit? Protože já bych byl radši, kdyby tu byla taky.”

Marysa zavrtěla hlavou. “Já v tom žádný problém nevidím.” Povzdechla si a prohrábla si rukou vlasy. “Věř mi, přála bych si, abych tě nemusela zatěžovat těmihle problémy. Vím, že se za týden budeš ženit - mimochodem, gratuluju ti. Nevím, jestli jsem ti to už řekla.”

“Neřekla,” řekl Lukas, “ale vážím si toho. Děkuju ti.”

“Jen šest týdnů.” Marysa se pousmála. “Docela bleskové námluvy.”

Luke sevřel pevněji rameno Clary. To byla ale jediná známka jeho zlosti. “Nepředpokládám, žes mě sem pozvala, abys mi mohla osobně pogratulovat, viď?”

Marysa zavrtěla hlavou. Vypadala unaveně, pomyslela si Clary. Ve vlasech měla šedivé pramínky, které tam ještě před pár měsíci nebyly. “Ne. Předpokládám, že jsi slyšel o tělech, které jsme našli během posledního týdne, viď?”

“Mrtví Temní lovci. Ano.”

“Jednoho jsme našli i dneska večer. Nacpaného v popelnici u Kolumbova Parku. Na území tvojí smečky.”

Luke zvedl obočí. “Ale ostatní-”

“První tělo bylo nalezeno v Greenpointu. Území čarodějů. Druhý plaval v jezírku v Central Parku. To je zase území Feyů. Teď tu máme pro změnu území vlkodlaků.” Upřela pohled na Luka. “Co si o tom myslíš?”

“Je tu někdo, kdo zrovna neskáče do stropu z nových Smluv a tak se snaží proti sobě obrátit Podsvěťany,” řekl Luke. “Můžu tě ujistit, že s tím moje smečka neměla nic společného. Nevím, kdo za tím stojí, ale je to celkem nepodařený pokus, jestli se mě ptáš na můj názor. Doufám, že to Claveové prokoukli.”

“Je toho víc,” řekla Marysa. “Identifikovali jsme první dvě těla. Trvalo to tak dlouho, protože to první shořelo téměř k nepoznání a to druhé už se začalo rozkládat. Uhádneš, kdo to mohl být?”

“Maryso-”

“Anson Pangborn,” řekla, “a Charles Freeman. Po obou z nich, jestli mám správné informace, se po Valentýnově smrti slehla zem-”

“Ale to není možné,” přerušila ji Clary. “Luke zabil Pangborna v srpnu - u Renwicka.”

“Zabil Emila Pangbotna,” řekla Marysa. “Anson byl Emilův mladší bratr. Oba byli členi Kruhu.”

“Stejně jako Freeman,” řekl Luke. “Takže někdo nezabíjí jenom Lovce stínů, ale i bývalé členy Kruhu? A nechávají jejich těla na území Podsvěťanů?” Zavrtěl hlavou. “Zní to, jako kdyby se někdo snažil otřást vůlí nějakých dalších … ještě nerozhodnutých členů Claveů. Přimět je, aby přehodnotili svůj názor na nové Smlouvy. Měli jsme to očekávat.”

“Předpokládám, že máš pravdu,” řekla Marysa. “Už jsem se setkala s královnou Seelie a poslala jsem zprávu Krasomilovi. Tam, kde teď je.” Obrátila oči v sloup.

Zdálo se, že Marysa a Robert přijali vztah Aleca s Krasomilem až překvapivě dobře. Clary ale mohla říct, že to neberou příliš vážně. “Jen jsem myslela-” Povzdechla si. “V poslední době jsem tak hrozně vyčerpaná. Mám pocit, že ani nezvládnu myslet. Doufala jsem, že tě napadne, kdo by to mohl dělat. Že přijdeš na něco, co mě uniklo.”

Luke zavrtěl hlavou. “Někdo se záští proti novému systému. Ale to může být kdokoliv. Myslím, že jste na tělech nenašli žádné důkazy, že ne?”

Marysa si povzdechla. “Nic průkazného. Kéž by tak mrtví mohli mluvit, viď, Luciane.”

Bylo to, jako kdyby Marysa zvedla ruku a strhla oponu, která Clary zatemňovala vidění. Všechno bylo temné, až na jeden symbol, která se vyjímal jako zářící znamení na prázdné noční obloze.

Zdálo se, že po tom všem její moc tak úplně nezmizela.

“Co kdyby …” řekla pomalu a zvedla oči, aby se podívala na Marysu. “Co kdyby mohli?”

…

Simon se na sebe díval v zrcadle v koupelně malého Kylova bytu. Nemohl se ubránit myšlence, odkud vlastně celá ta záležitost s tím, že se upíři nemůžou vidět v zrcadle, pochází. On se viděl dokonale - jeho rozcuchané hnědé vlasy, velké hnědé oči a bílá kůže bez run. Na rtu měl krev z potyčky, ale jeho kůže se už zacelila. Věděl, že a se stane upírem, bude atraktivnější. Isabele mu vysvětlila, že se jeho pohyby staly elegantnějšími, a že to, co se na něm předtím zdálo neupravené, je teď spíš elegantně rozcuchané, jako kdyby právě vylezl z postele. “Z nějaké cizí postele,” poznamenala, na což jí odvětil, že věděl, co tím předtím myslela, ale že děkuje za vysvětlení.

Když se na sebe podíval do zrcadla, nic z toho, co říkala, neviděl. Neuvěřitelná bělost jeho kůže ho vždycky znepokojovala, stejně jako tmavá barva jeho žil, které měl na spáncích. Svědčilo to o tom, že se dneska ještě nekrmil. Vypadal spíš jako cizinec. Nebyl to on. Možná, že celá ta věc s tím, že se nemůže vidět v zrcadle, jakmile se stane upírem, je jenom zbožné přání. Možná to byl jenom odkaz na to, že už v zrcadle neuvidí svoje bývalé já.

Umyl se a vrátil se zpátky do obývacího pokoje, kde se rozvaloval na gauči Jace. Četl Kylův výtisk Pána prstenů. Když Simon vešel, položil knížku na stolek. Měl mokré vlasy, jako kdyby si postříkal obličej vodou z dřezu v kuchyni.

“Už chápu, proč se ti tu líbí,” řekl a rozmáchlým gestem zahrnul Kylovu sbírku filmových plakátů a knížek sci-fi. “Na všem je vidět tenká vrstva pitomce.”

“Díky. Vážím si toho.” Simon věnoval Jaceovi tvrdý pohled. Zblízka v jasném světle nestíněné žárovky nad ním, vypadal Jace zle. Simon si všiml, že jeho stíny pod očima, byly výraznější, než kdy předtím a v obličeji vypadal ještě pohubleji. Zvedl ruku a odhrnul si vlasy z čela v jeho charakteristickém gestu.

Simon zavrtěl hlavou, aby si jí pročistil. Odkdy znal Jace tak dobře, aby dokázal určit, jaké gesto je pro něj charakteristické? Oni přece nebyli přátelé. “Vypadáš mizerně,” řekl.

Jace zamrkal. “Tohle je hodně zvláštní doba na soutěž v urážení, ale jestli na tom trváš, možná bych mohl vymyslet něco dobrého.”

“Ne, myslím to vážně. Nevypadáš dobře.”

“To sedí od člověka, který má sexuální přitažlivost tučňáka. Podívej, chápu, že můžeš žárlit na to, že tě Hospodin neobdaroval stejně krásně řezanými rysy obličeje jako mě, ale to není důvod pro to, abys-”

“Nechci tě urážet,” odsekl mu Simon. “Chci jenom říct, že vážně vypadáš zle. Kdy jsi naposled něco jedl?”

Jace se zamyslel. “Včera?”

“Takže jsi naposled jedl včera. A víš to jistě?”

Jace pokrčil rameny. “No, asi bych kvůli tomu nepřísahal na hromadu Biblí. Myslím, že to bylo včera. Nebo tak nějak.”

Simon už prohledal obsah Kylovy ledničky dřív, když prozkoumával tohle místo a nebylo tam nic moc k jídlu. Stará limonáda, nějaká plechovka sody, půl kila mletého hovězího masa a překvapivě měl v mrazáku i jeden zmražený koláč. Popadl klíče z kuchyňského pultu. “Pojď,” řekl. “Za rohem je obchoďák. Jdeme ti obstarat něco k jídlu.”

Jace vypadal, že se mu tenhle nápad celkem zamlouval. Pak ale jen pokrčil rameny. “Fajn,” řekl tónem někoho, komu je úplně ukradené, kam půjde nebo co tam bude dělat. “Tak jdeme.”

Venku na schodech za sebou Simon zamknul dveře klíčem, na který si pořád ještě zvykal a Jace mezitím zkoumal seznam jmen na zvoncích vedle vchodových dveří. “Takže tenhle je tvůj?” zeptal se a ukázal na cedulku s nápisem 3A. “Jak to, že je tu napsáno jenom Kyle? To jako nemá příjmení?”

“Kyle chce být jednou roková hvězda,” řekl Simon a zamířil dolů po

schodech. “Myslím, že používá jenom jedno jméno. Jako třeba Rihanna.”

Jace se vydal za ním a zapřel se rameny proti větru, i když se ani nepokusil zapnout si zip semišového saka, které dostal ještě ten den od Clary. “Nemám nejmenší tušení, o čem to mluvíš.”

“Jo, to je mi jasný.”

Když vyšli zpoza rohu na Avenue B, Simon se podíval na Jace, který šel vedle něj. “Takže,” řekl. “Sledoval jsi mě? Nebo to byla prostě jenom neuvěřitelná náhoda, že ses ocitl zrovna na střeše budovy, pod kterou mě někdo napadl?”

Jace se zastavil na rohu a čekal, až se na semaforu rozsvítí zelená. Nejspíš se museli i Lovci stínů řídit dopravními prostředky. “Sledoval jsem tě.”

“Jo, a teď přijde ta část, kdy mi řekneš, že mě už dlouho tajně miluješ? Upíří neodolatelnost znova zasahuje.”

“Neexistuje nic takového jako upíří neodolatelnost,” řekl Jace a tím reagoval na dřívější komentář Clary. “A sledoval jsem Clary, ale ta si pak chytila taxík a ani já nejsem tak dobrý, abych dokázal sledovat taxi. Tak jsem se vrátil zpátky a místo toho jsem sledoval tebe. Neměl jsem co dělat.”

“Sledoval jsi Clary?” zopakoval po něm Simon. “Tak to ti dám jeden horký tip: Většině holek se moc nelíbí, když je někdo sleduje.”

“Nechala si v kapse bundy telefon,” řekl Jace a poklepal si na pravou stranu saka, kde byl nejspíš schovaný telefon Clary. “Myslel jsem, že kdybych zjistil, kam má namířeno, pak bych ho tam pro ní mohl nechat.”

“Nebo,” řekl Simon, “jsi jí mohl zavolat domů, že máš u sebe její telefon a ona by přišla k tobě a vzala si ho od tebe.”

Jace nic neřekl. Rozsvítila se zelená a oni přešli ulici a vydali se směrem k městskému obchoďáku. Měli otevřeno non-stop. Trhy na Manhattanu nikdy nezavírali, napadlo Simona. Byla to příjemná změna oproti Brooklynu. Manhattan bylo dobré místo pro upíra. Mohl jít klidně nakupovat o půlnoci a nikdo by si nemyslel, že je to podezřelé.

“Vyhýbáš se Clary,” došlo Simonovi. “Nepředpokládám, že mi chceš říct proč.”

“Ne, to nechci,” řekl Jace. “Měl jsi štěstí, že jsem tě sledoval, kdyby totiž ne-”

“Tak co? Umřel by i ten druhý zloděj?” Simon uslyšel hořkost ve svém vlastním hlase. “Viděl jsi přece, co se stalo.”

“Jo. A taky jsem viděl výraz v tvojí tváři, když jsi to udělal.” Tón Jaceova hlasu byl neutrální. “To nebylo poprvé, co se to stalo, viď?”

Simon se přistihl, jak Jaceovi vypráví o postavě v teplákové bundě, která ho napadla ve Williamsburgu a jak předpokládal, že to byl jenom obyčejný zloděj. “Když umřel, změnil se v sůl,” dodal. “Stejně jako ten další. Myslím, že je to nějaká biblická věc. Solné sochy. Stejně jako Lotova žena.”

Dorazili do obchoďáku. Jace strčil do dveří a Simon šel za ním. Vzal ze stojanu u dveří malý šedivý nákupní vozík. Vkročil do jedné uličky a Jace byl těsně za ním. Byl jasně ztracený ve vlastních myšlenkách. “Takže myslím, že otázka je,” řekl Jace. “Máš nějakou představu, kdo by tě mohl chtít zabít?”

Simon pokrčil rameny. Z pohledu na všechny ty potraviny kolem něj mu kručelo v břiše a připomínalo mu, jaký měl vlastně hlad. I když tam nebylo nic, co by mohl sníst. “Možná Rafael. Vypadá to, že mě nenávidí. A už mě chtěl mrtvého předtím-”

“Nejde o Rafaela,” řekl Jace. “Jak si můžeš být tak jistý?”

“Kvůli tomu, že Rafael ví o tvojí značce a nebyl by tak hloupý, aby udeřil takhle přímo. Přesně ví, co se stane, když se o to pokusí. Ten kdo po tobě jde je někdo, kdo o tobě ví hodně, ale pravděpodobně nemá ani tušení o značce.”

“Ale to může být kdokoliv.”

“Přesně tak,” řekl Jace a zazubil se na něj. Na okamžik zase vypadal, jako starý Jace.

Simon zavrtěl hlavou. “Podívej, víš co by sis dal k jídlu, nebo jenom chceš, abych nekonečně dlouho tlačil tenhle vozík a ty ses u toho mohl bavit?”

“Tohle,” řekl Jace, “a navíc nejsem obeznámen s tím, jak to chodí v obchodech civilů. Marysa obvykle vaří nebo objedná hotové jídlo.” Pokrčil rameny a zvedl jeden kousek ovoce. “Co je to?”

“To je mango.” Simon zíral na Jace. Někdy to vážně vypadalo, jako kdyby byl tenhle Lovec stínů z jiné planety.

“Nemyslím si, že už bych někdy viděl tohle nerozkrájené,” uvažoval Jace. “Mám rád mango.”

Simon mu vytrhl mango z ruky a hodil ho do vozíku. “Super. Co ještě chceš?”

Jace chvíli přemýšlel. “Rajčatovou polévku,” řekl nakonec.

“Rajčatovou polévku? Chceš na večeři rajčatovou polévku s mangem?”

Jace pokrčil rameny. “Mě je celkem jedno, co budu jíst.”

“Fajn. Pro tebe cokoliv. Zůstaň tady. Jsem tu hned.” Lovci stínů. Simon sám pro sebe tiše zuřil, když došel do uličky, která byla přeplněná polévkami v plechovce. Byli jakousi bizardní kříženinou milionářů - lidí, kteří nikdy nebrali v úvahu drobné důležité části života, jako nakupování jídla nebo používání čtečky jízdenek v metru - a vojáků s tou jejich úzkostlivou sebekázní a neustálým cvičením. Možná to tak pro ně bylo jednodušší, mít celý svůj život klapky na očích, pomyslel si, když bral polévku z regálu. Možná, že jim to pomáhalo udržet jejich pozornost na hlavním cíli jejich života

- což byla prakticky jejich práce, ochránit svět před zlem. To vypadalo jako velký životní cíl.

Skoro Jace začal litovat, když se pomalu blížil k místu, kde ho nechal. Pak se ale zarazil. Jace se opíral o vozík a něco otáčel v rukách. Z té vzdálenosti Simon nemohl vidět, co to bylo a nemohl se k němu dostat blíž, protože mu blokovaly cestu dvě dospívající dívky, které stály uprostřed uličky, opíraly se o sebe a šeptaly si. Byly oblečené, jako kdyby už byly dávno dospělé. Měly vysoké podpatky, krátké sukně a push-up podprsenky. Neměly na sobě bundy, aby se ochránily před chladem venku. Byly cítit jako lesk na rty. Lesk na rty, dětský pudr a krev.

Slyšel je, i když šeptaly. Povídaly si o Jaceovi. O tom, jak byl k sežrání. Každá dodávala odvahu té druhé, aby za ním šla a promluvila si s ním. Mluvily o jeho vlasech a taky o jeho svalech na břiše. Ale jak mohly vidět svaly na jeho břiše, když měl na sobě tričko? Paranoiku, pomyslel si. Tohle bylo směšné. Chystal se říct “S dovolením”, když ta vyšší s tmavšími vlasy najednou vykročila dopředu směrem k Jaceovi. Na jejích botách na podpatku trošku

zaškobrtávala. Jace vzhlédl, když si všiml, že k němu míří. Jeho pohled byl ostražitý. Simona náhle ovládla panika, že by si jí Jace mohl splést s upírkou nebo nějakou sukubou a vrazit jí do těla jedno z andělských ostří. Pak by je oba zatkli.

Nemusel mít ale strach. Jace jenom zvedl obočí. Dívka mu něco se zatajeným dechem řekla. Pokrčil rameny. Pak něco stiskla ve svých rukách a rozběhla se ke své kamarádce. Obě se vydaly k východu a chichotaly se při tom.

Simon přišel k Jaceovi a pak do košíku hodil plechovku s polévkou. “Co to mělo znamenat?”

“Myslím,” řekl Jace, “že se mě jenom chtěla zeptat, jestli by si mohla vzít moje mango.”

“To ti řekla?”

Jace pokrčil rameny. “Jo, a pak mi dala číslo.” Ukázal Simonovi kousek papíru. Na tváři měl lhostejný výraz. Pak ho hodil do košíku. “Můžeme už jít?”

“Nehodláš jí zavolat, nebo jo?”

Jace se na něj podíval, jako kdyby byl duševně nemocný.

“Zapomeň na to,” řekl Simon. “Tohle se ti děje pořád, ne? Že za tebou chodí holky?”

“Jenom, když nejsem pod vlivem okouzlení.”

“Jo, protože když jsi, ty holky tě nevidí.” Simon zavrtěl hlavou. “Jsi hrozbou pro veřejnost. Neměli by tě jen tak pouštět mezi lidi.”

“Žárlivost je ošklivá vlastnost, Lewisi.” Jace se ušklíbl svým pokřiveným úsměvem, který by za normálních okolností donutil Simona mu jednu vrazit. Tentokrát ale ne. Uvědomil si, s čím si předtím Jace hrál. Co znovu a znovu obracel v prstech, jako kdyby to bylo něco drahého, nebezpečného nebo oboje dohromady. Byl to telefon Clary.

“Pořád si nejsem jistý, že je to dobrý nápad,” řekl Luke.

Clary si zkřížila ruce na prsou, aby zahnala chlad, který se šířil ulicemi Tichého města a podívala se na něj. “To jsi měl říct nejspíš předtím, než jsme se sem dostali.”

“Jsem si jistý, že jsem to udělal. Několikrát.” Lukův hlas se odrážel od kamenných pilířů, které se zvedaly nad jejich hlavami. Byly pokryté pruhy polodrahokamů, černých onyxů, zelených nefritů, růžových karneolů a modrých lapisů. Stříbřité magické světlo hořelo v pochodních připevněných ke sloupům sloužícím k osvětlení, které lemovaly mausoleum. Každá zeď tady byla tak intenzivně bílá, že to téměř bodalo do očí.

Od té doby, co byla Clary v Tichém městě naposled, se tu toho změnilo jen málo. Pořád to ještě vypadalo zvláštně a cize, ale teď jí runy, které pokrývaly celou podlahu, proudily myslí a jejich významy pro ní už nebyly úplně nepochopené. Marysa opustila jí a Lukase v okamžiku, kdy vkročili do téhle místnosti. Otočila se na podpatku a svěřila se do rukou Mlčenlivých bratrů. Neměli žádnou záruku, že nechají ty tři podívat se na těla, na které Clary Marysa upozornila. Mrtví Nephilimové patřili strážcům Města kostí a nikdo nad nimi neměl žádnou pravomoc. Ne, že by tam bylo strážců nějak moc. Valentýn většinu z nich zabil při hledání Meče smrti. Přežili jen ti, kteří v tu chvíli nebyli v Městě kostí, a těch bylo málo. Od té doby se k nim postupně přidávali další, ale Clary pochybovala, že bylo na světě víc, než deset nebo patnáct Mlčenlivých bratrů.

Hlasité klapání Marysiných podpatků na kamenné podlaze je upozorňovalo na to, že se vrací ještě předtím, než se vynořila v místnosti, následovaná Mlčenlivým bratrem v rouchu. “Tady jste,” řekla, jako kdyby Luke a Clary nebyli přesně tam, kde je nechala. “Tohle je bratr Zachariáš. Bratře Zachariáši, tohle je dívka, o které jsem vám vyprávěla.”

Mlčenlivý bratr si trošku odsunul roucho z tváře. Clary zadržela překvapený vzdech. Nevypadal jako bratr Jeremiáš s jeho prázdnými očními důlky a zašitými ústy. Bratr Zachariáš měl zavřené oči a jeho lícní kosti lemovala jako jizva dlouhá černá runa. Ústa neměl zašitá a Clary si nemyslela, že by měl pod tou kápí oholenou hlavu. Bylo těžké to říct, protože měl pořád nasazenou kápi, ale pod kapucí neviděla jen stíny, ale i jeho tmavé vlasy.

Cítila, jak se jeho hlas dotýká její mysli. Vážně věříš tomu, že bys tohle dokázala udělat, Valentýnova dcero?

Cítila, jak rudne ve tvářích. Nesnášela, když jí někdo připomínal, čí dcera vlastně byla.

“Jistě jste slyšel o věcech, které už dokázala,” řekl Luke. “Její závazná runa nám pomohla ukončit Válku smrti.”

Bratr Zachariáš si znovu stáhl kapuci a tak si zakryl tvář. Pojď se mnou do Ossuaria. Clary se podívala na Lukase a doufala, že jí vyjádří podporu přikývnutím. On se ale díval přímo před sebe a hrál si s brýlemi, jak to dělal vždycky, když cítil úzkost. S povzdechem se vydal za Marisou a bratrem Zachariášem. Pohyboval se tiše jako mlha, zatímco Marysiny podpatky zněly na mramorové podlaze jako výstřely. Clary napadlo, jestli byl Isabelin sklon k nevhodné obuvi zděděný. Šli po klikaté cestě mezi sloupy, kolem Velkého náměstí Mluvících hvězd, kde Mlčenlivý bratři poprvé řekli Clary o Magnusovi Baneovi. Za náměstím byl klenutý vchod, který byl zatarasený obrovskými železnými dveřmi. Na jejich povrchu byly vypálené runy, které Clary poznala jako runy smrti a míru. Přes dveře byl napsán latinský nápis. Přála si, aby sebou měla svůj sešit. Až žalostně zaostávala v Latině pro Lovce Stínů. Většina z nich latinou mluvila, jako kdyby to byl jejich druhý jazyk.

Taceant Colloquia. Effugiant risus. Hic locus est ubi mors gaudet succurrere vitae.

“Přestaňte mluvit. Přestaňte se smát,” řekl Luke nahlas. “Tady je místo, kde se mrtví učí radosti žití.”

Bratr Zachariáš položil ruku na dveře. Poslední zavražděný je pro vás připraven. Jste připravená i vy?

Clary polkla. Byla překvapená, když ze sebe vytlačila: “Jsem připravená.”

Dveře se otevřely dokořán a oni jimi prošli. Uvnitř byla velká místnost bez oken se stěnami z hladkého bílého mramoru. Všude byly háky, na kterých visely stříbrné nástroje určené pro pitvu: zářící skalpely, věci, které vypadaly jako kladiva, pilky na kosti a drtiče žeber.

Vedle nich na pultech ležely ještě podivnější nástroje: velké spirálovité věci, listy skelného papíru a sklenice s různobarevnými tekutinami, včetně jedné nazelenalé označené “kyselina”, z které se kouřilo. Uprostřed místnosti byla řada vysokých mramorových stolů. Většinou byly prázdné. Tři ale byly obsazené a dvě ze tří postav byly

zakryté bílým prostěradlem. Na třetím stole leželo tělo, které mělo prostěradlo stáhnuté těsně pod hrudním košem. Od pasu nahoru bylo tělo nahé. Jednoznačně patřilo muži. Lovci stínů. Mrtvolně bledá kůže byla pokrytá celou řadou jizviček. Oči mrtvoly byly ovázané bílým hedvábím, což bylo pro Lovce stínů typické. Clary potlačila vzrůstající nevolnost a přešla k mrtvole. Luke šel vedle ní. Rukou jí držel za rameno. Marysa stála naproti nim a všechno pečlivě sledovala svýma zvědavýma modrýma očima, které měly stejnou barvu jako ty Alekovi. Clary vytáhla ze své kapsy stélu. Když se naklonila nad mrtvého muže, cítila chlad, který mu vycházel z mramorové kůže. Byla u něj tak blízko, že si začala všímat detailů

- měl červenohnědé vlasy a jeho krk byl roztrhaný na cáry, jako kdyby ho zasáhla nějaká obrovská tlapa s drápy.

Bratr Zachariáš natáhl ruku a odstranil mrtvému z očí bílé hedvábí. Měl zavřená víčka.

Můžeš začít.

Runa, která se jí vynořila v mysli už předtím, u vchodu do Ústavu, se objevila znovu tak jasně, že napsat jí, bylo jako psát své jméno do dopisu. Clary se zhluboka nadechla a přiložila špičku stély ke kůži, jako vždycky. Její ruka ale byla těžká. Se stélou šlo pohybovat lehce, jako kdyby psala do bahna a ne na kůži. Bylo to, jako kdyby byla stéla zmatená z toho, že kreslí na pokožku mrtvoly, a že se obrací na duši mrtvého Lovce stínů, která už tam ale není. Clary se zvedal žaludek, když kreslila runu a když byla hotová a odtahovala stélu, potila se a bylo jí na zvracení.

Dlouhou chvíli se nic nedělo. Pak najednou mrtvý Temný lovec otevřel oči. Byly modré, ale potažené mrtvolnou bledostí, kterou prosakovala červená krev.

Marysa zalapala po dechu. Bylo jasné, že ve skutečnosti nevěřila, že bude runa fungovat. “U andělů.”

Mrtvý se trhaně nadechnul. Ozval se příšerný zvuk, když se snažil dýchat i přes to, že měl rozervaný krk. Roztrhaná kůže na krku se zatřepotala jako rybí žábry. Jeho hrudník se zvedl a z úst mu vyšla slova. “To bolí.”

Luke zaklel a podíval se směrem k Zachariášovi. Mlčenlivý bratr se ale tvářil lhostejně.

Marysa se přiblížila ke stolu. Najednou měla v očích ostrý, skoro dravý pohled. “Lovče stínů,” řekla. “Kdo jsi? Žádám tě, abys mi prozradil svoje jméno.”

Muž mlátil hlavou ze strany na hlavu. Jeho ruce se křečovitě zvedaly a zase klesaly. “Ta bolest … ať přestane.”

Clary málem vypadla stéla z ruky. Tohle bylo mnohem příšernější, než si představovala. Podívala se na Luka, který ustupoval od stolu s očima vytřeštěnýma hrůzou.

“Lovče stínů.” Marysin tón byl panovačný. “Kdo ti to udělal?”

“Prosím …” Luke se ke Clary otočil zády. Zdálo se, že se přehraboval v nářadí Mlčenlivých bratrů. Clary stála zmrazená hrůzou a šokovaně pozorovala, jak Marysina ruka v šedivé rukavici vystřelila dopředu a sevřela rameno mrtvého muže. Prsty mu zaryla do kůže. “Ve jménu Anděla ti přikazuju, abys mi odpověděl!”

Lovec stínů vydal tlumený vzdech. “Podsvěťan … upír …” “Který upír?” zeptala se Marysa.

“Camille. Starověká-” Slova přerušila sražená černá krev, která se mrtvole vyvalila z úst.

Marysa zalapala po dechu a rychle ucukla rukou. Najednou se objevil Luke a nesl sklenici zelené kyseliny, které už si Clary všimla předtím. Jediným pohybem strhl víko a chrstnul jí na runu na ruce mrtvoly. Ta jí vypálila. Mrtvola vydala poslední výkřik, když na jeho těle začala prskat kyselina a pak se zhroutila zpátky na stůl. Oči měla prázdné a vykulené. Její krátké z mrtvých vstání bylo pryč.

Luke postavil prázdnou sklenici na stůl. “Maryso.” Jeho hlas byl plný výčitek. “Tohle není způsob, jak nakládáme s našimi mrtvými.”

“Sama se rozhodnu, jak budeme zacházet s našimi mrtvými, Podsvěťane.” Obličej Marysy byl bledý, ale tváře měla červené. “Máme jméno. Camille. Možná díky tomu budeme schopní zabránit dalším úmrtím.”

“Jsou horší věci, než smrt.” Luke vzal Clary za ruku, ale nepodíval se na ní. “Pojď, Clary. Myslím, že je čas, abychom odešli.”

…

“Takže tě vážně nenapadá nikdo jiný, kdo by tě chtěl zabít?” zeptal se Jace. Nebylo to poprvé. Prošli seznam osob, které ho nenávidí

několikrát. Simon byl unavený z toho, jak mu pořád dokola kladl jedny a ty samé otázky. Nemluvě o tom, že měl podezření, že mu Jace nevěnuje plnou pozornost. Právě snědl polévku, kterou mu Simon koupil - studenou, přímo z plechovky a lžící, o které si Simon myslel, že byla vážně nechutně špinavá-a opíral se o okno. Trošku odhrnul závěs, aby lépe viděl na provoz na Avenue B a na jasně osvětlené byty naproti přes ulici. Díky nim mohl Simon vidět lidi jíst večeři, dívat se na televizi a sedět u stolu a povídat si. Obyčejné věci, které dělali obyčejní lidé. Ano. Cítil se díky tomu zvláštně prázdný.

“Na rozdíl od tebe,” řekl Simon, “tu není moc lidí, kteří by mě nenáviděli.”

Jace ho ignoroval. “Je tu něco, cos mi neřekl.”

Simon si povzdechl. Nechtěl mu říkat nic o nabídce Camille, ale tváří v tvář někomu, kdo ho chtěl zabít, i když neúspěšně, možná přehodnotí důležitost tohohle tajemství. Řekl mu, co se stalo na schůzce s tou upírkou, zatímco ho Jace sledoval upřeným pohledem. Když skončil, Jace mu na to odvětil: “Zajímavé, ale není pravděpodobné, že by se tě snažila zabít. Ví o tvojí značce. A nejsem si jistý, že by chtěla riskovat porušení Dohody. Když jsou Podsvěťané tak staří, obvykle ví, jak se vyhnout problémům.” Postavil plechovku od polévky na stůl. “Můžeme jít ven,” navrhl. “Uvidíme, jestli se na tebe pokusí zaútočit potřetí. Pokud bychom jednoho z nich chytili, možná bychom mohli-”

“Ne,” řekl Simon. “Proč se vždycky ze všech sil snažíš připravit se o život?”

“Je to moje práce.”

“Je to jenom riziko tvojí práce. Alespoň to tak je pro většinu Lovců stínů. U tebe to spíš vypadá, že je to tvoje poslání.”

Jace pokrčil rameny. “Můj otec vždycky říkal-” Zarazil se a jeho tvář se zachmuřila. “Promiň. Myslím tím Valentýna. Anděla. Vždycky, když mu tak řeknu, mám pocit, jako kdybych tím zradil mého skutečného otce.”

Simonovi bylo Jace líto. “Podívej, myslel si, že to byl tvůj otec jak dlouho, šestnáct let? To není zrovna krátká doba. A tys nikdy neviděl člověka, který byl ve skutečnosti tvůj otec. Je mrtvý. Takže můžeš mít na chvíli dva otce.”

“Nemůžeš mít dva otce.”

“Samozřejmě, že můžeš,” řekl Simon. “Kdo řekl, že ne? Můžeme ti koupit jednu z těch knížek pro malé děti. Timmy má dva táty. Myslím, že se dokonce jedna z těch knížek jmenuje Timmy má dva tatínky a jeden z nich je zlý. Tímhle si prostě budeš muset projít na vlastní pěst.”

Jace obrátil oči v sloup. “Je to fascinující,” řekl. “Víš, všechno, co jsi řekl je sice anglicky, ale když je za sebou seřadíš do věty, nedávají smysl.” Lehce zatáhl záclony na okně. “Neřekl bych, že jsem ti rozuměl.”

“Můj otec je mrtvý,” řekl Simon.

Jace se otočil a podíval se na něj. “Cože?”

“Myslel jsem si, že to nevíš,” řekl Simon. “Myslím, že ses na mě nikdy nezeptal a nikdy tě nijak zvlášť nezajímal můj život. Takže ano. Můj otec je mrtvý. A tohle máme společné.” Najednou vyčerpaný se opřel zády o dveře. Bylo mu zle, byl unavený, měl závratě a cítil hlubokou únavu, která jako kdyby se mu zavrtala až do morku kostí. Na druhé straně Jace vypadal hodně neklidně, což shledával Simon ještě víc znepokojujícím. Nebylo jednoduché pozorovat ho, jak jedl rajskou polévku. Vypadala až moc jako krev na to, aby mu to nevadilo.

Jace ho pozoroval. “Jak je to dlouho, cos naposled … jedl? Vypadáš fakt zle.”

Simon si povzdechl. Přepokládal, že nemohl nic říct potom, co otravoval Jace kvůli jídlu. “Počkej,” řekl. “Hned jsem zpátky.”

Odlepil se od dveří a šel do svého pokoje. Vzal si poslední láhev krve ze skrýše pod jeho postelí. Snažil se na ní dívat bez pohledu plného odporu. Silně protřepal lahev a zamířil do obývacího pokoje, kde se Jace pořád díval z okna. Opřel se o kuchyňskou linku, odšrouboval víčko a napil se. Normálně by se mu protivilo pít krev před normálními lidmi, ale tohle byl Jace a Simonovi bylo naprosto ukradené, co si myslel. Kromě toho, Jace ho už viděl pít krev dřív. Alespoň, že Kyle nebyl doma. Nikdo neměl rád kluka, co si v ledničce skladoval krev.

Dívali se na něj dva Jaceové - jeden skutečný a pak i jeho odraz v okně. “Nemůžeš se prostě přestat krmit. Vždyť to víš.”

Simon pokrčil rameny. “Vždyť teď jím.”

“Jo,” řekl Jace, “ale jsi upír. Krev pro tebe není jen jídlo. Krev je prostě … krev.”

“Hm, to bylo vážně poučné.” Simon se posadil do křesla vedle televize. Kdysi mohlo být sametové a zlaté, ale teď bylo jenom ošuntělé a šedivé. “Máš nějaké další hluboké myšlenky, jako byla tahle? Krev je krev? Toustovač je toustovač? Želatinová krychle je želatinová krychle?”

Jace pokrčil rameny. “Dobře. Ignoruj mojí radu. Pak budeš litovat.”

Než Simon mohl odpovědět, uslyšel zvuk od vchodových dveří. Podíval se na Jaceovi dýky. “To je můj spolubydlící. Kyle. Buď milý.”

Jace se nevinně usmál. “Vždycky jsem milý.”

Simon neměl šanci zareagovat způsobem, jakým by si přál, protože v tu chvíli vešel Kyle do pokoje a díval se na ně svýma zářícíma očima plnýma energie. “Člověče, dneska jsem procestoval snad celé město,” řekl. “Málem jsem se ztratil, ale víš, co se říká. Přijdeš do Bronxu a hned dostaneš pěstí do-” Podíval se na Jace. Opožděně si všiml, že je v místnosti ještě někdo další. “Ach, ahoj. Nevěděl jsem, že tu máš kamaráda.” Natáhl ruku. “Já jsem Kyle.”

Jace neodpověděl. K překvapení Simona se jeho tělo napjalo. Působil jako Lovec stínů. Zdálo se, že ho jeho ostražitost změnila z obyčejného puberťáka na něco úplně jiného.

“Zajímavé,” řekl. “Víš, Simon se nikdy nezmínil, že je jeho nový spolubydlící vlkodlak.”

…

Clary a Luke absolvovali většinu cesty zpátky do Brooklynu v tichosti. Clary se dívala z okna, když jeli autem domů a sledovala, jak míjí stánek v Čínské čtvrti, a pak Williamsburg Bridge, který zářil na noční obloze jako řetěz plný diamantů. V dálce, nad černou vodou řeky mohla vidět Renwick, který byl vždycky osvětlený. Vypadal jako ruina. Černá prázdná rozbitá okna vypadala jako zapadlé oči v hlavě. V mysli se jí vybavil hlas mrtvého Lovce stínů:

Ta bolest … ať přestane.

Zachvěla se a přitáhla si bundu těsněji kolem ramen. Luke se na ní krátce podíval, ale nic neřekl. Mlčel, dokud nezastavil před svým

domem a nevypnul motor náklaďáku. Pak se k ní otočil a řekl: “Clary. To, co jsi právě udělala-”

“Bylo špatné,” řekla. “Vím, že to bylo špatné. Taky jsem tam byla.” Utřela si obličej rukávem bundy. “Jen do toho. Křič na mě.”

Lukas se díval přes přední sklo auta. “Nebudu na tebe křičet. Nevěděla jsi, co se stane. Sakra, já si taky myslel, že by to mohlo fungovat. Nenechal bych tě to udělat, kdybych si to nemyslel.”

Clary věděla, že tohle řekl, aby se cítila líp, ale nepomohlo to. “Kdybys na tu runu nechrstnul tu kyselinu-”

“Ale já to udělal.”

“Ani jsem nevěděl, že tohle můžeš udělat. Takhle zničit runu.”

“Pokud je dost znetvoříš, můžeš tak runy oslabit, nebo úplně zničit jejich moc. Někdy v boji s nepřítelem můžeš zkusit runy Lovců stínů spálit nebo nějak poškodit. Tak jim zabráníš čerpat moc z run.” Luke zněl, že byl ponořený ve vlastních myšlenkách.

Clary cítila, jak se jí chvějí rty. Přitiskla je k sobě, ale nedokázala zastavit jejich třesot. Někdy zapomínala na to, že je v životech Lovců stínů hodně děsivých momentů - Tenhle život je plný jizev a zabíjení, řekl jí jednou Hodge. “No,” řekla, “znova už to neudělám.”

“Co znova neuděláš? Nevyzkoušíš neobvyklé runy? Nepochybuju o tom, že to neuděláš, ale nejsem si jistý, že to nějak vyřeší tenhle problém.” Luke zabubnoval prsty na volant. “Máš nadání, Clary. Velké nadání. Ale nemáš ani nejmenší tušení, co to znamená. Nevíš téměř nic o historii run nebo o tom, co pro Nephilimy celá ta staletí znamenají. Nemůžeš říct, jestli jsou runy určené k dobru nebo jestli jsou navrženy tak, aby škodily.”

“Byl jsi šťastný, když jsi mě nechal použít mojí moc, abych vytvořila závaznou runu,” řekla rozzlobeně. “Neřekl jsi mi, abych pak už runy netvořila.”

“Ani teď ti nezakážu používat svojí sílu. Ve skutečnosti si myslím, že problém je v tom, že ty jí prostě nedokážeš používat. Nemůžeš používat svojí moc, kdy se ti zachce. Není to jako změnit si barvu nehtů nebo jít na zastávku metra. Můžeš jí použít jen někdy a to, když je to otázka života a smrti.”

“Runy ke mně přicházejí jen v těch chvílích.”

“Možná je to proto, žes ještě nebyla vyškolená v tom, jak tvoje síla funguje. Vzpomeň si na Magnuse - jeho moc je jeho součástí. Zdá se ale, že ty si myslíš, že je tvoje moc od tebe oddělená. Že je to něco, co se s tebou děje. To není pravda. Je to nástroj, který se musíš naučit používat.”

“Jace řekl, že Marysa chce najmout odborníka na runy, aby se mnou pracoval, ale to se nestalo.”

“Ano,” řekl Lukas. “Dovedu si představit, že má Marysa důležitější věci na práci.” Vyndal klíčky ze zapalování a chvíli jen tak mlčky seděl. “Ztráta dítěte způsobem, jakým ona ztratila Maxe,” řekl. “Nedovedu si to představit. Měl bych být víc tolerantní k jejímu chování. Kdyby se ti něco stalo, já bych …”

Jeho hlas se zlomil.

“Přála bych si, aby se Robert vrátil zpátky z Idris,” řekla Clary. “Nechápu, proč se s tím vším musí vyrovnávat sama. To musí být hrozné.”

“Mnoho manželství skončí, když zemře dítě. Manželé se nemohou přestat obviňovat. Musí to být strašné. Dovedu si představit, že je Robert pryč právě kvůli tomu, že potřebuje prostor. Nebo to tak chtěla Marysa.”

“Ale oni se milují,” řekla Clary zděšeně. “Neznamená tohle láska? Že tu máš být pro toho druhého? Mít se na koho obrátit bez ohledu na to, co se děje?”

Luke se podíval směrem k řece. V temné vodě se vznášelo světlo podzimního měsíce. “Někdy, Clary,” řekl, “láska prostě nestačí.”

Kapitola 7 – Vlčí strážci

Simonovi vyklouzla láhev z ruky a spadla na zem, kde se rozbila. Střepy se rozletěly do všech směrů. “Kyle je vlkodlak?”

“Samozřejmě, že je to vlkodlak, ty idiote,” řekl Jace. Podíval se na Kyla. “Není to snad pravda?”

Kyle nic neříkal. Z jeho výrazu se vytratila dobrá nálada. Jeho oříškově hnědé oči byly tvrdé a lesklé jako sklo. “Kdo se ptá?”

Jace se vzdálil od okna. V jeho chování nebylo nic nepřátelského, a přesto byla z jeho postoje patrná jasná hrozba. Ruce měl podél těla, ale Simon si vzpomněl, jak předtím viděl Jace zaútočit během okamžiku. Jako kdyby mezi jeho myšlenkou a reakcí na ní nebyla odezva ani sekunda. “Jace Lightwood,” řekl. “Z Lightwoodova Ústavu. Jaké smečce jsi složil přísahu?”

“Ježiši,” řekl Kyle. “Ty jsi Lovec stínů?” Podíval se na Simona. “A ta kočka se zrzavými vlasy, která s tebou byla v garáži je taky Lovec stínů, že jo?”

Simon zaskočeně přikývl.

“Víš, někdo si myslí, že jsou Lovci stínů jenom mýty. Stejně jako mumie a džinové.” Kyle se na Jace zašklebil. “Můžeš mi splnit nějaké přání?”

Zdálo se, že skutečnost, že Kyle právě nazval Clary kočkou, se Jaceovi moc nelíbila. Jeho tvář byla znepokojivě zamračená. “To záleží na tom,” řekl. “Přeješ si, abych ti dal pěstí do ksichtu?”

“Ale, ale,” řekl Kyle. “A já si myslel, že v těchhle dnech kvůli Dohodě musíme všichni držet spolu-”

“Dohoda platí pro upíry a vlkodlaky v nějaké alianci,” přerušil ho Jace. “Řekni mi, jaké smečce jsi přísahal nebo budu automaticky předpokládat, že jsi hajzl.”

“Fajn, to stačí,” řekl Simon. “Oba se přestaňte chovat, jako kdybyste chtěli toho druhého zmlátit.” Podíval se na Kyla. “Měl jsi mi říct, že jsi vlkodlak.”

“Nevšiml jsem si, že bys mi řekl, že jsi upír. Možná jsem si myslel, že ti do toho nic není.”

Simonovo tělo sebou trhlo překvapením. “Jak?” Podíval se na rozbité sklo a krev na podlaze. “Já jsem ne - Nechtěl jsem-”

“Neobtěžuj se,” řekl Jace tiše. “Může vycítit, že jsi upír. Stejně jako ty bys mohl vnímat vlkodlaky a další Podsvěťany, kdybys v tom měl trošku víc praxe. Ví to už od chvíle, kdy tě poprvé uviděl. Není to snad pravda?” Setkal se s Kylovýma oříškově hnědýma ledovýma očima. Kyle mlčel. “A ta věc, co pěstuje na balkoně? To je oměj. Teď už to víš.”

Simon si založil ruce na hrudi a zamračil se na Kyla. “Tak co se tu sakra děje? Nějaká past? Proč jsi mi řekl, abych s tebou bydlel? Vlkodlaci nenávidí upíry.”

“Já ne,” řekl Kyle. “Nejsem odpůrce jejich druhu.” Ukázal prstem na Jace. “To oni si myslí, že jsou lepší, než všichni ostatní.”

“Ne,” řekl Jace. “Myslím si, že jsem JÁ lepší, než všichni ostatní. Tenhle názor byl už podepřený dostatečným množstvím důkazů.”

Kyle se podíval na Simona. “Mluví takhle vždycky?” “Jo.”

“Existuje něco, co ho dokáže umlčet? Teda samozřejmě něco jiného, než z něj ty žvásty vymlátit.”

Jace přešel k nim. “Budu radostí bez sebe, když to zkusíš.” Simon si stoupnul mezi ně. “Nenechám vás spolu bojovat.”

“A co uděláš, když … Oh.” Jaceův pohled sjel na Simonovo čelo. Zlověstně se usmál. “Takže ty mi vlastně vyhrožuješ tím, že když neudělám to, co po mě chceš, tak mě posypeš popcornem?”

Kyle vypadal zaskočeně. “Co to-”

“Jen si myslím, že byste si vy dva měli promluvit,” přerušil ho Simon. “Takže Kyle je vlkodlak. Já jsem upír. A ty nejsi zrovna kluk od vedle,” řekl Jaceovi. “Jen říkám, že jsme zjistili o co tady jde a teď by bylo fajn na to nějak navázat.”

“Tvoje idiotská důvěřivost nezná hranic,” řekl Jace, ale sedl si na parapet a zkřížil si ruce na prsou. Po chvíli se i Kyle posadil na gauč. Oba se na sebe dívali. Tiše a bez hnutí, pomyslel si Simon. Stejně to byl pokrok.

“Fajn,” řekl Kyle. “Jsem vlkodlak. Nejsem součástí smečky, ale jsem v alianci. Už jste slyšeli o Praetor Lupus?”

“Já už slyšel o lupence,” řekl Simon. “Není to nějaká nemoc?”

Jace mu věnoval tvrdý pohled. “Lupus znamená vlk,” vysvětlil mu. “A Pretoriáni byli elitní římské vojenské síly. Takže si myslím, že překlad je něco jako Vlčí strážci.” Pokrčil rameny. “Už jsem o nich viděl nějaké zmínky, ale je to dost tajemná organizace.”

“A Lovci stínů snad ne?” odpověděl mu Kyle. “Máme pro to svoje důvody.”

“To i my.” Kyle se naklonil dopředu. Svaly na pažích se mu napnuly, když se opřel lokty o kolena. “Existují dva druhy vlkodlaků,” vysvětloval jim. “Takoví, kteří se vlkodlaky rodí a mají i rodiče vlkodlaky a pak takoví, které nakazí lykantropové svým kousnutím.” Simon se na něj překvapeně díval. Myslel si, že Kyle -líný poslíček, který jezdil po městě na starodávném kole-slovo “lykantropie” ani nezdá, natož aby ho pak dokázal vyslovit. Ale tohle byl úplně jiný Kyle - soustředěný, odhodlaný a přímý. “Pro ty z nás, kteří se změnili kousnutím, bylo těch prvních pár let klíčových. Nápor démonské energie, která způsobuje lykantropii, může zapříčinit řadu dalších změn. Vlny nekontrolovatelné agrese, neschopnost ovládnout vztek, sebevražedný hněv a zoufalství. Smečka nám může pomoct, ale spousta nově nakažených nemá to štěstí, že hned natrefí na nějakou smečku. Jsou odkázáni sami na sebe. Snaží se sami vypořádat se všemi těmi velkými věcmi a mnoho z nich nakonec spáchají násilí na sobě, nebo na někom jiném. Je tu vysoký počet vražd a sebevražd a navíc vysoká míra domácího násilí.” Podíval se na Simona. “Totéž platí pro upíry. Jenže u těch to může být ještě horší. Osiřelé mládě nemá ani ponětí o tom, co se stalo. Bez vedení neví, jak se bezpečně krmit nebo dokonce zůstat mimo sluneční světlo. V tu chvíli přicházíme my.”

“A co uděláte?” zeptal se Simon.

“Budeme sledovat osiřelé Podsvěťany, upíry a vlkodlaky, kteří byli právě změněni a ještě neví, co vlastně jsou. Někdy si dokonce ani čarodějové celá léta neuvědomují, co vlastně jsou. My zasahujeme a pokoušíme se je dostat do smečky nebo do klanu, kde jim pomůžou kontrolovat jejich síly.”

“Hm, takže jste vlastně takový Dobří Samaritáni, co?” Jaceovi se zaleskly oči.

“Vlastně máš pravdu.” Kyle zněl, jako kdyby se snažil, aby jeho hlas byl neutrální. “Zasáhneme ještě dřív, než noví Podsvěťané můžou

začít používat násilí a způsobovat tak bolest sobě nebo jiným lidem. Vím, co by se se mnou stalo, kdyby nebylo strážců. Udělal jsem špatné věci. Vážně špatné.”

“Jak moc?” zeptal se Jace. “Nelegálně špatné?”

“Sklapni, Jaci,” řekl Simon. “Nejsi ve službě, ne? Přestaň být aspoň na vteřinu Lovec stínů.” Otočil se na Kyla. “Takže jak ses teda dostal na konkurz do mé mizerné skupiny?”

“Neuvědomil jsem si, že víš, že je mizerná.” “Jen mi odpověz na otázku.”

“Dostali jsme zprávu o nové upírovi - Světlomilcovi, který žije na vlastní pěst a není u žádného klanu. Tvoje tajemství není tak tajné, jak si myslíš. Právě stvoření upíři bez klanu, který by jim mohl pomoct, můžou být hodně nebezpeční. Poslali mě, abych dal na tebe pozor.”

“Takže to co říkáš je,” řekl Simon, “že nechceš, abych se odstěhoval teď, když vím, že jsi vlkodlak, ale naopak, že mi nedovolíš se odstěhovat?”

“Přesně tak,” řekl Kyle. “Myslím tím, můžeš se odstěhovat, ale já půjdu s tebou.”

“To není nutné,” řekl Jace. “Já můžu dát na Simona dokonalý pozor. Děkuju. Je to můj nováček Podsvěťan a to já ho budu zesměšňovat a dělat mu šéfa, ne ty.”

“Sklapni!” zakřičel Simon. “Oba dva. Ani jeden z vás nebyl dneska u toho, když se mě někdo pokusil zabít.”

“Já tam byl,” řekl Jace. “A ty to víš.”

Kylovi oči zazářily, jako oči vlka v noci. “Někdo se tě pokusil zabít? Co se stalo?”

Simon se podíval přes celou místnost na Jace. Proběhla mezi nimi tichá dohoda o nezmiňování se o Kainově znamení. “Před dvěma dny, a pak dneska, jsem byl napaden několika muži v šedých teplákových soupravách.”

“Lidé?”

“Nejsme si jistí.”

“A nemáš ponětí, co od tebe chtějí?”

“Rozhodně mě chtějí mrtvého,” řekl Simon. “Kromě tohohle nemám nejmenší tušení.”

“Máme nějaká vodítka,” řekl Jace. “Teď to musíme vyšetřit.”

Kyle zavrtěl hlavou. “Dobře. Ať už jste mi neřekli cokoliv, nakonec to zjistím.” Zvedl se na nohy. “A teď jsem unavený. Jdu spát. Uvidíme se ráno,” řekl Simonovi. “Ty,” řekl Jaceovi, “fajn, no myslím, že tě tu někde poblíž stejně uvidím. Jsi první Lovec stínů, kterého jsem kdy potkal.”

“To je zlé,” řekl Jace, “protože všichni ti, které potkáš od teď, už pro tebe budou jenom strašné zklamání.”

Kyle obrátil oči v sloup a odešel. Zabouchnul za sebou dveře ložnice.

Simon se podíval na Jace. “Ty se nevrátíš zpátky do Ústavu,” řekl, “že ne?”

Jace zavrtěl hlavou. “Potřebuješ ochránit. Kdo ví, kdy se tě někdo pokusí znova zabít?”

“Ta věc s tvým vyhýbáním se Clary vážně nabírá epických rozměrů,” řekl Simon a vstal. “Vrátíš se vůbec někdy domů?”

Jace se na něj podíval. “A ty?”

Simon šel do kuchyně, vytáhl koště a zametl rozbité sklo na podlaze. Tohle byla jeho poslední lahev. Vysypal střepy do koše a prošel kolem Jace do malé ložnice, kde si svlékl bundu, boty a vrhl se na matraci.

O chvíli později do místnosti vstoupil Jace. Rozhlédl se kolem sebe. Měl zvednuté obočí a na obličeji mu hrál výraz pobavení. “Máš tady vážně dost prostoru. Je to tu takové minimalistické. Zbožňuju to tady.”

Simon se převalil na bok a nevěřícně se podíval na Jace. “Prosím, řekni mi, že vážně nemáš v pánu přenocovat v mém pokoji.”

Jace si sednul na parapet a podíval se na něj. “Ty vážně nechápeš význam slova bodyguard, viď?”

“Nikdy jsem si nemyslel, že mě máš tak moc rád,” řekl Simon. “Je to jedna z těch věcí Drž si přátele blízko a nepřátele ještě blíž?”

“Myslel jsem si, že to spíš nějak takhle: Drž si přátele blízko tak, abys mohl řídit jejich auto, když tajně jedete v noci k domu vašeho nepřítele a vyzvracíte se mu do poštovní schránky.”

“Jsem si jistý, že tohle není ono. A ta věc s mým ochraňováním je vážně strašidelná, abys věděl. Já jsem v pohodě. Viděls co se stane, když se mi někdo pokusí ublížit.”

“Jo, to jsem viděl,” řekl Jace. “Ale nakonec se ten, kdo se ti pokouší ublížit, dozví o Kainově znamení. A pak to buď vzdá, nebo přijde na nějaký jiný způsob, jak tě dostat.” Opřel se o rám okna. “A to je důvod, proč jsem tady já.”

I přes své rozhořčení, Simon nenašel v jeho argumentu žádnou skulinku. Nebo alespoň ne tak velkou, aby jí vyslovil nahlas. Převalil se na břicho a zabořil si obličej do paže. Během několika minut usnul.

…

Šel pouští, přes rozpálený písek, kolem kostí vybělených sluncem. Ještě nikdy neměl takovou žízeň. Když polkl, měl v ústech pocit, jako kdyby byla vyplněná pískem a jako kdyby ho do krku bodaly nože.

Simona probudilo hlasité zabzučení jeho mobilu. Převalil se a unaveně se natáhnul pro bundu. Ve chvíli, kdy vytáhnul telefon z kapsy, přestal zvonit.

Otočil ho displejem k sobě, aby se podíval, kdo volal. Byl to Luke.

Sakra. Vsadím se, že moje máma volala ke Clary domů a hledala mě, pomyslel si, když si sedl. Byl pořád rozespalý a ještě mu to nemyslelo tak, jak by mělo. Chvíli mu trvalo, než mu došlo, že když usínal ve svém pokoji, nebyl sám.

Podíval se rychle k oknu. Jace tam pořád byl. Spal. Seděl s hlavou opřenou o okno. Kolem něj se rozprostíralo bledě modré světlo vycházejícího slunce. Simona napadlo, že vypadal hodně mladě. V jeho výrazu nebyl patrný žádný výsměch. Nebyl ostražitý ani sarkastický. Najednou si skoro dokázal představit, co na něm Clary viděla.

Bylo jasné, že nebral tu věc s jeho osobní stráží moc vážně, ale to věděl už od začátku. Simon se už poněkolikáté zamyslel nad tím, co se to sakra dělo mezi ním a Clary.

Telefon začal zase zvonit. Vyhoupl se na nohy a přešel do obývacího pokoje. Přijal hovor těsně předtím, než byl přesměrovaný do hlasové schránky. “Luku?”

“Promiň, že jsem tě vzbudil, Simone.” Luke byl jako vždycky naprosto zdvořilý.

“Byl jsem vzhůru,” zalhal Simon.

“Potřebuju, aby ses se mnou setkal v Parku Washington Square za půl hodiny,” řekl Luke. “U fontány.”

Simon byl najednou neklidný. “Je všechno v pořádku? Je Clary v pořádku?”

“Je v pohodě. Tady nejde o ní.” V pozadí se ozval nějaký dunivý zvuk. Simon hádal, že Luke nastartoval auto. “Jen se prostě sejdeme v parku. A neber nikoho sebou.”

Zavěsil.

…

Zvuk Lukova vozu, který zrovna vyjížděl z příjezdové cesty, probudil Clary z neklidného snu. Posadila se a trhla sebou. Řetízek, který měla kolem krku, se jí zamotal do vlasů, když spala. Opatrně si ho z nich vymotala.

Pustila si prstýnek do dlaně a kolem něj omotala řetízek. Malý stříbrný prstýnek byl označený hvězdami, které vypadaly, jako kdyby se jí vysmívaly. Vzpomněla si, jak jí ho Jace dal zabalený ve vzkazu, který jí nechal, kdy odešel, aby chytil Jonathana. Přes to všechno, nemůžu snést pomyšlení, že by byl tenhle prsten ztracen navždy o nic víc, než to, že bych tě mohl navždy opustit.

To bylo skoro před dvěma měsíci. Byla si jistá, že jí miluje. Tak jistá, jako tím, že jí královna soudu Seelie nebude schopná nalákat. Jak by mohlo existovat něco, co by mohla ještě chtít, když měla Jace?

Ale možná, že nikdy nikoho nemůžete mít, pomyslela si. Možná, že bez ohledu na to, jak někoho milujete, může vám proklouznut mezi prsty jako voda a není nic, co byste proti tomu mohli udělat. Už chápala, co lidi mysleli, když mluvili o zlomených srdcích. Cítila, jako kdyby se její srdce rozpadlo na malé střepy a vždycky když vydechla, bodaly jí do hrudi jako malé nože. “Představ si svůj život bez něj,” řekla jí královna Seelie-V tu chvíli zazvonil telefon a Clary se ulevilo, že něco prolomilo její utrpení. Její druhá myšlenka byla - Jace. Možná, že jí nezastihnul na mobilu a tak volal k ní domů. Pustila prstýnek na noční stolek a natáhla se, aby si vzala sluchátko. Přemýšlela čí byl hlas, který

pozdravil, když si uvědomila, že telefon už někdo zvednul. Její matka.

“Haló?” Její matka zněla úzkostlivě. Bylo překvapivé, že byla vzhůru už tak brzy ráno.

Hlas, který jí odpověděl byl neznámý s měkkým přízvukem. “Tady je Catarina z nemocnice Beth Israel. Hledám Jocelyn.”

Clary ztuhla. Nemocnice? Stalo se něco? Bylo něco s Lukem? Vyjel ráno z příjezdové cesty hrozně rychle.

“Tady je Jocelyn.” Její matka nezněla vystrašeně. Spíš, jako kdyby na tenhle hovor čekala. “Děkuju, že jste mi zavolala tak brzy.”

“To je samozřejmé. Byla jsem ráda, že jste se ozvala. Nevidím často lidi, kteří se dostali z utrpení, jakým jste si prošla vy.” Jasně, pomyslela si Clary. Její matka byla v nemocnici Beth Israel, když byla v kómatu z účinků lektvaru, který si vzala, aby Valentýnovi zabránila jí vyslýchat. “A každý přítel Magnuse Banea je i můj přítel.”

Jocelyn zněla napnutě. “Dávala vám moje zpráva smysl? Víte, proč jsem volala?”

“Chtěla jste se dozvědět pravdu o tom dítěti,” řekla žena na druhém konci linky. Clary věděla, že by měla zavěsit, ale nešlo to. Jakém dítěti? Co se to dělo? “To, které bylo opuštěné.”

Jocelyn přeskočil hlas. “A-ano. Myslela jsem, že-”

“Je mi líto, že vám to musím říct, ale je mrtvé. V noci zemřelo.”

Na okamžik Jocelyn mlčela. Clary i přes telefon cítila šok její matky. “Zemřelo? A jak?”

“Popravdě si ani nejsem jistá, jestli já vím, jak zemřelo. Kněz přišel včera večer křtít dítě a-”

“Ach, můj Bože.” Jocelyn se zachvěl hlas. “Mohla - mohla bych se přijít podívat na tělo?”

Nastalo dlouhé ticho. Nakonec sestra řekla: “Nejsem si jistá. Tělo je teď v márnici a čeká na transfer do lékařského centra, kde ho prohlédnou.”

“Catarino, myslím, že vím, co se stalo s tím chlapcem.” Jocelyn zněla zadýchaně. “A kdybych to mohla potvrdit, možná bych pak mohla zabránit tomu, aby se to opakovalo.”

“Jocelyn-”

“Jedu tam,” řekla matka Clary a zavěsila telefon. Clary chvíli zírala tupě na sluchátko. Pak taky zavěsila. Vyškrábala se na nohy, běžela si učesat vlasy, natáhla na sebe džínsy a svetr a vyšla z ložnice právě včas, aby našla svojí mámu v obývacím pokoji, jak čmárá na papír u telefonu vzkaz. Když Clary vešla, vzhlédla a věnovala jí provinilý pohled.

“Zrovna odcházím,” řekla. “Musím ještě zařídit pár věcí těsně před svatbou a-”

“Nesnaž se mi lhát,” řekla Clary bez pozdravu. “Poslouchala jsem vás v telefonu a vím přesně, kam jdeš.”

Jocelyn zbledla. Pomalu položila pero. “Clary-”

“Musíš mě přestat zkoušet pořád ochraňovat,” řekla Clary. “Vsadím se, žes Lukovi neřekla nic o tvém volání do nemocnice.”

Jocelyn si nervózně odhrnula vlasy z tváře. “Zdá se, že je to k němu nefér. Až přijde svatba, tak všechno-”

“Přesně tak. Svatba. Máš svatbu. A proč? Kvůli tomu, že se vdáváš. Nemyslíš si, že je na čase začít Lukovi věřit? A věřit i mě?”

“Já ti věřím,” řekla Jocelyn tiše.

“V tom případě ti nebude vadit, když s tebou půjdu do nemocnice.” “Clary, nemyslím si, že-”

“Vím, co si myslíš. Myslíš si, že je tohle to samé, co se stalo se Sebastianem - myslím tím s Jonathanem. Myslíš si, že je nejspíš venku někdo, kdo dělá těm dětem to samé, co udělal Valentýn mému bratrovi.”

Jocelyn se mírně zachvěl hlas. “Valentýn je mrtvý. Ale jsou ti i jiní, kteří byli v Kruhu, a kteří nebyli nikdy dopadeni.”

A nikdy se nenašlo Jonathanovo tělo. To nebylo něco, o čem by Clary ráda přemýšlela. Byla tam ale Isabele, která byla skálopevně přesvědčená, že Jace bodl Jonathana dýkou do páteře a že byl úplně mrtvý. Sestoupila za ním do vody, aby to zkontrolovala. Neměl žádný pulz, žádný tep.

“Mami,” řekla Clary. “Byl to můj bratr. Mám právo jít s tebou.” Jocelyn velmi pomalu přikývla. “Máš pravdu. Předpokládám, že na to

máš právo.” Sáhla po kabelce, která visela na věšáku u dveří. “Tak pojď a vezmi si kabát. V televizi říkali, že by mohlo pršet.”

Park Washington Square byl v časných ranních hodinách většinou opuštěný. Vzduch byl svěží a čistý. Chodník už hustě pokrývaly červené, zlaté a tmavě zelené listy. Simon je odkopával stranou, když procházel kamenným podchodem na jižním konci parku. Okolo něj bylo několik dalších lidí. Pár bezdomovců zabalených ve spacácích a ošoupaných dekách spalo na lavičkách. Nějací muži v zelených uniformách popelářů vyprazdňovali popelnice. Kolem něj prošel muž, který tlačil vozík a prodával koblihy, kávu a bagety. A v centru parku u velké kruhové kamenné kašny, stál Luke. Měl na sobě zelenou bundu, a když uviděl Simona, zamával mu. Simon mu trochu váhavě zamával nazpátek. Pořád si nebyl jistý, jestli nelítal v nějakém maléru. Když se Simon přiblížil a uviděl Lukův výraz, jenom to potvrdilo jeho zlou předtuchu. Luke vypadal unaveně a víc, než jen trošku ve stresu. Pohled, který upíral na Simona, byl plný obav.

“Simone,” řekl. “Díky, žes přišel.”

“V pohodě.” Simonovi nebyla zima, ale stejně si strčil ruce do bundy proto, aby s nimi nervózně nemával. “Co se děje?”

“Neřekl jsem, že se něco děje.”

“Kdyby se nic nedělo, netahal bys mě ven za úsvitu,” připomněl mu Simon. “Pokud nejde o Clary, tak potom …?”

“Včera v tom svatebním butiku,” řekl Luke. “Ptal ses mě na ženu, která se jmenuje Camille.”

Hejno ptáků vzlétlo z nedalekého stromu. Simon si vzpomněl na říkadlo se strakami, které mu říkala kdysi jeho máma. Měl počítat a říkat: jedna pro smutek, dvě pro radost, tři pro svatbu, čtyři pro narození, pět pro stříbro, šest pro zlato, sedm pro tajemství, které nebude nikdy prozrazeno.

“Správně,” řekl Simon. Konečně přestal počítat ptáky, kteří vzlétli ze stromu. Bylo jich sedm. Tajemství, které nebude nikdy prozrazeno. Ať už to mělo znamenat cokoliv.

“Víš o Lovcích stínů, kteří byli nalezeni zavražděni minulý týden tady ve městě,” řekl Luke. “Nebo ne?”

Simon pomalu přikývl. Měl patný pocit z toho, kam tahle debata směřovala.

“Zdá se, že za to může být zodpovědná Camille. Nemohl jsem si pomoct, ale vybavilo se mi, jak ses mě na ní ptal. Slyšet její jméno dvakrát v jeden den po mnoha letech, kdy jsem o ní neslyšel ani slovo, mi nepřišlo jako náhoda.”

“Náhody se stávají.”

“Někdy jo,” řekl Lukas, “ale zřídkakdy jsou tou nejpravděpodobnější možností. Dneska večer Marysa předvolá Rafaela, aby ho vyslechla ohledně podílu Camille na těch vraždách. Jestli vyjde najevo, že jsi věděl něco o Camille - nebo že jsi s ní byl v kontaktu - nechci, abys byl na té špatné straně, Simone.”

“To jsme dva.” Simonovi začalo tepat v hlavě. Měli upíři bolesti hlavy? Nemohl si vzpomenout, kdy jí měl naposled před těmi událostmi několika posledních dní. “Setkal jsem se s Camille,” řekl. “Asi před čtyřmi dny. Myslel jsem, že mě k sobě zavolal Rafael, ale ukázalo se, že to byla ona. Nabídla mi obchod. Když pro ní budu pracovat, ona ze mě udělá druhého nejdůležitějšího upíra města.”

“Proč by chtěla, abys pro ní pracoval?” Lukův tón byl neutrální.

“Ví o mém znamení,” odpověděl mu Simon. “Řekla mi, že ji Rafael zradil a ona by mě mohla použít k tomu, aby znovu převzala kontrolu nad klanem. Mám pocit, že nemá Rafaela moc v lásce.”

“To je hodně zvláštní,” řekl Luke. “Já slyšel o tom, že Camille před rokem odešla na dobu neurčitou z klanu a udělala z Rafaela svého dočasného nástupce. Když se rozhodla dosadit ho na své místo, proč jde teď proti němu?”

Simon pokrčil rameny. “Nevím. Jen ti říkám to, co mi řekla ona.” “Proč jsi nám o ní neřekl, Simone?” zeptal se Luke tiše.

“Řekla mi, ať to nedělám.” Když to Simon dořekl, uvědomil si, jak hloupě to vyznělo. “Nikdy jsem se nesetkal s upírem, jako je ona,” dodal. “Jen s Rafaelem a upíry v Dumontu. Je těžké popsat, jak na mě působila. Všechno co mi řekla - chtěl jsi jí věřit. Všechno o co mě požádala - prostě jsem to chtěl udělat. Chtěl jsem ji nějak potěšit, i když jsem věděl, že se mě jenom snaží oblbnout.”

Muž s kávou a koblihami znovu prošel kolem nich. Luke jim koupil kafe a pečivo a sedl si na okraj fontány. Po chvíli se k němu Simon připojil.

“Ten muž, který mi dal jméno Camille, jí řekl starověká,” řekl Luke. “To jsou myslím jedni z těch velmi, velmi starých upírů. Dovedu si představit, že se proti ní většina lidí cítí nicotná.”

“Nutila mě cítit se vedle ní jako brouk,” řekl Simon. “Slíbila mi, že když pro ní po pěti dnech nebudu chtít pracovat, už mě nebude znovu obtěžovat. Tak jsem jí řekl, že si to nechám projít hlavou.”

“A nechal? Promyslel sis to?”

“Jestli vážně zabíjí Lovce stínů, nechci s ní mít nic společného,” řekl Simon. “Tohle myslím vážně.”

“Jsem si jistý, že až to Marysa uslyší, uleví se jí.” “Tak teď si byl sarkastický.”

“Ne,” řekl Lukas a vypadal vážně. Jen v okamžicích, jako byl tenhle, mohl Simon odložit svoje vzpomínky na Luka stranou -na nevlastního otce Clary, člověka, který byl vždycky poblíž, který byl ochotný vzít ho domů ze školy nebo mu půjčit deset dolarů na vstupenku do kina nebo na knížku - a vzpomenout si, že to byl hlavně člověk, který vedl tu největší vlčí smečku ve městě, a že to byl někdo, komu ve vážných chvílích naslouchali i Claveové.

“Zapomínáš na to, co jsi Simone. Zapomínáš na moc, kterou máš.”

“Kéž bych na to mohl zapomenout,” řekl Simon hořce. “Přál bych si, aby prostě zmizela, když jí nebudu používat.”

Luke zavrtěl hlavou. “Moc je jako magnet. Je přitahována k těm, kdo po ní touží. Camille je jedna z nich, ale budou tu i jiní. My jsme měli štěstí v tom, že to trvalo tak dlouho.” Podíval se na Simona. “Myslíš si, že když tě znovu kontaktuje, mohl bys o tom říct mě nebo Konklávě a dát nám vědět, kde jí můžeme najít?”

“Ano,” řekl Simon pomalu. “Řekla mi, jak bych jí mohl kontaktovat. Ale není to tak, že se ukáže, jakmile zapískám na kouzelnou píšťalku. Naposled, když se mnou chtěla mluvit, překvapili mě její posluhovači a dovedli mě k ní. Takže jestli někde poblíž mě necháš poflakovat svoje lidi, nebude to fungovat. V tom nejlepším případě dostanete její sluhy, ale ne jí.”

“Hm.” Luke vypadal, že to zvažuje. “Vlastně jsem s tím počítal.”

…

Simon opatrně otevřel dveře do Kylova bytu. “Ahoj,” zakřičel, když vešel do chodby a pověsil si bundu na věšák. “Je někdo doma?”

Nikdo neodpověděl, ale Simon slyšel z obýváku známé zvuky bum - prásk z videohry. Zamířil tam a držel před sebou jako dar na usmířenou bílý pytel plný baget, které koupil v Bagetovém Ráji na Avenue A. “Přinesl jsem snídani…”

Jeho hlas se zlomil. Nebyl si jistý, co přesně čekal, že se stane, když se jeho dvěma samozvaným bodyguardům tiše vyplíží z bytu za jejich zády. Možná, že sklidí dva výrazy typu “Zkus to ještě jednou a zabiju tě”. Co ale vážně nečekal, byl Kyle sedící na gauči vedle Jace, tvářící se, jako kdyby byli noví nejlepší přátelé. Kyle měl v rukách ovládání od videohry a Jace se nakláněl dopředu, lokty si opíral o kolena a upřeně se díval před sebe. Sotva si všimli, že Simon vešel dovnitř.

“Ten chlap támhle v rohu vážně vypadá, jako kdyby byl z jinýho světa,” řekl Jace a ukázal na obrazovku. “Dej mu pěstí a dostaň ho mimo provoz.”

“V téhle hře lidi nemůžu mlátit. Můžu je jenom zastřelit. Vidíš?” Kyle zmáčknul několik tlačítek.

“To je ale blbost.” Jace vzhlédnul a zdálo se, že si poprvé všimnul, že je tam s nimi Simon. “Zpátky ze snídaně, jak vidím,” řekl bez uvítacího tónu v hlase. “Vsadím se, že sis myslel, jak nejsi chytrý, takhle se vyplížit ven.”

“Středně chytrý,” přiznal Simon. “Něco mezi Georgem Clooneym v Danyho jedenáctce a těma chlapama v Bořičích mýtů, ale trochu hezčí.”

“Vždycky jsem rád, že nemám nejmenší ponětí, o čem to furt meleš,” řekl Jace. “To mě vždycky naplní pocitem klidu a pohody.”

Kyle položil ovládání, takže obrazovka se zastavila na detailním záběru obrovské zbraně s hrotem podobným jehle. “Vezmu si jednu bagetu.”

Simon mu jí hodil a Kyle šel do kuchyně, která byla od obýváku oddělná dlouhým pultem, pro věci do toastu a máslo na jeho snídani. Jace se podíval na bílou tašku a mávl rukou. “Ne, díky.”

Simon si sedl na stolek před ním. “Měl bys něco sníst.” “Že to říkáš zrovna ty.”

“Zrovna teď už nemám žádnou krev,” řekl Simon. “Ale jestli se nabízíš…”

“Ne, díky. To už jsme zkusili dřív a myslím si, že nám to jde líp jako kamarádům.” Jaceův tón byl lehce sarkastický jako vždycky, ale zblízka si Simon všimnul, že má pod očima kruhy. Kosti v jeho obličeji vypadaly, že začínají vyčnívat nápadněji, než předtím.

“Vážně,” řekl Simon a přistrčil tašku přes stůl k Jaceovi. “Měl bys něco sníst. Já si nedělám srandu.”

Jace se podíval dolů na pytel plný jídla a trhl sebou. Víčka měl šedomodrá vyčerpáním. “Už jenom z myšlenky na jídlo je mi zle, jestli mám být upřímný.”

“V noci jsi usnul,” řekl Simon. “I když jsi mě měl hlídat. Vím, že je ti tahle věc s ochrankou spíš k smíchu, ale stejně. Jak je to dlouho, co ses pořádně vyspal?”

“Myslíš jako, kdy jsem spal celou noc?” uvažoval nahlas Jace. “Dva týdny. Možná tři.”

Simon otevřel pusu. “Proč? Teda chci říct, co se děje?”

Jace mu věnoval tajemný úsměv. “Mohl bych si klidně nechat zdát o tom, že jsem král nekonečného prostoru, jenže to nejde. Mám noční můry.”

“To znám. Jako Hamlet. Takže říkáš, že nemůžeš spát, protože máš noční můry?”

“Upíre,” řekl Jace unaveně, “nemáš ani nejmenší ponětí.”

“Hej.” Kyle se vrátil z kuchyně a vrhl se do křesla. Ukousnul si kus bagety. “O co jde?”

“Sešel jsem se s Lukem,” řekl Simon, protože nevěděl, proč by jim to měl tajit. Jen vynechal zmínku o tom, co po něm vlastně Camille chtěla. A to nejen kvůli tomu, že to byl Světlomilec, ale hlavně kvůli jeho Kainovu znamení. Kyle přikývl, když skončil. “Luke Garrowaye. Je to hlava místní smečky. Už jsem o něm slyšel. Je to celkem velké zvíře.”

“Jeho skutečné jméno není Garrowaye,” řekl Jace. “Býval to Lovec stínů.”

“Přesně tak. Taky jsem to slyšel. A teď je nápomocný všem těm věcem s novými smlouvami.” Kyle se podíval na Simona. “Znáš pár vážně významných lidí.”

“Významní lidé znamenají velké potíže,” řekl Simone. “Například Camille.”

“Když Luke řekne Maryse, co se děje, Claveové se už o ní postarají,” řekl Jace. “Existují protokoly pro práci se zkaženými Podsvěťany.”

Kyle se podíval stranou, ale Jace si toho ani nevšiml. “Už jsem ti řekl, že si nemyslím, že by se tě zrovna ona snažila zabít. Ona ví-”

Jace se odmlčel. “Ona ví, že by to pro ní nemuselo skončit dobře.” “A kromě toho, chce abys pro ní pracoval,” řekl Kyle.

“Dobrá připomínka,” řekl Jace. “Nikdo se nepokouší odstranit možného cenného spojence.”

Simon se díval z jednoho na druhého a pak zavrtěl hlavou. “Kdy jste se vy dva dali takhle dohromady? Včera večer to bylo jen: Já jsem ten nejnebezpečnější bojovník! Ne, to já jsem ten nejnebezpečnější bojovník! A dneska si hrajete Halo a navzájem se doplňujete ve vašich nápadech.”

“Uvědomili jsme si, že máme něco společného,” řekl Jace. “Oba nás pěkně štveš.”

“Když už jste to nakousli, myslel jsem si že,” řekl Simon. “Nemyslím si, že by se vám líbilo, co vám teď řeknu.”

Kyle zvedl obočí. “Poslechneme si to.”

“Problém je v tom, že na mě dáváte celou dobu pozor,” řekl Simon. “Pokud v tom budete pokračovat, ti muži se mě znovu nepokusí zabít a jestli se o to znovu nepokusí, pak nezjistíme, kdo jsou a navíc mě budete muset celou tu dobu sledovat. A předpokládám, že máte i jiné věci, které byste dělali radši, než dávat na mě pozor. Fajn,” dodal směrem k Jaceovi, “ty možná ne.”

“Takže,” řekl Kyle. “Co navrhuješ?”

“Nalákáme je venku. Přinutíme je znovu zaútočit. Vy se pokusíte jednoho z nich chytit a zjistit, kdo je poslal.”

“Pokud si vzpomínám,” řekl Jace. “Měl jsem tenhle nápad už dřív a tobě se moc nezamlouval.”

“Byl jsem unavený,” řekl Simon. “Ale teď jsem o tom přemýšlel. A zatím jsem podle mých zkušeností se zločinci zjistil, že oni nezmizí jenom proto, že je budu ignorovat. Budou přicházet stále znovu a znovu, jen s jinými způsoby útoku na mě. Takže buď je nechám přijít ke mě, nebo strávím zbytek mé věčnosti čekáním na to, až na mě znovu zaútočí.”

“Já jsem pro,” řekl Jace, i když se Kyle tvářil pochybovačně. “Tak prostě jdi ven a procházej se tak dlouho, dokud se znovu neobjeví, jo?”

“Myslel jsem, že jim to trošku usnadním. Zavedu je na místo, o kterém budou všichni vědět, že tam budu.”

“Myslíš…?” zeptal se Kyle.

Simon ukázal na leták přilepený k ledničce. MILLENIUM LINT, ŘÍJEN 16, BAR ALTO, BROOKLYN. 21:00. “Myslím tím tohle vystoupení. Proč ne?” Bolest hlavy neustávala. Byla tam pořád a v plné síle. Snažil se jí zatlačit zpátky, nemyslet na to, jak moc byl vyčerpaný a na to, že jak se právě mohl dobrovolně natlačil do tohohle koncertu. Musel dostat víc krve. Musel.

Jaceovi zazářily oči. “Víš, tohle je docela dobrý nápad, upíre.” “Chceš, aby na tebe zaútočili na jevišti?” zeptal se Kyle.

“Bude to vzrušující show,” řekl Simon s větším klidem, než jaký doopravdy cítil. Myšlenka, že ho znovu napadnou, byla téměř víc, než dokázal snést. I když neměl strach o vlastní bezpečí. Nebyl si jistý, že by se zvládal dívat na to, jak Kainovo znamení znovu zasahuje.

Jace zavrtěl hlavou. “Nezaútočí na veřejnosti. Budou čekat, až show skončí. A my tam budeme a dostaneme je.”

Kyle zavrtěl hlavou. “Já nevím …”

A tak to šlo ještě několik kol. Jace a Simon se svými argumenty na jedné straně a Kyle s těmi svými na té druhé. Simon se cítil trošku provinile. Kdyby Kyle věděl o jeho znamení, bylo by lehčí ho přesvědčit. Nakonec se pod jejich tlakem podvolil a neochotně souhlasil s tím, co nazval “vážně stupidním plánem”.

“Ale,” řekl nakonec, když si z nohou a z košile oprašoval drobky od bagety, “Souhlasil jsme jenom proto, že jsem věděl, že vy dva do toho půjdete ať s mým souhlasem nebo bez něj. Takže chci být u

toho.” Podíval se na Simona. “Kdo by si myslel, že ochránit tě před tebou bude tak těžké?”

“To jsem ti mohl říct hned,” ozval se Jace, když si vzal Kyle bundu a zamířil ke dveřím. Vysvětlil jim, že musí do práce. Zdálo se, že to byl vážně poslíček na kole: Vlčí strážce, a i když měl hezké jméno, neplatili mu moc dobře. Když se za ním zavřely dveře, Jace se otočil zpátky na Simona. “Takže koncert v devět, jo? Co budeme dělat zbytek dne?”

“My?” Simon se na něj nevěřícně podíval. “Vrátíš se vůbec někdy domů?”

“Co, moje společnost tě už nudí?”

“Dovol mi, abych se tě na něco zeptal,” řekl Simon. “Vážně tě tak fascinuje být v mé blízkosti?”

“Cos říkal?” řekl Jace. “Promiň, myslím, že jsem na chvíli usnul. Do toho, pokračuj s tou fascinující věcí, o které jsi mi zrovna povídal.”

“Přestaň,” řekl Simon. “Alespoň chvíli nebuď sarkastický. Nejíš, nespíš. A víš, kdo je na tom podobně jako ty? Clary. Nevím, co se to mezi vámi děje, protože upřímně řečeno, ona mi o tom vůbec nic neřekla. Přepokládám, že o tom nechce mluvit. Ale je dost zřejmé, že se hádáte. A jestli máš v plánu se s ní rozejít-”

“Rozejít se s ní?” Jace na něj zíral. “Zbláznil ses?”

“Pokud se jí budeš dál vyhýbat,” řekl Simon, “ona se rozejde s tebou.”

Jace vstal. Jeho uvolněnost byla pryč. Najednou byl napjatý, jako plížící se kočka. Šel k oknu a neklidně zvedl roletu. Oknem prošlo dovnitř ranní světlo a vybělilo barvu v jeho očích. “Mám důvody pro to, co dělám,” řekl nakonec.

“Super,” řekl Simon. “A ví o nich Clary?” Jace nic neřekl.

“Všechno co dělá je to, že tě miluje a věří ti,” řekl Simon. “Dlužíš jí-”

“Jsou mnohem důležitější věci, než je upřímnost,” řekl Jace. “Myslíš si, že mě baví ubližovat jí? Myslíš, že se mi líbí vědomí, že kvůli mně zuří a že mě možná nenávidí? Proč si myslíš, že jsem tady?” Podíval se na Simona s bezútěšným hněvem vepsaným v očích. “Nemůžu s ní být,” řekl. “A když nemůžu být s ní, moc mi nezáleží na tom, kde

jsem. Jsem s tebou, protože kdyby věděla, že jsem se tě snažil chránit, mohlo by jí to udělat šťastnou.”

“Takže se snažíš udělat jí šťastnou, i když jediný důvod, proč je nešťastná jsi ty,” řekl Simon ne moc mile. “To si trochu odporuje, ne?”

“Láska je plná rozporů,” řekl Jace a obrátil se zpátky k oknu.

Kapitola 8 – Kráčet do temnoty

Clary úplně zapomněla, jak moc nenáviděla pach nemocnic. Právě procházeli předními dveřmi nemocnice Beth Izraele. Sterilní prostředí, stará káva a nedostatek čisticích prostředků, které by zakryly zápach nemoci a utrpení. Vzpomínka na matčinu nemoc, na Jocelyn ležící v bezvědomí, nereagující a připojené ke spleti trubiček a drátků, ji udeřil jako facka do tváře. Zatajila dech a snažila se moc nedýchat.

“Jsi v pořádku?” Jocelyn si stáhla kapuci kabátu a podívala se na Clary. Zelené oči měla plné úzkosti.

Clary přikývla, shrbila ramena a rozhlédla se. Ve vstupní hale bylo všechno z chladného mramoru, kovu a plastu. Byl tam velký pult s informacemi, za kterým se hemžilo několik žen, nejspíš zdravotních sester - cedule ukazovala cestu na JIP, Rentgen, Chirurgickou Onkologii, Pediatrii a další. Jídelnu by nejspíš našla i poslepu. Nosila odtud Lukovi skoro vlažné kelímky kafe do Central Parku.

“S dovolením.” Štíhlá zdravotní sestra tlačila invalidní vozík se starým mužem a málem přejela Clary nohu. Clary se za ní ohlédla - něco na ní bylo-něco lesklého-

“Nezírej, Clary,” řekla Jocelyn polohlasem. Položila jí ruku kolem ramen a obě je otočila tváří ke dveřím, které vedly do čekárny laboratoře, kde nabírali lidem krev. Clary viděla odraz sebe a svojí matky v temném skle dveří. Ačkoliv byla ještě o půl hlavy menší než ona, vypadaly úplně stejně. Dřív vždycky jen krčila rameny, když jim to lidé říkali. Jocelyn byla krásná, ale ona ne. Ale tvar jejich očí i úst byl stejný. I jejich zrzavé vlasy, zelené oči a malé ruce. Jak by mohla mít něco z Valentýna, přemýšlela Clary, když všechno podědil její bratr? Měl světlé vlasy svého otce a i znepokojivě tmavé oči. Ale, napadlo jí, když se podívala pozorněji, trošku viděla Valentýna v tvrdohlavém důlku v její bradě…

“Jocelyn.” Obě se otočili. Sestra, která tlačila muže na invalidním vozíku, stála před nimi. Byla hubená, mladá, snědá a měla tmavé oči - teď, když se na ní Clary podívala pořádně, okouzlení zmizelo. Byla to pořád hubená, mladá žena, ale teď viděla, že má tmavě modrou pokožku, a že její vlasy stažené do uzlu byly sněhově bílé. Modrá kůže kontrastovala s její světle růžovou uniformou zdravotní sestry.

“Clary,” řekla Jocelyn. “Tohle je Catarina Loss. Starala se o mě, když jsem tu ležela. Je to taky kamarádka Magnuse.”

“Vy jste čarodějka.” Ta slova vyšla Clary z úst dřív, než je mohla zastavit.

“Psst.” Čarodějka vypadala zděšeně. Zírala na Jocelyn. “Nevzpomínám si, že byste říkala, že sebou vezmete svojí dceru. Je to ještě dítě.”

“Clarissa se umí chovat slušně.” Jocelyn se podívala přísně na Clary. “Nebo ne?”

Clary kývla. Viděla čaroděje už předtím, jiné než Magnuse, v bitvě v Idrisu. Všichni čarodějové měli nějaká znamení, které je odlišovaly od lidí. Třeba jako oči Magnusovi oči. Někteří měli křídla, prsty s plovací bránou nebo třeba drápy na rukách. Ale mít úplně modrou kůži bylo něco, co nešlo skrýt kontaktními čočkami nebo velkou bundou. Catarina Loss musela být každý den pod vlivem okouzlení, aby mohla vyjít ven. Hlavně, když pracovala v obyčejné nemocnici.

Čarodějka ukázala prstem směrem k výtahům. “Jdeme. Pojďte se mnou. Musíme to udělat rychle.”

Clary a Jocelyn za ní pospíchaly do výtahu a vstoupili, když se otevřely dveře. Dveře se za nimi se zasyčením zavřely. Catarina stiskla tlačítko s písmenem M. Vedle něj byla kovová deska, ve které byl otvor na klíč. Ona se ale jen dotkla tlačítka. Z jejího prstu vyšlehly modré jiskry a tlačítko se rozsvítilo. Výtah se rozjel směrem dolů.

Catarina zavrtěla hlavou. “Kdybyste nebyla přítelkyně Magnuse Banea, Jocelyn Fairchildová-”

“Frayová,” řekla Jocelyn. “Teď jsem Jocelyn Frayová.”

“Už žádné jméno Lovců stínů?” Catarina se ušklíbla. Její rty byly překvapivě červené vzhledem k její modré kůži. “A co ty děvče? Budeš Lovkyně Stínů, jako byl tvůj otec?”

Clary se snažila skrýt svou zlost. “Ne,” řekla. “Budu Lovkyně stínů, ale ne jako byl můj otec. A moje jméno je Clarissa, ale můžete mí říkat Clary.”

Výtah se zastavil a dveře se otevřely. Modré oči čarodějky se na chvíli zastavily na Clary. “Ach, já ale vím, jak se jmenuješ,” řekla. “Clarisa Morgenstern. Malá holka, co zastavila velkou válku.”

“Jo, tak nějak.” Clary vyšla z výtahu hned za Catarinou. Její matka jim byla v patách. “Byla jste tam? Nepamatuju si, že bych vás tam viděla.”

“Catarina byla tady,” řekla Jocelyn bez dechu, když spěchala za nimi, aby s nimi udržela krok. Šli úplně obyčejnou chodbou bez oken a bez dveří. Stěny byly bledě zelené. “Pomohla Magnusovi použít Bílou knihu, aby mě mohl vzbudit. Pak tady zůstala, aby na ní dala pozor, zatímco se Magnus vrátil zpátky do Idris.”

“Aby dala pozor na knihu?”

“Je to hodně důležitá kniha,” řekla Catarina. Její boty s gumovou podrážkou zaskřípaly na podlaze, když spěchala dál chodbou.

“Myslela jsem si, že byla válka hodně důležitá,” zamumlala si pro sebe Clary.

Nakonec došli ke dveřím. Uprostřed nich bylo malé skleněné okýnko a pod ním bylo velkými černými písmeny napsáno slovo Márnice. Catarina položila ruku na kliku. Když se podívala na Clary, měla v tváři výraz pobavení. “Když jsem byla ještě malá, došlo mi, že mám dar uzdravování,” řekla. “Je to druh magie. Tak pracuju v téhle nemocnici, i když mi platí pěkně mizerně, a dělám co umím, abych uzdravovala lidi, kteří by nejspíš křičeli hrůzou, kdyby viděli, jak doopravdy vypadám. Mohla bych vydělat jmění prodejem svých dovedností Lovcům Stínů a hloupým civilům, kteří si myslí, že ví, co je to magie. Ale to já nedělám. Pracuju tady. Takže na mě nezkoušej všechny ty řeči s tím tvým Jsem velká a mocná, ty malá holčičko se zrzavými vlasy. Nejsi o nic lepší než já jen kvůli tomu, že jsi slavná.”

Clary se začervenala. Nikdy dřív na sebe nemyslela jako na slavnou. “Máte pravdu,” řekla. “Omlouvám se.”

Modré oči čarodějky se upřely na Jocelyne, která vypadala bíle a napjatě. “Jste připravené?”

Jocelyn přikývla a podívala se na Clary, která kývla taky. Catarina otevřela dveře a oni vešli za ní do márnice. První věc, která Clary zasáhla, byl chlad. Uvnitř místnosti mrzlo a ona si rychle zapnula zip na bundě. Druhá věc, kterou pocítila, byl zápach. Příšerný zápach čisticích prostředků, které měly zakrýt nasládlý pach rozkladu. Nažloutlé světlo ze zářivky nad jejich hlavou zaplavilo místnost. Uprostřed místnosti stály dva velké prázdné stoly. Bylo tam taky umyvadlo a kovový stojan s váhami na vážení orgánů. Podél jedné

stěny byly ocelové schránky podobné bezpečnostním schránkám v bance, ale byly mnohem větší. Catarina přešla přes místnost, vzala za rukojeť jednoho boxu a otevřela ho. Uvnitř byla kovová deska s tělem nemluvněte. Catarina vytáhla desku ven. Jocelyn zalapala po dechu. O chvíli později rychle přešla ke Catarině. Clary jí pomalu následovala. Už viděla mrtvá těla předtím - viděla tělo Maxe Lightwooda a to ho znala. Bylo mu jenom devět. Ale tohle bylo dítě - Jocelyn si položila ruku na ústa. Oči měla velké a tmavé. Svůj pohled pevně upírala na tělo dítěte. Clary se podívala dolů. Na první pohled dítě vypadalo normálně. Mělo deset prstů na rukách i na nohách. Když se na něj ale podívala pozorněji -způsobem jakým se dívala, když chtěla proniknout okouzlením-uviděla, že dětské prsty nebyly prsty, ale ostré a špičaté drápy. Pokožka dítěte byla šedá a oči mělo otevřené dokořán. Byly černé - a ne jenom jeho duhovky, ale úplně celé.

Jocelyn zašeptala: “Přesně takové oči měl Jonathan, když se narodil

- černé jako tunely. Později se změnily, vypadaly víc jako lidské, ale pamatuju si je …”

Zachvěla se, obrátila se a vyběhla z místnosti. Dveře márnice se za ní se zabouchnutím zavřely.

Clary se podívala na Catarinu, která vypadala lhostejně. “Doktoři k tomu nic neřekly?” zeptala se. “Myslím o jeho rukách - a jeho očích- “

Catarina zavrtěla hlavou. “Nevidí to, co nechtějí vidět,” řekla a pokrčila rameny. “V tomhle je ale nějaká magie, kterou jsem nikdy dřív neviděla. Démonská magie. Hodně zlá věc.” Vytáhla něco z kapsy. Byl to kousek látky, zabalený do plastikového pytlíku. “To je látka z oblečení, kterou měl na sobě, když ho sem přivezli. Ještě to smrdí démonickou magií. Dej to tvojí matce. Ať to ukáže Mlčenlivým bratrům, jestli by z toho něco nemohli zjistit. Třeba přijdou na to, kdo to udělal.”

Clary si to od ní otupěle vzala. Když její ruce sevřely sáček, před očima se jí objevila runa - směsice linek a záhybů jí dávaly dohromady obrázek, který zmizel hned, když si dala sáček do kapsy bundy. Srdce jí bušilo. S tímhle nemůžu jít za Mlčenlivými bratry, pomyslela si. Ne, dokud neuvidím, k čemu ta runa je.

“Budeš mluvit s Magnusem?” zeptala se Catarina. “Řekni mu, že jsem tvojí mámě ukázala to, co chtěla vidět.”

Clary automaticky přikývla, jako kdyby byla jenom loutka. Najednou všechno co chtěla, bylo dostat se pryč z místnosti se žlutým světlem, od pachu smrti a malého deformovaného těla, které pořád leželo na desce před ní. Pomyslela na svojí mámu, která každý rok na narozeniny Jonathana vzala krabičku s kadeří jeho vlasů a brečela nad ní kvůli synovi, kterého mohla mít. Nezasloužila si, aby byla její vzpomínka na něj nahrazena tímhle. Nemyslím si, že bylo tohle zrovna to, co chtěla vidět, pomyslela si Clary. Nejspíš uviděla něco, o čem si myslela, že je to nemožné. Ale “Jasně,” bylo všechno, co řekla. “Vyřídím mu to.”

…

Bar Alto byl hodně výstřední podnik, který se nacházel částečně pod nadjezdem dálnice z Brooklynu a Queensu do Greenpointu. Ale každou sobotu se tu pořádaly večery pro všechny věkové kategorie, a jelikož se Erik přátelil s majitelem, tak nechali Simonovu kapelu hrát tady skoro každou sobotu bez ohledu na skutečnost, že se neustále přejmenovávali, takže nemohli počítat s tím, že by přitáhli dav svých fanoušků. Kyle i ostatní členové jejich kapely už byli na pódiu. Ladili nástroje a dělali poslední kontroly. Rozhodli se zahrát svoje starší písničky. Kyle měl zpívat vokály. Rychle se naučil texty a dohromady jim to znělo skvěle. Simon souhlasil s tím, že zůstane v zákulisí, dokud nezačne představení, což trošku zmírnilo Kylovu nervozitu. Simon přecházel za zaprášeným sametovým závěsem v zadní části jeviště a snažil se poznat někoho venku. Interiér baru byl kdysi stylový se stěnami i stropem barvy cínu. Připomínal staré bary za inkvizice. Za barem byly vystavené sklenice ve stylu art deco. Teď to připomínalo jenom špinavý pajzl se skvrnami od kouře na zdech. Podlaha byla pokrytá pilinami, které se lepily do chuchvalců od piva a dalších věcí. Na druhou stranu byly stoly, které lemovaly stěny, z většiny plné. Simon viděl Isabelu, která seděla sama u stolu. Měla na sobě krátké stříbrné šaty s oky, které připomínaly drátěnou košili, a boty s kterými zabíjela démony. Vlasy měla stažené do rozcuchaného drdolu, ve kterém měla zasunuté stříbrné hůlky. Simon věděl, že každá z těchhle hůlek je ostrá jako břitva a že je schopná přeříznout kost i kov. Rty měla namalované jasně červenou rtěnkou, která připomínala čerstvou krev.

Seber se, napomenul se Simon. Přestaň myslet na krev.

U dalších stolů byly další přátelé kapely. Blythe a Kate, přítelkyně Kirka a Matta, spolu seděly u stolu a jedly talíř plný bledě

vypadajících nachos. U dalších stolů v místnosti seděly Erikovi přítelkyně a většina z jeho přátel ze školy, takže místo vypadalo najednou celkem plné. Úplně v rohu, dál od ostatních, seděla sama u stolu Maureen, Simonova jediná fanynka - malá blonďatá dívka, která o sobě říkala, že je jí šestnáct. Simon ale usoudil, že jí nebude víc, než čtrnáct. Uviděla ho, jak prostrkuje hlavu závěsem. Usmála se na něj a energicky mu zamávala.

Simon rychle zatáhnul hlavu zpátky jako želva, která se schovává do krunýře a zatáhnul za sebou závěs.

“Hej,” řekl Jace, který seděl na převráceném repráku a díval se na do svého mobilu, “chceš vidět fotku Aleca a Magnuse v Berlíně?”

“Ani ne,” řekl Simon.

“Magnus má na sobě kožené kalhoty.” “Pořád jsi mě nepřesvědčil.”

Jace si strčil telefon do kapsy a podíval se s otázkou v očích na Simona. “Jsi v pohodě?”

“Jo,” řekl Simon. Jenže nebyl. Měl závratě a chtělo se mu zvracet. Byl napjatý a plný obav z toho, co se stane v noci. A moc mu v tom nepomohlo ani to, že se nekrmil. S tím se ale bude muset brzy vypořádat. Přál si, aby tu byla Clary, ale věděl, že nemohla přijít. Musela se postarat o nějaké svatební povinnosti. Řekla mu už dávno, že to na tenhle koncert nestihne. Než sem přišli, řekl to Jaceovi. Jace vypadal, že se mu ulevilo, ale zároveň byl i zklamaný. Sledovat tu souhru emocí na jeho tváři bylo impozantní.

“Hej vy tam,” řekl Kyle a vykoukl za oponu. “Už jsme skoro připravení.” Pozorně se podíval na Simona. “Jsi si tím jistý?”

Simon se podíval z Kyla na Jace. “Víte, že jste úplně sladění?”

Podívali se jeden na druhého a pak na sebe. Oba měli na sobě džíny a tričko s dlouhým rukávem. Jace zatahal s mírnými rozpaky za tričko lemu. “Půjčil jsem si to od Kyla. Moje košile už byla fakt špinavá.”

“Páni. Půjčujete si navzájem šaty. To už jsou z vás skoro nejlepší přátelé.”

“Cítíš se odstrčený?” zeptal se Kyle. “Předpokládám, že teď po mě taky budeš chtít půjčit černé tričko, viď.”

Simon neřekl to, co bylo zřejmé. Že on by se nevešel do ničeho, co sedlo Kylovi nebo Jaceovi. Byl na to moc vyhublý. “Hlavně že máme každý ještě svoje vlastní kalhoty.”

“Vidím, že jsem přišel zrovna ve chvíli, kdy mezi sebou vedete fascinující rozhovory.” Erik vykoukl za oponou. “Tak pojďte. Musíme začít.”

Když Kyle a Simon zamířili na jeviště, Jace vstal. Těsně pod lemem jeho půjčeného trička mohl Simon vidět zářící okraj jeho dýky. “Zlomte vaz,” řekl Jace se zlým úsměvem. “A já budu tady a budu doufat, že zlomím vaz někomu jinému.”

…

Rafael měl přijít za soumraku, ale nechal je čekat skoro ještě tři hodiny po domluveném čase. Pak se náhle zjevil v knihovně Ústavu.

Upírská politika, pomyslel si Luke suše. Hlava New Yorského klanu přijde, když musí, protože ho volají Lovci stínů - ale nebude to brát jako předvolání a nepřijde včas. Lukas strávil několik posledních hodin čtením několika knih z knihovny, protože Marysa neměla zájem o to, vést s ním nějaký rozhovor. Většinu času strávila u okna, pila červené víno z broušené křišťálové skleničky a dívala se na provoz na York Avenue.

Otočila se, když se objevil Rafael. Působil ve tmě jako kresba bílou křídou. Nejdřív ze tmy vystoupily jeho bledé tváře a ruce. Pak teprve uviděli jeho oblečení a vlasy. Nakonec stanul před nimi a vypadal jako duch. Podíval se na Marysu, která k němu spěchala a řekl: “To tys mě volala, Lovkyně stínů?” Otočil se a pohledem spočinul na Lukovi. “A vidím, že tu máš sebou i vlkodlaka. Byl jsem předvolán před Radu?”

“Ne tak úplně.” Marysa položila skleničku na stolek. “Slyšel jsi o nedávných úmrtích, Rafaeli? O mrtvých tělech Lovců stínů, které jsme našli?”

Rafael významně zvedl obočí. “Jo, slyšel. Nemyslím si, že bych si toho mohl nevšimnout. Tohle nemá ale nic společného s mým klanem.”

“Jedno tělo bylo nalezené na území čarodějů, jedno na území vlkodlaků a jedno na území feyů,” řekl Luke. “Dovedu si představit, že je teď na řadě tvoje území. Zdá se, že se někdo snaží znepřátelit Podsvěťany. Jsem tu z mé dobré vůle. Chci abys viděl, že nevěřím

tomu, že bys za to byl zodpovědný, Rafaeli.”

“Tak to se mi ulevilo,” řekl Rafael, ale jeho oči byly tmavé a ostražité. “Proč by tu měl být nějaký náznak toho, že bych to mohl mít na svědomí?”

“Jeden z mrtvých nám řekl, kdo ho napadl,” řekla Marysa opatrně. “Předtím než umřel nám prozradil, že to udělala Camille.”

“Camille.” Rafaelův hlas byl ostražitý, ale než se na jeho obličeji znovu objevila nezaujatost, přelétl mu přes něj šokovaný výraz. “Ale to není možné.”

“Proč to není možné, Rafaeli?” zeptal se Lukas. “Ona je přece hlavou vašeho klanu. Je velmi mocná a nemilosrdná. A navíc se zdá, že zmizela. Ani nepřišla do Idris, aby s tebou bojovala ve válce. Nikdy se neúčastnila dohod nových smluv. Žádný Lovec stínů jí už měsíce neviděl nebo o ní neslyšel, až teď.”

Rafael nic neřekl.

“Něco se tu děje,” řekla Marysa. “Chtěli jsme ti dát šanci vysvětlit nám to předtím, než to řekneme Claveům. Projev naší dobré vůle.”

“Jasně,” řekl Rafael. “Parádní projev dobré vůle.”

“Rafaeli,” řekl Lukas ne nepříjemně. “Nemusíš jí chránit. Jestli ti na ní záleží-”

“Záleží?” Rafael se otočil stranou a odplivl si, což stačilo jako projekce jeho citů. Nebylo třeba slov. “Nenávidím jí. Pohrdám jí. Každý večer když vstávám, přeju si, aby umřela.”

“Ach,” řekla Marysa jemně. “Tak potom-”

“Celá léta nás vedla,” řekl Rafael. “Byla hlava klanu, když jsem se stal upírem. To bylo před padesáti lety. Předtím přišla z Londýna. Byla v tomhle městě cizinec, ale díky svému nemilosrdnému chování vzrostla její moc na Manhattanu a ona se během několika měsíců stala hlavou klanu. Loni jsem se stal jejím druhým nejvyšším upírem. Pak jsem před několika měsíci zjistil, že zabíjí lidi. Zabíjela je pro zábavu, a aby mohla pít jejich krev. Porušila Zákon. To se někdy stává. Upíři prostě někdy vraždí a neexistuje nic, co by je dokázalo zastavit. Ale ten, kdo se stane hlavou klanu - měl by být lepší než ona.” Odmlčel se. Jeho tmavé oči vypadaly zasněně, jako kdyby se ztratil ve svých vzpomínkách. “Nejsme jako vlci - divoši. Nezabíjíme naše vůdce proto, abychom zaujali jejich místo. Když

zaútočí upír na upíra, je to ten nejhorší ze zločinů. I v případě, že ten upír porušil nějaký zákon. A Camille má hodně spojenců, hodně následovníků. Nemohl jsem riskovat to, že zapříčiním její konec. Místo toho jsem za ní šel a řekl jí, že nás musí opustit, jinak půjdu za Clavy. Nechtěl jsem to udělat. Samozřejmě, že ne. Věděl jsem, že kdyby se na to přišlo, přineslo by to na mě hněv celého klanu. Nedůvěřovali by mi. Vyslýchali by mě. Utrhli bychom si ostudu a příšerné ponížení před ostatními klany.”

Marysa vydala netrpělivý zvuk. “Jsou důležitější věci, než je ztráta tváře.”

“Když jsi upír, může to pro tebe znamenat rozdíl mezi životem a smrtí.” Rafael se odmlčel. “Sázel jsem na to, že mi uvěří. Šel jsem do toho po hlavě a ona mi na to skočila. Souhlasila, že odejde. Poslal jsem jí pryč, ale nechala mi tu nevyřešenou věc. Nemohl jsem zaujmout její místo, protože se ho dosud nevzdala. A já jsem nedokázal ostatním objasnit její odchod bez toho, abych odhalil, co udělala. Omluvil jsem její dlouhou nepřítomnost tím, že je na cestách. Potulování není u našeho druhu moc časté, ale tu a tam se objevuje. Když žiješ věčně, může se pro tebe zůstávání na jednom a tom samém místě jevit po mnoha a mnoha letech jako nudné vězení.”

“A jak dlouho sis myslel, že tuhle šarádu dokážeš udržet?” zeptal se Lukas.

“Tak dlouho jak to jen bude možné,” řekl Rafael. “Až do teď, jak se zdá.” Odvrátil od nich pohled. Šel k oknu a podíval se do noci venku.

Luke se opřel o jednu skříň. Trošku ho pobavilo, když zjistil, že je v sekci mezi měniči podob, které byly plné témat o vlkodlacích, nagách, kitsunů a selkií. “Možná by tě mohlo zajímat, že ona říkala trošku jiný příběh, než ty,” řekl a vynechal zmínku o tom, komu to ve skutečnosti řekla.

“Myslel jsem, že odešla z města.”

“Možná jo, ale vrátila se,” řekla Marysa. “A zdá se, že už jí dál nestačí jenom lidská krev.”

“Nevím, co bych na to řekl,” řekl Rafael. “Snažil jsem se ochránit svůj klan. V případě, že mě kvůli tomu zákon musí potrestat, pak jsem připravený přijmout trest.”

“Nechceme tě nijak trestat, Rafaeli,” řekl Luke. “Ne, pokud

neodmítneš s námi spolupracovat.”

“Rádi bychom chytili Camille. Živou,” řekla Marysa. “Chceme jí položit pár otázek. Potřebujeme vědět, proč zabila toho Lovce stínů

- a taky ty před ním.”

“Pokud vážně chcete tohohle dosáhnout, doufám, že máte vážně dobrý plán.” V hlase Rafaela byla směsice pohrdání a pobavení.

“Camille je hodně prohnaná i na náš druh. A my jsme vážně hodně vychytralí.”

“Mám plán,”řekl Luke. “Zahrnuje taky Světlomilce. Simona Lewise.”

Rafael se zašklebil. “Nesnáším ho,” řekl. “Raději bych nebyl součástí plánu, který se spoléhá na jeho účast v něm.”

“Fajn,” řekl Luke, “pak tohle pro tebe nebude až tak špatné.”

Sakra, pomyslela si Clary. Taková blbost nevzít si sebou deštník. Ranní slabé mrholení, na které jí upozorňovala máma, se proměnilo v déšť ve chvíli, kdy se dostala na Lorimerovu ulici, kde byl bar Alto. Protáhla se kolem hloučku lidí, kteří kouřili venku na chodníku a vděčně vešla do sucha a tepla uvnitř baru. Prach Milénia už byl na pódiu, kluci hráli na své nástroje a Kyle vepředu zpíval do mikrofonu svým sexy hlasem. Clary na chvíli ucítila spokojenost. Zčásti to bylo proto, že mohla za skutečnost, že byl Kyle přijat do kapely a taky kvůli tomu, že díky němu působila kapela trochu sebejistěji. Rozhlédla se po místnosti a doufala, že uvidí Maiu nebo Isabele. Věděla, že tam nebudou obě, protože Simon si dával velký pozor na to, aby na každý koncert pozval jenom jednu. Její pohled padl na štíhlou osobu s černými vlasy. Šla k ní, ale uprostřed své cesty se zastavila. Nebyla to Isabele, ale mnohem starší žena, která měla kolem očí namalované silné černé linky. Měla na sobě oblek a četla si noviny. Očividně nevěnovala hudbě žádnou pozornost.

“Clary! Tady jsem!” Clary se otočila a uviděla skutečnou Isabelu, která seděla u stolu blízko pódia. Měla na sobě šaty, které zářily jako stříbrný maják. Navigovaly jí k Isabele. Když k ní došla, vrhla se na židli vedle ní. “Koukám, žes nám trošku zmokla,” poznamenala Isabele.

Clary si se smutným úsměvem odhrnula mokré vlasy z obličeje. “To si piš. Není radno si zahrávat s matkou přírodou.”

Isabele zvedla tmavé obočí. “Myslela jsem, že dneska nepřijdeš. Simon říkal, žes musela zařídit něco kvůli svatbě, bla bla bla.” Clary si všimla, že Isabele nebyla moc zaujatá svatbami nebo romantickou láskou.

“Mojí mámě nebylo dobře,” řekla Clary. “Rozhodla se trošku pozměnit svůj rozvrh.”

To byla pravda. Z většiny. Když přišli domů z nemocnice, Jocelyn šla do svého pokoje a zavřela si dveře. Clary se cítila bezmocná a frustrovaná, když slyšela za dveřmi její tichý pláč. Jenže její máma jí odmítala pustit dovnitř a dokonce i promluvit si o tom, co viděla. Nakonec přišel domů Luke a Clary mu vděčně přenechala péči o mámu. Šla ven a potloukala se snad po celém městě, než se vydala na koncert Simonovi kapely. Vždycky se snažila přijít mu na koncert, když mohla a kromě toho mluvit s ním pro ní znamenalo cítit se líp.

“Hm.” Isabele už to dál nerozebírala. Někdy byl její naprostý nedostatek zájmu o problémy jiných lidí osvěžující. “No, jsem si jistá, že bude Simon rád, že jsi přišla.”

Clary se podívala směrem k jevišti. “Jak jim to jde?”

“Super.” Isabele zamyšleně kousala do svého brčka, které měla v pití. “Ten nový zpěvák je fakt kus. Je volný? Ráda bych si ho osedlala a vydala bych se s ním na jízdu po městě, jako na zlém, ale opravdu zlém poníkovi-”

“Isabele!”

“Co je?” Isabele se na ní podívala a pokrčila rameny. “Ach, jasně. Jenže Simon a já nejsme oficiálně spolu. Říkala jsem ti to.”

Je pravda, že zrovna v tomhle směru jí neměl Simon co vyčítat. Ale pořád to byl její kluk. Měla by říct něco na jeho obranu. Když se znovu podívala směrem k jevišti, její pohled se zastavil na něčem jiném. Z dveří na pódiu vykukovala známá postava. Poznala by ho kdekoliv a kdykoliv. Bez ohledu na to v jak tmavé místnosti byl nebo jak moc byl pohled na něj nečekaný. Jace. Byl oblečený jako civil: džínsy a těsné černé tričko, které ukazovalo svaly na jeho ramenou a zádech. Jeho vlasy se zaleskly pod světlem z pódia. Zvědavé pohledy ho sledovaly, jak přešel ke zdi a opřel se o ní. Upřeně se

díval do místnosti před ním. Clary cítila, jak jí začíná bušit srdce. Bylo to jako věčnost od chvíle, kdy ho viděla naposled, i kdy věděla, že to byl teprve den. A přesto dívat se na něj bylo jako pozorovat někoho vzdáleného a cizího. Co tady dělal? Neměl Simona rád! Nikdy předtím nepřišel sám na nějaké jeho vystoupení.

“Clary!” Isabelin hlas zněl vyčítavě. Clary se otočila a uviděla, že náhodou převrhla její skleničku a teď jí na její krásné stříbrné šaty ze stolu kapala voda. Isabele popadla ubrousek a zkoumavě se na ní podívala. “Jen si s ním promluv,” řekla. “Vím, že to chceš.”

“Omlouvám se,” řekla Clary.

Isabele nad tím jenom mávla rukou. “Běž.”

Clary vstala a uhladila si šaty. Kdyby věděla, že tady bude Jace, vzala by si na sebe něco jiného, než červené punčocháče, boty a staré růžové šaty Betsey Johnson, které našla v náhradní skříni u Luka. Kdysi si myslela, že zelené kytičky, kterými byly pokryté šaty, byly super a cool, ale teď se cítila mnohem míň elegantně, než Isabele. Razila si cestu místností přeplněnou lidmi, kteří stáli, tančili na hudbu, pili pivo nebo se snažili trošku pohupovat do rytmu. Nemohla si pomoct, ale vzpomněla si, kdy poprvé uviděla Jace. Bylo to v klubu a ona ho sledovala, jak procházel místností. Pozorovala jeho světlé vlasy a arogantní sklon ramen. Myslela si, že je nádherný, ale taky to, že on v žádném případě nemohl být kluk pro ní. Nebyl to typ kluka, s kterými byste mohli chodit, pomyslela si. Existoval odděleně od normálního světa.

Nevšiml si jí, dokud nestála přímo před ním. Zblízka viděla, jak unaveně vypadal. Jako kdyby nespal celé dny. Jeho obličej byl ztrhaný vyčerpáním a kosti mu vystupovaly pod kůží. Opíral se o zeď a prsty měl zaháknuté o pásek. Jeho oči byly bledé ostražitostí.

“Jaci,” řekla.

Zarazil se a pomalu se k ní otočil. Na okamžik se mu rozzářily oči tak jako vždycky, když jí viděl a ona ucítila divokou naději, která se jí zvedala v hrudníku. Téměř okamžitě ale světlo v jeho očích zhaslo a z tváře mu zmizel i zbytek barvy. “Myslel jsem si - Simon říkal, že nepřijdeš.”

Prošla jí vlna nevolnosti. Natáhla ruku, aby se mohla opřít o zeď. “Takže jsi přišel jenom proto, že sis myslel, že tady nebudu?”

Zavrtěl hlavou. “Já-”

“Měl jsi vůbec v plánu se mnou ještě někdy promluvit?” Clary ucítila, jak její hlas stoupá. S velkým úsilím se přinutila ke klidu. Ruce měla pevně zaťaté v pěsti a nehty se jí zařezávaly do dlaní. “Jestli máš v plánu se se mnou rozejít, mohl jsi mi to alespoň říct, ne se mnou přestat mluvit a nechat mě, abych na to přišla sama.”

“Proč,” řekl Jace, “se mě každý zatraceně ptá, jestli se chci s tebou rozejít? Nejdřív Simon a teď-”

“Tys o nás mluvil se Simonem?” Clary zavrtěla hlavou. “Proč? Proč sis nepromluvil se mnou?”

“Protože s tebou nemůžu mluvit,” řekl Jace. “Nemůžu s tebou mluvit, nemůžu s tebou být a už se na tebe nemůžu ani podívat.”

Clary se zhluboka nadechla. Bylo to, jako kdyby jí krk rozežírala kyselina. “Co?”

Zdálo se, že si uvědomil, co řekl a nastalo mezi nimi zděšené ticho. Na okamžik se na sebe prostě jenom dívali. Pak se Clary otočila a vyrazila zpátky do davu. Protlačila si cestu ven tím, že kolem sebe mlátila lokty a rozháněla tak od sebe štěbetající hloučky lidí. Byla ke všemu slepá. Chtěla se jenom dostat ke dveřím tak rychle, jak jenom mohla.

…

“A teď,” zařval Erik do mikrofonu, “zazpíváme novou píseň, kterou jsme právě napsali. Tohle je pro mojí holku. Už jsme spolu tři týdny a zatraceně, naše láska je ta pravá. Budeme spolu navždy, baby. Tahle píseň se jmenuje Prašť do mě jako do bubnu.”

Ozval se smích a potlesk z publika, když začala hrát hudba. Simon si nebyl jistý, jestli Erikovi došlo, že si všichni mysleli, že si dělal srandu, i když to ve skutečnosti myslel vážně. Vždycky když byl Erik zamilovaný do holky, s kterou byli právě na začátku, napsal pro ní nějakou naprosto příšernou písničku.

Normálně by to bylo Simonovi jedno, ale ve skutečnosti doufal, že po předchozí písničce už přestanou hrát. Cítil se hůř, než kdy jindy. Měl závratě, jazyk se mu lepil na patro, potil se a v ústech cítil chuť kovu podobný staré krvi.

Hudba ho obklopila a působila na něj jako hřebíky, které se mu zabodávaly do ušních bubínků. Prsty mu sklouzly ze strun, když hrál. Viděl, jak se na něj Kirk tázavě dívá. Snažil se plně soustředit.

V tu chvíli to bylo ale stejně nemožné, jako nastartovat auto s vybitou baterií. V hlavě se mu ozýval tupý skřípavý zvuk, který neměl konce. Zíral na bar a hledal -i když si nebyl jistý proč-Isabele. Viděl ale jen moře bílých tváří, které se k němu otáčely. Vzpomněl si na svojí první noc v Dumontu, když se k němu obrátily tváře upírů. Jako kdyby se bílé papírové květiny pomalu rozvíjely v temné prázdnotě. Najednou se ho zmocnila příšerná a bolestivá nevolnost. Zapotácel se a jeho ruce pustily kytaru. Cítil, jako kdyby se země pod jeho nohama hýbala. Ostatní členové kapely byli ve víru hudby a nezdálo se, že by si ho všimli. Simon si z ramene sundal popruh od kytary a protlačil se kolem Matta přes oponu do zadní části pódia. Stihl to jen tak tak. Pak totiž padnul na kolena a zvracel. Nic z něj nevycházelo. Měl pocit, že je jeho břicho duté jako studna. Vstal, opřel se o stěnu a přiložil si ledové ruce na obličej. Už to byly celé týdny od doby, kdy se naposledy cítil studený nebo horký. Teď ale cítil jenom horečku a strach. Co se to s ním dělo? Vzpomněl si, když mu Jace říkal, že je upír. Krev pro tebe není jen jídlo. Krev je prostě … krev. Mohlo být tohle všechno z toho, že nejedl? Ale neměl hlad ani žízeň. Bylo mu zle. Tak zle, jako kdyby měl každou chvíli umřít. Možná, že ho někdo otrávil. Možná, že ho Kainovo znamení nemohlo ochránit před něčím takovým.

Pomalu přešel k požárnímu východu v zadní části klubu, který ho zavedl ven na ulici. Možná, že by mu mohl studený vzduch venku pomoct pročistit si hlavu. Možná, že bylo tohle všechno jenom z vyčerpání a nervů.

“Simone?” ozval se hlásek podobný ptačímu zacvrlikání. Podíval se dolů a s hrůzou si uvědomil, že vedle něj stojí Maureen. Zblízka vypadala ještě menší. Musela mít tak malé kosti, jako ptáci. Měla hodně světlé vlasy, které jí padaly na ramena zpod růžové pletené čepice. Byla oblečená v krátkém bílém tričku s logem Jahodového koláče. Na rukách měla duhové návleky. Simon v duchu zasténal.

“Tohle vážně není moc dobrá chvíle, Mo,” řekl.

“Chci si tě jenom vyfotit telefonem,” řekla a nervózně si odhrnula vlasy z čela za uši. “Abych pak tu fotka mohla ukázat mým přátelům, víš?”

“Fajn.” V hlavě mu bušilo. Tohle bylo směšné. Nebylo to, jako kdyby mu před dveřmi stály hordy fanoušků. Maureen byla jediná fanynka skupiny a navíc to byla kamarádka Erikovi malé sestřenice.

Předpokládal, že si nemohli dovolit o ní přijít. “Jen do toho. Vyfoť mě.”

Zvedla telefon, zmáčkla tlačítko a pak se zamračila. “A teď fotku s tebou a se mnou?”

Rychle se k němu přitočila a přitiskla se mu k boku. Ucítil jahodový lesk na jejích rtech, pach potu a slanou lidskou krev. Podívala se na něj, volnou rukou chytila telefon a usmála se na něj. Mezi předními zuby měla mezeru a na krku jí vystupovaly modré žíly. Když se nadechla, pulzovaly.

“Úsměv,” řekla.

Simon ucítil náhlou bolest, když se mu vysunuly tesáky a on se kousnul do rtu. Uslyšel, jak Maureen zalapala po dechu a pak její telefon odlétnul, když jí chytil, otočil jí k němu a zabořil jí špičáky do krku. V ústech mu explodovala krev. Chutnala jako nic jiného na světě. Bylo to, jako kdyby celou dobu hladověl po vzduchu a teď se mohl konečně nadechnout. Vdechoval velké doušky studeného a čistého kyslíku. Maureen bojovala a snažila se od něj odtrhnout, ale on si toho sotva všiml. Ani nepostřehl, když mu ochabla v náruči a hmotnost její mrtvého těla ho táhla k zemi, takže na ní ležel a rukama jí svíral ramena. Zatínal a povoloval svůj stisk, když dál pil.

Ještě nikdy ses nekrmil z žádného člověka, viď? zeptala se ho Camille. Budeš. A když to uděláš, nikdy na to nezapomeneš.

Kapitola 9 – Z ohně do ohně

Clary otevřela dveře a vyrazila do deštivé noci. Lilo jako z konce a ona byla okamžitě promočená. Dusila se deštěm smíseným s jejími slzami. Prošla kolem Erikovi povědomé žluté dodávky, přes kterou byla přetažená fólie, která odváděla vodu ze střechy do žlabu. Zrovna běžela přes ulici kolem pouličních světel, když jí někdo chytil za ruku a otočil jí k sobě.

Byl to Jace. Stejně promočený jako ona. Déšť mu přilepil vlasy k hlavě. Košili i černé kalhoty měl mokré a těsně mu obepínaly tělo. “Clary, neslyšela jsi, že jsem na tebe volal?”

“Jdi ode mě.” Hlas se jí třásl.

“Ne. Ne, dokud si se mnou nepromluvíš.” Rozhlédl se kolem nahoru a dolů po ulici. Vypadala opuštěně. Déšť bubnoval do černého chodníku a voda se rozprskávala, jako rychle kvetoucí květy. “Pojď.”

Stále jí držel za ruku a napůl jí dovlekl do úzké uličky, která byla hned za barem Alto. Z vysokých oken nad nimi se na ulici rozléhal zvuk hudby Prachu Milénia, které stále hrálo. Ulice byla plná patrových cihlových domků a kousek od nich bylo smetiště starého hudebního vybavení, které už nebylo funkční. Rozbité zesilovače a staré mikrofony pokrývaly zem spolu s rozbitými pivními sklenicemi a nedopalky cigaret.

Clary vytrhla svojí ruku z Jaceova sevření a otočila se k němu. “Jestli se mi plánuješ omluvit, neobtěžuj se.” Odhrnula si mokré těžké vlasy z tváře. “Nechci to slyšet.”

“Chtěl jsem ti jenom říct, že jsem se snažil pomoct Simonovi,” řekl. Dešťová voda mu stékala z řas a připomínala slzy. “Byl jsem tady kvůli tomu, že-”

“A tos mi to nemohl říct? Nemohls mi napsat jedinou zprávu, abys mi řekl, kde jsi? Počkej. Nemohl, protože máš pořád můj zatracený telefon. Dej mi ho.”

Tiše si sáhl do kapsy a podal jí ho. Vypadal nepoškozeně. Rychle ho hodila do tašky předtím, než ho mohl déšť zničit. Jace jí při tom pozoroval a vypadal, jako kdyby mu dala facku. To ji ale jenom ještě víc rozzuřilo. Jakým právem se on cítil zraněný?

“Myslím,” řekl pomalu, “že mě napadlo, že nejbližší věc tomu být s tebou, je být se Simonem. Dávat na něj pozor. Hloupě jsem doufal,

že by sis pak mohla uvědomit, že jsem to dělal kvůli tobě. Třeba bys mi pak mohla odpustit-”

Všechen vztek, který Clary cítila, vystoupal na povrch. Byl nezastavitelný a žhavý. “Já ani nevím, co bych ti měla odpustit,” vykřikla. “Mám ti snad odpustit, že už mě nemiluješ? Protože jestli je to to, co chceš, Jaci Lightwoode, pak si můžeš klidně jít a-” Udělala krok dozadu a málem zakopla o vyhozený reproduktor. Taška jí spadla na zem a ona natáhla ruku, aby se něčeho chytila, než se mohla rozplácnout na zemi. Jenže Jace už byl u ní. Rychle udělal krok vpřed, aby jí chytil a pak se s ní v náruči pohyboval dál, dokud zády nenarazila na zeď uličky. Pevně jí objal a zoufale políbil. Věděla, že by ho měla odstrčit - její mysl jí říkala, že by to bylo to nejrozumnější řešení, ale žádné jiné části jí nesešlo na tom, co bylo v tu chvíli rozumné. Ne, když ji Jace líbal, jako kdyby si myslel, že by za to mohl jít do pekla, ale i tak mu to stálo za to. Zaryla mu prsty do ramen. Pod vlhkou látkou jeho trička ucítila jeho svaly. Vložila do polibku všechno zoufalství, které cítila v několika posledních dnech. Frustraci -kterou cítila, když nevěděla kde byl nebo co si myslela všechnu bolest. Jako kdyby jí někdo vytrhl kus srdce a ona už se nikdy nemohla pořádně nadechnout. “Řekni mi,” zašeptala mu mezi polibky, když se o sebe otřely jejich mokrá těla. “Řekni mi, co se děje - ach,” vydechla, když se od ní odtáhl jen tak daleko, aby jí položil ruce kolem pasu. Zvedl ji a postavil jí na vrchol rozbitého reproduktoru, takže byli skoro stejně velcí. Pak jí položil ruce na tváře a naklonil se dopředu, takže se jejich těla skoro dotýkala. Bylo to k nevydržení. Cítila teplo, které z něj vyzařovalo. Ruce měla pořád položené na jeho ramenou, ale to nestačilo. Chtěla ho obejmout a pevně ho držet. “P-proč,” vydechla, “se mnou nemůžeš mluvit? Proč se na mě nemůžeš ani podívat?”

Sklonil hlavu a podíval se jí do tváře. Jeho oči olemované tmavými řasami pokrytými dešťovou vodu, byly neuvěřitelně zlaté. “Protože tě miluju.”

Už to nemohla vydržet. Sundala ruce z jeho ramen, zahákla prsty za jeho pásek a přitáhla si ho k sobě. Nebránil se. Rukama se opřel o zeď a přitisknul svoje tělo na to její. Dotýkali se každým kouskem těla. Hrudníkem, boky, nohami. Zapadali do sebe jako dva kousky skládačky. Jeho ruce sklouzly k jejímu pasu. Políbil jí. Byl to dlouhý a pomalý polibek, který jí rozechvěl.

Odtáhla se. “Tohle nedává žádný smysl.”

“Ne to nedává,” řekl, “ale mě je to fuk. Je mi zle z předstírání, že bez tebe dokážu žít. Ty to nechápeš, viď? Nevidíš, že mě to zabíjí?”

Zírala na něj. Věděla, co jí tím chtěl říct. Viděla to v jeho očích, které znala tak dobře, jako ty svoje, v temných kruzích pod jeho očima, v jeho zrychleném tepu. Její touha po tom, aby jí odpověděl, bojovala proti prvotní potřebě jejího mozku a prohrála. “Tak mě polib,” zašeptala. Přitiskl rty na ty její. Jejich srdce vzrušeně bušily přes tenkou vrstvu mokrého oblečení, která je od sebe dělila. Topila se v pocitu, který měla, když jí líbal. Všude kolem nich byl déšť. Stékal jí po řasách. Jemně přejel rukama po zmačkané tenké látce jejích šatů, na kterých ulpíval déšť. Bylo to skoro jako kdyby jí přejížděl po kůži holýma rukama. Pomalu posouval ruce dolů po jejích prsou, břichu, bokách, až se dostal k lemu jejích šatů. Vzal jí za stehna a zvedl jí. Přitiskl jí zády na zeď a ona ho objala nohama kolem boků. Překvapeně vydechnul a zaryl prsty do tenké látky jejích punčocháčů. Ne neočekávaně se roztrhly a jeho mokré ruce se najednou ocitly na holé kůži jejích nohou. Aby nezůstala pozadu, sklouzla rukama pod lem jeho promočené košile a prsty zkoumala, co měl pod ní: pevnou horkou kůži na jeho žebrech, svaly na jeho břiše, jizvy na jeho zádech, kyčelní kost nad páskem jeho džínsů. Tohle pro ní bylo nezmapované území, ale zdálo se, že z toho Jace šílí: jemně sténal proti jejím ústům a líbal jí pořád naléhavěji a vášnivěji, jako kdyby se jí nikdy nemohl nasytit, ne dost nasytit-Najednou Clary uslyšela nějaké zařinčení. Vytrhlo jí to ze zasnění i z líbání s Jacem. Zalapala po dechu a odstrčila ho pryč. Pustil jí a ona nejistě seskočila z reproduktoru na zem. Rychle si urovnala šaty. Srdce jí naráželo do hrudníku jako beranidlo. Točila se jí hlava.

“Sakra.” Isabele stála v uličce a její vlhké černé vlasy jí padaly na ramena. Odkopla koš z cesty a zamračila se. “Ale proboha,” řekla. “Nemůžu uvěřit tomu, co jste tu vy dva vyváděli. Proč? Co je špatného na ložnicích? A na soukromí?”

Clary se podívala na Jace. Byl úplně promočený, voda z něj tekla v malých potůčkách, světlé vlasy měl přilepené k hlavě a v slabém světle vzdálené pouliční lampy vypadaly skoro stříbrně. Jen dívat se na něj Clary působilo neskutečnou skoro bolestivou touhu znovu se ho dotknout, Isabele neIsabele. Zíral na Izzy pohledem člověka, který byl náhle probuzený ze snu - zmatený, naštvaný a pomalu se probouzející.

“Jen jsem hledala Simona,” řekla Isabele na obranu, když viděla Jaceův výraz. “Vyběhl do zákulisí a já nemám ani ponětí, kam šel.” Muzika přestala hrát, došlo Clary. Ani si nevšimla okamžiku kdy. “No, jak vidím, tak tu nejspíš není. Vraťte se k tomu, co jste dělali do toho okamžiku, než jsem vás vyrušila. Což bylo, jak jsem si všimla, ničení pěkné cihlové zdi. To se totiž stane, když o ní někoho takhle opřeš.” Isabele odkráčela zpátky k baru.

Clary se podívala na Jace. Kdykoliv jindy by se zasmála náladovosti Isabele, ale v Jacově výraze nebylo ani stopy po pobavení. Okamžitě věděla, že to co bylo mezi nimi -co vzniklo z jeho momentálního nedostatku kontroly-bylo pryč.

“Jaci-” Udělala krok směrem k němu. “Ne,” řekl drsným hlasem. “Nemůžu.”

A pak se rozběhnul pryč. Běžel tak rychle, jak jenom mohl. Zmizel v dálce dřív, než stačila popadnout dech, aby na něj mohla zavolat.

…

“Simone!”

V Simonových uších explodoval rozzlobený hlas. Měl by se zbavit Maureen -nebo si to alespoň v duchu řekl-ale neměl šanci to stihnout. Chytily ho silné ruce a odvlekly ho od ní. Zvedl se na nohy a uviděl Kylovu bílou tvář. Byl ještě rozcuchaný a zpocený z vystoupení, které právě skončilo. “Cos to sakra udělal, Simone. Cos to sakra-”

“Nechtěl jsem,” zalapal po dechu Simon. Jeho hlas zněl nejistě i jeho vlastním uším. Jeho tesáky byly ještě pořád vysunuté a on se s nimi ještě pořád nenaučil mluvit. Když se podíval na zem za Kyla, viděl nehybné tělo Maureen. “Prostě se to stalo-”

“Říkal jsem ti to. Říkal jsem ti to,” zakřičel na něj Kyle a tvrdě do Simona strčil. Simon klopýtnul. Najednou mu začalo hořet čelo a nějaká neviditelná síla odhodila Kyla na zeď za ním. Udeřil do ní a pomalu sklouznul na zem. Přistál ve vlčí poloze na všech čtyřech. Šokovaně zíral na svoje nohy. Pak se podíval na Simona. “Ježíši Kriste. Simone-”

Ale Simon klesl na kolena vedle Maureen. Položil na ní ruce a zoufale hledal na jejím krku tep. Když pod svými prsty ucítil slabý pulz, skoro se rozbrečel únavou.

“Jdi od ní,” Kyle zněl napjatě. Stoupnul si nad Simona. “Jenom vstaň a odejdi.”

Simon vstal a váhavě se postavil ke Kylovi tváří v tvář. Zády byl otočený k nehybnému tělu Maureen. Světlo procházelo ven mezerou v závěsech v oknech, které mířily na pódium. Mohl ještě slyšet ostatní členy kapely, kteří si spolu povídali a začali pomalu balit. Každou chvíli mohli vyjít ven.

“Cos to udělal,” řekl Kyle. “Tys mě odstrčil? Protože jsem si ani nevšimnul toho, že by ses pohnul.”

“Nechtěl jsem,” řekl opět Simon zoufalým hlasem. Zdálo se, že za poslední dny ani žádnou jinou větu nepoužíval.

Kyle zavrtěl hlavou, až se mu vlasy rozletěly na stranu. “Vypadni odsud. Jdi čekat k dodávce. Zůstanu tu s ní.” Sehnul se, aby vzal Maureen do náruče. Vypadala proti němu malá jako panenka. Upřel na Simona pohled. “Jdi. A už kvůli tobě doufám, že se cítíš fakt hodně mizerně.”

Simon šel. Dostal se k požárním dveřím. Strčil do nich a otevřel je. Neozval se žádný poplach - alarm byl už měsíce nefunkční. Dveře se za ním zavřely a on se opřel o zadní dveře klubu. Celé jeho tělo se začalo třást. Klub ústil do úzké uličky lemované sklady. Druhá strana cesty byla zablokovaná drátěným plotem. Prasklinami v chodníku prorůstala tráva. Déšť padal ze střech domů, namáčel odpadky, které pokrývaly ulici a plnil žlaby, ve kterých teď plavaly staré plechovky od piva. Simona napadlo, že to byla ta nejhezčí věc, kterou kdy viděl. Zdálo se, že celá noc byla protkaná duhovým světlem. Plot byl spojený řetězem ze stříbrných drátků, na kterých ulpívaly dešťové kapky. Připomínaly platinové slzy.

Doufám, že se cítíš fakt hodně mizerně, řekl mu Kyle. Ale tohle bylo mnohem horší. Cítil se fantasticky. Bylo mu tak skvěle, jako nikdy předtím. Lidská krev byla dokonalá. Ideální potrava pro upíry. Přejela přes něj vlna energie. Bylo to jako rána elektrickým proudem. Bolest hlavy a břicha byla najednou pryč. Mohl by uběhnout klidně deset tisíc kilometrů.

Bylo to příšerné.

“Hej, ty. Jsi v pořádku?” Hlas, který k němu promluvil, byl elegantní a pobavený. Simon se otočil a uviděl ženu v černém plášti, se žlutým deštníkem otevřeným nad hlavou. S jeho novým duhovým

viděním to vypadalo jako odlesk slunečnice. Žena byla krásná. I když bylo pro něj zrovna teď všechno krásné. Měla černé vlasy a červeně namalovaná ústa. Matně si vzpomínal, že jí viděl sedět u jednoho ze stolů, během vystoupení kapely.

Přikývl. Nedůvěřoval vlastnímu hlasu. Musel vypadat dost otřeseně, když se úplně cizí žena zajímala o to, jestli je mu dobře.

“Vypadá to, že sis narazil hlavu,” řekla a ukázala na jeho čelo. “To není hezká modřina. Jsi si jistý, že ti nemám zavolat nějakou pomoc?”

Rychle zvedl ruku a připlácl si vlasy na čelo, aby skryl svoje znamení. “Jsem v pohodě. To nic není.”

“Dobře. Když to říkáš.” Znělo to trochu pochybovačně. Sáhla do kapsy, vytáhla kartičku a podala mu jí. Bylo na ní jméno Satrina Kendall. Pod jménem byl titul, Manažerka kapel a pod tím malým písmem město, telefon a adresa. “Tohle jsem já,” řekla. “Vážně se mi líbilo, co jste to tam kluci předvedli. Kdybyste měli zájem rozjet to trošku ve větším stylu, tak mi zavolejte.”

S tím se otočila a odešla pryč. Simon se za ní díval. Napadlo ho, že tahle noc už nemohla být víc bizardní. Zavrtěl hlavou. Z vlasů mu odlétly dešťové kapky. Zamířil za roh, kde byla zaparkovaná dodávka. Dveře do baru byly otevřené a lidi pomalu vycházeli ven. Všechno mu pořád přišlo až nepřirozeně jasné. Simona ale napadlo, že jeho duhové vidění začalo pomalu slábnout. Scéna před ním vypadala běžně. Bar se vyprazdňoval, boční dveře se otevřely a z nich vyšla kapela tvořená Mattem, Kirkem a jejich dalšími přáteli. Když Simon přišel blíž zjistil, že se o stranu dodávky opírala Isabele. Jednu nohu měla vyzutou z boty kvůli puchýři a opírala si jí o stranu auta. Mohla samozřejmě pomoct s nakládáním věcí do auta -Isabele byla silnější než kdokoliv jiný v kapele, možná s vyjímkou Kyla-ale zjevně se tím neobtěžovala.

Simon by od ní těžko mohl očekávat něco jiného.

Vzhlédla, když k ní přišel blíž. Déšť ustával, ale očividně už tu stála nějakou dobu, protože její vlasy byly mokré a v těžkých pramenech jí padaly na záda. “Ahoj,” řekla, odstrčila se od dodávky a přišla k němu. “Kde jsi byl? Vyběhl si do zákulisí a-”

“Jo,” řekl. “Nebylo mi moc dobře. Promiň.”

“Už vypadáš dobře.” Objala ho a usmála se na něj. Cítil vlnu úlevy,

že už necítí žádné nutkání jí kousnout. Pak ho ale zaplavila další vlna viny, když si uvědomil proč.

“Neviděla jsi někde Jace?” zeptal se jí.

Obrátila oči v sloup. “Vyrušila jsem jeho a Clary, když se muchlovali vzadu,” řekla. “Nejspíš už jsou ale pryč - doma, doufám. Měli by si dát na kliku cedulku ´nerušit´.”

“Nevěděl jsem, že Clary přišla,” řekl Simon, i když to nebylo tak divné. Nejspíš byl výběr svatebního dortu zrušený. Neměl ani dost energie na to, aby se obtěžoval přemýšlet nad tím, jak příšerný bodyguard Jace byl. Ne, že by někdy bral Jace hlídání jeho bezpečnosti nějak vážně. Jen doufal, že Jace a Clary vyřešili to, co mezi nimi bylo. Ať už to bylo cokoliv.

“To je fuk.” Isabele se usmála. “Protože teď jsme tu jenom my dva. Chceš někam jít a-”

Hlas -hodně podvědomý hlas-promluvil ze stínu pod nejbližší lampou. “Simone?”

Ne, ne, ne teď. Ne teď.

Pomalu se otočil. Isabelina ruka byla pořád ovinutá kolem jeho pasu, i když věděl, že už tam moc dlouho nezůstane. Ne, pokud opravdu promluvila ta osoba, co myslel.

Byla to ona.

Maia vešla do světla lampy. Stála a ve tváři měla vepsaný nevěřícný výraz. Její normálně kudrnaté vlasy měla přilepené k hlavě, její jantarové oči byly doširoka otevřené a její džíny i džínová bunda byly promočené. V levé ruce svírala kus srolovaného papíru.

Simon si nejasně uvědomoval, že se členové kapely zastavili a otevřeně zírali na jejich scénku. Isabelina paže mu sklouzla dolů z pasu. “Simone?” zeptala se. “Co se děje?”

“Řekl jsi mi, že budeš mít moc práce,” řekla Maia při pohledu na Simona. “Pak mi někdo tohle strčil ráno pod dveře.” Rozevřela před ním papír a on okamžitě poznal jeden z plakátů, které zvali lidi na dnešní koncert.

Isabele se dívala se Simona na Maiu, až jí konečně na tváři prolétl výraz porozumění. “Počkej chvíli,” řekla. “Vy dva spolu chodíte?”

Maia zvedla bradu. “A vy?”

“Jo,” řekla Isabele. “Už pár týdnů.”

Maia přimhouřila oči. “My taky. Chodíme spolu od září.”

“Nemůžu tomu uvěřit,” řekla Isabele. Skutečně vypadala, že nemohla. “Simone?” Otočila se k němu. Ruce měla v bok. “Můžeš to nějak vysvětlit?”

Kapela, která nakonec nastrkala veškeré vybavení do dodávky - bubny se usadily na zadní sedadla a kytary a basy se daly dozadu-se shromáždili před autem a zírali na ně. Erik si dal ruce kolem pusy, aby naznačil megafon. “Dámy, dámy,” pronesl. “Není třeba bojovat spolu. Je tu dost Simona pro každou z vás.”

Isabele se otočila a střelila po Erikovi takovým pohledem, že okamžitě ztichnul. Zadní dveře auta se zabouchly a oni se rozjeli pryč. Zrádci, pomyslel si Simon. Ale aby jim nekřivdil, nejspíš předpokládali, že se sveze domů v Kylově autě, které bylo zaparkované za rohem. Za předpokladu, že přežije tak dlouho.

“Nemůžu tomu uvěřit, Simone,” řekla Maia. Stála s rukama v bok. Byla s Isabele v totožné póze. “Co sis myslel? Jak jsi mohl takhle lhát?”

“Nelhal jsem,” protestoval Simon. “Nikdy jsme si neřekli, že spolu oficiálně chodíme!” Otočil se k Isabele. “A ani my! A navíc vím, žes chodila i s dalšími kluky-”

“Ne s kluky, které znáš,” řekla Isabele ostře. “Ne s tvými přáteli. Jak by ses cítil, kdybys zjistil, že jsem chodila s Erikem?”

“Ohromeně, upřímně řečeno,” řekl Simon. “On vážně není tvůj typ.”

“To byl příklad, Simone.” Maia se přesunula blíž k Isabele. Stály vedle sebe a on čelil dvojitému ženskému vzteku. Bar se vyprázdnil a až na ně tři byla ulice prázdná. Napadlo ho, že to byla dobrá příležitost pro to, se s nimi rozejít, ale nakonec došel k názoru, že to nebyl ten nejlepší nápad. Vlkodlaci byli rychlí a Isabele prošla výcvikem Lovců stínů.

“Vážně mě to moc mrzí,” řekl Simon. Opilost z krve začala mizet. Naštěstí. Cítil mnohem menší ohromující senzaci z každé maličkosti, ale za to mnohem větší paniku. Aby toho nebylo málo, jeho mysl se pořád vracela k Maureen, k tomu co jí udělal a jestli byla v pořádku.

Prosím, ať je v pořádku.

“Měl jsem vám to říct. Mám vás obě dvě hrozně rád a nechtěl jsem zranit pocity ani jedné.”

Ve chvíli, kdy to vyslovil si uvědomil, jak hloupě to vyznělo. Byla to jen další hnusná klučičí výmluva pro to, aby omluvil své debilní chování. Simon se takhle nikdy nechoval. Byl to pěkný kluk, ale taky to byl kluk, kterého každý přehlédl a pohledem vyhledal radši nějakého chlapíka se vzhledem zlého hocha nebo nějakého sexidola. Pro kluka, co si na sebe sám vydělával a nikdy si nemyslel, že by mohl mít dvě holky najednou, bylo možné typické lhaní o tom, co dělal, ale nikdy ne ospravedlňování věci, co pořádně zpackal.

“Páni,” řekl si spíš sám pro sebe. “Já sem ale kretén.”

“To je asi ta první pravdivá věc, kterou jsem od tebe slyšela,” řekla Maia.

“Ámen,” řekla Isabele. “Ale kdyby tě zajímal můj názor, je to příliš málo. Je moc pozdě na to-”

Boční dveře baru se otevřely a někdo vyšel ven. Byl to Kyle. Simon ucítil vlnu úlevy. Kyle vypadal vážně, ale ne tak vážně, jak si Simon myslel, že by vypadal, kdyby se stalo Maureen něco strašného.

Šel pomalu po schodech dolů k nim. Déšť se změnil na mrholení. Maia a Isabele stály zády k němu. Mračily se na Simona a propalovaly ho svým naštvaným pohledem. “Doufám, že nečekáš, že s tebou ještě někdy znovu promluvíme,” řekla Isabele. “A já si budu muset promluvit s Clary - vážně si popovídat o její volbě přátel.”

“Kyle,” řekl Simon. Nebyl schopný udržet si klidný hlas, když byl Kyle na doslech. “Uh, Maureen -je-”

Neměl ponětí, jak by se měl zeptat na to, na co se chtěl zeptat, aniž by Maie a Isabele prozradil, co se stalo. Jak se ale ukázalo, nezáleželo na tom, protože ani nemohl dokončit to, co chtěl říct. Maia a Isabele se otočily. Isabele vypadala otráveně a Maia překvapeně. Obě zajímalo, kdo je vyrušoval. Jakmile Maia uviděla Kyla, její obličej se změnil. Její oči se doširoka rozevřely. Z tváře jí zmizela všechna krev. Kyle na ni zíral pohledem někoho, kdo se probudil ze zlého snu a zjistil, že je skutečný a navíc pokračuje. Otevřel ústa a němě artikuloval nějaké slovo. Nevyšla z něj ale ani hláska.

“Páni,” řekla Isabele, když se dívala z jednoho na druhého. “Vy dva se znáte?”

Maia rozevřela rty. Pořád zírala na Kyla. Simon měl čas jenom na to, aby si uvědomil, že se na něj nikdy tak intenzivně nedívala, když najednou zašeptala “Jordane” - vrhla se na Kyla a zatnula mu své vysunuté ostré drápy do krku.

ČÁST DRUHÁ

ZA KAŽDÝ ŽIVOT

Nic není zadarmo. Za všechno se musí platit.

Abys získal jednu věc, musíš za ní zaplatit jinou. Za každý život, i za smrt. Dokonce i za hudbu, o které jsme toho slyšeli už tolik, že za ní musí být zaplaceno. Tvoje manželka zaplatila za tvou hudbu. Peklo je nyní spokojeno.

- Ted Hughes, “Kosti tygrů”

Kapitola 10 – Nábřežní ulice

Simon seděl v křesle v Kylově obývacím pokoji. Zíral na zmrazený obraz na televizi v rohu místnosti. Byl to obrázek ze zastavené Kylovi hry, kterou hrál s Jacem -vlhce vypadající podzemní tunel s hromadou těl na zemi a velmi realisticky vypadajícími kalužemi krve. Byl to sice znepokojivý obrázek, ale Simon neměl ani energii a ani chuť televizi vypnout. Vzpomínky na uplynulou noc, které se mu honily hlavou, byly ještě horší.

Ranní světlo pronikalo okny do místnosti, ale Simon si toho sotva všiml. Pořád viděl bezvládné tělo Maureen ležet na zemi. Její blond vlasy potřísněné krví. Jeho vlastní ohromující zbystření všech smyslů, když se krev rozlila jeho žilami. A pak jak Maia zaútočila na Kyla. Jak do něj zatnula svoje drápy. Kyle jen ležel na zemi a ani nezvedl ruku, aby se nějak bránil. Nejspíš by jí nechal, ať ho zabije, kdyby Isabele nezasáhla a neodtáhla Maiu od jeho těla. Pak jí dovlekla na chodník a násilím jí tam držela, dokud se její vztek neodplavil v nekonečných slzách. Simon se za ní snažil jít, ale Isabele ho držela dál rozzuřeným pohledem. Jednou rukou objímala Maiu a tou druhou mu ukazovala, aby se klidil.

“Jdi pryč,” řekla. “A jeho vem sebou. Nevím, co jí udělal, ale nejspíš to bylo hodně zlé.”

A taky bylo. Simon znal jméno Jordan. Už se o něm zmínila dřív, když se jí ptal, jak se proměnila ve vlkodlaka. Řekla mu, že jí to udělal její ex přítel. Divoce a brutálně na ní zaútočil a pak jí nechal, aby se s následky vypořádala sama. Jeho jméno bylo Jordan.

To byl důvod, proč měl Kyle na zvonku u dveří jenom jedno jméno. Protože to bylo jeho příjmení. Jeho celé jméno muselo být Jordan Kyle, došlo Simonovi. Byl hloupý, neuvěřitelně hloupý, že mu to nedošlo dřív. Ne, že by zrovna teď potřeboval další důvod, proč by se měl nenávidět.

Kyle, nebo spíš Jordan, se díky své vlkodlačí krvi rychle uzdravil. V době, kdy ho Simon ne příliš jemně vytáhl na nohy a vedl ho k jeho autu, už se mu rána na krku i rány na břiše pod roztrhanými cáry košile pokryly strupy a pak už po nich zůstaly jenom jizvy. Simon si od něj vzal klíče a zamířil zpátky na Manhattan. Jízda proběhla v tichosti. Jordan seděl téměř bez hnutí na sedadle spolujezdce a díval se dolů na své zkrvavené ruce.

“Maureen je v pořádku,” řekl nakonec, když projížděli přes most Williamsburg. “Vypadalo to mnohem horší, než to ve skutečnosti bylo. Ještě nejsi tak dobrý v krmení se z lidí, takže neztratila moc krve. Naložil jsem jí do taxíku. Nic si nepamatuje. Myslí si, že před tebou omdlela a cítí se vážně trapně.”

Simon věděl, že by měl Jordanovi poděkovat, ale nedokázal to vyslovit. “Ty jsi Jordan,” řekl. “Bývalý kluk Maiy. Ten, který jí změnil ve vlkodlaka.”

Zrovna byli na Kenmare. Simon zatočil na sever a jel dál po ulici Bowery. Projeli kolem pár domů a osvětlených prodejen.

“Jo,” prohlásil Jordan nakonec. “Kyle je moje příjmení. Začal jsem ho používat, když jsem se přidal ke Strážcům.”

“Zabila by tě, kdyby jí Isabele neodtrhla.”

“Má plné právo na to mě zabít, pokud to tak bude chtít,” řekl Jordan a zmlkl. Do konce cesty už neřekl nic. Simon nechal auto na parkovišti a pak oba vyšli po schodech nahoru. Jordan šel do svého pokoje, aniž by si sundal svojí krvavou bundu a zabouchl za sebou dveře. Simon si sbalil věci do batohu a byl na odchodu z bytu, když zaváhal. Nebyl si jistý proč, ale místo odchodu hodil batoh ke dveřím a sedl si do křesla, kde seděl celou noc. Přál si, aby mohl zavolat Clary, ale bylo příliš brzy ráno a kromě toho mu Isabele řekla, že odjela někam s Jacem. Pomyslel si, že vyhlídka na to, vyrušit je v nějakém soukromém okamžiku, nebyla zrovna moc lákavá. Napadlo ho, jak by zareagovala jeho matka. Kdyby ho viděla v noci s Maureen, obvinila by ho z toho, že je monstrum.

A možná, že i byl.

Najednou se pootevřely dveře do pokoje a do místnosti vešel Jordan. Byl bosý a měl na sobě pořád jedny a ty samé džínsy a košili, které měl i včera. Jizvy na krku mu vybledly a zůstaly po nich už jenom červené čáry. Podíval se na Simona. Jeho oříškově hnědé oči, obvykle tak jasné a veselé, byly protkané temnými stíny. “Myslel jsem, žes odešel,” řekl.

“Byl jsem na odchodu,” řekl Simon. “Ale pak jsem usoudil, že bych ti měl dát šanci to vysvětlit.”

“Tady není co vysvětlovat.” Jordan se šoural kuchyní. Prohrabal celý šuplík, než našel kávový filtr. “Ať už ti o mě Maia řekla cokoliv, jsem si jistý, že je to pravda.”

“Řekla, žes jí uhodil,” řekl Simon.

Jordan v kuchyni znehybněl. Podíval se na filtr, jako kdyby si už nebyl jistý, co to vlastně je.

“Řekla, že jste spolu chodili pár měsíců a všechno bylo skvělé,” pokračoval Simon. “Pak ses najednou změnil v násilníka a žárlivce. Když ti to řekla, praštil jsi jí. Rozešla se s tebou, a když se jednou v noci vracela domů, něco jí napadlo a málem jí to zabilo. A ty - tys zmizel z města. Žádná omluva, žádné vysvětlení.”

Jordan položil filtr na pult. “Jak se sem dostala? Jak našla smečku Luka Garrowaye?”

Simon zavrtěl hlavou. “Nasedla na vlak do New Yorku a sledovala je. Maia přežila. Nechtěla se nechat tím vším, cos jí provedl, zničit.”

“Takže tohle je důvod, proč si tu zůstal?” zeptal se Jordan. “Abys mi řekl, že jsem grázl? Protože tohle já už vím.”

“Zůstal jsem,” řekla Simon, “kvůli tomu, co jsem udělal minulou noc. Kdybych to o tobě zjistil včera, tak bych odešel. Ale po tom, co jsem udělal Maureen …”

Kousl se do rtu. “Myslel jsem, že mám kontrolu nad tím, co dělám. Ale nemám. Ublížil jsem někomu, kdo si to nezasloužil. Takže to je důvod, proč tady zůstávám.”

“Protože když já nejsem zrůda, tak ty nejsi monstrum.”

“Protože chci vědět, co bych měl teď dělat a ty mi to možná řekneš.” Simon se naklonil dopředu. “Protože mi přídeš jako dobrej kluk už od tý chvíle, kdy jsem tě poznal. Nikdy jsem tě neviděl naštvanýho nebo nepříčetnýho. Pak jsem přemýšlel o Vlčích strážcích a tom, co jsi mi řekl. Že ses k nim přidal kvůli něčemu zlému, co jsi provedl. A mě napadlo, že možná Maia byla ta špatná věc, kterou jsi udělal a kterou ses snažil napravit.”

“Máš pravdu,” řekl Jordan. “Ale snažím se to napravit pořád.”

…

Clary seděla u svého stolu v malém pokoji u Lukase doma. Před ní byl rozšířený kousek látky, který si odnesla z nemocnice Beth Izrael. Zatěžkala jí na každé straně tužkami a teď se stélou v ruce snažila vzpomenout na runu, kterou viděla v nemocnici. Bylo těžké se soustředit. Pořád myslela na Jace a na minulou noc. Na to, jak

odešel. Proč byl tak nešťastný. Dokud ho neuviděla, nedošlo jí, že je na tom stejně mizerně jako ona a to jí rvalo srdce. Chtěla mu zavolat, ale od chvíle, kdy se vrátila domů, si to už několikrát rozmyslela. Až jí bude chtít říct co se děje, řekne jí to bez toho, aby ho o to prosila. Znala ho až moc dobře na to, aby tohle věděla.

Zavřela oči a snažila se k sobě přivolat obrázek runy. Nebyla to jedna z těch, které si vymyslela. Tím si byla jistá. Byla to jedna z těch, která už existovala. Nebyla si ale jistá, jestli jí viděla v Šedé knize. Tvar, který viděla, jí toho řekl mnohem méně, než překlad nebo zjevení. Něco bylo skryté pod povrchem. Musela pomalu sfouknout prach z povrchu a přečíst nápis, co byl pod tím schovaný

…

Stéla se jí zakroutila v prstech a ona ke svému překvapení zjistila, že našla malý vzor na okraji látky. Vypadalo to jako rozpitá skvrna. Zamračila se a uvažovala, jestli ztrácí svoje schopnosti. Látka se najednou ale začala mihotat, jako když stoupá teplo z horkého asfaltu. Dívala se, jak se na kusu látky objevila slova, jako kdyby je tam napsala nějaká neviditelná ruka: Majetek kostela Talto. Nábřežní ulice 232.

Projela jí vlna vzrušení. Byla to stopa. Skutečná stopa. A našla jí sama. Bez pomoci kohokoliv jiného. Nábřežní ulice 232. To bylo na Upper West Side, pomyslela si. Přes Riverside Park a pak už jenom přejít přes most z New Jersey. Nebylo to tak daleko. Kostel Talto. Clary položila stélu na stůl a ustaraně se zamračila. Ať už to bylo cokoliv, znělo to jako hodně špatný nápad. Sedla s na židli k Lukovu příšerně starému stolnímu počítači a zapnula Internet. Nemohla říct, že by byla překvapená tím, že když zadala do vyhledávače kostel Talto, nenašla žádný srozumitelný výsledek. Ať už bylo napsáno v rohu látky cokoliv, bylo to v nějakém démonském jazyce.

Jedna věc ale byla jistá: Cokoliv bylo v kostele Talto, bylo to součást nějakého tajemství. Zřejmě zlého tajemství. Pokud náplň tohohle náboženství bylo měnit děti v monstra s drápy na rukách, pak to nemohlo být skutečné náboženství. Clary přemýšlela, jestli matka, které nechala své dítě v blízkosti nemocnice byla členka téhle církve a věděla co se stane ještě předtím, než se dítě narodilo.

Cítila, jak jí polil chlad. Sáhla po telefonu. Chvíli ho držela v ruce. Měla by nejspíš zavolat matce. Jenže to nemohla zavolat Jocelyn. Zrovna přestala brečet a souhlasila, že půjde s Lukem ven podívat

se na prstýnky. A i když si Clary myslela, že by možná její matka mohla být dost silná na to, aby zvládla přijmout pravdu bez ohledu na to, co vyjde najevo, věděla, že by se její máma dostala do velkých problémů s Clavy, kvůli tomu, že pokračovala dál ve svém vyšetřování bez toho, aby je o tom informovala.

Luke. Ale Luke byl s její mámou. Nemohla mu zavolat.

Marysa, možná. Ale jenom myšlenka na to, že by jí zavolala, byla děsivá a nepředstavitelná. Navíc Clary věděla -a i když si to nechtěla přiznat, byla to pravda-že kdyby se to dozvěděli Claveové, byla by z vyšetřování vynechaná. Byla by odtlačená na okraj tajemství, které se zdálo, že se jí osobně dotýká. Nemluvě o vědomí, že kdyby tohle všechno prozradila Claevům, zradila by tak svojí mámu.

Ale nemohla tam jít na vlastní pěst. Nevěděla, co by tam mohla najít

… no, měla sice nějaký trénink, ale ne tolik tréninku, aby tohle zvládla. Navíc věděla o své slabině - nejdřív jednat a až potom myslet. Neochotně vzala telefon a poslal rychlou zprávu: Nábřežní ulice 232. Potřebuju se tam s tebou setkat. Hned. Je to důležité.

Stiskla tlačítko odeslat a chvíli ještě seděla, dokud se jí na obrazovce neukázala nová zpráva. Fajn.

S povzdechem Clary zandala telefon a šla si pro svoje zbraně.

…

“Miloval jsem Maiu,” řekl Jordan. Seděl na pohovce s hrníčkem kafe, i když se z něj ještě nenapil. Jen ho držel v ruce a otáčel s ním kolem dokola, když mluvil. “Tohle musíš vědět dřív, než ti řeknu něco dalšího. Oba jsme byli z příšerné díry v New Jersey. Ona měla neuvěřitelnou smůlu, protože její otec byl černoch a její máma byla bílá. Měla bráchu, který byl ale celkem psychopat. Nevím, jestli ti o něm vyprávěla. Daniel.”

“Moc toho o něm nevím,” řekl Simon.

“Se vším tímhle byl její život celkem peklo, ale ona se tím nenechala zničit. Potkal jsem jí v hudebním obchodě. Nakupovala staré desky. Do gramofonu. Začali jsme spolu mluvit a já si uvědomil, že je to ta nejlepší holka na míle daleko. Nádherná. A roztomilá.” Jordan vypadal nepřítomně. “Chodili jsme spolu a bylo to super. Byli jsme zamilovaní. Způsobem, jakým se v šestnácti zamilováváš. Pak mě kousli. Jednu noc v klubu jsem se dostal do rvačky. Bojovalo se tam tvrdě. Byl jsem zvyklý, když mi dal někdo ránu, ale pokousat mě?

Myslel jsem si, že ten kdo to udělal, byl šílený. Šel jsem do nemocnice, kde mi to sešili. Pak jsem na to zapomněl.

O tři týdny později to začalo. Vlny nekontrolovatelného vzteku a zlosti. Moje vidění bylo zatemněné a já ani nevěděl co se vlastně děje. Prorazil jsem pěstí kuchyňské okno kvůli tomu, že byl zaseknutý šuplík na lince. Bláznivě jsem žárlil na Maiu. Byl jsem přesvědčený, že kouká po jiných klucích … ani nevím, co mě to popadlo. Jen vím, že mi ruply nervy. Praštil jsem jí. Chci říct, ani si nepamatuju, že bych to udělal, ale prostě se to stalo. A pak se se mnou rozešla…” Jeho hlas se vytratil. Napil se kávy. Vypadal vážně zle, napadlo Simona. Mockrát tenhle příběh nevyprávěl. Nebo nejspíš ještě nikdy. “O pár dní později jsem šel na večírek a ona tam byla. Tancovala s nějakým chlapem. Líbala ho, aby mi tím dokázala, že to skončilo. Vybrala si pro to hodně špatnou noc, ale to nemohla vědět. Byl to můj první úplněk od té chvíle, kdy jsem byl pokousaný.” Zbělely mu klouby, když pevně chytil hrníček. “Poprvé jsem se proměnil. Přeměna mi projela tělem, zlámala mi všechny kosti a roztrhla mi kůži. Byl jsem v agónii. Ale nebylo to jenom kvůli tomu. Chtěl jsem jí, aby se vrátila. Potřeboval jsem jí to vysvětlit. Jenže všechno co jsem mohl udělat, bylo výt. Rozběhl jsem si ulicemi. Pak jsem jí uviděl. Šla přes park u jejího domu. Šla domů…”

“A tys jí napadl,” řekl Simon. “Kousnuls jí.”

“Jo.” Jordan se vracel do svých vzpomínek. “Když jsem se ráno probudil, věděl jsem, co jsem udělal. Snažil jsem se jít do jejího domu a vysvětlit jí to. Byl jsem v polovině cesty, když mi cestu zastoupil velkej chlap a zíral na mě. Věděl, kdo jsem. Věděl o mně úplně všechno. Vysvětlil mi, že je to člen Vlčích strážců a že byl ke mně přidělený. Nebyl moc šťastný, že se tam dostal příliš pozdě, a že už jsem stihl někoho pokousat. Nedovolil mi, abych se k ní přiblížil. Řekl mi, že by to bylo ještě horší. Slíbil mi, že na ní dohlédne Vlčí strážce. Řekl mi taky, že když jsem kousl člověka -což bylo přísně zakázáno-byl jediný způsob, jak bych se z toho mohl dostat a vyhnout se tak trestu, připojit se ke Strážcům a dostat výcvik k tomu, abych se dokázal ovládat.

Neudělal jsem to. Plivnul jsem na něj a řekl mu, ať mě potrestají, jak chtějí. Že to přijmu. Tolik jsem se nenáviděl. Ale když mi vysvětlil, že budu schopný pomoct jiným lidem, jako jsem já a možná budu moct zařídit, aby se to, co se stalo mě a Maie, už znovu

neopakovalo, bylo to, jako kdybych někde daleko uviděl světlo ve tmě. Třeba to byla šance k tomu, abych napravil, co jsem udělal.”

“Dobře,” řekl Simon pomalu. “ale není to tak trošku zvláštní náhoda, žes byl přidělený ke mně? Ke klukovi, co chodí s holkou, kterou jsi kdysi změnil na vlkodlaka?”

“Není to náhoda,” prohlásil Jordan. “Tvoje složka byla jenom jedna z těch, co mi prošli rukama. Vzal jsem to proto, že tam bylo zmíněno jméno Maiy. Chození vlkodlaka s upírem. Není to moc obvyklé. Bylo to poprvé, co mi došlo, že se z ní stal vlkodlak potom, co jsem jí udělal.”

“Nikdy jsi to nezkusil zjistit? To je celkem-”

“Snažil jsem se. Strážce mě ale nenechal, ale já jsem dělal, co jsem mohl, abych zjistil, co se jí stalo. Věděl jsem, že utekla z domova, ale měla doma mizerný život, tak mi to nepřišlo tak divný. A neexistuje žádný mezinárodní registr vlkodlaků, kde bych si mohl vyhledat její jméno. Já jen … doufal jsem, že jí najdu.”

“Takže jsi vzal můj případ kvůli Maie?”

Jordan zrudl. “Myslel jsem, že kdybych se s tebou seznámil, mohl bych tak zjistit, co se jí stalo. Jestli je v pořádku.”

“To je důvod, proč jsi mi řekl, abych přestal chodit s oběma,” vzpomněl si Simon. “Tys jí chránil.”

Jordan na něj zíral přes okraj hrníčku kafe. “Jo, byl to ode mě hloupý krok.”

“A ty jsi ten, kdo jí dal pod dveře plakát včerejšího koncertu skupiny. Nebo ne?” Simon zavrtěl hlavou. “Takže vyřešit můj milostný život bylo součástí tvého poslání, nebo je snad tohle práce navíc?”

“Zradil jsem jí,” řekl Jordan. “Nechtěl jsem, aby jí to udělal ještě někdo další.”

“A nenapadlo tě, že kdyby se objevila na našem koncertě, nejspíš by se ti snažila pěkně podrápat krk? Kdyby nepřišla pozdě, nejspíš by to udělala ještě, když jsi byl na jevišti. To by bylo pro diváky moc zajímavé představení.”

“To mě nenapadlo,” řekl Jordan. “Nevěděl jsem, že mě tolik nenávidí. Chci říct, že já necítím nenávist k chlápkovi, který mi to

udělal, protože vím, že byl mimo svojí kontrolu.”

“Jo,” řekl Simon. “Ale tys toho kluka neměl nikdy rád. Nikdy jsi s ním neměl žádný vztah. Maia tě milovala. Myslí si, žes jí kousnul, odkopnul a pak už si na ní nikdy nevzpomněl. Bude tě nenávidět tak silně, jak tě kdysi milovala.”

Než mohl Jordan odpovědět, zazvonil zvonek. Ne bzučák, který se ozýval, když byl někdo dole, ale ten, který mohl zmáčknout jenom někdo, kdo stál na chodbě přímo před dveřmi do bytu. Kluci si vyměnili bezradné pohledy. “Čekáš někoho?” zeptal se Simon.

Jordan zavrtěl hlavou a položil na stůl hrníček s kafem. Společně šli do malé předsíňky. Jordan naznačil Simonovi, aby si stoupl za něj předtím, než trhnutím otevřel dveře. Nikdo tam nebyl. Místo toho, tam byl položený list papíru. Na něm byl položený malý kámen. Jordan se sklonil a zvedl papír. Pak se narovnal a zamračil.

“To je pro tebe,” řekl a podal ho Simonovi.

Simon zmateně rozložil papír. Přes celou plochu byla hůlkovým písmem napsána zpráva: SIMONE LEWISI. MÁME TVOJÍ PŘÍTELKYNI. MUSÍŠ DNESKA PŘIJÍT NA NÁBŘEŽNÍ ULICI 232. BUĎ TADY PŘED SETMĚNÍM, NEBO JÍ PODŘÍZNEME KRK.

“Je to vtip,” řekl Simon a tupě zíral na papír. “Musí být.”

Jordan beze slova chytil Simona za ruku a odtáhl ho do obývacího pokoje. Pustil ho a prohledal celou místnost, dokud nenašel telefon. “Zavolej jí,” řekl a praštil Simona telefonem do hrudi. “Zavolej Maie a ujisti se, že je v pořádku.”

“Ale to nemusí být ona.” Simon se díval vyděšeně na telefon. Příšerné myšlenky mu kroužili kolem mozku jako vlkodlak, který běhá kolem domu a prosí, aby ho pustili dovnitř. Soustřeď se, řekl si. Nepropadej panice. “Mohla by to být Isabele.”

“Ach proboha.” Jordan se na něj zamračil. “Máš ještě nějaké další holky? Musíme vytvořit seznam jmen holek, které teď musíš obvolat?”

Simon mu vytrhl telefon a odvrátil se od něj. Rychle vymačkal číslo. Maia to zvedla už po druhém zazvonění. “Haló?”

“Maio, to je Simon.”

Z jejího hlasu zmizel přívětivý tón. “Ach. Co chceš?”

“Jen jsem se chtěl přesvědčit, jestli jsi v pořádku,” řekl.

“Jsem v pohodě,” Maia mluvila naštvaně. “Nemysli si, že to co se dělo mezi námi, pro mě mělo nějaký velký význam. Nejsem šťastná, ale přežiju to. Ty seš mi úplně ukradenej.”

“Tak jsem to nemyslel,” řekl Simon. “Jen jsem si chtěl prostě ověřit, jestli jsi v pořádku.”

“Je to kvůli Jordanovi?” Když vyslovila jeho jméno, v hlase se jí odrážel vztek. “Mám pravdu, viď. Vy jste odešli spolu? Jste přátelé? No, každopádně mu můžeš říct, aby se ode mě držel co nejdál. Vlastně vy oba.”

Zavěsila. Tón, který se rozezněl v telefonu, připomínal rozzuřenou včelu.

Simon se podíval na Jordana. “Je v pohodě. Oba nás sice nenávidí, ale jinak zněla celkem v pohodě.”

“Fajn,” prohlásil Jordan pevně. “Teď zavolej Isabele.”

Telefon třikrát zazvonil, než to Izzy zvedla. Simon už skoro začal panikařit, když to zvedla. Její hlas zněl roztržitě a naštvaně.

“Ať už je to kdokoliv, doufám, že je to důležité.” Tělem se mu rozlila úleva. “Isabele. To je Simon.” “Ach proboha. Co chceš?”

“Chtěl jsem se jenom ujistit, že jsi v pořádku.”

“Ach, a proč bych neměla být? Kvůli tvému lhaní a podvádění ty jeden-”

“Ne,” Simonovi už to začínalo lézt na nervy. “Jen jsem tím chtěl říct, jestli jsi v pořádku. Nebylas unesená nebo tak něco?”

Nastalo dlouhé ticho. “Simone,” řekla nakonec Isabele. “To je vážně ta nejblbější výmluva pro ufňukané volání, kterou jsem kdy slyšela. Co je to s tebou?”

“Nejsem si jistý,” řekl Simon dřív, než mu stihla zavěsit. Podal telefon zpátky Jordanovi. “Je taky v pohodě.”

“Já to nechápu.” Jordan vypadal zmateně. “Proč by ti někdo posílal planou výhružku? Myslím, že je dost snadné zavolat a zkontrolovat, jestli ten vzkaz není lež.”

“Musí si myslet, že jsem hlupák,” začal Simon, ale pak ho napadla hrozná myšlenka. Vytrhl Jordanovi telefon a začal vytáčet číslo prsty ztuhlými strachem.

“Kdo je to?” zeptal se Jordan. “Komu to voláš?”

Clary zazvonil telefon přesně ve chvíli, kdy došla na roh Devadesáté šesté a Pobřežní. Zdálo se, že déšť odplavil z ulic většinu odpadků. Slunce svítilo z jasného nebe na zelený pruh parku, který se rozprostíral podél řeky. Řeka dneska vypadala azurově modrá.

Sáhla do tašky pro telefon, zjistila kdo jí volá a otevřela ho. “Haló?”

Na druhém konci linky se ozval Simonův hlas. “Ach, díky-” Odmlčel se. “Jsi v pořádku? Nejsi unesená nebo tak něco?”

“Unesená?” Clary se dívala na čísla budov, když je míjela. 220, 224. Nebyla si úplně jistá tím, co hledala. Bude to vypadat jako kostel? Nebo jako něco jiného? Nebo to bude pod vlivem okouzlení připomínat rozpadlou budovu? “Jsi opilý nebo co?”

“Na to je trošku brzy.” Jasně slyšela úlevu v jeho hlase. “Ne, já jen, že jsem dostal divný vzkaz. Někdo mi vyhrožoval, že má mojí přítelkyni.”

“Kterou?”

“Těžko říct.” Simon nezněl pobaveně. “Už jsem volal Maie i Isabele, ale obě jsou v pořádku. Pak jsi mě napadla ty - myslím tím, že spolu trávíme hodně času. Někdo by si to mohl špatně vyložit. Ale teď nevím, co si mám myslet.”

“Já nevím.” Najednou se před Clary objevila Nábřežní ulice 232. Byla to velká kamenná budova se špičatou střechou. Sice by to z jednoho úhlu pohledu mohl být kostel, ale z většiny ho to moc nepřipomínalo.

“Maia a Isabele se o sobě včera večer dozvěděly, jen tak mimochodem. Nebylo to moc pěkné,” dodal Simon. “Měla jsi pravdu, s tím hraním si s ohněm.”

Clary zkoumala tabulku s číslem 232. Většina staveb lemující ulici byly drahé vily s vrátnými, kteří čekali v malých budkách u brány. Tahle budova měla ale jenom vysoké dřevěné dveře se zaobleným vrcholem a staromódní kovovou rukojetí místo kliky. “Ach, jau. To

mě mrzí, Simone. Mluví s tebou aspoň jedna z nich?” “Ani ne.”

Vzala za rukojeť a zatlačila. Dveře se s měkkým skřípavým zvukem otevřely. Clary ztišila hlas. “Možná ti ten vzkaz nechala jedna z nich.”

“Tohle není jejich styl,” řekl Simon, ale zněl opravdu zmateně. “Myslíš, že by to mohl udělat Jace?”

Vyslovení jeho jména pro ní bylo jako rána do žaludku. Clary zalapala po dechu a řekla: “Nemyslím si, že by to udělal. Ani kdyby byl naštvaný.”

Odtáhla si telefon od ucha. Podívala se do z poloviny otevřených dveří. Vevnitř viděla normální dlouhou uličku, jaká byla v kostelích a blikající světla, jako od svíček. Jistě jí nemohlo nijak ublížit podívat se dovnitř. “Musím jít, Simone,” řekla. “Zavolám ti později.”

Zaklapla svůj telefon a vstoupila dovnitř.

…

“Opravdu si myslíš, že to byl vtip?” Jordan chodil bytem sem a tam, jako tygr chycení v kleci v zoologické zahradě. “Já nevím. Mě to vážně nepřipadá jako vtip.”

“Neříkám, že je to nějaký zvrácený vtip.” Simon se podíval na vzkaz, který ležel na stolku před nimi. Tiskací písmo bylo čitelné i z dálky. Při pohledu na něj se mu zvednul žaludek. “Jen se snažím přijít na to, kdo mi to poslal. A taky proč.”

“Možná bych si měl vzít den volno a dát na ní pozor,” řekl Jordan. “Víš, jen pro případ.”

“Předpokládám, že mluvíš o Maie,” řekl Simon. “Vím, že to myslíš dobře, ale vážně si nemyslím, že by toužila po tvojí přítomnosti. Ať už jsou tvoje úmysly jakékoliv.”

Jordan zaťal zuby. “Držel bych se od ní dál, takže by ani nevěděla, že tam jsem.”

“Wow. Pořád jí miluješ, viď?”

“Mám za ní zodpovědnost.” Jordan zněl ztuhle. “Ať už k ní cítím cokoliv, nezáleží na tom.”

“Můžeš si dělat, co chceš,” řekl Simon. “Ale myslím-”

Znovu se ozval bzučák u dveří. Oba dva kluci si vyměnili pohledy, když se šourali úzkou chodbou ke dveřím. Jordan tam byl první. Popadl věšák, který stál u dveří, trhnutím z něj shodil bundy a otevřel dveře dokořán. Věšák držel nad hlavou, jako oštěp.

Za dveřmi byl Jace. Zamrkal. “Je tohle vážně věšák?”

Jordan ho s bouchnutím položil na zem a povzdechl si. “Kdybys byl upír, bylo by tohle mnohem užitečnější.”

“Jo,” řekl Jace. “Nebo kdybych byl někdo, kdo by sem přišel tak s pěti vrstvama oblečení.”

Simon vystrčil hlavu ven a řekl: “Omlouvám se. Měli jsme stresující ráno.”

“Jo, fajn,” řekl Jace. “Ale bude ještě mnohem víc stresující. Přišel jsem tě dovést do Ústavu, Simone. Kokláva tě chce vidět a věř mi, neradi čekají.”

…

Ve chvíli, kdy se za Clary zavřely dveře kostela Talto, cítila se, jako kdyby byla v jiném městě. Po hluku a shonu New Yorku tu nebyly ani stopy. Prostor uvnitř budovy byl velký a vznešený. Nad ní se tyčily vysoké stropy. Před ní byla úzká ulička obklopená řadami lavic. Podél stěn byly ve svícnech umístěny hnědé svíčky. Interiér byl špatně osvětlený, ale možná to bylo proto, že byla zvyklá na jas magického světla.

Přešla do uličky. Její měkké podrážky tenisek se nořily do prachu na kamenech. Bylo to zvláštní, pomyslela si. Kostel bez oken. Na konci uličky se dostala do apsidy, kde byl soubor kamenných schodů vedoucích k pódiu, na kterém byl oltář. Zamrkala, když si uvědomila, že tam bylo něco divného: v tomhle kostele nebyly žádné kříže. Místo toho byla na oltáři ve svislé poloze kamenná deska. Na ní byla vyrytá postava a slova:

Její dům se chýlí k jisté smrti, její krok míří do podsvětí.

Kdo vejde k ní, už nevyjde více, na stezky života se nikdy nevrátí.

Clary zamrkala. Nebyla moc dobře obeznámená s Biblí - a navíc určitě neměla nic takového, jako byla Jaceovo perfektní paměť, aby

si zapamatovala všechny tyhle dlouhé pasáže - ale i když to znělo nábožensky, byl to zvláštní text na to, aby byl umístěný v kostele. Roztřásla se. Přiblížila se k oltáři, kde byla položená velká knížka. Jedna ze stránek byla něčím označená. Clary sáhla před sebe, aby otevřela knihu, když jí došlo, že v ní nebyla žádná záložka, ale černý dýka s vyřezanými okultními symboly na rukojeti. Viděla ty obrázky už dřív ve své učebnici. Ta dýka byla athame, často používaná při démonických rituálech.

Žaludek se jí stáhnul a roztřásla se. Ale i tak otevřela knížku a podívala se na označenou stránku. Rozhodla se zjistit, co to bylo - jenže zjistila, že ten kdo to psal, měl nečitelný rukopis, takže i kdyby byla knížka v angličtině, nedokázala by to rozluštit. Jenže to v angličtině nebylo: byla to ostrá, špičatá písmenka, o kterých si byla jistá, že je nikdy dřív neviděla. Ta slova byla napsána pod obrázkem něčeho, co vypadalo jako kruh - kruh, který kreslili čarodějové na zem předtím, než začali kouzlit. Kruhy byly určené k čerpání a soustředění magické síly. Tenhle byl zelený. Byly to dva soustředné kruhy. V jejich centru byl prázdný prostor, kde byly načmárané runy. Clary je neznala, ale mohla cítit runy ve svých kostech. Zachvěla se. Znamenaly krev a smrt.

Rychle obrátila stránku a našla tam obrázky, které jí braly dech. Jednalo se o obrázky, které na sebe navazovaly. Začalo to obrázkem ženy, které seděl na levém rameni pták. Nejspíš to byl krkavec. Vypadal zlověstně a lstivě. Na druhém obrázku už pták nebyl a žena byla zřejmě těhotná. Na třetím obrázku ležela žena na oltáři, který se ničím nelišil od toho, před kterým teď byla Clary. Před ženou stála nějaká postava v plášti. V ruce měla moderně vypadající injekční stříkačku naplněnou tmavě červenou kapalinou. Žena jasně věděla, že do ní hodlá vstříknout její obsah, protože křičela. Na posledním obrázku seděla žena s dítětem na klíně. Dítě vypadalo skoro normálně, kromě toho, že mělo úplně černé oči bez bělma. Žena se dívala dolů na své dítě s výrazem plným hrůzy.

Clary cítila, jak se jí zvedly chloupky na zadní straně krku. Její matka měla pravdu. Někdo se snažil udělat víc dětí, jako byl Jonathan. Ve skutečnosti už je udělali.

Ustoupila od oltáře. Každý nerv v jejím těle křičel, že je s tímhle místem něco strašně špatně. Řekla si, že už tady nemůže strávit ani sekundu. Bylo lepší jít ven a tam počkat, až sem přijede kavalérie. Mohla sice objevit tuhle stopu na vlastní pěst, ale to co tu našla bylo

mnohem víc, než mohla sama zvládnout. Jenže pak uslyšela zvuk.

Měkké ševelení, jako kdyby někdo pomalu přecházel po podlaze. Ozývalo se to nad ní. Vzhlédla a pevně uchopila athame. Pak už jen mžourala do šera. Všude kolem ní stála nahoře na galerii řada němých postav. Měli na sobě něco, co připomínalo šedé tepláky, tenisky a teplákovou bundu na zip. Přes hlavy měli přetažené kapuce. Stáli naprosto nehybně. Ruce měli položené na zábradlí galerie. Dívali se na ní. Aspoň předpokládala, že se dívali na ní. Jejich tváře byly skryté ve stínech. Nedokázala ani říct, jestli to byli muži nebo ženy.

“Já … Omlouvám se,” řekla. Její hlas se hlasitě rozléhal po kamenné místnosti. “Nechtěla jsem rušit nebo …”

Nikdo jí neodpověděl. Všude bylo ticho. Tíživé ticho. Clary začalo bít srdce rychleji.

“Takže teď odejdu,” řekla a ztěžka polkla. Vykročila vpřed a položila athame na oltář. Pak se obrátila k odchodu. Vteřinu předtím, než se otočila, ucítila závan větru. Ucítila známý pach hnijícího odpadu. Mezi ní a dveřmi stoupal jako zeď příšerný mišmaš kůže, ostrých zubů a dlouhých drápů.

Za posledních sedm týdnů se Clary cvičila v boji proti démonům. Dokonce i proti hmotným démonům. Ale teď, když se to všechno dělo doopravdy, všechno co dokázala udělat, bylo křičet.

Kapitola 11 – Náš druh

Démon se vrhl na Clary. V tu chvíli přestala křičet a vrhla se na zem pod oltář - byl to dokonalý úhybný manévr a na jeden bizardní moment si přála, aby tam byl Jace a viděl jí. Dopadla na zem do dřepu. Pak - jako kdyby něco zasáhlo pevný oltář - se kámen zachvěl.

Kostelem se rozeznělo vytí. Clary se vyškrábala na kolena a podívala se přes okraj oltáře. Démon nebyl tak obrovský, jak si nejdřív myslela. Byl velký spíš jako lednička s třemi hlavami na kymácejících se krcích. Byly slepé s obrovskými čelistmi, z nichž na zem dopadaly nazelenalé sliny. Zdálo se, že démon hlavu nejvíc vlevo otáčí směrem k oltáři, kde se schovávala. Zatřásl s ní dopředu a dozadu, jako kdyby se jí snažil vyčistit.

Clary rychle vzhlédla. Postavy v teplákových soupravách tam pořád byli. Žádný z nich se ani nepohnul. Zdálo se, že budou nezaujatě sledovat jejich malé dostaveníčko. Otočila se a podívala se za ní. Zdálo se ale, že kromě dveří, kterými přišla, už tam žádné další východy nebyly. Démon jí blokoval jedinou únikovou cestu. Uvědomila si, že ztrácí drahocenné vteřiny. Vydrápala se na nohy a sáhla po athame. Strhla ho z oltáře a rychle se zase přikrčila dolů. Démon na ní znovu zaútočil. Přetočila se na stranu, kde měl kymácející se krk. Z úst měl vysunutý velký černý jazyk, kterým máchal. Hledal jí. Vylezla na oltář a s výkřikem zasekla athame do zvířecího krku. Pak ho vytrhla a šla mu rychle z cesty.

Monstrum zakřičelo. Hlava se mu zvrátila dozadu a z rány, kterou mu zasadils, začala prýštit černá krev. Ale nebyl to smrtící úder. Clary sledovala, jak se rána pomalu hojila. Démonovo načernalé zelené maso začalo srůstat, jako kdyby mu ránu někdo šil nití.

Srdce té obludy. Samozřejmě. Důvod, proč Lovci stínů používali zbraně s runami byl ten, že bránily démonům vyléčit se.

Sáhla po stéle, kterou měla u pasu a prudce jí vytrhla, když na ní démon znovu zaútočil. Uskočila stranou a bolestně se skutálela po schodech, dokud se neocitla u prvních řádků lavic. Démon se otočil a vydal se dolů za ní. Pohyboval se trochu nemotorně. Uvědomila si, že pořád drží dýku a stélu -ve skutečnosti se o dýku pořezala, když se kutálela ze schodů a teď jí krev rychle začala prosakovat skrz bundu. Přendala si dýku do levé ruky a stélu do pravé. Zoufale

načmárala rychle na rukojeť dýky runy, které jí propůjčovaly andělskou sílu.

Clary zvedla hlavu. Démon byl skoro u ní. Jeho tři hlavy s otevřenými ústy se k ní natahovaly. Donutila se zvednout na nohy. Natáhla ruku a hodila nožem po démonovi tak silně, jak dokázala. K jejímu velkému překvapení se trefila přímo doprostřed jeho hlavy. Nůž se zanořil do lebky až po rukojeť. Nakonec mu hlava pukla a démon zakřičel - srdce Clary poskočilo. Pak mu prostě upadla a s odporným žuchnutím dopadla na zem. Démon se pohnul a zamířil ke Clary. Za sebou táhnul svojí mrtvou hlavu, která mu bezvládně visela na krku.

Ze shora Clary uslyšela zvuk mnoha kroků. Vzhlédla. Postavy v teplákových soupravách byli pryč. Ten pohled nebyl moc uklidňující. Srdce jí v hrudi divoce bušilo. Otočila se a rozběhla se k hlavnímu vchodu. Démon byl ale rychlejší, než ona. Se zavrčením z vynaloženého úsilí se protlačil před ní a zastavil se až před dveřmi. Tím jí zablokoval cestu ven. Pomalu se k ní začal přibližovat. Jeho dvě zbylé hlavy, které vydávaly syčivý zvuk, se zvedly a pomalu se k ní začaly natahovat, aby na ní mohly zaútočit -

Najednou se mihl vzduchem stříbrnozlatý plamen. Démon otočil hlavu. Syčení se změnilo v jekot, ale bylo příliš pozdě - stříbrná věc, která démona pevně omotávala-sebou prudce trhla a jeho zbývající dvě hlavy se odkutálely pryč. Zanechaly za sebou spršku černé krve. Clary uskočila, když na ní dopadla černá tekutina a začala jí spalovat kůži. Sklonila hlavu, když se k ní pomalu naklánělo jeho bezhlavé tělo, ale ve chvíli bylo pryč. Během pádu démon zmizel. Byl vtažený zpátky do své domovské dimenze. Clary opatrně zvedla hlavu. Přední dveře kostela byly otevřené a ve vchodu stála Isabele v černých botách a šatech. V ruce měla elektronový bič. Pomalu si ho znovu obtáčela kolem zápěstí. Rozhlédla se po kostele a její tmavé obočí se zamračeně stáhlo. Když padl její pohled na Clary, usmála se.

“Sakra holka,” řekla. “Do čeho ses to zase dostala?”

…

Dotek upírských sluhů na Simonově kůži byl chladný a lehký, jako dotek ledových motýlích křídel. Trošku se otřásl, když mu jejich vrásčitými prsty rozvazovaly pásku, kterou měl kolem hlavy. Pak udělali krok zpět, uklonili se a odešli. Rozhlédl se a zamrkal. Před

chvílí stál na slunci na rohu Sedmdesáté osmé a Druhé. Usoudil, že je to dost daleko od Ústavu na to, aby tím vzbudil Camillino podezření. Teď byl ve spoře osvětlené celkem velké místnosti s hladkou mramorovou podlahou a elegantními mramorovými sloupy, které držely vysoký strop. Podél levé zdi byla řada prosklených skříní. Na každé byla mosazná deska s nápisem POKLADNA. Další mosazná deska s nápisem DOUGLASOVA NÁRODNÍ BANKA byla umístěná na zdi. Podlahu a přepážky -kde lidé dřív vypisovali svoje šeky a brali si stvrzenky z provedených transakcí-pokrývala silná vrstva prachu. Okovaná lampa, která visela ze stropu, byla pokrytá měděnkou.

Ve středu místnosti bylo vysoké křeslo, na kterém seděla Camille. Její stříbrnoblonďaté vlasy byly rozpuštěné a v pramenech jí padaly na ramena. Její krásná tvář nebyla pokrytá make-upem, ale její rty byly stále sytě červené. V šeru banky to byla jediná barva, kterou Simon mohl rozeznat.

“Za normálních okolností bych nesouhlasila se setkáním během dne, Světlomilče,” řekla. “Ale protože jsi to ty, udělala jsem vyjímku.”

“Děkuju.” Všiml si, že v místnosti už nebylo žádné další křeslo, kam by si mohl sednout a tak pokračoval v rozpačitém stání. Pokud by jeho srdce pořád bilo, pomyslel si, teď by nejspíš bušilo jako o závod. Když souhlasil, že pomůže Konklávě, skoro zapomněl, jaký měl vlastně z Camille strach. Možná, že to nebylo zrovna logické - co by mu asi tak mohla udělat?- ale bylo to tak.

“Myslím, že tohle znamená, že přijímáš mou nabídku,” řekla Camille. “A že s ní souhlasíš.”

“Proč si myslíš, že s ní souhlasím?” řekl Simon a doufal, že neprokoukne jeho záměr touhle hloupou otázkou jenom získat čas navíc.

Vypadala trochu netrpělivě. “Stěží bys mi přišel říct osobně, že ses rozhodl mě odmítnout. Bál by ses mého vzteku.”

“Měl bych se bát vašeho vzteku?”

Camille se opřela o opěradlo křesla a usmála se. Křeslo bylo moderní a luxusní na rozdíl od všeho ostatního v opuštěné bance. Pravděpodobně nepocházelo odtud. Nejspíš ho sem dotáhli Camilliny služebníci, kteří stáli po jejích stranách jako tiché sochy. “Mnoho upírů by mělo,” řekla. “Ale ty k tomu nemáš důvod. Líbíš se mi. I

když jsi čekal až na poslední chvíli, abys mě kontaktoval, cítím, žes udělal správné rozhodnutí.”

V tu chvíli začal Simonův telefon naléhavě vibrovat. Nadskočil. Po zádech mu stékal studený pramínek potu. Pak rychle vyndal mobil z kapsy u saka. “Promiňte,” řekl, zatímco ho otevíral. “Telefon.”

Camille vypadala vyděšeně. “Nezvedej to.”

Simon začal zvedat mobil k uchu. Během toho se mu podařilo několikrát zmáčknout tlačítko fotoaparátu. “Bude to jen sekunda.”

“Simone.”

Zmáčknul tlačítko odeslat a pak rychle zavřel telefon. “Omlouvám se. Nemyslel jsem.”

Camille se hrudník zvedal a zase klesal vztekem a to navzdory skutečnosti, že vlastně nedýchala. “Žádám od tebe větší respekt. Takový, jaký ke mně mají moji služebníci,” zasyčela. “Už to nikdy znovu neuděláš, nebo-”

“Nebo co?” řekl Simon. “Nemůžeš mi ublížit víc, než kdokoliv jiný. A navíc jsi i řekla, že nebudu tvůj sluha. Řeklas mi, že budu tvůj partner.” Odmlčel se a nechal do svého hlasu proniknout arogantní tón. “Možná bych měl přehodnotit přijetí tvé nabídky.”

Camilliny oči potemněly. “Ach proboha. Takový hlupák nejsi.” “Jak to, že dokážeš říct to slovo?” zeptal se Simon.

Camille jemně zvedla obočí. “Jaké slovo? Jsi naštvaný, že jsem ti řekla hlupáku?”

“Ne. Teda ano, ale to není to, co jsem měl na mysli. Řekla jsi pro-” Zarazil se, když se jeho hlas zlomil. Pořád nemohl vyslovit Bůh.

“Protože v něj nevěřím hlupáčku,” řekla Camille. “Ale ty pořád jo.” Naklonila hlavu na stranu, způsobem, jakým to dělá pták, který se dívá na červa na silnici a zvažuje, jestli ho má sníst. “Myslím, že je na čase složit krevní přísahu.”

“Ehm … krevní přísahu?” Simon přemýšlel, jestli slyšel správně.

“Zapomněla jsem, že jsou tvé znalosti o zvyklostech našeho druhu tak omezené.” Camille zavrtěla svojí stříbrnou hlavou. “Teď mi složíš přísahu. Krevní přísahu. Ta mi zaručí tvoji loajalitu a zabrání ti mě v budoucnosti neposlechnout. Považuj to za druh … předmanželské smlouvy.” Usmála se na něj a on uviděl její špičáky. “Začněme.”

Panovačně luskla prsty a její posluhovači se k ní rozběhli. Šedé hlavy měli skloněné. První jí podal něco, co vypadalo jako starodávné skleněné pero. Typ, který musíte držet a pustit, když ho chcete naplnit inkoustem. “Budeš se muset říznout a nabrat do něj svojí krev,” řekla Camille. “Normálně bych to udělala sama, ale tvoje značka mi v tom brání. Proto musíme improvizovat.”

Simon zaváhal. Tohle bylo zlé. Hodně zlé. Věděl toho dost o nadpřirozeném světě na to, aby znal rozsah přísahy Podsvěťanů. Nebyly to jenom plané sliby, které mohly být kdykoliv porušeny. Skutečně byly závazné. Něco jako virtuální pouta. Kdyby vážně složil tuhle přísahu, musel by být vážně ke Camille loajální. Možná navždy.

“Tak do toho,” řekla Camille. Do jejího hlasu se vkrádala netrpělivost. “Neloudej se.”

Simon polkl. Udělal krok vpřed, a pak další. Sluha si stoupl před něj a tím mu zablokoval cestu. Podával Simonovi nůž - nebezpečně vypadající dýku s jehlou místo čepele. Simon si ho vzal a přiložil ho ke svému zápěstí. Pak ho od zápěstí oddálil. “Víte,” řekl, “já vážně nemám moc rád bolest. Nebo nože-”

“Udělej to,” zavrčela Camille.

“Musí přece existovat nějaký jiný způsob.”

Camille vstala ze židle a Simon viděl, že měla úplně vysunuté tesáky. Byla vážně rozzuřená. “Jestli nepřestaneš plýtvat mým časem-”

Ozvala se tichá exploze. Jako kdyby se něco zbořilo přímo uprostřed místnosti. Před nimi na protější zdi se objevil velký třpytivý kruh. Camille se k němu obrátila. Rty měla rozevřené v šoku, když rozpoznala, co to bylo. Simon věděl, že jí to došlo ve stejnou chvíli, jako jemu. Mohla to být jenom jedna věc.

Portál. A procházelo jím asi tucet Lovců stínů.

…

“Dobře,” řekla Isabelle a rychlým pohybem odložila lékárničku. Byly v jednom z mnoha pokojů pro hosty v Ústavu. Byly určeny pro návštěvy Clavů. V každém z nich byla postel, prádelník a skříň a malá koupelna. A samozřejmě v každém z nich byla i lékárnička s obvazy, obklady a dokonce i s náhradní stélou. “Celkem dobře se

hojíš, ale bude chvíli trvat, než se zbavíš nějakých modřin. A tohle” - přejela Clary po popáleninách na předloktí, kde ji zasáhla démonská krev- “nejspíš nezmizí dřív, než zítra. Když si pořádně odpočineš, zahojí se to rychleji.”

“Dobře. Děkuju, Isabele.” Clary se podívala dolů na své ruce. Ta pravá byla ovázaná a její košile byla ještě pořád roztrhaná a zkrvavená. Runy Izzy už ale zahojily ránu pod ní. Usoudila, že by to zvládla udělat i sama, ale bylo příjemné mít někoho, kdo se o ní staral a Izzy, i když to nebyla ta nejpříjemnější osoba, kterou Clary znala, dokázala být i šikovná a laskavá, když chtěla. “A díky za to, že ses ukázala a zachránila mi život před tou obludou-”

“Démon Hydra. Říkala jsem ti to. Mají sice hodně hlav, ale jsou hloupé. A ty sis s ní nevedla zle, než jsem se objevila. Líbilo se mi, cos udělala s tím athame. Na to, žes byla vystresovaná, to byl celkem dobrý nápad. Velká část toho být Lovcem stínů spočívá v tom naučit se, jak udělat do věcí díru.” Isabele si sedla na postel vedle Clary a povzdechla si. “Měla bych se podívat, co se dá zjistit o kostele Talto, než se vrátí Konkláva. Možná nám to pomůže zjistit, co se děje. Ta věc s nemocnicí a dětmi-” Otřásla se. “Nelíbí se mi to.”

Clary řekla Isabele proč byla v kostele a i o démonském dítěti v nemocnici, ale předstírala, že to byla ona, kdo měl podezření na něco nekalého a její mámu úplně vynechala z příběhu. Isabele vypadala, že jí bude zle, když jí popisovala dítě, které vypadalo normálně až na to, že mělo otevřené černé oči a malé drápy místo rukou.

“Myslím, že se snažili udělat další dítě, jako byl můj bratr. Nejspíš experimentovali s nějakou chudou ženou - civilem,” řekla Clary. “Ale nemohla to unést, když se dítě narodilo a tak přišla o rozum. Já jen

- kdo by mohl něco takového udělat? Jeden z následovníků Valentýna? Ti, kteří nebyli nikdy chyceni? Myslíš, že se snaží pokračovat v tom, co dělal on?”

“Možná. Nebo je tu nějaký démonský kult. Existuje jich spousta. I když si nedovedu představit, proč by chtěl někdo stvořit další takové tvory, jako byl Sebastian.” Když vyslovila jeho jméno, vkradla se jí do hlasu nenávist.

“Jeho jméno bylo Jonathan-”

“Jonathan je Jaceovo jméno,” řekla Isabele pevně. “Nebudu říkat nějakému monstru stejně, jako mému bratrovi. Vždycky to pro mě bude Sebastian.”

Clary musela přiznat, že měla Isabele pravdu. Bylo pro ní příliš těžké myslet na něj, jako na Jonathana. Usoudila, že to nebylo fér, vůči skutečnému Sebastianovi. Jenže nikdo z nich ho skutečně nepoznal. Bylo lehčí dát obludnému synovi Valentýna cizí jméno, než mu říkat tím, které by ho poutalo víc k její rodině. K jejímu životu.

Isabele mluvila lehkým tónem, ale Clary mohla říct, že její mysl pracovala. Zvažovala různé možnosti. “No, jsem ráda, že jsi mi napsala. Z tvé zprávy mi došlo, že se děje něco divného a upřímně řečeno jsem se nudila. Všichni jsou pryč a dělají nějaké tajné věci pro Konklávu, ale já jsem nechtěla jít, protože je tam Simon a já ho teď nenávidím.”

“Simon je s Konklávou?” Clary byla překvapená. Všimla si, že byl Ústav prázdný. Ještě prázdnější, než bylo obvyklé. Jace tam samozřejmě nebyl, ale ani nepředpokládala, že by mohl být - i když nevěděla proč. “Dneska ráno jsem s ním mluvila a nic mi o tom neřekl,” dodala Clary.

Isabele pokrčila rameny. “Má to něco společného s upírskou politikou. To je všechno, co vím.”

“Myslíš si, že je v pořádku?”

Isabele zněla podrážděně. “Už nepotřebuje, abys ho chránila, Clary. Má Kainovo znamení. Mohli by ho zabít, zastřelit, utopit, pobodat a byl by naprosto v pohodě.” Upřela na Clary svůj tvrdý pohled. “Všimla jsem si, že ses mě nezeptala, proč nenávidím Simona,” řekla. “Předpokládám, žes věděla o jeho dvojím chození, co?”

“Věděla,” přiznala Clary. “Omlouvám se.”

Isabele nad jejím přiznáním mávla rukou. “Jsi jeho nejlepší kamarádka. Bylo by divné, kdybys to nevěděla.”

“Měla jsem ti to říct,” řekla Clary. “Já jen - nikdy jsem neměla pocit, žes to se Simonem myslela nějak moc vážně, víš?”

Isabele se zamračila. “Nemyslela. Já jen - myslela jsem, že přinejmenším on to bude brát vážně. Kvůli tomu, že jsem byla mimo jeho ligu. Myslím, že jsem od něj očekávala něco lepšího, než od ostatních kluků.”

“Možná,” řekla Clary tiše. “Simon by neměl chodit s někým, kdo si myslí, že je mimo jeho ligu.”

Isabele se na ní podívala a Clary cítila, jak jí polévá horko. “Omlouvám se. Vážně mi do vašeho vztahu nic není.”

Isabele si začala kroutit svoje tmavé vlasy do uzlu. Někdy to dělala, když se cítila nervózně. “Ne, to není. Chci říct, klidně bych se tě mohla zeptat, proč jsi mi napsala, abych přišla do kostela a setkala se s tebou místo toho, abys to napsala Jaceovi. Jenže to neudělám. Nejsem hloupá. Vím, že se mezi vámi dvěma něco děje. Bez ohledu na to vaše vášnivé dostaveníčko v uličce.” Podívala se zkoumavě na Clary. “Už jste spolu vy dva spali?”

Clary cítila, jak se jí hrne krev do obličeje. “Co - myslím tím ne, ale nevím, co to s tím má společného.”

“Nic,” řekla Isabele a svázala si zakroucené vlasy. “To byla jenom moje chlípná zvědavost. Co tě drží zpátky?”

“Isabele-” Clary pokrčila nohy a objala si rukama kolena. Povzdechl si. “Nic. Jen si dáváme na čas. Nikdy jsem - ty víš.”

“Jace jo,” řekla Isabele. “Myslím. Předpokládám, že jo. Nevím to jistě. Ale kdybys někdy něco potřebovala …” Nechala větu nedokončenou.

“Něco potřebovala?”

“Ochranu. Vždyť víš. Měla bys být opatrná,” řekla Isabele. Znělo to od ní tak prakticky, jako kdyby mluvila o nějakých extra tlačítkách. “Nejspíš si myslíš, že Andělé byli tak předvídaví, že nám vymysleli nějakou antikoncepční runu, ale musím tě zklamat.”

“Samozřejmě, že budu opatrná,” vyprskla Clary. Cítila, jak se jí tváře barví do červena. “A dost. Je to trapné.”

“Jsou to prostě holčičí řeči,” řekla Isabele. “Jen si myslíš, že je to trapné, protože tvůj jediný kamarád byl až do teď Simon. A s Jacem o tom nemůžeš mluvit. To by bylo teprve trapné.”

“A Jace ti nic neřekl? O tom, co ho trápí?” zeptala se Clary tiše. “Přísaháš?”

“Ani nemusel,” řekla Isabele. “To jak se chováš ty, a Jace, který vypadá, jako kdyby mu právě někdo umřel - nemohla jsem si nevšimnout, že něco není v pořádku. Měla jsi za mnou přijít dřív.

Promluvit si.”

“Je v pořádku?” zeptala se tiše Clary.

Isabele vstala z postele a podívala se na ní. “Ne,” řekla. “Vůbec není v pořádku. A ty?”

Clary zavrtěla hlavou.

“Myslela jsem si to,” řekla Isabele.

…

K Simonově překvapení se Camille po tom, co uviděla Lovce stínů, ani nesnažila udržet si chladnou hlavu. Zaječela a utíkala ke dveřím, jen aby se u nich s hrůzou zastavila, když si uvědomila, že je venku světlo a že kdyby utekla z banky, spálilo by jí. Vydechla a zády se přitiskla ke zdi. Vycenila zuby. Z krku se jí ozývalo tiché syčení.

Simon udělal krok zpátky ke Konklávě tvořené Lovci stínů, kteří se rozestoupili kolem něj. Všichni byli v černém a připomínali vražedné vrány. Simon uviděl Jace. Obličej měl bledý, jako vytesaný z bílého mramoru. Vrchol jeho čepele projela jedním lidským služebníkem, když kolem něj prošel, tak nedbale, jako když chodec rozplácne otravnou mouchu. Marysa vykročila dopředu. Její černé vlasy připomínaly Simonovi ty Isabeliny. Probodla dalšího krčícího se sluhu jemným pohybem svého andělského ostří a přešla ke Camille. Svou zářící čepel měla nataženou před sebou. Jace byl po jejím boku a další Lovec stínů - vysoký muž s černými runami, které se vinuly přes jeho předloktí jako vinná réva - kráčel po její druhé straně. Ostatní Lovci stínů se rozestoupili a pomalu prozkoumávali banku. Mávali s podivnými přístroji, které sloužili k tomu, aby zjistili případnou démonskou činnost. Ignorovali těla mrtvých lidských služebníků Camille, kteří leželi nehybně v kalužích krve. A Simona ignorovali taky. Ve skutečnosti mu věnovali stejnou pozornost, jako mramorovým sloupům v místnosti.

“Camille Belcourt,” řekla Marysa. Její hlas se odrážel od mramorových stěn. “Porušila jste zákon a budete souzena podle Zákona. Vzdáte se a půjdete s námi nebo budete bojovat?”

Camille plakala. Ani se nesnažila skrýt slzy, které měly barvu krve. Barvily její bílý obličej červenými potůčky, když ze sebe vykoktala: “Walker - a můj Archer-”

Marysa vypadala zaskočeně. Otočila se k muži po své pravé straně.

“Co to říká, Kadire?”

“Jsou to její lidští služebníci,” odpověděl. “Myslím, že truchlí nad jejich smrtí.”

Marysa lhostejně rozhodila rukama. “Je proti zákonu udělat služebníky z lidských bytostí.”

“Vytvořila jsem je ještě předtím, než Podsvěťané uzákonili ty vaše prokleté zákony, ty děvko. Sloužili mi dvě stě let. Byli jako moje děti.”

Marysa sevřela jílec svého andělského ostří. “Co ty víš o dětech?” zašeptala. “Co vůbec zná váš druh kromě ničení?”

Na Camillině uslzené tváři se objevil výraz triumfu. “Věděla jsem to,” řekla. “Cokoliv řekneš, jakékoliv lži vyslovíš, nenávidíš náš druh. Nebo snad ne?”

Marysina tvář se stáhla zlostí. “Vezměte jí,” řekla. “Odveďte jí do Svatyně.”

Jace rychle přešel ke Camille a uchopil ji za jednu ruku. Kadir ji chytil za tu druhou. Společně ji spoutali.

“Camille Belcourt, jsi obviněna z vraždy lidí,” odříkávala Marysa monotónně. “A z vraždy Lovců stínů. Budeš odvedena do Svatyně, kde tě vyslechneme. Trest za vraždu Lovců stínů je smrt, ale je možné, že pokud s námi budeš spolupracovat, tvůj život bude ušetřen. Chápeš?” zeptala se Marysa.

Camille vzdorovitě zavrtěla hlavou. “Existuje jen jeden muž, kterému odpovím,” řekla. “Pokud ho ke mně nepřivedete, nic vám neřeknu. Můžete mě klidně zabít, ale nic ze mě nedostanete.”

“Dobře,” řekla Marysa. “Co je to za člověka?” Camille vycenila tesáky. “Magnus Bane.”

“Magnus Bane?” Marysa vypadala ohromeně. “Ten vysoký čaroděj z Brooklynu? Proč s ním chceš mluvit?”

“Odpovím mu na jeho otázky,” zopakovala Camille. “Buď jemu, nebo nikomu.”

A to bylo všechno. Pak už neřekla ani slovo. Když jí táhli Lovců stínů pryč, Simon se za ní díval. Necítil se tak, jak si původně myslel. Jako vítěz. Cítil se prázdně a bylo mu zle od žaludku. Podíval se na těla jejích mrtvých sluhů. Neměl je sice rád, ale ve skutečnosti nevěděl,

co jsou zač. A svým způsobem možná ani nevěděl, kdo byla Camille. Každopádně byla pro Nephilimy monstrum. A možná, že ne jen kvůli tomu, že je zabíjela, ale možná jí vážně vnímali jako něco jiného. Prostrčili ji portálem. Jace se u něj zastavil a netrpělivě pokynul na Simona, aby ho následoval. “Jdeš nebo co?” zavolal na něj.

Cokoliv řekneš, jakékoliv lži vyslovíš, nenávidíš náš druh. “Už jdu,” řekl Simon a neochotně se vydal vpřed.

Kapitola 12 – Svatyně

“Proč si myslíš, že chce Camille vidět Magnuse?” zeptal se Simon.

On a Jace stáli u zadní stěny Svatyně. Byl to velký pokoj, který byl spojený s Ústavem úzkou chodbou. Nebyla to sice součást Ústavu, ale nechali tuhle místnosti záměrně oddělenou, aby jí mohli používat jako vězení pro démony a upíry. Svatyně, informoval Jace Simona, vyšly z módy někdy v době, kdy bylo vynalezeno Projektování. Jednou za čas pro ní ale našli využití. Zdálo se, že tohle byla jedna z těch chvil.

Byla to velká kamenná místnost s obrovskými sloupy. Vchod do místnosti tvořily dvoukřídlé dveře z kamene. Vedl do chodby, která spojovala místnost s Ústavem. Obrovské rýhy na kamenné podlaze říkaly, že to, co tu během těch let bylo zavřené, bylo nejspíš odporné a - obrovské. Simon si nemohl pomoct a přemýšlel, v kolika obrovských místnostech plných sloupů za poslední dobu byl. Camille stála naproti jednomu z nich. Ruce měla za zády. Z obou stran u ní stáli Lovci stínů. Marysa přecházela sem a tam. Občas se o něčem poradila s Kadirem. Nejspíš se snažili vymyslet nějaký plán. V místnosti nebyla žádná okna -z pochopitelných důvodů-ale všude po stěnách byla rozmístěná magická světla, takže tu všechno mělo zvláštní bělavý nádech.

“Nevím,” řekl Jace. “Možná chce od něj nějakou módní radu.”

“Haha,” řekl Simon. “Kdo je ten chlapík s tvojí mámou? Vypadá povědomě.”

“To je Kadir,” řekl Jace. “Nejspíš ses už setkal s jeho bratrem. Malikem. Zemřel při útoku na Valentýnovu loď. Kadir je druhý nejvýznamnější člověk v Konklávě. Hned po mámě. Hodně se na něj spoléhá.”

Simon se díval, jak Kadir dal ruce Camille za záda, takže se dotkly pilíře vzadu. Připoutal jí zápěstí k sobě. Upírka vyjekla.

“Posvěcený kov,” řekl Jace bez jediné emoce. “Pálí je.”

Je, pomyslel si Simon. Myslel jsi tím “vás”. “Jsem stejný jako ona. Nejsem jiný jen proto, že mě znáš.” Camille kňučela bolestí. Kadir ustoupil. Jeho tvář vypadala netečně. Runy na jeho tmavé pleti pokrývaly celé jeho paže a krk. Obrátil se, aby něco řekl Maryse. Simon zachytil slova “Magnus” a “žhavé novinky”.

Simon si vzpomněl na Maureen a zvedl se mu žaludek. “No,” řekl a snažil se, aby to znělo lhostejně. “Myslím, že to znamená, že se Alec vrátí. To je super, ne?”

“Jasně.” Jacův hlas byl bez života. Nevypadal moc dobře. Bělavé světlo v místnosti odhalovalo jeho vystouplé lícní kosti a ostrý profil. Vypadal, že hodně zhubnul. Jeho nehty byly okousané až do krve a pod očima měl temné stíny.

“Alespoň, že tvůj plán fungoval,” dodal Simon. Snažil se tím vnést trošku nadšení do Jaceovi pochmurné nálady. Byl to jeho nápad, aby Simon vyfotil místo kam ho odvedou na mobil a poslal ho tajné radě, která nakonec vytvořila portál. “Byl to dobrý nápad.”

“Věděl jsem, že to bude fungovat.” Jace zněl, jako kdyby ho jeho kompliment spíš nudil. Podíval se na dvojité dveře vedoucí z Ústavu, které se najednou otevřely. Stála v nich Isabele. Černé vlasy měla rozevláté. Rozhlédla se po místnosti - Camille a ostatním Lovcům stínů věnovala strohý pohled - a vydala se směrem k Jaceovi a Simonovi. Její podpatky hlasitě klapaly na kamenné podlaze.

“Co to tu všichni melou o vytrhnutí Aleca a Magnuse z jejich dovolené?” zeptala se Isabele. “Mají vstupenky do opery!”

Isabele stála s rukama v bok, zatímco jí to Jace vysvětloval. Simona úplně ignorovala.

“Fajn,” řekla, když skončil. “Ale stejně je to celé směšné. Jen se tím snaží získat čas. Co by asi tak ona chtěla říct Magnusovi?” Ohlédla se přes rameno na Camille, která už nebyla spoutaná, ale přivázaná ke sloupu dlouhým stříbrnozlatým řetízkem. Měla ho omotaný kolem celého těla, kolen a dokonce i kotníků. To jí drželo neschopnou pohybu. “Je to posvěcený kov?”

Jace přikývl. “Pouta jsou vytvořená tak, aby obepínala tvoje zápěstí, ale když se moc hýbeš …” Udělal prskající zvuk. Simon si vzpomněl, jak si spálil ruku, když se dotkl Davidovi hvězdy ve své cele v Idris. Jak byla celá jeho kůže pokrytá krví a on musel bojovat s nutkáním jí ochutnat.

“No, když jste byli pryč a chytali upíry, já jsem byla zatím ve městě a porazila jsem démona Hydru,” řekla Isabele. “S Clary.”

Jace, který do teď projevoval jenom ten nejnutnější zájem o věci, které se děly kolem něj, sebou najednou trhnul. “S Clary? Tys jí sebou vzala na lovení démonů? Isabele-”

“Samozřejmě, že ne. Už s ním bojovala, když jsem se tam dostala.” “Ale jak jsi věděla, že-”

“Napsala mi zprávu,” řekla Isabelle. “Tak jsem přišla.” Prohlížela si své nehty, které byly jako vždycky perfektní.

“Napsala ti?” Jace chytil Isabele za zápěstí. “Je v pořádku? Je zraněná?”

Isabele se podívala dolů na jeho ruku, kterou jí svíral zápěstí. Pak pohlédla zpátky na jeho tvář. Simon nevěděl jistě, jestli jí ubližoval, ale její pohled se podobal broušenému sklu, stejně jako sarkasmus v jejím hlase. “Jo, je nahoře a nemá daleko k vykrvácení, ale napadlo mě, že ti to sem půjdu říct, protože já miluju napětí.”

Jace -jako kdyby si najednou uvědomil co dělal-jí pustil. “Je tady?” “Je nahoře,” řekla Isabelle. “Odpočívá-”

Ale Jace už byl pryč. Utíkal ke vchodovým dveřím. Rozrazil je a zmizel v nich. Isabele, která se za ním dívala, jen zakroutila hlavou.

“Nemohla sis myslet, že udělá něco jiného,” řekl Simon.

Chvíli nic neříkala. Přemýšlel, jestli ho bude vážně až po zbytek věčnosti ignorovat. “Já vím,” řekla nakonec. “Jen bych ráda věděla, co se mezi nimi děje.”

“Nejsem si jitý, jestli to vůbec vědí oni.”

Isabele se starostlivě kousla do spodního rtu. Najednou vypadala velmi mladá, a na Isabele i neobvykle nekonfliktní. Něco se s ní jasně dělo. Simon tiše čekal, zatímco ona vypadala, že už dospěla k nějakému rozhodnutí. “Nechci být taková,” řekla. “Tak pojď. Chci si s tebou promluvit.” Ukázala hlavou ke dveřím vedoucím do Ústavu.

“Vážně?” Simon byl překvapený.

Otočila se a podívala se na něj. “Jo. Ale jenom teď. Nemůžu ti slíbit, jak dlouho to bude trvat.”

Simon zvedl ruce. “Taky si chci s tebou promluvit, Iz. Ale nemůžu jít do Ústavu.”

Mezi obočím se jí objevila vráska. “Proč?” Odmlčela se a podívala se od něj ke dveřím, pak na Camille a zase na něj. “Ach, jasně. Jak ses sem vlastně dostal?”

“Portálem,” řekl Simon. “Ale Jace mi řekl, že jsou tu dveře, které

vedou ven. Takže sem můžou upíři v noci chodit.” Ukázal na úzké dveře ve stěně pár metrů do nich. Byly zabezpečené železnou závorou, jako kdyby už chvíli nebyly používané.

Isabele pokrčila rameny. “Fajn.”

Závora vydala skřípavý zvuk, když jí odtáhnul. Prášil se z ní drobný červený prášek. Za dveřmi byla malá kamenná místnost, jako sakristie v kostele a další dveře, které s největší pravděpodobností vedly ven. Nebyla tu žádná okna, ale studený vzduch pronikal pod dveřmi, takže se Isabele v jejích šatech začala třást.

“Podívej se, Isabele,” řekl Simon, když si uvědomil, že to břemeno začít tuhle konverzaci leželo na něm. “Vážně mě mrzí, co jsem udělal. Neexistuje pro to žádná omluva-”

“Ne, to neexistuje,” řekla Isabelle. “A když už jsme u toho, můžeš mi říct, proč se poflakuješ s klukem, který udělal z Maiy vlkodlaka.”

Simon jí řekl příběh, který mu vyprávěl Jordan. Snažil se při jeho líčení působit tak nestranně, jak to jenom šlo. Měl pocit, že je pro něj důležité vysvětlit Isabele, že nejdřív nevěděl, kdo Jordan byl a taky že lituje toho, co v minulosti udělal.

“Ne, že by to co udělal, bylo v pořádku,” dodal. “Ale vždyť víš-” Všichni jsme někdy udělali něco špatného. Nemohl se ale přimět k tomu, aby jí řekl o Maureen. Ne teď.

“Já vím,” řekla Isabele. “A taky už jsem slyšela o těch Vlčích strážcích. Jestli jsou ochotní mít ho mezi sebou jako jejich člena, pak nemůže být tak ztracený.” Pozorně se podívala na Simona. “I když nechápu, proč potřebuješ někoho, aby tě chránil. Máš …” Ukázala mu na čelo.

“Nemůžu prožít zbytek života tak, že všichni, kdo po mě jdou, skončí mrtví díky Kainovu znamení,” řekl Simon. “Potřebuju vědět, kdo se mě snaží zabít. Jordan mi s tím pomáhá. A Jace taky.”

“Vážně si myslíš, že ti Jordan pomáhá? Protože Clavové mají se Stráži nějakou dohodu. Mohli bychom ho nahradit někým jiným.”

Simon zaváhal. “Jo,” řekl. “Vážně si myslím, že mi pomáhá. A nemůžu se pořád spoléhat na Clavy.”

“Fajn.” Isabele se opřela zády o zeď. “Přemýšlel jsi někdy o tom, proč se tolik liším od mých bratrů?” zeptala se najednou. “Aleca a Jace myslím.”

Simon zamrkal. “Chceš tím říct kromě toho, že jsi holka a oni … nejsou?”

“Ne. Ne, ty idiote. Myslím tím, podívej se na ně dva. Nemají žádné problémy s tím zamilovat se. Oba jsou zamilovaní. Mají vztahy, které jsou osudové. Jsou už prostě hotoví. Podívej se na Jace. Miluje Clary tak - tak, jako nic jiného na světě. Alec to samé. A Max-” Zlomil se jí hlas. “Nevím, jaké to bylo pro něj. Ale každému věřil. A jak sis možná všimnul, já nevěřím nikomu.”

“Lidi jsou různí,” řekl Simon a snažil se pochopit to, co se mu snažila říct. “To neznamená, že jsou šťastnější, než ty-”

“Jasně, že jsou,” řekla Isabele. “Myslím, že to nevíš, viď?” Vrhla na Simona tvrdý pohled. “Znáš moje rodiče.”

“Moc dobře ne.” Nikdy se moc nechtěli setkat s Isabeliným upírským přítelem, což moc nezlepšovalo jeho pocit, že je nejspíš poslední na seznamu nežádoucích nápadníků.

“No víš, oba dva byli v Kruhu. Ale vsadím se, žes nevěděl, že to byl všechno nápad mojí mámy. Můj táta nikdy nebyl moc nadšený Valentýnem a vším tím okolo. A pak, když se to všechno stalo a oni byli vyhnáni, uvědomili si, že si prakticky zničili život. Myslím, že jí z toho táta obviňoval. Ale už měli Aleca a mě čekali, tak zůstal. Myslím si ale, že původně chtěl od mámy odejít. A pak, když bylo Alecovi devět, našel si jinou.”

“Páni,” řekl Simon. “Tvůj táta podváděl tvojí mámu? To je - to je příšerné.”

“Řekla mi to,” odpověděla mu Isabele. “Bylo mi třináct. Řekla mi, že by ji opustil, ale že zjistila, že je těhotná -čekala Maxe-takže spolu zůstali a on se s tou ženou rozešel. Máma mi neřekla, kdo to byl. Jen mi řekla, že mužům nemůžu důvěřovat. A taky mi řekla, abych to nikomu neříkala.”

“A udělala jsi to? Řekla jsi to někomu?” “Až doteď ne.”

Simon si představil mladší Isabele, jak drží tohle tajemství, které nemůže nikomu prozradit. Dokonce ani jejím bratrům. Věděla něco o své rodině, co nikdo jiný nevěděl. “Neměla ti říkat, abys to držela v tajnosti,” řekl najednou naštvaně. “To nebylo fér.”

“Možná,” řekla Isabele. “Myslela jsem si, že jsem díky tomu zvláštní.

Nepřemýšlela jsem o tom, jak by mě to mohlo změnit. Ale když se teď dívám, jak moji bratři rozdávají svoje srdce, myslím si jen : Vy to nevíte? Srdce jsou křehká. Dají se zlomit. A myslím si, že i když se zahojí, už nikdy nebudeš takový, jaký jsi byl dřív.”

“Možná jsi pak lepší,” řekl Simon. “Myslím tím, že já jsem lepší.” “Myslíš tím kvůli Clary,” řekla Isabele. “Protože ti zlomila srdce.”

“Jo. Na malé kousíčky. Víš, když dá někdo přednost vlastnímu bratrovi nad tebou, moc ti to sebevědomí nezvedne. Myslel jsem, že když si uvědomí, že jí to s Jacem nikdy nebude moct fungovat, vzdá to a vrátí se ke mně. Ale nakonec jsem přišel na to, že ona nikdy nepřestane Jace milovat, ať už jí to s ním bude klapat nebo ne. A věděl jsem, že byla se mnou jenom kvůli tomu, že nemohla být s ním. Došlo mi, že budu radši sám a tak jsem to ukončil.”

“Nevěděl jsem, že ses s ní rozešel,” řekla Isabele. “Předpokládala jsem, že …”

“Že jsem neměl žádnou sebeúctu?” Simon se zašklebil.

“Myslela jsem, že Clary pořád miluješ,” řekla Isabele. “A tak jsi to nemohl myslet vážně s nikým jiným.”

“Jo a ty sis vybírala kluky, kteří to s tebou nikdy nemysleli vážně,” řekl Simon. “Takže ty jsi to zase nemusela myslet vážně s nimi.”

Isabele se zaleskly oči, když se na něj dívala, ale neřekla nic. “Záleží mi na tobě,” řekl Simon. “Vždycky mi na tobě záleželo.”

Udělala krok směrem k němu. Stáli u sebe blízko. V téhle malé místnosti slyšel zvuk jejího dechu a slabý tep jejího srdce pod kůží. Voněla po šamponu, potu, gardéniích a krvi Lovců stínů. Při pomyšlení na krev si vzpomněl na Maureen. Jeho tělo se napjalo. Isabele si toho všimla -samozřejmě, že si toho všimla, byla to bojovnice a její smysly byly vyladěné i na ten nejmenší pohyb - a odtáhla se. Její výraz se zpřísnil. “Dobře,” řekla. “No, jsem vážně ráda, že jsme si promluvili.”

“Isabele-”

Ale už byla pryč. Šel za ní do svatyně, ale ona se pohybovala až moc rychle. Ve chvíli, kdy se za ním zavřely dveře sakristie, byla už v polovině místnosti. Vzdal to a sledoval, jak zmizela dvoukřídlými dveřmi do Ústavu. Věděl, že jí nemohl následovat.

Clary se probudila a zavrtěla hlavou, aby ze sebe setřásla ospalost. Trvalo jí chvíli vzpomenout si, že byla v ložnici pro hosty v Ústavu. Dovnitř procházelo světlo z otevřeného okna. Venku byl soumrak. Ležela zkroucená pod dekou. Džíny, bundu a boty měla úhledně složené u postele. A vedle ní byl Jace. Díval se na ní, jako kdyby ho vytrhla ze snění.

Seděl na posteli. Na sobě měl výstroj, jako kdyby se právě vrátil z boje. Vlasy měl rozcuchané a tlumené světlo z okna ukazovalo kruhy, které měl pod očima, na spáncích a na kostech ve tváři. V tomhle světle byl jako dokonalá a neskutečně krásná malba od Modiglianiho.

Promnula si oči zalepené spánkem. “Kolik je hodin?” zeptala se. “Jak dlouho jsem-”

Přitáhl jí k sobě a políbil jí. Na okamžik strnula, ale pak si uvědomila, že všechno co měla na sobě, bylo tenké tričko a spodní prádlo. Najednou se cítila malátná. Byl to ten druh polibku, z kterého se jí vnitřnosti měnily na vodu. Druh polibku, který jí dával pocit, že všechno bylo v pořádku, a že věci předtím nebyla tak zlé, jak se zdály. Byl jenom rád, že jí vidí. Ale když jeho ruce začaly nadzvedávat lem jejího trička, odtáhla se od něj.

“Ne,” řekla a omotala mu prsty kolem zápěstí. “Nemůžeš se na mě takhle vrhnout pokaždé, když mě vidíš. Tohle není žádná náhrada za mluvení.”

Zhluboka se nadechl a řekl: “Proč jsi napsala Isabele místo mě? Jestli ses dostala do problémů-”

“Protože jsem věděla, že přijde,” řekla Clary. “Ale u tebe jsem si jistá nebyla. Ne teď.”

“Kdyby se ti něco stalo-”

“Pak si myslím, že by ses o tom nakonec dozvěděl. Víš, když by ses uráčil zvednout telefon.” Pustila jeho zápěstí, které pořád držela a posadila se. Bylo to těžké -fyzicky těžké-být blízko něj tak, jak teď byla a nedotknout se ho. Donutila se ale nechat ruce svěšené podél těla. “Buď mi konečně řekneš co se děje nebo můžeš vypadnout z pokoje.”

Otevřel rty, ale nic neřekl. Nemyslela si, že by s ním někdy mohla mluvit takhle ostře. “Omlouvám se,” řekl nakonec. “Myslím tím, vím jak jsem se choval. Nemáš nejmenší důvod mě teď poslouchat. Nejspíš jsem sem ani neměl chodit. Ale když mi Isabela řekla, že jsi zraněná, nemohl jsem se zastavit.”

“Jen pár popálenin,” řekla Clary. “Nic důležitého.” “Všechno co se ti stane je pro mě důležité.”

“No, tak to teda vysvětluje, proč už jsi mi nezavolal. A, že když jsem tě viděla naposled, utekl jsi bez toho, abys mi řekl proč. Je to jako chodit s duchem.”

Jace mírně povytáhl koutky nahoru. “Ne tak docela. Isabele vlastně chodila s duchem. Mohla by ti vyprávět-”

“Nech toho,” řekla Clary. “Byla to metafora. A ty víš přesně, jak jsem to myslela.”

Na chvíli se odmlčel. Pak řekl: “Ukaž mi ty spáleniny.”

Natáhla k němu paže. Na vnitřních zápěstích měla červené skvrnky na místech, kam dopadla démonská krev. Lehce ji vzal za zápěstí a podíval se na ní pro svolení. Pak je otočil. Vzpomněla si na to, kdy se jí poprvé dotýkal na ulici před Java Jones. Hledal, jestli neměla na rukách runy. “Démonská krev,” řekl. “Zmizí to během několika hodin. Bolí to?”

Clary zavrtěla hlavou.

“Nevěděl jsem to,” řekl. “Nevěděl jsem, že mě potřebuješ.” Třásl se jí hlas. “Pořád tě potřebuju.”

Sklonil hlavu a políbil ji na spáleninu na zápěstí. Projela jí vlna tepla, která začala u zápěstí a končila až u žaludku. “Neuvědomil jsem si to,” řekl. Políbil jí na další spáleninu na jejím předloktí. Zatlačil jí rukama na ramena. Pod tím tlakem se její tělo pomalu naklánělo, dokud úplně neležela na polštářích a nedívala se na něj. Opřel se o lokty, aby jí netlačil svojí váhou a podíval se na ní. Jeho oči potemněly jako vždycky, když se líbali. Jako kdyby se úplně změnila jejich barva. Dotkl se bílé runy ve tvaru hvězdy na jejím rameni - oba tak označili jako děti těch, kteří měli kontakt s anděly. “Vím, že jsem se v poslední době choval divně,” řekl. “Ale není to kvůli tobě. Miluju tě. To se nikdy nezmění.”

“Tak co-?”

“Myslím na všechno, co se stalo v Idris - Valentýn, Max, Hodge i Sebastian - snažím se ty vzpomínky zatlačit do pozadí, zapomenout na ně, ale pronásledují mě. Já … seženu si nějakou pomoc. Zlepším se. Slibuju.”

“Slibuješ.”

“Přísahám na Anděla.” Sklonil hlavu a políbil jí na tvář. “K čertu s tím. Přísahám na nás.”

Clary mu vjela prsty do rukávů trička. “Proč na nás?”

“Protože na světě není nic, v co bych věřil víc.” Naklonil hlavu na stranu. “Jestli se vezmeme,” začal a musel cítit, jak pod ním ztuhla, protože se usmál. “Nepropadej panice. Nenavrhuju ti tady svatbu. Jen jsem přemýšlel, co vlastně víš o svatbách Lovců stínů.”

“Žádné prstýnky,” řekla Clary a přejela mu prsty po zadní straně krku, kde měl jemnou kůži. “Jenom runy.”

“Jednu tady,” řekl a jemně jí pohladil po paži. Prstem jí spočinul na místě, kde měla jizvu. “A další tady.” Přejel jí prstem přes paži ke klíční kosti a pak dolů, kde jí položil dlaň na její rychle bušící srdce. “Rituál je převzatý z Písně písní. - Položil si mě jako pečeť na tvé srdce, jako pečeť na tvé rameno, protože je láska silná jako smrt.”

“Naše je ještě silnější,” zašeptala Clary a vzpomněla si, jak ho oživila. A tentokrát, když jeho oči potemněly, sáhla k němu a přitáhla si ho k ústům.

Líbali se tak dlouho, dokud všechno světlo nezmizelo z místnosti a z nich se nestaly jenom stíny. Jace ani nepohnul rukou nebo se jí nesnažil dotknout. Cítila, že čeká na její svolení. Uvědomila si, že ona musela být tou, která rozhodne, jestli budou pokračovat a zajdou ještě dál. Pokud tedy bude chtít - a ona chtěla. Už připustil, že bylo něco špatně a že to s ní nemělo nic společného. To byl pokrok: pozitivní pokrok. Za to by měl být odměněn, ne? Vykouzlila na tváři pokřivený úsměv. Uvědomila si, že i když ho trošku popichovala, chtěla víc. Protože to byl Jace, protože ho milovala, protože byl tak úžasný, že někdy cítila potřebu ho štípnout do ruky jen proto, aby se ujistila, že byl skutečný.

A taky to udělala.

“Au,” řekl. “Za co to bylo?”

“Sundej si košili,” zašeptala. Sáhla po jejím dolním lemu, ale Jace jí předběhl. Přetáhnul si jí přes hlavu a hodil jí na podlahu. Rozpustil si vlasy a ona skoro čekala, že jeho jasně zlaté prameny prozáří temný pokoj.

“Sedni si,” zašeptala. Srdce jí bušilo. Většinou nepřebírala v těchhle věcech vedení, ale jemu to zřejmě nevadilo. Pomalu se zvednul a ji vzal sebou. Oba seděli mezi změtí přikrývek. Sedla si mu na klín a nohama mu objala boky. Teď byli tváří v tvář. Slyšela, jak zadržel dech a zvedl ruce, aby jí s nimi mohl zajet pod tričko. Ona mu je ale zatlačila něžně dolů a místo toho se začala dotýkat ona jeho. Sledovala své prsty, které klouzaly po jeho hrudi a pažích, po jeho bicepsech, které byly plné černých run a po jeho rameni, kde měl jizvu ve tvaru hvězdy. Přejela ukazováčkem po mezeře mezi jeho prsními svaly a pokračovala ke svalům na jeho břiše. Oba těžce oddechovali, když sáhla na přezku na jeho džínech. Jace se ani nepohnul, jen se na ní díval výrazem, který říkal: Cokoliv chceš.

Bušilo jí srdce, když spustila ruce k lemu svého trička a přetáhla si ho přes hlavu. Přála si, aby na sobě měla nějakou víc sexy podprsenku - tahle byla bílá a bavlněná-ale když se podívala na Jacův výraz, všechny myšlenky se jí vypařily. Rty měl pootevřené a oči skoro černé. Viděla v nich svůj odraz a věděla, že jemu bylo úplně ukradené, jestli byla její podprsenka bílá, černá nebo svítivě zelená. Všechno co viděl, byla ona.

Natáhla se pro jeho ruce, pak je sevřela a položila je na její pas, jako by mu tím říkala Teď se mě můžeš dotýkat. Naklonil hlavu. Její ústa se přitiskla na ty jeho a znovu se začali líbat. Tentokrát to ale nebylo pomalé, ale divoké a žhavé, jako spalující oheň. Jeho ruce byly horké: v jejích vlasech a na jejím těle. Stáhl jí dolů tak, že ležela pod ním. Jejich holá kůže se o sebe otírala a ona si byla až moc dobře vědoma toho, že mezi nimi nebylo nic, kromě jeho džín a její podprsenky a kalhotek. Vjela mu rukama do jeho hedvábných, rozcuchaných vlasů. Držela mu hlavu, když jí líbal na krku. Jak daleko se dostaneme? Co budeme dělat? ptala se malá část jejího mozku, ale zbytek jí křičel na tu malou část, aby byla zticha. Chtěla se ho dotýkat, líbat ho a objímat, aby věděla, že je tu vážně s ní a že už jí nikdy znovu neopustí.

Jeho prsty našly zapínání její podprsenky. Strnula. Jeho oči byly velké a ve tmě zářily. Líně se na ní usmál. “Je to v pohodě?”

Přikývla. Její dech se zrychloval. Nikdo v celém jejím životě jí ještě nikdy neviděl bez podprsenky - žádný kluk. Jako kdyby vycítil její nervozitu, vzal její obličej něžně do ruky a rty se lehce dotýkal těch jejích, až měla pocit, že je napjatá k prasknutí.

Jeho dlouhé prsty pravé ruky, která byla pokrytá mozoly, jí hladily po tváři a pak se přesunuly na její rameno. Uklidňovalo jí to. Stále byla napjatá. Čekala, až se druhou rukou opět dostane k její podprsence. Až se jí bude zase dotýkat. Jenže začal sahat pro něco za ním - Co to dělal?

Clary si najednou vzpomněla, co řekla Isabele o opatrnosti. Ach, pomyslela si. Ztuhla a trošku se odtáhla. “Jaci, nejsem si jistá, jestli jsem-”

Ve tmě se objevil stříbrný záblesk. Něco studeného a ostrého jí přejelo po paži. Všechno co v tu chvíli cítila, bylo překvapení - pak se dostavila bolest. Dala ruku před sebe a uviděla na své kůži tmavou krev v místech mělkého řezu, který se táhnul od zápěstí až k jejímu lokti. “Au,” řekla spíš ze vzteku a překvapení, než z bolesti. “Co to-”

Jace od ní v jediném pohybu ucuknul a vrhnul se pryč z postele. Najednou stál uprostřed místnosti. Byl bez košile a jeho tvář měla barvu kosti.

Stiskla si rukou zraněnou paži a posadila se. “Jaci, co-”

Zarazila se. V levé ruce svíral rukojeť stříbrného nože, který viděla v krabici jeho otce. Na ostří byla vidět čerstvá krev.

Podívala se na svojí ruku a pak znovu na něj. “Nerozumím tomu …”

Rozevřel ruku a nůž zarachotil o podlahu. Na okamžik vypadal, že by nejradši znovu utekl, jako předtím před barem. Pak se zhroutil na zem a položil si hlavu do dlaní.

…

“Líbí se mi,” řekla Camille, když se dveře za Isabele zavřely. “Připomíná mi mě.”

Simon se otočil a podíval se na ní. Ve Svatyni bylo šero, ale viděl jí jasně. Byla opřená zády o sloup a ruce měla svázané za zády. V blízkosti dveří vedoucích do Ústavu stál Lovec stínů, který jí měl hlídat. Ale buď Camille neslyšel nebo ho to nezajímalo. Simon přešel blíž ke Camille. Pouta, která jí držela spoutanou, ho nějak zvláštně

fascinovala. Požehnaný kov. Zdálo se, že kov se jemně třpytí proti její bledé kůži. Myslel si, že vidí několik pramínků krve, které jí prosakovaly kolem pout na zápěstí. “Ona vůbec není jako vy.”

“To si jenom myslíš,” Camille naklonila hlavu na stranu a její blond vlasy jí uspořádaně obklopily obličej, i když věděl, že se jich ani nedotkla. “Tolik je miluješ,” řekla. “Tvé přátele Lovce stínů. Jako sokol, který miluje pána, který ho svazuje a oslepuje.”

“Takhle to není,” řekl Simon. “Lovci stínů a Podsvěťané nejsou nepřátelé.”

“Ani nemůžeš vejít do jejich domu,” řekla. “Jsi od nich odříznutý. A přesto jim tak horlivě sloužíš. Postavil by ses na jejich stranu, i kdybys musel jít proti vlastnímu druhu.”

“Já nemám žádný druh,” řekl Simon. “Nejsem jeden z nich. Ale nejsem ani jeden z vás. I když bych byl raději jako oni než být jako vy.”

“Jsi jeden z nás.” Netrpělivě přešlápla. Pouta zachrastila a ona trochu vyjekla bolestí. “Je tu něco, co jsem ti v té bance neřekla. Ale je to pravda.” Usmála se i přes svou bolest. “Cítím z tebe lidskou krev. Nedávno ses krmil. Na civilovi.”

Simonovi bylo najednou zle. “Já …”

“Bylo to úžasné, ne?” Její rudé rty se zkřivily. “Poprvé od té doby, co jsi upír, jsi neměl hlad.”

“Ne,” řekl Simon.

“Lžeš.” Její hlas byl pevný. “Snaží se bojovat proti naší přirozenosti. Nephilimové. Přijmou nás jenom tehdy, když předstíráme, že jsme jiní, než jsme. Že nejsme lovci a dravci. Tvoji přátelé nikdy nepřijmou, jaký doopravdy jsi. Budou tě brát jenom takového, jaký budeš předstírat, že jsi. To, co ty děláš pro ně, oni nikdy neudělají pro tebe.”

“Nevím, co je ti do toho,” řekl Simon. “Co se stalo, stalo se. Nebudu tě následovat. Vybral jsem si. Nechci to, co mi nabízíš.”

“Možná ne teď,” zašeptala Camille. “A jednou. Jednou to chtít budeš.”

Stráž Lovců stínů ustoupila, když se otevřely dveře a do místnosti vstoupila Marysa. Následovali jí dvě osoby, které Simon znal: Isabelin bratr Alec a jeho přítel, čaroděj Magnus Bane.

Alec byl oblečený v elegantním obleku a k Simonovu překvapení byl Magnus oblečený podobně. Jen měl navíc dlouhý hedvábný šátek se střapci na koních a pár bílých rukavic. Vlasy měl naježené jako obvykle, ale tentokrát byly bez třpytek. Když ho Camille uviděla, ztuhla.

Nezdálo se, že už by jí Magnus spatřil: poslouchal Marysu, která mu trochu rozpačitě říkala, že jim hodně pomohl, když se dostavil tak rychle. “Opravdu jsme čekali, že přijedete nejdřív zítra, ale ne dřív.”

Alec vydal tlumený otrávený výdech a zíral do prázdna. Zdálo se, že nebyl moc šťastný, že byl tady. Kromě toho, pomyslel se Simon, ale vypadal stejně jako vždycky -stejné černé vlasy a modré oči - i když byl trošku uvolněnější, než předtím. Jako kdyby z ničeho nic dospěl. “Naštěstí je poblíž Vienna Opery portál,” řekl Magnus a s grácií si přehodil šátek přes rameno.

“V okamžiku, kdy jsme dostali tvojí zprávu, spěchali jsme sem.”

“Pořád nemám nejmenší tušení, co to má co dělat s námi,” řekl Alec. “Chytili jsme upíra, který se nechoval zrovna spořádaně. Nejsou takoví všichni?”

Simon cítil, jak se mu obrací žaludek. Podíval se na Camille, která se na něj usmála, ale její pohled byl upřený na Magnuse. Alec při pohledu na Simona poprvé zrudl. Bylo to na něm hodně vidět, protože byl hrozně bledý. “Promiň, Simone. Nemyslel jsem tebe. Ty jsi jiný.”

Myslel by sis to, i kdybys mě viděl v noci krmit se na čtrnáctileté holce? pomyslel si Simon, ale mlčel. Neřekl nic, jen na Aleca kývnul.

“Má nějaké informace o součastných vyšetřování smrtí tří Lovců stínů,” řekla Marysa. “Potřebujeme z ní dostat všechno, co ví a ona řekla, že jediný komu bude odpovídat na otázky, je Magnus Bane.”

“Vážně?” Alec se zmateně podíval na Camille. “Jen Magnus?”

Magnus poprvé sledoval jeho pohled -nebo tak to Simonovi alespoň připadalo-a podíval se přímo na Camille. Něco se mezi nimi odehrálo. Jako kdyby mezi nimi byl nějaký druh energie. Magnus se melancholicky usmál.

“Ano,” řekla Marysa. Přes tvář jí přeběhl zmatený výraz, když zachytil pohled mezi upírkou a čarodějem. “Teda, pokud nám bude Magnus ochotný pomoct.”

“Jsem,” řekl Magnus a sundal si rukavice. “Promluvím si kvůli vám s Camille.”

“Camille?” Alec se podíval na Magnuse se zvednutým obočím. “Ty ji znáš, viď? Nebo - ona zná tebe?”

“Známe se navzájem.” Magnus lehce pokrčil rameny, jako kdyby říkal Můžu za to? “Kdysi to byla moje přítelkyně.”

Kapitola 13 – Nalezena mrtvá dívka

“Tvoje bejvalka?” Alec vypadal překvapeně. A Marysa taky. Ani Simon nemohl říct, že by tohle čekal. “Tys chodil s upírkou? S holkou upírkou?”

“Bylo to před sto třiceti lety,” řekl Magnus. “Od té doby jsem jí neviděl.”

“Proč jsi mi to neřekl?” požadoval Alec.

Magnus si povzdechl. “Alexandře, žiju už stovky let. Byl jsem s muži i s ženami - s vílami, čarodějkami, upírkami a dokonce i s džinem nebo s dvěma.” Úkosem se podíval na Marysu, která vypadala mírně řečeno zděšeně. “Až moc informací, co?”

“To je v pořádku,” řekla, i když vypadal trošku pobledle. “Musím se o něčem poradit s Kadirem. Hned se vrátím.” Popošla ke Kadirovi a společně zmizeli ve dveřích. Simon udělal několik kroků zpátky a předstíral, že pečlivě studoval barevné sklo. Jeho upíří sluch byl ale dost dobrý na to, aby slyšel všechno, co si Magnus s Alecem řekli. Ať chtěl nebo ne. A věděl, že Camille je slyšela taky. Měla hlavu nakloněnou ke straně, když je zaujatě poslouchala a oči měla zamyšlené a přivřené.

“S kolika dalšími lidmi jsi byl?” zeptal se Alec. “Aspoň přibližně.”

Magnus zavrtěl hlavou. “Nemůžu je spočítat a navíc na tom nezáleží. Záleží jenom na tom, co k tobě teď cítím.”

“Víc než sto?” zeptal se Alec. Magnus ho ignoroval. “Dvě stě?”

“Nemůžu uvěřit, že zrovna teď vedeme tenhle rozhovor,” řekl si Magnus sám pro sebe. Simon s ním mohl jenom souhlasit a přál si, aby to neřešili před ním.

“Proč tolik?” Alecovi modré oči byly v šeru jasné. Simon nemohl říct, jestli byl naštvaný. Nezněl naštvaně, jenom hodně ostře. Jenže Alec byl hodně tichá osoba, takže bylo možné, že teď byl nejvíc naštvaný, jak kdy byl. “Lidi tě rychle začnou nudit, viď?”

“Jsem nesmrtelný,” řekl Magnus tiše. “Jenže to neplatí pro každého.”

Alec vypadal, jako kdyby mu dal facku. “Takže ty s nimi prostě zůstaneš, dokud nezemřou a pak si najdeš prostě někoho jiného?”

Magnus nic neříkal. Podíval se Alecovi do očí, které mu zářily jako

kočce. “Byl bys radši, kdybych strávil celou věčnost sám?”

Alecovi škubly koutky úst. “Jdu najít Isabele,” řekl a bez dalšího slova se otočil a šel zpátky do Ústavu. Magnus se za ním smutně díval. Nebyl to ale druh lidského smutku, pomyslel si Simon. Bylo to, jako kdyby jeho oči obsahovaly smutek celých věků. Jako kdyby byly ostré hrany jeho lidského smutku v průběhu let opotřebované podobně, jako když mořská voda pomalu opotřebovává ostré hrany skla. Jako kdyby slyšel Simonovi myšlenky, Magnus se na něj podíval. “Odposloucháváš, upíre?”

“Vážně nesnáším, když mi tak lidi říkají,” řekl Simon. “Mám jméno.”

“Myslím, že bych si ho měl radši zapamatovat. Koneckonců, za sto nebo dvě stě let tu zbudeme jen ty a já.” Magnus se zamyšleně podíval na Simona. “My zůstaneme, oni odejdou.”

Jen myšlenka na to donutila Simona cítit se, jako kdyby byl ve výtahu, kterému se utrhlo lano a on se teď najednou nezadržitelně řítil tisíci pater k zemi. Ta myšlenka ho už samozřejmě napadla dřív, ale vždycky jí vypudil. Představa, že mu bude pořád šestnáct, zatímco Clary, Jace a každý koho znal budou stárnout, vyrostou a budou mít děti, i když on se nikdy nezmění, pro něj byla až moc neuvěřitelná a bylo hrozné jen o tom přemýšlet. Být navždy šestnáctiletým sice znělo dobře, ale jen do chvíle, než se nad tím opravdu zamyslel. Pak už to nevypadalo jako moc nadějná vyhlídka.

Magnusovi zelenozlaté kočičí či byly jasné. “Vidět věčnost v tváři,” řekl. “Není to taková zábava, viď?”

Než stačil Simon odpovědět, Marysa se vrátila. “Kde je Alec?” zeptala se a nechápavě se rozhlédla kolem.

“Šel se podívat na Isabele,” řekl Simon, než mohl Magnus něco říct.

“Dobře.” Marysa si uhladila kabát, i když nebyl pomačkaný. “Pokud by vám to nevadilo …”

“Promluvím si s Camille,” řekl Magnus. “Ale chci to udělat sám. Byl bych radši, kdybyste na mě počkali v Ústavu, až skončíme, přijdu za vámi.”

Marysa zaváhala. “Víš na co se jí zeptat?”

Magnusův pohled byl pevný. “Vím jak se jí na to zeptat, to ano. Jestli je ochotná něco prozradit, řekne mi to.”

Oba jakoby zapomněli, že tam byl i Simon. “Mám taky odejít?” zeptal se a přerušil tak jejich soutěž vtom, kdo vydrží déle zírat na toho druhého.

Marysa se na něj roztržitě podívala. “Ach, ano. Děkuju ti za tvoji pomoc, Simone, ale už tě nepotřebujeme. Jdi domů, jestli chceš.”

Magnus neřekl nic. Simon se s pokrčením ramen otočil a šel ke dveřím, které vedly k sakristii a ke dveřím, které sloužily jako východ z Ústavu. Ve dveřích se zastavil a ohlédl se. Marysa a Magnus spolu ještě pořád mluvili, i když stráž u dveří už byla připravená odejít. Zdálo se, že si jenom Camille uvědomovala, že tam Simon ještě pořád byl. Usmívala se na něj od sloupu, ke kterému byla připoutaná. Koutky měla zvednuté a oči jí zářily.

Simon vyšel ven a zavřel za sebou dveře.

…

“Stává se to každou noc.” Jace seděl na podlaze. Nohy měl natažené a ruce měl vklíněné mezi koleny. Nůž dal na postel vedle Clary: měla na něm položenou ruku, když mluvil - bylo to spíš proto, aby ho uklidnila než proto, že by se s ním chtěla bránit. Zdálo se, jako kdyby Jace už neměl žádnou energii. Dokonce i jeho hlas zněl prázdně a nepřítomně, jako kdyby k ní mluvil z velké dálky. “Zdá se mi, že přijdeš do mého pokoje a my … začneme dělat to, co jsme právě dělali. A pak tě zraním. Pořežu tě nebo tě udusím nebo tě probodnu a ty zemřeš. Díváš se na mě těma svýma zelenýma očima, zatímco z tebe v mém náručí vyprchává život.”

“Jsou to jenom sny,” řekla Clary jemně.

“Právě jsi byla svědkem toho, že nejsou,” řekl Jace. “Byl jsem vzhůru, když jsem vzal ten nůž.”

Clary věděla, že měl pravdu. “Bojíš se, že ses zbláznil?”

Zavrtěl hlavou. Do očí mu spadly vlasy, tak si je rukou odhrnul zpátky. Měl už hodně dlouhé vlasy, dlouho nebyl u holiče a Clary napadlo, jestli to nebylo proto, že už se o sebe vůbec nestaral. Proč nevěnovala víc pozornosti stínům pod jeho očima, okousaným nehtům a jeho naprosto vyčerpanému obličeji? Pořád se jen strachovala, jestli jí ještě pořád miluje, že nemyslela na nic jiného.

“Ne, toho se nebojím,” řekl. “Bojím se toho, že ti ublížím. Bojím se toho, že ten jed, který mi otravuje sny, nějak pronikne i do mého

skutečného života a já …” Zdálo se, že se mu stáhlo hrdlo. “Nikdy bys mi neublížil.”

“Měl jsem v ruce ten nůž, Clary.” Podíval se na ní a pak rychle uhnul očima. “Kdybych tě zranil …” Jeho hlas se zlomil. “Lovci stínů umírají často hodně mladí,” řekl. “Všichni to víme. A tys chtěla být Lovec stínů a já bych tě nikdy nemohl zastavit, protože to není moje práce říkat ti, co máš udělat se svým životem. Zvlášť, když každý den podstupuju stejný druh rizika. Co bych to byl za člověka, kdybych ti řekl, že je v pořádku, když já riskuju svůj život, ale ty to dělat nemůžeš? Představil jsem si, jaké by to pro mě bylo, kdybys zemřela. Vsadím se, že ty přemýšlíš o tom samém.”

“Vím, jaké to bylo,” řekla Clary a vzpomněla si na jezero, meč a Jecovu krev, která se šířila pískem. Byl mrtvý a Anděl ho přivedl zpátky mezi živé. Byly to ale ty nejhorší minuty jejího života. “Chtěla jsem zemřít. Ale věděla jsem, jak by ses ve mně zklamal, kdybych to jen tak vzdala.”

Jace se usmál. Byl to spíš ale jenom náznak úsměvu. “Mě napadlo to samé. Pokud bys zemřela, nechtěl bych už dál žít. Ale nemohl bych se zabít, protože ať už se s námi po smrti stane cokoliv, chtěl bych být s tebou. A kdybych se zabil, vím, že už bys se mnou nikdy nepromluvila. V žádném dalším životě. Tak bych žil a snažil bych se nějak to zvládnout, dokud bych nemohl být znovu s tebou. Ale kdybych ti ublížil - kdybych byl příčinou tvojí smrti - neexistuje nic, co by mi nějak zabránilo se zničit.”

“Nemluv takhle.” Clary cítila chlad až v morku kostí. “Jaci, měl jsi mi to říct.”

“Nemohl jsem.” Jeho hlas byl prázdný a tak nějak smířený. “Proč ne?”

“Myslel jsem, že jsem Jace Lightwood,” řekl. “Myslel jsem, že je možné, že se mě moje výchova nijak nedotkla. Jenže teď si říkám, jestli je možné, že se lidi prostě nedokážou změnit. Možná budu už navždy Jace Morgenstern. Valentýnův syn. Vychovával mě deset let a možná je to skvrna, která už nepůjde nikdy vyčistit.”

“Myslíš si, že se tohle děje kvůli tvému otci,” řkla Clary a najednou jí projela hlavou myšlenka na větu, kterou jí Jace jednou řekl. Milovat znamená ničit. A pak si pomyslela, že bylo divné nazývat Valentýna Jaceovým otcem. Krev, která tekla Valentýnovi v žilách teď zdědila

Clary, ne Jace. A přitom ona nikdy neměla pocit, že by byl Valentýn její otec. A Jace naopak jo. “A tys nechtěl, abych to věděla?”

“Ty jsi všechno, co na tomhle světě chci,” řekl Jace. “A možná si Jace Lightwood zaslouží všechno, co chce. Ale Jace Morgenstern ne. Někde uvnitř to musím vědět. Nebo bych se nesnažil zničit to, co máme mezi sebou.”

Clary se zhluboka nadechla a pomalu vydechla. “Nemyslím si, že je to tím.”

Zvedl hlavu a zamrkal. “Co tím myslíš?”

“Myslím, že je to psychologické,” řekla Clary. “Děje se s tebou něco špatného. Nevím co. Myslím si, že ti to působí někdo jiný.”

“Já nechápu-”

“Ithuriel mi posílal sny,” řekla Clary. “Možná, že i tobě někdo posílá sny.”

“Ithuriel ti posílal sny, aby ti pomohl. Aby tě dovedl k pravdě. Jaký je smysl těchhle snů? Jsou odporné, nesmyslné a sadistické-”

“Možná, že mají smysl,” řekla Clary. “Jen možná jejich smysl není takový, jaký si myslíš. Nebo ten, kdo ti je posílá, se ti snaží ublížit.”

“Kdo by to mohl dělat?”

“Někdo, kdo nás nemá moc v lásce,” řekla Clary a odstrčila z hlavy myšlenku na královnu Seelie.

“Možná,” řekl Jace a tiše se díval dolů na své ruce. “Sebastian-”

Takže ani on už mu nechtěl říkat Jonathan, napadlo Clary. Neměla mu to za zlé. Bylo to jeho jméno. “Sebastin je mrtvý,” řekla trochu ostřeji, než původně chtěla. “A kdyby měl tuhle moc už tehdy, použil by jí.”

Jacovi se přes tvář přehnal stín pochybností. “Opravdu si myslíš, že by mi to mohl někdo dělat?”

Clary tvrdě bušilo srdce do hrudníku. Nebyla si tím jistá: tak moc chtěla, aby to byla pravda, ale kdyby nebyla, i tak chtěla dát Jaceovi alespoň tu planou naději. Chtěla jí dát oběma.

Ale pak dostala pocit, že to bylo už dlouho, kdy se Jace naposled chytal plané naděje.

“Myslím, že bychom měli jít do Tichého města,” řekla. “Bratři se ti

můžou dostat do hlavy a zjistit, jestli se ti v ní někdo hrabal. Tak, jak to udělali mě.”

Jace otevřel ústa, ale zase je zavřel. “Kdy?” řekl nakonec. “Teď,” řekla Clary. “Nechci čekat. Ty snad jo?”

Neodpověděl. Jen se zvedl ze země a vzal si svojí košili. Podíval se na Clary a skoro se zasmál. “Jestli půjdeme do Tichého města, měla by ses obléknout. Chci říct, že mně by vyhovovalo, kdybys chodila jenom v kalhotkách a podprsence, ale nevím, jestli by to ocenili Mlčenlivá bratři. Zůstalo už jich jenom pár a já nechci, aby zemřeli na přílišné vzrušení.”

Clary vzala z postele polštář a hodila ho po něm, protože se jí ulevilo. Sáhla po oblečení a začala si natahovat košili. Těsně předtím, než si jí přetáhla přes hlavu, spatřila nůž, který ležel na posteli. Zářil jasně jako stříbrný plamen.

…

“Camille,” řekl Magnus. “Už je to dlouho, viď?”

Usmála se. Její kůže byla ještě bělejší, než si vzpomínal a pod ní jí prosvítaly temné pavučinové žilky. Vlasy měly pořád barvu stříbra a její oči byly pořád zelené jako kočičí. Pořád byla krásná. Při pohledu na ni se znovu ocitl v Londýně. Viděl pouliční lampy a ucítil kouř, odpadky, koně, kovový pach mlhy a květiny v Kewových zahradách. Viděl chlapce s černými vlasy a stejnýma modrýma očima, jako měl Alec. A taky dívku s dlouhými hnědými kadeřemi a s vážnou tváří. Ve světě, z kterého nakonec zmizelo všechno co znal, byla ona jednou z mála zbývajících stálých věcí.

A pak tu byla Camille.

“Chyběl jsi mi, Magnusi,” řekla.

“Ne, nechyběl.” Sedl si na podlahu Svatyně. I přes oblečení cítil chlad kamene. Byl rád, že měl na sobě šálu. “Takže proč jsi pro mě poslala? Jen se snažíš získat čas?”

“Ne.” Naklonila se dopředu a řetězy kolem jejích zápěstí zachrastily. Téměř slyšel zasyčení, když se kov dotknul její kůže. “Slyšela jsem o tobě různé věci, Magnusi. Slyšela jsem, že jsi pod ochrannými křídly Lovců stínů. Slyšela jsem, že jsi vyhrál lásku jednoho z nich. Toho kluka s kterým jsi mluvil, předpokládám. Ale tvoje chutě byly vždycky různorodé.”

“Poslouchala jsi o mě drby,” řekl jí Magnus. “Ale mohla ses jednoduše zeptat mě. Všechny ty roky jsem žil v Brooklynu. Není to moc daleko a za celou tu dobu ses mi neozvala. Nikdy jsi nenavštívila jednu z mých párty. Mezi námi je zeď z ledu, Camille.”

“Já jí nepostavila.” Její zelené oči se rozšířily. “Vždycky jsem tě milovala.”

“Nechala jsi mě,” řekl. “Udělala sis ze mě svého domácího mazlíčka a pak jsi mě opustila. Kdyby láska byla jídlo, zemřel bych hladem, když bych okusoval kosti, které jsi mi házela.” Mluvil nevzrušeně. Už to bylo dlouho.

“Ale my jsme měli celou věčnost,” namítla. “Musel jsi vědět, že se pro tebe vrátím a-”

“Camille.” V Magnusově hlase byla znatelná netrpělivost. “Co chceš?”

Její hruď se rychle zvedala a zase klesala. Vzhledem k tomu, že nepotřebovala dýchat Magnus věděl, že to bylo hlavně pro efekt. “Vím, že ti Lovci stínů naslouchají,” řekla. “Chci, abys s nimi promluvil mým jménem.”

“Chceš, abych tě z toho vysekal,” přeložil Magnus to, co chtěla říct.

Upřela na něj svůj pohled. “Tvoje řeč byla vždycky tak přizpůsobivá modernímu světu.”

“Říkají žes zabila tři Lovce stínů,” řekl Magnus. “Je to pravda?”

“Byli to členi Kruhu,” řekla. Spodní ret se jí chvěl. “V minulosti mučili a zabíjeli můj druh …”

“To je důvod, proč jsi to udělala? Z pomsty?” Když mlčela, Magnus řekl: “Víš co udělají těm, co zabijí nějakého Nephilima, Camille.”

Oči jí zazářily. “Potřebuju, abys mi dělal prostředníka, Magnusi. Chci imunitu. Chci podepsat slib Clavů, že pokud jim poskytnu informace, ušetří můj život a pustí mě na svobodu.”

“Nikdy tě nepustí.”

“Pak už se nikdy nedozví, proč museli jejich kolegové zemřít.”

“Museli zemřít?” Magnus uvažoval. “Zajímavé změní, Camille. Mám pravdu, když řeknu, že je v tom víc, než se na první pohled zdá? Víc než jen krev nebo pomsta?”

Mlčela a dívala se na něj. Hruď se jí dramaticky zvedala. Všechno na ní bylo prohnané. Upravenost jejích stříbrných vlasů, křivka jejího krku i krev na zápěstích.

“Jestli chceš, abych s nimi za tebe promluvil,” řekl Magnus, “musíš mi říct alespoň něco malého. Projev tvé dobré vůle.”

Zářivě se usmála. “Věděla jsem, že to po mě uděláš, Magnusi. Věděla jsem, že minulost pro tebe není úplně mrtvá.”

“Považuj ji za nemrtvou, jestli chceš,” řekl Magnus. “Řekneš mi pravdu, Camille?”

Přejela si jazykem po spodním rtu. “Můžeš jim říct,” řekla, “že jsem jednala na něčí příkaz, když jsem zabila ty Lovce stínů. Nevadilo mi to udělat, protože oni zabíjeli můj druh a jejich smrt byla proto zasloužená. Ale neudělala bych to, kdyby mě o to někdo nepožádal. Někdo mnohem silnější, než jsem já.”

Magnusovi bilo srdce o něco rychleji. Nelíbilo se mu, co slyšel. “Koho?”

Camille ale zavrtěla hlavou. “Imunita, Magnusi.” “Camille-”

“Postaví mě na slunce a nechají mě zemřít,” řekla. “To je to, co dělají těm, kteří zabijí Nephilimy.”

Magnus se zvedl. Jeho šála ležela na zemi v prachu. Smutně se podíval na šmouhy, které na ní byly. “Udělám, co budu moct, Camille. Ale nic ti neslibuju.”

“To ty nikdy,” zamumlala. Oči měla přivřené. “Pojď sem, Magnusi. Pojď ke mně blíž.”

Nemiloval jí, ale byla přízrak z jeho minulosti. Přešel k ní, až stál tak blízko, že se jí mohl dotknout. “Vzpomeň si,” zašeptala. “Vzpomínáš na Londýn? Na párty de Quinceyho? Pamatuješ si na Willa Herondala? Vím, že ano. Ten tvůj kluk, ten Lightwood. Jsou si hodně podobní.”

“Vážně?” řekl Magnus, jako kdyby o tom nikdy nepřemýšlel.

“Pěkní kluci byla vždycky tvoje zkáza,” řekla. “Ale co ti můžou ty smrtelné děti nabídnout? Deset let, dvacet, než se na nich podepíše zub času. Čtyřicet, padesát let předtím, než ti zemřou. Já ti můžu dát celou věčnost.”

Dotkl se její tváře. Byla ještě chladnější, než podlaha. “Mohla jsi mě mít. V minulosti,” řekl trochu smutně. “Jenže teď je moje budoucnost Alec.”

“Magnusi-”

Dveře Ústavu se otevřely. Ve dveřích stála Marysa. Vpustila dovnitř magické světlo, které bylo na zdi za ní. Vedle ní byl Alec. Paže měl zkřížené na hrudi. Magnuse napadlo, jestli slyšel něco z jeho rozhovoru s Camille - ale to přece nebylo možné, ne?

“Magnusi,” řekla Marysa Lightwoodová. “Už jste dospěli k nějaké dohodě?”

Magnus spustil ruku z její tváře. “Nejsem si jistý, jestli bych to nazýval dohodou,” řekl a otočil se k Maryse. “Ale myslím si, že je tu pár věcí, o kterých bychom si měli promluvit.”

Clary se oblékla a šla s Jacem do jeho pokoje. Tam si zabalil malou tašku s věcmi, které si sebou bral do Tichého města. Clary si pomyslela, že je to jako kdyby šel na nějaký chmurný přespávací večírek. Většina zabalených věcí ale byly zbraně -několik andělských ostří, jeho stélu a stříbrný nůž, z jehož čepele už byla odstraněná krev. Vsunul si ho pod koženou bundu a ona se dívala, jak jí zapínal a přitom si vytáhnul prameny vlasů zpod bundy. Přehodil si tašku přes rameno, otočil se a pohlédl na ní. Pousmál se a ona uviděla jeho trošku ulomený levý řezák. Vždycky si myslela, že to bylo roztomilé. Jeho malý nedostatek ve vzhledu, který by byl jinak až příliš dokonalý. Její srdce udělalo kotrmelec a ona se od něj na chvíli odvrátila, aby mohla popadnout dech.

Natáhl k ní ruku. “Tak pojďme.”

Nebyl žádný způsob, jak by mohli dát vědět Mlčenlivým bratrům, aby přijeli a vyzvedli si je, takže si Clary a Jace vzali taxíka v centru města Houstonu a vyrazili ke hřbitovu Marble. Clary napadlo, že mohli prostě vytvořit portál do Města kostí - už tam byla předtím, věděla, jak to tam vypadá - ale Jace řekl, že existují pravidla týkajících se takových věcí a Clary se nemohla zbavit pocitu, že by tohle mohli Mlčenlivý bratři shledat trošku drzým.

Jace si sedl vedle ní na zadní sedadlo taxíku. Držel jí za ruku a prsty jí na ruku kreslil uklidňující kroužky. Bylo to ale spíš rušivé. Ale ne tak rušivé, aby se nemohla soustředit na to, co jí vyprávěl: co se

dělo se Simonem, příběh Jordana, o jejich chycení Camille a o její žádosti přivést k ní Magnuse.

“Je Simon v pořádku?” zeptala se starostlivě. “Neuvědomila jsem si to. Byl v Ústavu a já ho ani neviděla-”

“Nebyl v Ústavu. Byl ve Svatyni. A zdá se, že to zvládnul docela dobře. Líp, než bych si představoval u někoho, kdo byl ještě nedávno v podstatě civil.”

“Ale ten plán vypadá nebezpečně. Myslím tím Camille. Je naprosto šílená, ne?”

Jace jí přejel prstem přes klouby. “Musíš přestat myslet na Simona jako na civila, kterého jsi znala. Ten, který potřeboval ochraňovat. Je teď skoro nesmrtelný. Ještě jsi neviděla jeho Runu v akci. Já jo. Jako kdyby tenhle svět navštívil Boží hněv. Předpokládám, že bys na něj měla být hrdá.”

Zachvěla se. “Nevím. Udělala jsem to, protože jsem to udělat musela. Je to ale pořád prokletí. A navíc jsem nevěděla, čím vším si prošel. Neřekl mi to. Věděla jsem o Isabele a Maie. O tom, že se o sobě dozvěděly. Ale nevěděla jsem o Jordanovi. Že je to ve skutečnosti ex Maiy - nebo něco takového.” Protože ses ho na to nezeptala. Byla jsi příliš zaneprázdněná strachováním se o Jace. To není dobré.

“No,” řekl Jace, “a řekla jsi mu o tom, kam jsi šla? Protože jste měli oba dva rozdílné cesty.”

“Ne. Neřekla jsem to nikomu,” řekla Clary. Vysvětlila Jaceovi jak se vydala s Lukem a Marysou do Tichého města, co našla v márnici v nemocnici Beth Israel a o jejím následném objevení kostela Talto. “Nikdy jsem o tom neslyšel,” řekl Jace. “Ale Isabele má pravdu. Jsou tu různé druhy bizardních sekt, které uctívají démony. Většině z nich se nikdy nepodařilo přivolat démona. Zní to, jako kdyby se to jedné podařilo.”

“Myslíš, že ten démon zabil ty, kteří ho uctívali? Myslíš si, že ho teď

- zastaví?”

Jace zavrtěl hlavou. “Byl to jenom démon Hydra. Je to něco jako hlídací pes. Kromě toho Její dům se chýlí k jisté smrti, její krok míří do podsvětí. Mě to zní jako ženský démon. A tyhle kulty, které uctívají ženské démony, často dělají příšerné věci s dětmi. Mají dost pokroucené představy o plodnosti a o dětech.” Seděl na sedadle a

měl napůl přivřené oči. “Jsem si jistý, že Konkáva půjde do toho kostela, aby to tam zkontrolovala a dvacet ku jedné, že tam nic nenajdou. Zabila jsi jejich démona strážce, takže je jasné, že kult se hned zbaví všech důkazů. Mohli bychom počkat, až se usídlí někde jinde.”

“Ale-” Clary se sevřel žaludek. “To dítě. A ty obrázky v knize, kterou jsem tam viděla. Myslím, že se snaží stvořit víc dětí, jako byl Sebastian.”

“To nemůžou,” řek Jace. “Sice dokázali stvořit lidské dítě s andělskou krví, což je dost zlé, to je pravda. Jenže aby stvořili dítě, jako byl Sebastian, museli by použít démonskou krev na dítě Lovce stínů. Jinak to dítě zemře.” Lehce ji stiskl ruku, jako kdyby jí tím chtěl dodat odvahu. “Nejsou to sice moc hodní lidé, ale nedokážu si představit, že by zkusili znovu stejnou věc, která předtím nefungovala.” Taxi se zaskřípěním brzd zastavilo na rohu Houstonu a Druhé třídy. “Počítadlo je rozbité,” řekl taxikář. “Deset dolarů.”

Jace, který by si za jiných okolností neodpustil sarkastickou poznámku, teď hodil taxikáři dvacet dolarů a vystoupil z auta. Držel Clary otevřené dveře a ona ho následovala. “Připravená?” zeptal se, když došli k železné bráně, která vedla do města.

Přikývla. “Nemůžu sice říct, že můj poslední takový výlet byl moc velká zábava, ale ano, jsem připravená.” Vzala ho za ruku. “Dokud budeme spolu, jsem připravená na cokoliv.”

Mlčenlivý bratři na ně čekali v předsíni Města. Skoro, jako kdyby počítali s tím, že přijedou. Clary poznala ve skupině bratra Zachariáše. Tiše stáli v řadě a blokovali Clary a Jacovi průchod do města.

Proč jste sem přišli, dcero Valentýnova a synu Ústavu? Clary si nebyla jistá, čí hlas slyšela ve svojí hlavě. Možná to byl hlas všech. Je neobvyklé pro děti vstoupit do Tichého města bez dozoru.

Pojmenování ´děti´ Clary podráždilo, ale věděla, že pokud jde o Lovce stínů, byli zaujatí. Každý, komu ještě nebylo osmnáct, byl dítě a jednalo se s ním podle jiných pravidel.

“Potřebujeme vaši pomoc,” řekla Clary, když bylo zřejmé, že se Jace nechystá nic říct. Díval se na Mlčenlivé bratry s podivnou netečností, jako kdyby někdo dostal nespočet diagnóz od různých lékařů a teď,

úplně nakonec, čekal jen s malou nadějí na verdikt specialisty. “Není to vaše práce pomáhat Lovcům stínů?”

Ale i přesto nejsme vašimi služebníky. Nebudeme skákat tak, jak vy pískáte. Stejně tak ne každý váš problém spadá pod naší jurisdikci.

“Ale tohle ano,” prohlásila Clary pevně. “Věřím, že někdo manipuluje s myslí Jace -někdo mocný-a ovlivňuje jeho vzpomínky a sny. Nutí ho dělat věci, které dělat nechce.”

Hymnomancie, řekl jeden z Mlčenlivých bratrů. Kouzlo snů. Tohle můžou ovládat jen ti největší a nejsilnější z těch, kteří používají magii.

“Jako andělé,” řekla Clary a byla odměněna ztuhlým a překvapeným tichem.

Možná, řekl konečně bratr Zachariáš, byste měli jít s námi k Mluvícím hvězdám. Nebyla to výzva, ale nabídka. Pak se otočili a vydali se do srdce města. Nečekali, jestli je bude Clary a Jace následovat.

Došli do místnosti Mluvících hvězd, kde bratři zaujali svá místa za jejich černým stolem z čediče. Meč smrti byl zpátky na svém místě. Lesknul se na zdi za nimi, jako křídlo stříbrného ptáka. Jace se přesunul do středu místnosti a zadíval se na vzor kovových hvězd, který byl vypálený do červených a zlatých dlaždic na podlaze. Clary ho pozorovala a cítila, jak jí z toho bolí srdce. Bylo těžké ho takhle vidět. Všechna jeho obvyklá neutuchající energie byla pryč, stejně jako když se magické světlo skrývá pod nánosem popela.

Zvedl svojí blonďatou hlavu a pak zamrkal. Clary věděla, že Mlčenlivý bratři mluvili v jeho mysli a říkali něco, co nemohla slyšet. Viděla, jak vrtí hlavou a slyšela, jak jim odpověděl: “Já nevím. Myslel jsem, že jsou to jenom obyčejné sny.” Jeho ústa se stáhla do pevné linky a ona musela přemýšlet o tom, co po něm žádali. “Vize? To si nemyslím. Ano, setkal jsem se s Andělem, ale je to Clary, kdo měl prorocké sny. Já ne.”

Clary ztuhla. Byli hrozně blízko k tomu, aby se začali vyptávat, co se stalo s Jacem a Andělem tenkrát u jezera Lyn. To jí nenapadlo. Když se Mlčenliví bratři nabourají do vaší mysli, co vlastně všechno vidí? Jen to, co původně hledali? Nebo všechno?

Jace pak přikývl. “Dobře, jsem připravený, jestli jste i vy.”

Zavřel oči a Clary sledovala, jak se lehce uvolnil. Tak takové to muselo být pro Jace, když se díval na to, jak se Mlčenliví bratři poprvé ponořili hluboko do její mysli. Viděla detaily, kterých si předtím nevšimla, protože byla chycená uvnitř sítě jejích myšlenek a jejích vlastních vzpomínek. Byla ztracená ve svém vlastním světě.

Teď si ale všimla, jak Jace celý ztuhnul, jako kdyby se ho dotýkali vlastníma rukama. Zaklonil hlavu. Ruce na stranách jeho těla se postupně rozevíraly a pak se zase zatínaly v pěst. Hvězdy na podlaze u jeho nohou se rozhořely oslepujícím stříbrným světlem. Začaly jí slzet oči, od jasu. Byl jako elegantní tmavý obrys, který se tyčil proti oslepující bílé záři. Jako kdyby stál v srdci vodopádu.

Všude kolem nich se rozléval šum a jemné nesrozumitelné šeptání.

Dívala se, jak spadnul na kolena. Rukama se opřel o zem. Srdce se jí stáhlo. Po tom, co se jí Mlčenliví bratři hrabali v hlavě, bylo jí na omdlení, ale Jace byl silnější, než ona, ne?

Pomalu se svalil na zem. Rukama si svíral břicho. Bolest mu projížděla každým jeho svalem, i když ani jednou nevykřiknul. Clary už to nevydržela a běžela k němu skrz vodopád světla. Padla na kolena vedle něj a objala ho. Šeptající hlasy kolem ní byly hlasitější a rozzuřenější. Otočil hlavu a podíval se na ní. Díky stříbrnému světlu jeho oči ztratily barvu a vypadaly prázdné a bílé jako mramorová dlažba. Jeho rty šeptaly její jméno. A pak to bylo pryč - světlo, zvuky, všechno. Společně klečeli na prázdné podlaze místnosti. Kolem nich se rozprostíralo jenom ticho a stíny.

Jace se třásl, a když rozpojil svoje ruce, zjistila, že jsou krvavé v místech, kde si nehty rozedřel kůži. Stále ho držela kolem ramen. Podívala se na Mlčenlivé bratry a snažila se potlačit vztek. Věděla, že je to stejné, jako naštvat se na doktora, který někomu ošetřoval ránu, ale jen proto, aby ho vyléčil. Jenže to bylo těžké, moc těžké být rozumná, když šlo o někoho, kdo jste milovali.

Existuje něco, co jste nám neřekla, Clarisso Morgensternová, řekl bratr Zachariáš. Tajemství, které oba skrýváte před světem.

Srdce Clary se stáhlo. Polil jí chlad. “Co tím myslíte?”

Na tom chlapci je Runa smrti, řekl jiný bratr - Enoch, pomyslelas si. “Smrti?” řekl Jace. “Myslíte tím, že zemřu?” Nezněl překvapeně.

Myslíme tím, že jsi zemřel. Prošel jsi bránou do Říše stínů. Tvoje duše se odpojila do tvého těla.

Clary a Jace si vyměnili pohledy. Polkla. “Anděl Raziel-” začala.

Ano. Jeho runa je tomhle chlapci taky. Enochův hlas byl bez emocí. Existují jenom dva způsoby, jak přivést mrtvé zpět. Nekromancií, neboli černou magií, knihou a svíčkami. Tohle vrátí zdání života. Ale jen pravá ruka Anděla může vrátit lidskou duši zpátky do těla stejně snadno, jako byl vdechnut život do prvního člověka. Zavrtěl hlavou. Rovnováha života a smrti, dobra a zla je citlivá, mladí Lovci stínů. Vy jste ji narušili.

“Ale Raziel je Anděl,” řekla Clary. “Může si dělat, co chce. Vy ho uctíváte, ne? Jestli se rozhodnul tohle udělat-”

Vážně se tak rozhodnul? zeptal se další z bratrů. Měl na vybranou?

“Já …” Clary se podívala na Jace. Pomyslela si, Mohla jsem si přát cokoliv jiného na světě. Světový mír, lék na různé nemoci, žít věčně. Ale všechno, co jsem chtěla, jsi byl ty.

Známe rituál Nástrojů, řekl Zachariáš. Víme, že ten, kdo je má všechny, je jejich pán a může požádat Anděla o jednu věc. Nemyslím si, že tě mohl odmítnout.

Clary vystrčila vzdorovitě bradu. “No,” řekla, “už se stalo.”

Jace se zle zasmál. “Vždycky mě mohli zabít,” řekl. “Dát věci zpátky do rovnováhy.”

Sevřela mu těsněji paži. “Nebuď směšný.” Ale její hlas byl tichý. Strnula, když se bratr Zachariáš odtrhnul od skupinky Mlčenlivých bratrů a vydal se k nim. Jeho nohy tiše přešlapovaly po Mluvících hvězdách.

Natáhl se k Jacovi a Clary musela bojovat s nutkáním ho odstrčit, když se sehnul a svými dlouhými prsty zvedl Jacovi bradu, aby se mu mohl podívat do tváře. Prsty Zachariáše byli hubené a nezvrásněné - jako prsty mladého muže. Nikdy dřív se nezamyslela nad věkem Mlčenlivých bratrů. Předpokládala, že jsou všichni stejně staří a scvrklí.

Jace, který pořád klečel na kolenou, pohlédl na bratra Zachariáše, který se na něj díval slepým a netečným pohledem. Clary si nemohla pomoct a vybavily se jí středověké obrazy svatých, kteří klečeli, dívali se nahoru a tváře jim zalévalo zlaté světlo.

Byl jsem tady, řekl a jeho hlas byl nečekaně jemný, když jsi vyrůstal. Viděl jsem pravdu ve tvém obličeji, Jaci Lightwoode. Viděl jsem, kdo doopravdy jsi.

Jace se zatvářil zmateně, ale nepohnul se a ani ho od sebe neodtlačil.

Zachariáš se obrátil k ostatním. Nemůžeme a ani nesmíme ublížit tomuhle chlapci. Mezi Herondaly a Bratry existují velmi stará pouta. Dlužíme mu pomoc.

“Pomoc s čím?” chtěla vědět Clary. “Je s ním snad něco špatně - něco uvnitř jeho hlavy?”

Když se narodí Lovec stínů, je proveden rituál. Na dítě je umístěno několik ochranných kouzel Mlčenlivými bratry a Železnými sestrami.

Železné sestry Clary znala ze svých učebnic. Byla to taková ženská sekta na způsob Mlčenlivých bratrů - byly ale ještě víc samotářské, než Bratři. Vyráběly totiž zbraně Lovců stínů.

Bratr Zachariáš pokračoval. Když Jace zemřel a pak byl znovu vzkříšen, narodil se tak podruhé. Tím byly veškerá ochranná znamení i samotný rituál zrušený. To ho nechává otevřeného, jako dveře dokořán - zve to dovnitř jeho těla všechny druhy démonického vlivu nebo různých zlomyslností.

Clary si olízla suché rty. “Takže tím chcete říct, že je posedlý?”

Není posedlý. Mám podezření, že ti démonické síly našeptávají, Jonathane Herondale. Jsi silný a bojuješ s tím, ale brzy tě to zlomí a přitáhne k sobě stejně snadno, jako moře pohlcuje písek na břehu.

“Jace,” zašeptal svými bílými rty. “Jace Lightwood, ne Herondale.”

Clary, která myslela trochu víc prakticky, řekla: “Jak si můžete být tak jistí, že je to démon? A co můžeme udělat pro to, aby ho nechal na pokoji?”

Enoch, který zněl zamyšleně řekl : Rituál musí být proveden znovu. Podruhé na něj položíme ochranu, jako kdyby se právě narodil.

“A to můžete?” zeptala se Clary.

Zachariáš kývnul. Lze to udělat. K přípravě ale musí být pozvaná jedna z Železných sester. Vytvoří pro něj amulet … Odmlčel se. Jonathan tu musí zůstat s námi, dokud nebude rituál dokončen. Tohle je pro něj to nejbezpečnější místo.

Clary se podívala na Jace. Hledala na jeho tváři nějakou emoci: naději, žádost o pomoc, radost nebo cokoliv. Nic tam ale nenašla. Jeho výraz byl lhostejný. “Na jak dlouho?” zeptal se.

Zachariáš rozpřáhl doširoka své ruce. Den, možná dva. Rituál je určený pro děti. Budeme ho muset změnit, upravit ho pro dospělého. Kdyby mu byl víc, než osmnáct, bylo by to nemožné. I takhle to bude těžké. Ale není úplně zatracený.

Není úplně zatracený. To nebylo to, v co Clary doufala, že uslyší: chtěla, aby jí řekli, že je tenhle problém jednoduchý a dá se snadno vyřešit. Podívala se na Jace. Hlavu měl skloněnou. Vlasy mu padaly dopředu, a když byl k ní takhle skloněný, připadal jí tak zranitelný, že jí z toho bolelo srdce.

“To je v pořádku,” zašeptala. “Zůstanu tu s tebou.”

Ne, bratři promluvili jako skupina. Jejich hlasy byly neúprosné. Musí tady zůstat sám. V tom, co se chystáme udělat, nemůžeme být ničím vyrušeni.

Cítila, jak se Jacovo tělo napjalo. Naposled, když byl v Tichém městě, byl nespravedlivě uvězněn a byl svědkem smrti většiny Mlčenlivých bratrů. Navíc byl mučený Valentýnem. Nedovedla si představit, že by pro něj myšlenka na další noc, kterou stráví sám ve Městě, byla příjemná.

“Jaci,” zašeptala. “Udělám cokoliv budeš chtít. Jestli chceš odtud odejít ..”

“Zůstanu,” řekl. Zvedl hlavu a jeho hlas byl tvrdý a jistý. “Zůstanu. Udělám cokoliv budu muset, abych tenhle problém vyřešil. Potřebuju jenom, abys zavolala Izzy a Alecovi. Řekni jim - řekni jim, že zůstávám u Simona, abych na něj dohlídnul. Řekni jim, že se setkáme zítra nebo pozítří.”

“Ale…”

“Clary.” Opatrně jí vzal za obě ruce a držel je mezi těmi svými. “Měla jsi pravdu. Tohle nepřichází ze mě. Něco mi to působí. Nám. Víš, co to znamená? Pokud se … vyléčím … pak už se nebudu muset sám sebe bát, až ti budu nablízku. Kvůli tomu strávím v Tichém městě klidně tisíc nocí.”

Bylo jí jedno, že je sledovali Mlčenliví bratři, naklonila se dopředu a přitiskla své rty pevně na ty jeho.

“Vrátím se,” zašeptala. “Zítra večer, po té párty v železárně. Vrátím se a půjdu za tebou.”

Naděje v jeho očích jí skoro zlomila srdce. “Možná už budu v té době vyléčený.”

Pohladila ho konečky prstů po tváři. “Možná budeš.”

…

Simon se probudil vyčerpaný po dlouhé noci plné zlých snů. Převalil se na záda a díval se na světlo, které procházelo dovnitř jedním oknem v jeho pokoji. Nemohl si pomoct, ale přemýšlel, jestli by se mu spalo líp, kdyby jako ostatní upíři spal během dne. Navzdory tomu, že mu slunce nemohlo ublížit, cítil, jak ho k sobě noc táhla. Toužil být součástí tmavé oblohy a mihotajících se hvězd. Něco v něm chtělo žít ve stínu. Slunce mu působilo malou bolest, jako kdyby ho někdo píchal nožem. Navíc v něm bylo něco, co chtělo krev. Dívat se, jak se nechává pohlcovat bojem.

Rychle se postavil a hodil na sebe nějaké oblečení. Pak se vydal do obývacího pokoje. Místnost byla cítit po toastech a kafi. Jordan seděl na jedné barové židli. Vlasy mu jako obvykle trčely do všech světových stran. Ramena měl svěšená. Když se na něj podíval, uviděl Simon pod jeho opálením znatelnou bělost. “Máme problém,” řekl.

Simon zamrkal. Neviděl svého spolubydlícího -vlkodlaka-už den. Přišel v noci domů z Ústavu a zhroutil se vyčerpáním. Jordan tu nebyl, ale Simon si myslel, že byl v práci. Ale možná se něco stalo. “Co je?”

“Tohle bylo strčené pod dveřmi.” Jordan strčil směrem k Simonovi složené noviny. Byla to Ranní kronika New Yorku. Byla otevřená na jedné stránce a přehnutá napůl. Nahoře byl příšerný obrázek těla, které leželo na chodníku. Hubené končetiny byly ohnuté do nepřirozených úhlů. Jen těžko to připomínalo člověka. Takhle mrtvá těla nevypadaly. Simon se chtěl Jordana zeptat, proč mu to ukazoval, když si všimnul textu pod fotografií.

NALEZENA MRTVÁ DÍVKA

Policie tvrdí, že mrtvá byla čtrnáctiletá Maureen Brown. Její tělo bylo objeveno v neděli večer ve dvacet tři hodin nacpáno v odpadkovém koši u Big Apple Deli na Třetí Avenue. Ačkoliv nám v kanceláři koronera nepotvrdili žádnou oficiální příčinu smrti, majitel Deli, který

našel tělo, Michael Garza řekl, že měla podřezané hrdlo. Policie zatím nenašla vražednou zbraň …

Simon už nemohl číst dál. Ztěžka dosedl na židli. Teď věděl, že tělo na fotografii byla nepochybně Maureen. Její duhová šála a příšerný růžový klobouk, který měla na sobě, když jí naposled viděl. Můj Bože, chtělo se mu říct. Můj Bože. Jenže žádná slova mu z krku nevyšla.

“Nepsalo se v tom vzkazu,” řekl Jordan drsným hlasem, “že jestli nepřijdeš na tu adresu, podříznou tvojí holce krk?”

“Ne,” zašeptal Simon. “To není možné. Ne.” Ale vzpomněl si.

Kamarádka Erikovi malé sestřenice. Jak se jmenuje? Ta, která je zamilovaná do Simona. Chodí na všechny naše koncerty a všem říká, že je to jeho holka.

Simon si vzpomněl na její telefon. Její malý růžový mobil s nálepkami. Jak ho zvedla, aby je mohla vyfotit. Ten pocit její ruky na jeho rameni. Její dotek byl lehký jako ten motýlí. Čtrnáct let. Stočil se do klubíčka a objal si rukama hruď, jako kdyby se tím mohl udělat tak malý, až by úplně zmizel.

Kapitola 14 – Jaké sny můžou přijít

Jace sebou neklidně házel na úzké posteli v Tichém městě. Nevěděl, kde spí bratři a ani to nevypadalo, že by mu to hodlali prozradit. Zdálo se, že jediné místo, kde si mohl lehnout bylo v jedné cele pod městem, kde obvykle byli drženi vězni. Nechali mu otevřené dveře, takže se necítil moc jako ve vězení, ale tohle místo nemohl ani ve své nejbujnější fantazii nazvat příjemným. Vzduch byl hustý a horký. Sundal si košili a ležel na posteli jenom v džínách. Pořád mu bylo ale hrozné vedro. Zdi měly barvu nudné šedi. Někdo do kamene těsně nad postel vyřezal písmena JG a nechal ho tak přemýšlet, co měly znamenat - v místnosti byla jenom postel, prasklé zrcadlo, ve kterém viděl svůj vlastní deformovaný odraz a dřez. Nemluvě o víc, než nepříjemných vzpomínkách, které v něm tahle místnost vyvolávala.

Bratři se mu hrabali v hlavě celou noc, dokud se necítil jako vyždímaný hadr. Protože dělali o všem takové tajnosti, neměl ani tušení, jestli udělali nějaký pokrok. Nezdálo se, že by měli obzvlášť velkou radost, ale to nevypadali nikdy.

Věděl, že skutečným testem bude jeho spánek. Co se mu bude zdát? Stačí usnout a zjistí to. Otočil se a zabořil si hlavu do paže. Nemyslel si, že by zvládnul ještě jeden sen o tom, jak zraňuje Clary. Napadlo ho, že by se z toho mohl zbláznit a ta představa ho děsila. Vyhlídka na smrt pro něj nikdy nebyla tak strašná, ale myšlenka na to, že by se zbláznil, bylo nejspíš to nejhorší, co si dokázal představit. Ale jít spát pro něj byl jediný způsob, jak zjistit, co se bude dít dál. Zavřel oči a tvrdohlavě se nutil usnout.

Po chvíli vážně usnul a začal snít.

Vrátil se do údolí v Idris, kde bojoval se Sebastianem a málem zemřel. V údolí byl podzim, ne pozdní léto, jako když tam byl naposled. Listy měly zlaté, červenohnědé, oranžové a červené barvy. Stál na břehu řeky - bouřlivé řeky - která protékala údolím přesně v polovině. V dálce se k němu někdo blížil. Ještě ho nemohl vidět zřetelně, ale krok toho člověka byl přímý a rozhodný. Byl si jistý, že to byl Sebastian. Jenže když se postava přiblížila, došlo mu, že to nemohl být on. Sebastian byl vysoký -vyšší než Jace - jenže tahle osoba byla malá - o hlavu nebo dvě menší než on. Tvář měl schovanou ve stínu, byl hubený a jeho tenká ramena vypadala jako dětská. Z příliš malých rukávů košile mu vykukovalo kostnaté

zápěstí. Max.

Pohled na svého mladšího bratra byl pro Jace jako rána do žaludku. Svalil se na kolena na zelenou trávu pod ním. Nebyl nijak zraněný. Ale byl to jenom sen. Max tu vypadal jako vždycky. Kluk s vystouplými koleny, který byl sice na hranici dospívání, ale pořád to byl ještě malý kluk. Malý kluk, který už nikdy nevyroste.

“Maxi,” řekl Jace. “Maxi, je mi to tak líto.”

“Jaci.” Max zůstal stát tam, kde byl. Zvedl se vítr a sfouknul mu hnědé vlasy do obličeje. Oči za jeho brýlemi byly vážné. “Nejsme tu kvůli mně,” řekl. “Nejsem tu, abych tě strašil nebo abych tě donutil cítit se provinile.”

Samozřejmě, že ne, řekl hlas v Jacově hlavě. Jediné, co kdy Max udělal bylo to, že tě miloval, díval se na tebe a myslel si o tobě, že jsi úžasný.

“Sny, které jsi měl,” řekl Max. “Jsou zprávy.”

“Ty sny mám kvůli vlivu démona, Maxi. Říkali to Mlčenliví bratři-”

“Mýlili se,” řekl rychle Max. “Už je jich málo a jejich síla je slabší, než bývala. Tyhle sny ti mají něco říct. Jenom jim nerozumíš. Neříkají ti abys ublížil Clary. Jen tě varují.”

Jace pomalu zavrtěl hlavou. “Nerozumím tomu.”

“Andělé mě za tebou poslali, abych si s tebou promluvil, protože tě znám,” řekl Max jeho dětským hláskem. “Vím, jak to máš s lidmi, které miluješ a taky vím, že bys jim nikdy vědomě neublížil. Ale ještě ses uvnitř sebe nezbavil veškerého vlivu, který na tebe měl Valentýn. Jeho hlas ti pořád našeptává, i když si nemyslíš, že ho slyšíš. Jenže pravdou je, že mu pořád nasloucháš. Ty sny ti mají říct, že dokud nezabiješ tuhle svojí část, nikdy nebudeš moct být s Clary.”

“Tak jí zabiju,” řekl Jace. “Udělám všechno, co budu muset. Jen mi řekni co to je.”

Max se usmál svým jasným zářivým úsměvem. Něco držel v ruce. Byla to dýka se stříbrnou rukojetí. Dýka Stephena Herondala z jeho krabice. Jace jí okamžitě poznal. “Vezmi si jí,” řekl Max. “A pak jí použij proti sobě. Tvoje část, která je tady ve snu, musí zemřít. Ta,

která zůstane, bude očištěná.” Jace vzal nůž.

Max se usmál. “Dobře. Na druhé straně je nás hodně, kteří jsme se o tebe báli. Tvůj otec je tam taky.”

“Ne, Valentýn-”

“Tvůj skutečný otec. Řekl mi, abys použil tuhle dýku. Zabije všechno zkažené v tvojí duši.”

Max se usmál jako andílek, když Jace otočil nůž čepelí k sobě. Pak na poslední chvíli Jace zaváhal. Bylo to až příliš podobné tomu, co mu udělal Valentýn. Zasáhnul ho přímo do srdce. Vzal nůž a přejel jím po svém pravém předloktí -od lokte až k zápěstí. Objevil se tam dlouhý řez. Necítil ale žádnou bolest. Přendal si nůž do pravé ruky a udělal to samé na druhé paži. Z dlouhé rány na ruce mu vytryskala krev. Byla mnohem červenější, než v reálném životě. Měla barvu rubínů. Rozlila se mu po kůži a dopadla na trávu.

Slyšel, jak Max tiše vydechl. Chlapec se sklonil a dotkl se prsty pravé ruky jeho krve. Když ji zvedl, byla pokrytá šarlatovou barvou. Udělal krok směrem k Jacovi a pak další. Takhle blízka mohl Jace vidět jeho jemnou dětskou pokožku, průsvitnost jeho očních víček a jeho oči - Jace si nevzpomínal, že by měl Max takové tmavé oči. Max mu položil ruku na kůži na hrudníku a jeho krví mu tam začal kreslit runu. Ani tu ještě Jace nikdy neviděl. Její hrany se překrývaly a měla zvláštní tvar.

Když byl Max hotový, spustil ruku a ustoupil. Hlavu měl nakloněnou ke straně jako umělec, který zkoumal svoje poslední dílo. Náhle projela Jacem příšerná agónie. Měl pocit, jako kdyby mu kůže na prsou hořela. Max jen stál u něj a s úsměvem si ho měřil. Pohnul k němu krvavou rukou. “Bolí tě to, Jaci Lightwoode?” řekl a jeho hlas už nepřipomínal hlas Maxe. Byl vysoký, chraplavý a děsivě známý.

“Maxi-” zašeptal Jace.

“Když způsobuješ bolest, měla by ti být působena bolest,” řekl Max a jeho tvář se začala měnit a lesknout se. “Když způsobuješ smutek, měl bys cítit smutek. Teď jsi můj, Jaci Lightwoode. Jsi můj.”

Bolest byla oslepující. Jace se svalil dopředu. Rukama si držel hruď, když pomalu padal do temnoty.

…

Simon seděl na gauči. Obličej měl položený v dlaních. V hlavě mu bzučelo. “Je to moje chyba,” řekl. “Nejspíš jsem zabil Maureen tím, že jsem pil její krev. Zemřela kvůli mně.”

Jordan se rozvalil v křesle naproti němu. Měl na sobě džínsy a zelené tričko s dlouhými rukávy. Na něm měl košili s otvory na manžety, kde měl ale místo knoflíků strčené prsty. Na krku se mu zaleskl přívěšek Vlčího strážce. “Nech toho,” řekl. “Neexistuje způsob, jak bys mohl vědět, co jí hrozí. Když jsem jí dával do taxíku, byla v pohodě. Tihle lidé jí museli chytit a zabít až potom.”

Simonovi se točila hlava. “Ale já jí kousnul. Ona se nevrátí, že ne? Nebude z ní upírka?”

“Ne. No tak, víš to stejně dobře, jako já. Musel bys jí dát svojí krev, aby se z ní stala upírka. Kdyby pila tvojí krev a pak zemřela, tak bys měl pravdu. Teď bychom ale byli na hřbitově a čekali u jejího hrobu. Ale to se nestalo. Myslím, teda předpokládám, že by sis na něco takového vzpomněl.”

Simon ucítil vzadu v krku kyselou starou krev. “Mysleli si, že to byla moje holka,” řekl. “Varovali mě, že jí zabijou, jestli se neukážu. Když jsem potom nepřišel tam, kam mi řekli, podřezali jí krk. Musela tam čekat celý den a strachovat se, jestli se tam nakonec ukážu. Musela doufat, že tam přijdu …” Zvednul se mu žaludek a on se sehnul a ztěžka dýchal. Snažil se nezvracet.

“Jo,” řekl Jordan, “ale ta správná otázka je, kdo to byl?” Věnoval Simonovi tvrdý pohled. “Myslím, že je právě čas na to, abys zavolal do Ústavu. Nesnáším Lovce stínů, ale vždycky jsem slýchal o jejich neuvěřitelně podrobných archivech. Možná by měli něco na tu adresu, o které se psalo v tom vzkazu.”

Simon zaváhal.

“No tak,” řekl Jordan. “Už jsi toho pro ně sakra udělal dost. Teď je nech, ať něco udělají pro tebe.”

Simon si s pokrčením ramen šel do pokoje pro telefon. V obýváku vytočil číslo Jace. Po druhém zvonění to zvedla Isabele. “To jsi zase ty?”

“Promiň,” řekl Simon rozpačitě. Zřejmě jejich malé dostaveníčko ve Svatyni nezmírnilo její nesnášenlivost, jak doufal. “Hledal jsem Jace, ale myslím, že bych si o tom mohl promluvit i s tebou-”

“Okouzlující jako vždycky,” řekla Isabele. “Myslela jsem, že je Jace s tebou.”

“Ne.” Simon ucítil vlnu neklidu. “Kdo ti to řekl?”

“Clary,” odpověděla mu Isabele. “Možná, že si jenom chtěli ukrást nějaký čas sami pro sebe.” Mluvila nevzrušeně. Dávalo smysl, že ten poslední člověk, který by lhal o Jacovi, kdyby byl v nějakém problému, byla Clary. “No, každopádně Jace si nechal telefon v pokoji. Jestli ho uvidíš, připomeň mu, že má být dneska večer na párty v železárnách. Jestli tam nebude, Clary ho zabije.”

Simon už skoro zapomněl, že měl být i on večer na párty. “Jasně,” řekl. “Podívej, Isabele. Mám problém.”

“Povídej. Miluju problémy.”

“Nevím, jestli budeš milovat tenhle,” řekl váhavě a rychle ji zasvětil do situace. Vyjekla, když se dostal k té části, kde kousl Maureen a jak se cítil, když mu krev proudila ústy.

“Simone,” zašeptala.

“Já vím, já vím,” řekl zoufale. “Myslíš si, že mě to nemrzí? Zatraceně moc mě to mrzí.”

“Jestli si jí zabil, porušil jsi Zákon. Stal by se z tebe psanec. Musela bych tě zabít.”

“Ale já to neudělal,” řekl roztřeseným hlasem. “Neudělal jsem to. Jordan přísahal, že byla v pořádku, když jí dával do taxíku. A noviny zase tvrdí, že měla podřezané hrdlo. Neudělal jsem to. Někdo to udělal, aby se dostal ke mně. Jenže nevím proč.”

“S tímhle tématem jsme ještě neskončili.” Její hlas byl přísný. “Ale nejdřív si dojdi pro ten vzkaz, který ti poslali. Přečti mi ho.”

Simon udělal co po něm chtěla. Když skončil, byl odměněn Isabeliným ostrým nadechnutím.

“Myslela jsem si, že mi ta adresa bude znít povědomě,” řekla. “To je místo, kde si se mnou dala včera Clary sraz. Je to kostel v okrajové části města. Sídlí tam kult, který uctívá nějakého démona.”

“Co chce kult uctívající démona po mě?” zeptal se Simon a obdržel od Jordana udivený pohled, protože slyšel jenom polovinu jejich konverzace.

“To nevím. Jsi Světlomilec. Máš šílenou sílu. Vždycky budeš terčem šílenců a černé magie. Takhle to prostě je.”

Simon si všimnul, že byl hlas Isabele najednou plný sympatií. “Podívej, budeš dneska na té párty v železárnách, ne? Můžeme se tam setkat a promluvit si o tom, co budeš dělat dál. A řeknu mámě, co se stalo. Už takhle vyšetřuje kostel Talto, takže do toho může zahrnout i tuhle informaci.”

“Fajn,” řekl Simon. Poslední věc na světě, kterou teď chtěl, byla jít na párty.

“A vezmi sebou Jordana,” řekla Isabele. “Můžeš ho použít jako bodyguarda.”

“Nemůžu. Bude tam Maia.”

“Promluvím s ní,” řekla Isabele. Znělo to mnohem jistěji, než by se na jejím místě cítil Simon. “Uvidíme se tam.”

Zavěsila. Simon se obrátil na Jordana, který ležel na sedačce a pod hlavou měl jeden tkaný polštář. “Kolik jsi z tohohle rozhovoru slyšel?”

“Dost na to, abych pochopil, že jdeme na mejdan,” řekl Jordan. “Slyšel jsem o párty v železárnách. Nejsem ve smečce Garrowaye takže jsem tam nebyl pozvaný.”

“Myslím, že dnes půjdeš jako moje rande.” Simon si strčil telefon zpátky do kapsy.

“Jsem si dostatečně jistý svojí mužností na to, abych to přijal,” řekl Jordan. “I když bychom si asi měli na sebe obléknout něco pěkného,” zavolal na Simona, který se vracel zpátky do pokoje. “Chci, abys vypadal krásně.”

Kdysi dávno, když byl Long Island City ještě centrem průmyslu místo stylové čtvrti plné uměleckých galerií a kaváren, byla železárna továrna na textil. Teď to byla obrovská cihlová budova, jejíž vnitřek tvořil jenom obrovský prázdný, ale krásný prostor. Podlaha byla tvořená překrývajícími se ocelovými čtverci. Nad hlavou měly úzké ocelové nosníky, které byly obalené malými bílými světly. Ozdobné železné spirálovité schodiště zdobily převislé rostliny. Prosklený strop otevíral pohled na noční oblohu. Byla tam dokonce i terasa, která byla postavená nad East River. Byl z ní nádherný výhled na Padesátou devátou Street Bridge, která se jim

tyčila nad hlavou a táhla se od Queens ažk Manhattanu, jako ledový vánoční řetěz.

Lukova smečka se překonala, když se snažila vyzdobit tohle místo. Byly tam dvě velké cínové vázy s květinami s dlouhým stonkem barvy slonoviny a stoly uspořádané v kruhu kolem pódia, byly pokryté bílými ubrusy. Na pódiu hrálo vlkodlačí smyčcové kvarteto klasickou hudbu.

Clary si nemohla pomoct a chtěla, aby tam byl Simon. Byla si jistá, že by došel k názoru,že Vlkodlačí smyčcové kvarteto by bylo pro tuhle skupinu super jméno. Clary přešla ke stolu a upravovala věci, které byly dokonale naaranžované. Trošku pohnula s květinami a urovnala stříbrné příbory, které ve skutečnosti nebyly nakřivo. V tuhle dobu tu bylo jenom pár lidí a nebyl to nikdo z těch, které by znala. Její matka a Lukas stáli u dveří, zdravili lidi a usmívali se. Luke vypadal v obleku zvláštně, ale Jocelyn v šatech ušitých na míru zářila. Po nedávných událostech byla Clary ráda, že její máma vypadala šťastně, i když jí napadlo, nakolik je její štěstí skutečné a nakolik hrané. U úst měla ale několik vrásek, což dělalo Clary starosti - byla vážně šťastná, nebo za svým úsměvem skrývala bolest?

Clary nevěděla, jak se doopravdy cítila. Ale ať už se dělo cokoliv, nemohla dostat ze svých myšlenek Jace. Co s ním dělali Mlčenliví bratři? Byl v pořádku? Bylo možné napravit to, co se s ním stalo a tak zničit vliv démona, který na něj měl? Večer předtím strávila bezesnou noc zíráním do tmy jejího pokoje. Byla nervózní a bylo jí zle.

Přála si víc, než cokoliv jiného, aby tam byl s ní. Vybírala si šaty na tenhle večer-světle zlaté a obepínající její tělo víc než cokoliv, co byla zvyklá nosit-hlavně kvůli naději, že se Jacovi budou líbit. A teď jí v nich neuvidí. Věděla, že tohle byla ta poslední věc, co by jí měla trápit -klidně by až do konce života chodila oblečená v sudu, kdyby to znamenalo, že to Jacovi pomůže. Kromě toho jí vždyckyříkal, že byla krásná a nikdy si nestěžoval na to, že na sobě měla většinou džínsy a obnošené tenisky. Stejně si ale myslela, že by se mu tyhle šaty líbily.

Večer stála před zrcadlem a měla skoro pocit, že byla krásná. Její máma vždycky říkala, že ona do krásy vykvetla až v pozdějším věku. Uvažovala, jestli se s ní stane to samé. Už nebyla plochá jako

prkno - minulý rok si musela začít kupovat o číslo větší podprsenky a když přimhouřila oči myslela si, že viděla - no ano, tohle byly určitě boky. Měla křivky. Sice malé, ale někde se začít muselo.

Vzala si na sebe svůj šperk - jediný šperk.

Zvedla ruku a dotkla se Morgensternova prstenu, který měla na řetízku kolem krku. Znovu ho začala po dlouhé době nosit. Měla pocit, jako kdyby to bylo tiché gesto Jacovi důvěry. Způsob, jakým jí chtěl dát najevo jeho oddanost, ať už o tom věděl nebo ne. Rozhodla se ho nosit do té doby, dokud ho znovu neuvidí.

“Clarisso Morgensternová,” řekl tichý hlas za jejími rameny.

Clary se překvapeně otočila. Ten hlas jí nebyl nijak povědomý. Stála tam vysoká štíhlá dívka, která nevypadala ani na dvacet. Pleť měla bílou jako mléko. Krev v žilách prosvítající pod její kůží byla ale zelená a i její blond vlasy měly nazelenalý odstín. Oči měla modré a vypadaly jako kuličky. Její modré šaty byly tak tenké, že si Clary myslela, že jí musela být zima. Z hlubin její mysli se pomalu vyplavala vzpomínka.

“Kaelie,”řekla Clary pomalu. Rozpoznala vílí číšnici z Taky, která jí a Lightwoodovi obsluhovala víc než jednou. Zamrkala, když si vzpomněla na drb, že spolu Kaelie a Jace někdy něco měli. Jenže tenhle fakt vypadal tváří v tvář všem ostatním problémům tak titěrný, že se Clary přiměla na to nemyslet. “Neuvědomila jsem si - znáš Luka?”

“Nepleť si mě s hostem tohohle večírku,” řekla Kaelie. Lhostejně rozhodila svýmaštíhlýma rukama. “Moje paní mě poslala, abych tě našla a ne proto, abych se zúčastnila téhle oslavy.” Zvědavě se podívala Clary přes rameno. Modré oči jí zářily. “I když jsem si neuvědomila, že si tvoje máma bere vlkodlaka.”

Clary zvedla obočí. “A?”

Kaelie ji sjela pohledem se zřejmým pobavením. “Moje paní říkala, že jsi celkem drsná i přes tvojí malou výšku. U Soudu se na tebe kvůli tvé výšce dívali skrz prsty.”

“Jo, ale my nejsme u Soudu,” řekla Clary. “A taky nejsme v Taki, což znamená, že ty jsi přišla za mnou. Což znamená, že máš pět sekund na to vyklopit mi co mi královna Seelie chce. Nemám jí ráda a nemám ani tu nejmenší náladu na její hry.”

Kaelie ukázala svým tenkým prstem se zelenými nehty na krk Clary. “Moje paní mi řekla, abych se tě zeptala,” řekla, “proč nosíš prsten Morgensterna. Uznáváš tím snad,že to byl tvůj otec?”

Clary si položila ruce na krk. “Je to kvůli Jacovi - protože mi ho dal,” řekla dřív, nežse mohla zastavit. Pak se v duchu proklela. Nebylo chytré říct královněSeelie víc, než musela.

“Ale on není Morgenstern,” řekla Kaelie, “ale Herondale a ti mají svůj vlastní prsten. Jsou na něm volavky, ne Jitřenka. Znamená to, že mu vyhovuje míň duše, která se vznáší jako pták v letu, než pád připomínající Lucifera?”

“Kaelie,“procedila Clary mezi zuby. “Co chce královna Seelie?”

Víla se zasmála. “Jenom to,” řekla, “aby ti předala tohle.” Položila jí něco do dlaně.Malý stříbrný visící zvonek, který měl na konci malé poutko, aby se dal navléknout na řetízek. Když Kaelie pohnula s rukou, zvonek se lehce rozezněl. Připomínalo to sladký zvuk deště.

Clary couvla. “Nechci dary od tvé paní,” řekla. “Všechny jsou protkané lžemi a očekáváním něčeho na oplátku. Nehodlám vaší královně něco dlužit.”

“Není to dar,” řekla netrpělivě Kaelie. “Je to jenom věc, která jí přivolá. Královna ti odpustí předchozí tvrdohlavost. Očekává, že tu bude v nejbližší doběchvíle, kdy budeš potřebovat její pomoc. Je ochotná ti vyhovět, pokud se tedy rozhodneš jí o to požádat. Prostě zazvoň na tenhle zvonek a přijde sluha Soudu a odvede tě k ní.”

Clary zavrtěla hlavou. “Nezazvoním.”

Kaelie pokrčila rameny. “Pak by tě nemělo nic stát, kdyby sis ho vzala.”

Jako ve snu Clary viděla vlastní ruku, jak se natahuje a bere do prstů zvonek.

“Udělala bys cokoliv, abys ho zachránila,” řekla Kaelie. Její hlas byl jemný a sladký jako zvuk zvonku. “Cokoliv by tě to mělo stát, cokoliv bys zůstala dlužná Nebi nebo Peklu, viď?”

Clary si vzpomněla na hlas, který se neustále ozýval v její hlavě. Už jsi někdy přemýšlela o tom, co všechno v příběhu, který ti řekla máma, byla lež? Cořekla jen proto, že se jí to prostě hodilo? Vážně si myslíš, že znáš každé tajemství své minulosti?

Madame Dorothea řekla Jacovi, že se zamiloval do špatné osoby. Ještě není zatracený. Ale bude to těžké.

Zvonek zazvonil, když si ho Clary vzala do dlaně. Kaelie se usmála. Její modré oči zazářily jako skleněné korálky. “Moudré rozhodnutí.”

Clary zaváhala. Ale dřív, než mohla zvonek víle vrátit, slyšela jak někdo zavolal její jméno a otočila se. Byla to její matka, která si k ní razila cestu davem. Rychle se obrátila zpátky, ale nebyla překvapená, že už byla Kaelie pryč. Zmizela v davu jako mlha, kterou pohltilo ranní slunce.

“Clary,”řekla Jocelyn, když k ní došla. “Hledala jsem tě a pak tě Luke našel, jak tu stojíš sama. Je všechno v pořádku?”

Jak tady stojí sama. Clary přemýšlela, jaké kouzlo použila Kaelie, aby ho její máma neprokoukla. “Jsem v pořádku, mami.”

“Kde je Simon? Myslela jsem si, že přijde.”

Samozřejmě,že jí jako první napadl Simon, pomyslela si Clary, a ne Jace. I když sem měl Jace přijít jako její kluk, nejspíš tu Simon bude mnohem dřív, než on. “Mami,”řekla a pak se odmlčela. “Myslíš, že budeš mít někdy Jace ráda?”

Zelené oči Jocelyn změkly. “Všimla jsem si, že tu není, Clary. Jen jsem nevěděla, jestli o tom chceš mluvit.”

“Myslím tím,” pokračovala zarputile Clary, “myslíš si, že existuje něco, co by mohl udělat, abys ho měla ráda?”

“Jo,” řekla Jocelyn. “Mohl by tě udělat šťastnou.”

Lehce pohladila Clary po obličeji a Clary sevřela ruku v pěst. Cítila, jak se jí zvonek zarývá do ruky. “On mě ale dělá šťastnou,” řekla Clary. “Nemůže ale ovlivnit všechno na světě, mami. Stávají se i věci-” Hledala slova. Jak jí mohla vysvětlit, že to není Jace, kvůli komu je nešťastná, ale že je to kvůli tomu, co se s ním děje, aniž by jí prozradila co to je?

“Tolik ho miluješ,” řekla Jocelyn jemně. “To mě děsí. Vždycky jsem tě chtěla ochraňovat.”

“A podívej se, jak to dopadlo,” řekla Clary, ale pak její hlas změkl. Nebyl čas na to začít obviňovat její mámu nebo s ní začít bojovat. Ne teď. Ne, když se na ně díval Luke od dveří a jeho tvář odrážela

lásku a úzkost. “Stačilo by, kdybys ho poznala,” řekla bezútěšně. “Jenže to říká o svém klukovi asi každá holka.”

“Mášpravdu,” řekla Jocelyn, čímž jí překvapila. “Opravdu ho neznám. Vidím ho a připomíná mi jeho matku. Nevím proč - nevypadá jako ona, kromě toho, že byla taky krásná, ale byla hlavně zranitelná a to on je-”

“Zranitelná?“Clary byla překvapená. Nikdy by jí nenapadlo myslet na Jace jako na zranitelného.

“Ach, ano,”řekla Jocelyn. “Chtěla jsem jí nenávidět za to, že vzala Stephena z Amatis, ale prostě jsem si nemohla pomoct a chtěla jsem Célii chránit. Jace je v tomhle podobný.” Vypadala ztracená ve vlastních myšlenkách. “Nebo je to možná tím, že krásné věci jsou světem tak lehce ničeny.” Sundala ruku z její tváře. “Na tom nezáleží. Bojuju s tím v mých myšlenkách, ale to jsou jenom mé vzpomínky. Jace by neměl nést jejich váhu. Pokud by těneměl rád tak, jak má - a to je vepsané v jeho tváři, když se na tebe dívá-netolerovala bych ho. Ani na chvíli. Tak na to prosím mysli, když na mě zase budeš naštvaná.”

Odmávla rukou Clariny protesty, že ona na ní přece není naštvaná. Usmála se na ní a poplácala jí po tváři. Zamířila zpátky k Lukasovi. Naposled se rozloučila s Clary a pak se vmísila do davu. Clary přikývla, ale nic neřekla. Dívala se, jak její máma odchází a cítila, jak jí zvonek spaluje vnitřní část ruky, jako kdyby to byla špička hořící zápalky.

…

Oblast kolemželezáren, kde byly především sklady a umělecké galerie, byla v noci prázdná, takže Simonovi a Jordanovi netrvalo dlouho zaparkovat. Simon rychle vyskočil z auta, jen aby našel Jordana na chodníku, jak si ho kriticky měřil. Simon si sebou nezabalil žádné elegantní šaty, když utíkal z domova, takže neměl nic jiného, než svojí milovanou bundu, která kdysi patřila jeho otci. Kvůli tomu strávil s Jordanem celé odpoledne projížděním East Village a hledáním nějakého slušného oblečení pro něj. Nakonec našli starý oblek Zenga v obchodě, který se jmenoval Láska zachraňuje den. Většinu prodávaného zboží tam tvořily lesklé boty s platformou a šátky Pucci z šedesátých let. Simon měl podezření, že odtud pocházela většina Magnusova oblečení.

“Co je?“zeptal se a rozpačitě si žmoulal rukávy saka. Bylo na něj příliš malé, ale Jordan si myslel, že když si nezapne knoflíky, nikdo si toho nevšimne. “To vypadám tak zle?”

Jordan pokrčil rameny. “Nebudou žádné praskliny v zrcadlech, neboj,” řekl. “Jenom jsem přemýšlel, jestli jsi ozbrojený. Potřebuješ něco? Dýku?” Rozevřel vlastní sako a Simon viděl něco dlouhého, kovového a lesklého na jeho vnitřní straně.

“Nedivím se,že s Jacem tak dobře vycházíš. Oba dva jste bláznivý chodící bojový arzenál.” Simon unaveně zavrtěl hlavou a obrátil se ke vchodu do železárny. Bylo to naproti přes ulici. Široká zlatá plátěná střecha zastiňovala obdélník chodníku, kde ležel červený koberec se zlatými obrázky vlků. Simon si nemohl pomoct, ale pobavilo ho to. O jednu z tyčí, která držela střížku, byla opřená Isabele. Měla rozpuštěné vlasy. Na sobě měla dlouhé červené šaty. Díra na boku odhalovala většinu z jejích nohou. Na pravé ruce měla zlaté náramky. Teda alespoň to vypadalo jako náramky, ale Simon věděl, že to byl její bič. Byla skoro celá pokrytá runami - měla je na pažích, vnitřní straně jejích stehen, krku i hruďi. Velké množství z nich bylo viditelných hlavně díky hlubokému výstřihu jejích šatů. Simon se na ní snažil nezírat.

“Čau, Isabele,” řekl.

Vedle něj se i Jordan snažil nezírat. “Ehm,” řekl. “Ahoj. Já jsem Jordan.”

“Už jsme se viděli,” řekla Isabele chladně. Ignorovala jeho nabízenou ruku. “Když se ti Maia snažila rozdrápat obličej. Zcela oprávněně.”

Jordan se zatvářil ustaraně. “Je tady? Je v pořádku?”

“Je tady,”řekla Isabele. “Ale jak se cítí není vůbec tvoje věc …” “Cítím se za ní zodpovědný,” řekl Jordan.

“A kde přesně je tenhle tvůj pocit uložený? V kalhotách?” Jordan vypadal dotčeně.

Isabele mávla hubenou rukou. “Podívej, co jsi udělal dřív je prostě minulost. Vím, že jsi Vlčí strážce. Řekla jsem Maie, co to znamená. Je ochotná akceptovat tvojí přítomnost tady a ignorovat tě. Ale to je všechno, co dostaneš. Neobtěžuj jí, nesnaž se s ní mluvit a ani se na

ní nedívej. Nebo tě přehnu vejpůl tolikrát, že budeš vypadat jako malinký origami vlkodlak.”

Simon si odfrkl.

“A ty se nesměj.” Isabele na něj ukázala. “S tebou nechce mluvit taky. Takže i přes skutečnost, že dneska vypadá fakt k nakousnutí - a kdybych byla na holky, určitě bych do ní šla - ani jeden z vás s ní nepromluví. Chápete?”

Přikývli a dívali se na svoje boty, jako středoškoláci, které právě někdo za trest nechal po škole.

Isabele se odlepila od tyče. “Super. Jdeme dovnitř.”

Kapitola 15 - Beati Bellicosi

Vnitřek železáren byl potažený lany s různobarevnými světly. Pár hostů už sedělo na židlích, ale mnozí z nich se ještě potloukali okolo a nesli si skleničky na šampaňské plné bledé šumivé tekutiny. Číšníci

- kteří byli taky vlkodlaci, jak si Simon všimnul (vlastně celý personál tady se skládal z členů Lukovi smečky)- se pohybovali mezi hosty a rozdávali šampaňské.

Simon jednu skleničku odmítnul. Od jeho zkušenosti z párty Magnuse neshledával zdravotně nezávadným pitím nic, co si nepřipravil sám a kromě toho věděl, co mu působí pití tekutin, které neobsahují krev. Složilo by ho to a bylo by mu zle.

Maia stála před jedním cihlovým sloupem, mluvila s dvěma dalšími vlkodlaky a smála se. Měla na sobě zářivě oranžové saténové šaty, které kontrastovaly s její snědou pletí a její hnědé vlasy jí v divokých kadeřích padaly kolem obličeje. Když uviděla Simona a Jordana, záměrně se od nich odvrátila. Zadní strana šatů byla do velkého V, které odhalovalo spoustu holé kůže, včetně tetování motýla, které měla dole na zádech.

“Nemyslím si, že tohle měla, když jsem jí znal,” řekl Jordan. “To tetování, myslím.”

Simon se podíval na Jordana. Díval se na jeho ex přítelkyni se zjevnou touhou a Simon si byl jistý, že jestli trošku neubere, dostane od Isabely pěstí do obličeje. “Pojď,” řekl a položil mu ruku na záda. Lehce zatlačil, aby ho donutil k pohybu. “Pojď se podívat, kde sedíme.”

Isabele, která se na ně dívala, nasadila svůj kočičí úsměv. “Dobrý nápad.”

Razili si cestu davem do oblasti, kde byly stoly jen aby zjistili, že ten jejich už je napůl obsazený. Na jedné židli seděla Clary a dívala na skleničku na šampaňské, která byla nejspíš plná zázvorového piva. Vedle ní byl Alec s Magnusem. Oba byli v tmavých oblecích, které si koupili ve Vídni. Magnus si hrál s třásněmi na okrajích jeho dlouhé bílé šály. Alec měl ruce založené na hrudi a naštvaně se díval do dálky.

Když Clary uviděla Simona a Jordana, rychle se zvedla na nohy. Na její tváři byla patrná úleva. Obešla stůl, aby se pozdravila se Simonem. Uviděl, že na sobě měla jednoduché zlaté hedvábné šaty

a nízké zlaté sandály. Bez podpatků vypadala malinká. Morgensternův prsten měla kolem krku na stříbrném lesknoucím se řetízku. Natáhla se, aby ho objala a přitom k němu zamumlala: “Myslím, že Alec a Magnus se hádají.”

“Vypadá to tak,” zašeptal k ní nazpátek. “Kde máš ty svého kluka?”

V tom momentě sundala paže z jeho krku. “Zdržel se v Ústavu.” Obrátila se. “Čau, Kyle.”

Trošku rozpačitě se usmál. “No, spíš Jordane.”

“Jo, už jsem to slyšela.” Clary ukázala ke stolu. “No, možná bychom si měli sednout. Myslím, že bude brzy přípitek a další úvodní věci. A pak, doufejme, budou podávat jídlo.”

Všichni si sedli. Nastalo dlouhé a trapné ticho.

“Takže,” řekl Magnus konečně a přejel dlouhým bílým prstem po okraji skleničky. “Jordane. Slyšel jsem, že jsi Vlčí strážce. Vidím, že máš na sobě jejich medailonek. Co se na něm píše?”

Jordan přikývl. Červenal se a jeho oříškově hnědé oči mu jiskřily. Bylo jasné, že svojí pozornost nevěnoval jenom konverzaci u stolu. Očima sledoval Maiu, která přecházela po místnosti, a pevně držel konec ubrusu. Nervózně zatínal a zase povoloval dlaně. Simon pochyboval, že si to uvědomoval. “Beati bellicosi: Požehnaní jsou bojovníci.”

“Dobrá organizace,” řekl Magnus. “Znal jsem muže, který ji v roce 1800 založil. Woolsey Scott. Vážená stará rodina vlkodlaků.”

Alec vydal znechucený zvuk. “S tím jsi taky spal?” Magnusovi kočičí oči se rozšířily. “Alexandře!”

“No, nevím nic o tvé minulosti, nebo snad jo?” vrátil mu Alec. “Nic mi neřekneš. Pořád od tebe slyším jenom: Na tom nezáleží.”

Magnusova tvář byla bez výrazu. V jeho hlasu ale byl slyšet podtón hněvu. “Znamená to teda, že kdykoliv se zmíním, že jsem někoho potkal, ty se mě automaticky zeptáš, jestli jsem s ním spal?”

Alec se tvářil tvrdohlavě, ale Simon se nemohl ubránit soucitu, když za jeho modrýma očima uviděl bolest. “Možná.”

“Kdysi jsem se setkal s Napoleonem,” řekl Magnus. “Neměli jsme spolu žádnou aférku. Na Francouze byl překvapivě prudérní.”

“Setkal jste se s Napoleonem?” Jordan, který vypadal, že mu unikla většina rozhovoru, se tvářil ohromeně. “Takže je pravda, co se říká o čarodějích?”

Alec mu věnoval nepříjemný pohled. “Co se říká?”

“Alexandře,” řekl Magnus chladně a Clary se Simonem si přes stůl vyměnili pohledy. Měla doširoka rozevřené zelené oči, které na něj přes stůl křičely Uh-oh.

“Nemůžeš být hrubý na každého, kdo se mnou mluví.”

Alec udělal rukama široké a rozmáchlé gesto. “A proč ne? Kazím ti tvůj originální styl? Chci tím říct, možná, žes doufal v nějaký malý flirt s tímhle vlkodlačím klukem. Je vážně pěknej. Teda jestli máš rád typ kluků á la rozcuchané vlasy, široká ramena a ostře řezané rysy v obličeji.”

“Hej,” ohradil se Jordan mírně. Magnus si položil hlavu do dlaní.

“Nebo je tu taky spousta krásných holek, protože podle všeho se tvému vkusu meze nekladou. Je tu snad něco, do čeho bys nešel?”

“Do mořských panen,” řekl Magnus do svých dlaní. “Vždycky jsou cítit po mořských řasách.”

“Tohle není vtip,” řekl Alec naštvaně. Odkopl židli, vstal od stolu a odkráčel do davu.

Magnus měl ještě pořád hlavu v dlaních. Mezi prsty mu trčely černé konečky vlasů. “Já prostě jenom nechápu,” řekl si pro sebe, “proč tolik záleží na minulosti.”

K překvapení Simona to byl Jordan, kdo odpověděl. “Na minulosti vždycky záleží,” řekl. “To vám řeknou, když se připojíte ke Strážcům. Nikdy nezapomeň na to, co se stalo v minulosti, nebo už se z toho nikdy nepoučíš.”

Magnus vzhlédl. Jeho zlatozelené oči se mu zaleskly mezi prsty. “Kolik je ti?” zeptal se. “Šestnáct?”

“Osmnáct,” řekl Jordan, ale vypadal trošku vystrašeně.

Alecův věk, uvědomil si Simon a potlačil vnitřní úsměv. Nemyslel si, že hádka mezi Alecem a Magnusem byla vtipná, ale bylo těžké neucítit určité hořké pobavení, když se podíval na Jordanův výraz. Jordan musel být tak dvakrát větší, než Magnus - a kromě velikosti

se navíc Magnus blížil k bodu naprosté vyhublosti-ale Jordan se ho i přesto jasně bál. Simon se otočil, aby s Clary mohl sdílet pobavený pohled, ale ona se dívala k hlavním dveřím. Její tvář byla najednou bílá jako stěna. Odhodila na stůl ubrousek a zašeptala: “Promiňte.” Zvedla se a prakticky utekla od stolu.

Magnus rozhodil rukama. “No, když tu dochází k takovým hromadným útěkům …,” řekl a elegantně vstal. Omotal si šálu kolem krku a zmizel v davu. Nejspíš hledal Aleca.

Simon se podíval na Jordana, který zase očima sledoval Maiu. Byla k nim otočená zády a mluvila s Lukem a Jocelyn. Zasmála se a pohodila kudrnatýma vlasama. “Na to ani nemysli,” řekl Simon a vstal. Ukázal na Jordana. “Ty zůstaneš tady.

“A co tu mám jako dělat?” zeptal se Jordan.

“To, co v těchhle situacích dělají Vlčí strážci. Medituj. Rozjímej o svých Jedi silách. Dělej cokoliv. Jsem tu za pět minut a ty uděláš nejlíp, když zatím zůstaneš tady.”

Jordan se opřel a zkřížil si ruce na hrudi. Jasně trucoval, ale Simon už mu nevěnoval pozornost. Otočil se a hledal v davu Clary. Byla směsicí červené a zlaté mezi pohybujícími se těly. Konečně jí našel podle jejích zářivých vlasů.

Dohonil jí u jednoho ze sloupů a položil jí ruku na rameno. Obrátila se s vystrašeným výkřikem. Ruce měla zvednuté, jako kdyby se ho chystala napadnout. Uklidnila se, když viděla, kdo to byl. “Vyděsil jsi mě!”

“To vidím,” řekl Simon. “Co se děje? Proč jsi tak vyděšená?”

“Já …” S pokrčením ramen sklopila ruce. Její oči ale pořád nervózně těkaly po místnosti a puls na krku jí bušil jako o závod. “Myslela jsem, že jsem viděla Jace.”

“Myslel jsem si to,” řekl Simon. “Ale …” “Ale?”

“Vypadáš vážně vystrašeně.” Nebyl si jistý, proč tohle řekl. Nebo co doufal, že mu na to odpoví. Kousla se do rtu jako vždycky, když byla nervózní. Její pohled byl najednou nepřítomný. Simonovi to připadalo povědomé. Jedna z věcí, která se mu na Clary vždycky líbila byla ta, jak snadno se ztratila ve svých představách. Jak snadno se dokázala dostat mezi stěny do dalekého světa iluzí, kde

se prolínali kletby, princové, osud a magie. Kdysi byl schopný dělat to samé. Byl schopný obývat imaginární světy. Vzrušující na nich bylo to, že byly bezpečné, protože byly jenom v jeho hlavě. Teď ten svět byl ale najednou skutečný. Jeho představy ho dostihly. Přemýšlel, jestli i ona toužila po minulosti. Po normálním světě. Přemýšlel, jestli normálnost byla něco, jako vidění nebo ticho, co si neuvědomujete, že je pro vás důležité, dokud to neztratíte.

“Má to teď těžké,” řekla tiše. “Bojím se o něj.”

“Já vím,” řekl Simon. “Hele, nechci do toho strkat nos, ale - přišel na to, co s ním je? Nebo někdo jiný?”

“On-” Zarazila se. “Je v pořádku. Jen to má teď těžké kvůli tomu, že se ještě musí vyrovnat s nějakými věcmi ohledně Valentýna. Ty víš.”

Simon věděl. A taky věděl, že mu lhala. Clary před ním jen těžko mohla někdy něco skrýt. Tvrdě se na ní podíval.

“Má noční můry,” řekla. “Bál se, že to má na svědomí nějaký démon. Že ho nějak ovlivňuje.”

“Ovlivňuje ho démon?” zopakoval Simon nevěřícně. Věděl, že měl Jace noční můry - řekl mu to - ale Jace nikdy nezmínil vliv démona.

“No, zřejmě je tu nějaký druh démona, který se k tobě může snažit dostat přes tvoje sny,” řekla Clary a znělo to, jako kdyby litovala, že s tím začala, “ale jsem si jistá, že to nic není. Každý má někdy noční můry, ne?” Položila ruku Simonovi na rameno. “Jen se půjdu podívat, jak je na tom. Vrátím se.”

Její pohled už směřoval za něj směrem ke dveřím, které vedly ven na terasu. Ustoupil a kývnul na souhlas s tím, aby šla za Jacem. Sledoval jí, jak se smísila s davem.

Vypadala tak malá - takovým způsobem jako v první třídě, když jí doprovodil ke dveřím jejího domu a sledoval jí, jak jde nahoru do svého domu a jak jí do kolene bouchá její krabice na jídlo. Malá, ale odhodlaná. Cítil, jak jeho srdce, které už dál nebilo, klesá dolů. Napadlo ho, že nic na světě není tak bolestivé jako to, že není schopen chránit lidi, které miluje.

“Vypadáš zle,” řekl hlas po jeho boku. Chraplavý a známý. “Myslíš na to, jak příšerný člověk jsi?”

Simon se otočil a uviděl Maiu, která se opírala o sloup. Měla kolem krku provázek se zářícími bílými světly. Její tvář byla zarudlá ze

šampaňského a horka, které bylo v téhle místnosti.

“Nebo bych možná měla říct,” pokračovala, “jak strašný upír jsi. Což jen tak mimochodem vyznívá tak, že jsi špatný i v tom být upírem.”

“Jsem špatný v tom, být upírem,” řekl Simon. “Ale to neznamená, že jsem taky nebyl špatný přítel.”

Křivě se na něj usmála. “Bat říká, že bych na tebe neměla být tak tvrdá,” dodala. “Řekl, že lidé dělají hloupé věci, když se jedná o ženy. Především ti nespolečenští podivíni, kteří předtím neměli moc velké štěstí na holky.”

“Jako kdyby se mi díval přímo do duše.”

Maia zavrtěla hlavou. “Je těžké na tebe zůstat naštvaná,” řekla. “Ale pracuju na tom.” Odvrátila se.

“Maio,” řekl Simon. Začala ho bolet hlava a dostával závrať. Jestli si s ní nepromluví teď, už to neudělá nikdy. “Prosím. Počkej.”

Otočila se a podívala se na něj s tázavě zvednutým obočím.

“Mrzí mě, co jsem ti udělal,” řekl. “Vím, že už jsem ti to říkal předtím, ale opravdu to myslím vážně.”

Pokrčila rameny. Její obličej byl bez výrazu. Nedala na sobě nic znát.

Polkl a snažil se tak zahnat bolest v hlavě. “Možná má Bat pravdu,” řekl. “Ale myslím si, že je v tom mnohem víc, než jenom tohle. Chtěl jsem být s tebou protože - a tohle bude znít hodně sobecky - jsi dokázala, že jsem se cítil normálně. Jako člověk, který jsem byl předtím.”

“Jsem vlkodlak, Simone. Nejsem normální.”

“Ale ty - jsi,” řekl a skoro zakopnul o slova, co jí chtěl říct. “Jsi skutečná a reálná - jedna z nejreálnější lidí, jaké jsem kdy poznal. Chtěla jsi dorazit a zahrát si se mnou Halo. Chtěla jsi mluvit o komiksech, chodit na koncerty, jít si zatancovat - prostě dělat normální věci. A tys ke mně přišla a chovala se, jako kdybych byl normální. Nikdy jsi mi neřekla Světlomilče nebo upíre nebo tak něco. Jenom prostě Simone.”

“Tohle dělají všichni přátelé,” řekla Maia. Opírala se o pilíř, a když k němu tiše mluvila, leskly se jí oči. “Ne přítelkyně.”

Simon se na ní jenom díval. Jeho bolest hlavy pulzovala ve stejném rytmu, jako tlukot srdce.

“A pak ses jednou objevil,” dodala, “a přivedls sebou Jordana. Co sis myslel?”

“Tohle není fér,” protestoval Simon. “Neměl jsem tušení, že to je tvůj ex-”

“Já vím. Isabele mi to řekla,” přerušila ho Maia. “Jen mám prostě pocit, jako kdybys mě uvrhnul přímo do pekla.”

“Ach, vážně?” Simon se podíval na Jordana, který seděl sám u kulatého stolu jako kluk, kterému nepřišlo rande na ples. Simon se najednou cítil hrozně unavený. Unavený ze všech těch starostí, z pocitu viny z toho co udělal a co nejspíš i v budoucnosti udělá.

“Fajn, a řekla ti taky Izzy o tom, že se ke mně nechal Jordan přidělit, aby ti mohl být nablízku? Měla bys slyšet, jak o tobě mluví. Dokonce i způsob jakým vyslovuje tvoje jméno. Páni to, jak se do mě pustil, když si myslel, že jsem tě podváděl-”

“Nepodváděl jsi mě. Ve skutečnosti jsme spolu nechodili. Podvádění je něco jiného-”

Simon se na Maiu usmál. Zarazila se a začervenala se. “Myslím, že je dobře, že ho nesnášíš natolik, aby sis stoupla hned vedle mě a bylo ti ukradené, co cítí,” řekl.

“Jsou to už roky,” řekla. “Nikdy se mě nesnažil kontaktovat. Ani jednou.”

“Zkusil to,” řekl Simon. “Víš vůbec, že tu noc, kdy tě kousnul, u něj došlo k první přeměně?”

Zavrtěla hlavou. Kudrnaté kadeře jí obklopily její najednou vážné oči. “Ne. Myslela jsem si, že věděl-”

“Že byl vlkodlak? Ne. Věděl, že nad sebou nějak ztrácel kontrolu, ale kdo jen tak uhodne, že se mění ve vlkodlaka? Den potom šel za tebou, ale zastavil ho Strážce. Držel ho od tebe dál. Dokonce ani tehdy po tobě ale nepřestal pátrat. Nemyslím si, že by za poslední dva roky uplynul den, kdy by nepřemýšlel o tom, kde jsi byla a-”

“Proč mu v tom bránil?” zašeptala.

“To bys měla vědět ty,” řekl Simon. “Byl jsem kluk pěkně na prd a mrzí mě to. Měla bys vědět, že tě nechtěl opustit. Vzal můj případ jen kvůli tomu, že v něm bylo uvedeno tvoje jméno.”

Otevřela rty. Zavrtěla hlavou. Její náhrdelník ze svítících světýlek

zablikal jako hvězdy. “Jen nevím, co bych teď měla udělat, Simone. Co mám dělat?”

“Nevím,” řekl Simon. Cítil se, jako kdyby mu někdo do hlavy zatloukal hřebíky. “Ale můžu ti říct jednu věc. Já jsem ten poslední člověk na světě, kterého bys měla žádat o radu ohledně vztahů.” Přitiskl si ruku na čelo. “Jdu ven. Na vzduch. Jordan sedí u stolu támhle, jestli s ním chceš mluvit.”

Ukázal směrem ke stolu a pak se otočil. Odešel od jejího tázavého pohledu, od zraků všech lidí v místnosti a od křičících hlasů a smíchu. Klopýtal směrem ke dveřím.

…

Clary rozrazila dveře, které vedly ven na terasu. Uvítal jí nápor chladného vzduchu. Třásla se a přála si, aby si sebou vzala kabát, ale nechtěla se už pro něj vracet ke stolu. Vyšla ven na terasu a zavřela za sebou dveře. Podlaha byla tvořená velkými dlaždicemi, které byly obklopené kovovým zábradlím. Ve velkých cínových držácích hořely pochodně, ale nevydávaly ani trošku tepla - což nejspíš vysvětlovalo, proč venku nikdo nebyl. Jen Jace. Stál u zábradlí a díval se na řeku. Chtěla se k němu rozběhnout, ale nemohla si pomoct a váhala. Měl na sobě tmavý oblek. Pod rozepnutým sakem měl bílou košili a hlavu měl odvrácenou pryč od ní. Nikdy dřív ho neviděla takhle oblečeného. Vypadal starší a tak nějak vzdálený. Vítr od řeky mu rozevlál světlé vlasy tak, že viděla malou jizvu na straně jeho krku, kde ho Simon jednou kousl. Najednou si vzpomněla, jak se nechal pokousat a tak kvůli ní riskoval svůj život.

“Jaci,” řekla.

Otočil se, podíval se na ní a usmál se. Ten úsměv byl známý. Něco se uvnitř ní uvolnilo. Osvobodilo jí to a ona se k němu rozběhla přes dlaždice a objala ho. Zvedl jí a držel jí dlouho nad zemí. Tvář měl zabouřenou v jejím krku.

“Jsi v pořádku,” řekla nakonec, když jí položil na zem. Rychle si utřela neúprosné slzy, které jí tekly po tvářích. “Myslím tím, Mlčenliví bratři by tě jen tak nenechali odejít, kdybys nebyl v pořádku, ne? Ale myslela jsem si, že ten obřad bude trvat dýl. Nejméně pár dní.”

“Netrval.” Položil jí ruce na tvář a usmál se na ní. Za ním se nad

vodou zvedal Queensboro Bridge. “Znáš Mlčenlivé bratry. Rádi dělají kolem všeho velký povyk. Ale je to vlastně celkem jednoduchý obřad.” Zazubil se. “Cítil jsem se hloupě. Je to obřad pro malé děti. Já jsem ale pořád myslel na to, že když to budu mít za sebou rychle, tak tě zastihnu v tvých sexy párty šatech. To mě nutilo zvládnout to co nejdřív.” Sjel jí pohledem odshora až dolů. “A rád bych ti řekl, že nejsem vůbec zklamaný. Jsi nádherná.”

“Jo, ty taky vypadáš dobře.” Zasmála se skrz slzy. “Ani jsem nevěděla, že máš oblek.”

“Neměl jsem. Koupil jsem ho.” Přejel jí prsty po lícních kostech, které byly mokré od slz. “Clary-”

“Proč jsi sem přišel?” zeptala se. “Je tu strašná zima. Nechceš jít dovnitř?”

Zavrtěl hlavou. “Chtěl jsem si s tebou promluvit o samotě.”

“Tak mluv,” řekla Clary napůl šeptem. Sundala si jeho ruce z tváře a položila si je na pas. Její potřeba, aby jí držel ve svém náručí, byla skoro ohromující. “Stalo se něco? Budeš v pořádku? Prosím, už přede mnou nic neskrývej. Po všem co se stalo bys měl vědět, že si dokážu poradit s každou špatnou zprávou.” Věděla, že jenom nervózně žvatlá, ale nemohla si pomoct. Její srdce zběsile tlouklo. Jako kdyby za minutu udělalo tisíc úderů. “Jen chci, abys byl v pořádku,” řekla tak klidně, jak jenom mohla.

Jeho zlaté oči potemněly. “Pořád se probírám mojí krabicí. Tou, která kdysi patřila mému otci. Necítím nic. Dopisy, fotografie. Nevím, kdo ti lidé byli. Nevyvolávají ve mě žádné skutečné pocity. Valentýn byl skutečný.”

Clary zamrkala. Nečekala, že řekne zrovna tohle. “Vzpomeň si, řekla jsem ti, že to bude chvíli trvat-”

Ale zdálo se, že jí neslyšel. “Kdybych byl vážně Jace Morgenstern, pořád bys mě milovala? Kdybych byl Sebastián, milovala bys mě?”

Stiskla mu ruce. “Nikdy bys nemohl být takový.”

“Kdyby mi Valentýn udělal to, co udělal Sebastianovi, milovala bys mě?”

V jeho otázce byla taková naléhavost, které nerozuměla. Řekla: “Ale pak už bys to nebyl ty.”

Zatajil dech, skoro jako kdyby mu tím, co řekla, ublížila - ale to přece nebylo možné, ne? Byla to pravda. On nebyl jako Sebastian. Byl to prostě on. “Nevím, kdo jsem,” řekl. “Dívám se na sebe do zrcadla a vidím Stephena Herondala, chovám se jako Lightwood a mluvím jako můj otec - jako Valentýn. Takže se dívám do tvých očí a snažím se být tou osobou, kterou vidíš, protože v toho člověka věříš a myslím si, že tvoje víra stačí k tomu, abych byl takový, jakého mě chceš.”

“Chci tě takového, jaký jsi. Jaký jsi byl vždycky,” řekla Clary, ale nemohla se ubránit pocitu, že je to jako kdyby to volala do prázdné místnosti. Bylo to, jako kdyby jí Jace neslyšel bez ohledu na to, kolikrát mu řekla, že ho miluje. “Vím, že máš pocit, že nevíš kdo jsi, ale já to vím. Znám tě. A jednoho dne se poznáš i ty sám. A do té doby se nemusíš bát toho, že mě ztratíš, protože to se nikdy nestane.”

“Je tu způsob …” Jace zvedl oči k těm jejím. “Dej mi ruku.”

Clary k němu překvapeně zvedla ruku a vzpomněla si, kdy poprvé uchopil její ruku tak, jako teď. Na paži teď měla runu ve tvaru otevřeného oka. Tu kterou kdysi hledal, ale nenašel jí. Její první stálá runa. Otočil její ruku a odhalil tak její zápěstí a zranitelnou kůži na jejím předloktí.

Zachvěla se. Měla pocit, jako kdyby jí vítr od řeky pronikal až do morku kostí. “Jaci, co to děláš?”

“Pamatuješ, co jsem ti říkal o svatbách Lovců stínů? Jak si místo toho, abychom si vyměnili prstýnky, navzájem kreslíme runy lásky a závazku?” Podíval se na ní. Pod jeho silnými zlatými řasami měl vytřeštěné a zranitelné oči. “Chci tě označit touhle runou. Takovou, která nás navždy sváže dohromady. Je to jenom malá runa, ale je trvalá. Jsi ochotná jí přijmout?”

Zaváhala. Stálá runa, když byla takhle mladá. Její máma bude zuřit. Ale nezdálo se, že by pomohlo něco jiného. Nic, co by mu teď mohla říct, by ho nepřesvědčilo. Možná je tohle ta věc, kterou potřebuje jako důkaz její lásky. Tiše vytáhla svojí stélu a podala mu jí. Vzal si jí od ní a jemně jí přejel prsty po těch jejích. Teď se třásla víc. Byla úplně zmrzlá na všech místech kromě těch, kde se jí dotýkal. Přitáhnul si k sobě její ruku a položil na ní stélu. Tiše jí s ní začal jezdit po kůži. Pohyboval s ní pomalu nahoru a dolů a potom, když nic neříkala, přitlačil. Byla jí příšerná zima, takže hořící pocit, který

za sebou stéla zanechávala, byl pro ní skoro vítaný. Dívala se, jak ze špičky vycházely tmavé linky a tvořily tvrdé a ostré tvary. Najednou jí nervy projel strach. Runa nemluvila o lásce a závazku. Bylo v tom něco jiného. Něco temnějšího. Něco, co mluvilo spíš o kontrole, podřízenosti, ztrátě a temnotě. Nakreslil tu runu špatně. Ale tohle byl přece Jace. Znal runy lépe než ona. A přesto se jí z místa, kde se jí dotkla stéla, začala šířit do celého těla necitlivost. Všechno jí bolelo, jako kdyby se její nervy bránily.

Ucítila závrať. Země pod ní se začala hýbat.

“Jaci.” Její hlas byl vysoký s podtónem úzkosti. “Jaci, nemyslím si, že tohle ta správná-”

Pustil její ruku. V té své držel stélu se stejnou elegancí, s jakou držel zbraň. “Omlouvám se, Clary,” řekl. “Vážně bych se chtěl s tebou svázat. O tom bych ti nikdy nelhal.”

Otevřela ústa, aby se ho zeptala, o čem to sakra mluví, ale z úst jí žádné slovo nevyšlo. Příliš rychle se k ní přibližovala temnota. Poslední věc, kterou cítila, byly Jacovi paže, které se kolem ní ovinuly, když padala.

Po době, která se zdála jako věčnost putováním něčím, co považoval za nesmírně nudný večírek, Magnus konečně našel Aleca. Seděl sám u stolu v rohu za umělými bílými růžemi. Na stole bylo několik sklenek šampaňského. Většina z nich byly z poloviny plné, jako kdyby je tam nechávali lidi, když procházeli kolem. Alec vypadal opuštěně. Bradu měl položenou v dlaních a rozmrzele se díval na oblohu nad ním. Nepodíval se dolů, ani když Magnus přistrčil nohy jeho židle k té jeho, otočil se k němu, posadil se a položil mu ruce na záda.

“Chceš se vrátit do Vídně?” zeptal se.

Alec neodpověděl. Jenom se otupěle díval před sebe.

“Nebo můžeme jet jinam,” řekl Magnus. “Kamkoliv chceš. Do Thajska, Jižní Karolíny, Brazílie, Peru - ach počkej. Tam ne. Tam mám zakázaný vstup. Úplně jsem na to zapomněl. Je to dlouhý příběh ale celkem zábavný, jestli si ho chceš poslechnout.”

Alecův výraz jasně říkal, že si ho poslechnout nechtěl. Otočil se a díval se na pódium, jako kdyby ho Vlkodlačí kvarteto nějak fascinovalo.

Protože ho Alec ignoroval, Magnus se rozhodl zabavit tím, že bude měnit barvy šampaňského ve skleničkách na stole. Jednu přebarvil na modro, další na růžovo a zrovna pracoval na zelené, když se Alec natáhnul přes stůl a praštil ho do zápěstí.

“Nech toho,” řekl. “Lidi se dívají.”

Magnus se podíval na prsty, ze kterých mu šlehaly modré jiskry. Možná, že byly trošku moc jasné. Zatnul ruku v pěst. “Fajn,” řekl. “Ale musím se nějak zabavit, abych neumřel nudou, protože ty se mnou nemluvíš.”

“To není pravda,” řekl Alec. “Myslím tím, není pravda, že s tebou nemluvím.”

“Vážně?” zeptal se Magnus. “Právě jsem ti nabídnul, abych jel se mnou do Vídně, nebo do Thajska nebo klidně na Měsíc, ale nevzpomínám si, že bys mi na to něco odpověděl.”

“Nevím, co chci.” Alec sklonil hlavu a hrál si s opuštěnou plastovou vidličkou. I když měl oči vzdorně upřené na zem, jejich bledě modrá barva byla vidět i přes jeho přivřená víčka, která byla bledá a jemná jako pergamen. Magnus si vždycky našel lidi krásnější, než jakékoliv jiné stvoření na zemi. Často dumal nad tím, proč. Máš je jen pár let předtím, než o ně přijdeš, řekla Camille. Ale byla to smrtelnost, která z nich dělala to, co ve skutečnosti byly. Plamen, který jasně plál, i když občas zabliknul. Smrt je matkou krásy, řekl jeden básník. Přemýšlel, jestli andělé někdy zvažovali, že udělají své lidské služebníky, Nephilimy, nesmrtelnými. Ale neudělali to. I přes

jejich sílu umírali jako lidé. Všechny ty roky vždycky umírali v bitvách.

“Znova máš ten svůj pohled,” řekl Alec podrážděně a díval se na něj přes svoje řasy. “Jako kdyby ses díval na něco, co já nemůžu vidět. Myslíš na Camille?”

“Vlastně ani ne,” řekl Magnus. “Kolik jsi slyšel z našeho rozhovoru?”

“Většinu.” Alec šťouchl vidličkou do ubrusu. “Poslouchal jsem za dveřmi. Slyšel jsem dost.”

“Nemyslím si, že bys toho slyšel tolik.” Magnus se zamračil na vidličku. Vytrhnul jí přes stůl Alecovi z rukou a položil jí před sebe. Pak do ní praštil a řekl: “Přestaň si hrát. Co jsem řekl Camille, že tě to tolik trápí?”

Alec zvedl svoje modré oči. “Kdo je Will?”

Magnus ze sebe vydal něco, co bylo podobné smíchu. “Will. Bože můj. To už bylo dávno. Byl Lovec stínů jako ty. A ano, vypadal jako ty, ale ty nejsi vůbec jako on. Minimálně v osobnosti se podobal spíš Jacovi - a můj vztah s tebou se vůbec nepodobá tomu, jaký jsem měl s Willem. Takže tohle tě trápí?”

“Nelíbí se mi představa, že jsi se mnou jenom proto, že vypadám jako nějaký mrtvý chlap, který se ti líbil.”

“To jsem taky nikdy neřekl. Camille to naznačila. To ano. Ale ona je mistryně přetvářky a manipulace. Vždycky byla.”

“Neřekls jí, že se plete.”

“Když Camille necháš, napadne tě na všech frontách. Začni si krýt jednu a ona zaútočí na další. Jediný způsob, jak se s ní můžeš vypořádat je předstírat, že je ti ukradená.”

“Řekla, že pěkní kluci byli vždycky tvoje zkáza,” řekl Alec. “Z čehož automaticky vyplývá, že jsem pro tebe jenom jedna z dlouhé řady hraček. Jeden zemře nebo zmizí a ty si najdeš prostě dalšího. Nejsem nic. Jsem - bezvýznamný.”

“Alexandře-”

“Což ale je,” pokračoval Alec a znovu sklopil oči na stůl, “fakt nespravedlivé, protože ty jsi pro mě všechno, jenom ne bezvýznamný. Změnil jsem kvůli tobě celý svůj život. Ale pro tebe se nikdy nic nezmění, ne? Myslím tím, tohle přece znamená žít věčně. Nikdy ti na ničem doopravdy nezáleží.”

“Pořád ti říkám, že na tobě mi záleží-”

“Bílá kniha,” řekl Alec najednou. “Proč jsi jí tak zoufale chtěl?”

Magnus se na něj zmateně podíval. “Ty víš proč. Je to velmi mocná kniha kouzel.”

“Ale tys jí chtěl kvůli něčemu konkrétnímu, ne? Kvůli kouzlu, které v ní bylo?” Alec se nadechl. “Nemusíš mi odpovídat. Tvoje tvář tě prozradila. Bylo to - bylo to kouzlo, které by ze mě udělal nesmrtelného?”

Magnus byl zděšený snad až do morku svých kostí. “Alecu,” zašeptal. “Ne. Ne - to bych ti nikdy neudělal.”

Alec na něj upřel své pronikavé modré oči. “Proč ne? Proč po všech těch letech vztahů, které jsi měl, jsi nikdy nikoho neudělal nesmrtelným, jako jsi ty? Pokud chceš být se mnou navždy, proč to nechceš udělat?”

“Samozřejmě, že to chci udělat!” Magnus si uvědomil, že skoro křičel, tak se donutil ztišit hlas. “Ale ty tomu nerozumíš. Nemůžeš něco dostat a nic za to nezaplatit. A cena za věčný život je-”

“Magnusi.” Byla to Isabele, která k ní spěchala. V ruce měla telefon. “Magnusi, musím s tebou mluvit.”

“Isabele.” Normálně měl Magnus Alecovu sestru rád. Ale ne v tuhle chvíli. “Krásná, sladká Isabele. Mohla bys prosím odejít? Teď opravdu není ten správný čas.”

Isabele se dívala z Magnuse na jejího bratra a pak zase zpátky. “Takže nechceš, abych ti řekla, že Camille právě utekla ze Svatyně a moje máma mě pověřila tím, abych tě našla a přivedla zpátky do Ústavu, abys jim jí pomohl najít?”

“Ne,” řekl Magnus. “Nechci, abys mi to řekla.”

“Fajn, tak to máš blbý,” řekla Isabele. “Protože je to pravda. Myslím tím, že tam nemusíš chodit, ale-”

Zbytek věty nechala viset ve vzduchu, ale Magnus věděl, co chtěla říct. Kdyby s ní nešel, Clavům by to přišlo podezřelé a začali by ho podezřívat z toho, že pomohl Camille s útěkem. To bylo to poslední, co teď potřeboval. Marysa by zuřila, což by ještě víc zkomplikovalo jeho vztah s Alecem. A navíc-

“Utekla?” zeptal se Alec. “Nikdo nikdy neutekl ze Svatyně.”

“No,” řekla Isabele, “jí se to očividně povedlo.”

Alec sjel na své židli níž. “Běž,” řekl. “Je to naléhavé. Prostě jdi. Můžeme si promluvit později.”

“Magnusi …” Isabele zněla skoro omluvně, ale v jejím hlase byla zřetelná naléhavost.

“Fajn.” Magnus se zvednul. “Ale,” dodal, zastavil u židle Aleca a naklonil se těsně k němu, “ty nejsi bezvýznamný.”

Alec zrudnul. “Když to říkáš,” řekl.

“Říkám,” řekl Magnus a otočil se, aby mohl následovat Isabele ven z místnosti.

…

Venku na opuštěné ulici se Simon opřel o cihlovou zeď železáren. Díval se na oblohu. Osvětlení mostu zahalilo hvězdy, takže nebylo vidět nic, kromě sametové temnoty. Simon si najednou začal přát, aby se mohl nadechnout studeného vzduchu a tak si pročistit hlavu, aby mohl cítit svěží vzduch na své tváři. Jediné co měl na sobě byla tenká košile, jenže na tom stejně nezáleželo. Nemohl se třást zimou a dokonce i vzpomínka na to, jak se cítil, když mrznul, se od něj každý den víc a víc vzdalovala stejně jako vzpomínky na jeho minulý život.

“Simone?”

Ztuhl na místě. Ten hlas, jemný a známý projel ledovým vzduchem jako blesk. Usměj se. To byla ta poslední věc, kterou mu řekla.

Ale to nemůže být ona. Byla přece mrtvá.

“Nepodíváš se na mě, Simone?” Její hlas byl tak tichý, jako závan větru. “Jsem tady.”

Po páteři mu projela hrůza. Otevřel oči a pomalu otočil hlavu.

Maureen stála v kruhu světla pod pouliční lampou na rohu Vernon Boulevard. Měla na sobě dlouhou bílou noční košili. Vlasy jí padaly dolů na ramena a ve světle lampy zářily. Pořád v nich měla ještě špínu. Na nohou měla bílé pantofle. Její tvář byla mrtvolně bílá. Lícní kosti měla zvýrazněné červenou barvou a ústa měla tmavě růžová, jako kdyby si je přetřela zvýrazňovačem.

Simonovi se podlomila kolena. Klouzal po zdi dolů, dokud neseděl na zemi a rukama si neobjímal kolena. V hlavě mu pulzovalo, jako kdyby měla každou chvíli vybuchnout.

Maureen se zasmála a vystoupila ze světla lampy. Došla k němu a prohlédla si ho. Na tváři jí hrál spokojený a pobavený výraz.

“Myslela jsem si, že budeš překvapený,” řekla.

“Ty jsi upírka,” řekl Simon. “Ale jak? Já ti tohle neudělal. Vím, že jsem to neudělal.”

Maureen zavrtěla hlavou. “Tos nebyl ty. Ale bylo to kvůli tobě. Mysleli si, že jsem tvoje holka. Unesli mě v noci z mého pokoje a celý další den mě drželi v kleci. Řekli, že se nemusím ničeho bát, protože si pro mě přijdeš. Jenže ty jsi nepřišel. Nikdy jsi nepřišel.”

“Nevěděl jsem to.” Simonovi se zlomil hlas. “Kdybych to věděl, přišel bych.”

Maureen si odhodila vlasy přes rameno v gestu, které Simonovi náhle bolestně připomnělo Camille. “Na tom nezáleží,” řekla svým dívčím hláskem. “Když zapadlo slunce, řekli mi, že můžu buď zemřít, nebo si vybrat takovýhle život. Jako upírka.”

“Takže sis vybrala tohle?”

“Nechtěla jsem zemřít,” vydechla. “A teď budu napořád krásná a mladá. Můžu zůstat venku celou noc a nikdy nebudu muset jít zpátky domů. A ona se o mě stará.”

“O kom to mluvíš? Kdo to je? Myslíš tím Camille? Podívej se, Maureen, ona je blázen. Neměla bys jí poslouchat.” Simon se s námahou postavil na nohy. “Můžu ti pomoct. Najít ti místo, kde bys mohla zůstat. Naučit tě, jak být upírkou-”

“Ach, Simone.” Usmála se a odhalila dvě rovné řady svých bílých zubů. “Nemyslím si, že zrovna ty víš, jak být upír. Nechtěl jsi mě kousnout, ale udělals to. Vzpomínám si na to. Tvoje oči byly černé, jako ty žraločí a pak jsi mě kousnul.”

“Strašně mě to mrzí. Když mi dovolíš ti pomoct-” “Mohl bys jít se mnou,” řekla. “To by mi pomohlo.” “Kam mám s tebou jít?”

Maureen se rozhlédla po prázdné ulici. V její tenké bílé noční košili vypadala jako duch. Vítr jí povlával kolem těla, ale ona očividně necítila chlad. “Byl jsi vybraný,” řekla. “Protože jsi Světlomilec. Ti,

kteří mi tohle udělali, tě chtějí. Jenže vědí, že máš teď tu Runu. Nemůžou se k tobě nijak dostat. Musíš k nim přijít sám. Tak mě za tebou vyslali jako posla.” Naklonila hlavu na stranu jako pták. “Myslím tím, že nejsem ta, na které ti záleží,” řekla, “ale příště už to třeba někdo takový bude. Pořád budou přicházet pro lidi, které miluješ, dokud ti nezbude nikdo. Takže uděláš nejlíp, když půjdeš se mnou a zjistíš, co chtějí.”

“A ty to víš?” zeptal se Simon. “Víš, co po mě chtějí?”

Zavrtěla hlavou. Pod světlem lampy byla tak bledá, že vypadala skoro průhledná. Jako kdyby Simon mohl vidět skrz ní. Uvědomil si, že takhle to bylo vždycky.

“Záleží na tom?” zeptala se a natáhla k němu ruku. “Ne,” řekl. “Předpokládám, že ne.” A vzal jí za ruku.

Kapitola 16 – New Yorští andělé

“Jsme tady,” řekla Maureen Simonovi.

Zastavila se uprostřed chodníku a dívala se na obrovskou budovu postavenou ze skla a kamene, která se nad nimi zvedala. Byla jasně navržená tak, aby vypadala jako jedna z luxusních budov, které byly postavené ve čtvrti Upper East Side před druhou světovou válkou, jen s pár moderními prvky navíc - vysokými okny, měděnou střechou a cedulí na přední části budovy, kde nabízeli LUXUSNÍ BYTY OD 750 000 DOLARŮ. Psalo se tam i o možnosti použití střešní zahrady, fitness centra, vyhřívaného bazénu a vrátným, který je v domě k dispozici 24 hodin denně. Budova se měla otevírat v prosinci. V tuhle chvíli se tu ještě pořád stavělo a byl tam vstup zakázán. Kolem dokola bylo lešení.

Simon se podíval na Maureen. Zdálo se, že si zvykla na to, že je upírka, pěkně rychle. Museli přejít po Queensboro Bridge a její bílé pantofle byly úplně zničené. Jenže ona ani jednou nezpomalila a ani nevypadala překvapeně z toho, že není utahaná. S blaženým výrazem se dívala na budovu. Její malý obličej zářil. Simon mohl jen hádat, že to bylo nejspíš očekáváním.

“Sem je vstup zakázaný,” řekl a věděl, že jí oznamuje zřejmou věc. “Maureen-”

“Mlč.” Natáhla svojí malou ruku, aby strhla zábranu, která byla na lešení. Neobešlo se to bez trhavého zvuku sádrokartonu a pár zlomených nehtů. Některé z nich dopadly Simonovi k nohám. Maureen odhodila sádrokarton stranou a usmála se na díru, kterou vytvořila.

Starý muž, který šel zrovna kolem s pudlem v kostkovaném kabátku se zastavil a zíral na ně. “Měl bys svojí sestřičce sehnat kabát,” řekl Simonovi. “Je tak drobná. Mohla by v tomhle počasí zmrznout.”

Než stačil odpovědět, Maureen se s divokým úsměvem obrátila na muže. Ukázala mu tak svoje zuby, včetně jejích vysunutých tesáků. “Nejsem jeho sestra,” zasyčela.

Muž zbledl, zvedl si psa do náruče a utekl.

Simon na Maureen zavrtěl hlavou. “Tos nemusela.”

Zuby si prokousla spodní ret, což se stávalo Simonovi dřív často,

než si na ně stihl zvyknout. Po bradě jí stékaly tenké pramínky krve. “Neříkej mi, co mám dělat,” řekla podrážděně, ale zasunula tesáky. Otřela si hřbetem ruky bradu. Bylo to dětské gesto a jen si tak krev rozmazala všude okolo. Pak se obrátila zpátky k otvoru, který vytvořila. “Pojď.”

Protáhla se dovnitř a on šel za ní. Prošli oblastí, kterou dělníci určitě používali jako smetiště. Povalovali se tam rozbité nástroje, rozpůlené cihly, staré igelitové tašky, plechovky od koly. Maureen si vyhrnula košili a překračovala trosky. Na tváři se jí zračil výraz odporu. Přeskočila úzký příkop a dopadla na popraskané kamenné schody za ním. Simon jí následoval.

Schody vedly k otevřeným skleněným dveřím.

Když jimi prošli, ocitli se ve zdobené mramorové místnosti. Na stropu visel obrovský lustr. Nesvítil, protože v něm ještě nebyly žádné žárovky. Byla to příliš tmavá místnost na to, aby tu člověk cokoliv viděl. Simon ale rozpoznal stůl pro vrátného, zelené křeslo pod zlatě orámovaným zrcadlem a výtahy. Maureen stiskla tlačítko, aby přivolala výtah. Simon byl překvapený, když se rozsvítilo.

“Kam jedeme?” zeptal se.

Výtah se otevřel a Maureen do něj vešla. Simon jí byl v patách. Výtah byl laděný do zlaté a červené barvy. Každou stěnu tvořilo zrcadlo. “Nahoru.” Stiskla tlačítko STŘECHA a zasmála se. “Až do Nebe,” řekla a dveře se za nimi zavřely.

…

“Nemůžu najít Simona.”

Isabele, která se opírala o sloup před železárnami a snažila se přemýšlet, vzhlédla. Nad ní se tyčil Jordan. Pomyslela si, že byl vážně až nepřirozeně vysoký. Musel mít nejmíň šest stop. Když ho uviděla poprvé, napadlo jí, že je to hezoun s jeho rozcuchanými tmavými vlasy a nazelenalýma očima. Jenže teď, když věděla, že je to ex Maiy, ho v hlavě přesunula na místo, které bylo určené pro kluky, kteří pro ní byli zakázaní.

“No, já ho neviděla,” řekla. “Myslela jsem, že máš být jeho strážce ty.”

“Řekl mi, že se hned vrátí. Už je to čtyřicet minut. Myslel jsem, že šel na záchod.”

“Co jsi to za bodyguarda? Neměl bys s ním chodit i na WC?” zeptala se Isabele.

Jordan vypadal zděšeně. “Chlapi,” řekl, “nechodí s dalšíma chlapama na záchod.”

Isabele si povzdechla. “Skrytá panika z homosexuality snad nikdy nevymizí,” řekla. “Tak pojď. Podíváme se po něm.”

Vrátili se na párty a procházeli mezi hosty. Alec trucoval sám u stolu a hrál si s prázdnou skleničkou šampaňského. “Ne, neviděl jsem ho,” zareagoval na jejich otázku. “I když jsem se po něm ani nedíval.”

“No, můžeš nám ho pomoct hledat,” řekla Isabele. “Aspoň budeš dělat i něco jiného, než jenom vypadat mizerně.”

Alec pokrčil rameny a připojil se k nim. Rozhodli se rozdělit se a každý si vzal na starost jednu část. Alec šel nahoru podívat se do druhého patra. Jordan šel ven zkontrolovat terasu a vchod. Isabele si vzala na starost párty. Už byla zoufalá a dívala se i pod stoly, což bylo samo o sobě směšné, když za ní přišla Maia. “Je všechno v pořádku?” zeptala se. “Podívala se směrem k Alecovi a pak za Jordanem. “Poznám pátrací akci, když jí vidím. Co kluci hledají? Je tu nějaký problém?”

Isabele jí zasvětila do situace se Simonem. “Před půl hodinou jsem s ním mluvila.”

“To i Jordan, ale teď je pryč. A protože se ho v poslední době snaží zabít pár lidí …”

Maia položila na stůl skleničku. “Pomůžu vám hledat.” “Nemusíš. Vím, že teď nejsi zrovna Simonův fanoušek-”

“To ale neznamená, že mu nepomůžu, když má nějaké problémy,” řekla Maia, jako kdyby to Isabele mělo být jasné. “Neměl na něj dávat pozor Jordan?”

Isabele rozhodila rukama. “Jo, ale jak víš, kluci nechodí s dalšíma klukama na záchod. Mluvil trochu zmateně.”

“To asi všichni kluci,” řekla Maia a vydala se za ní. Procházeli davem, i když si byla Isabele jistá, že Simona už tady nenajdou. Uprostřed žaludku cítila malé studené místo, které se pořád zvětšovalo a bylo čím dál tím víc chladnější. Ve chvíli, když se všichni sešli u stolu,

odkud vyšli, cítila se, jako kdyby vypila sklenici ledové vody. “Není tady,” řekla.

Jordan zaklel a pak se provinile zadíval na Maiu. “Promiň.”

“Už jsem slyšela i horší věci,” řekla. “Tak jaký je další krok? Každý mu zkusí zavolat?”

“Má tam hlasovou schránku,” prohlásil Jordan.

“Máte nějakou představu o tom, kam by mohl jít?” zeptal se Alec.

“Nejlepší možnost je, že se vrátil do bytu,” řekl Jordan. “Nejhorší zase ta, že už ho ti lidé dostali.”

“Jací lidé?” Alec vypadal zmateně. I když už Isabele převyprávěla Maie Simonův příběh, ještě to nestihla říct svému bratrovi.

“Půjdu do bytu a podívám se po něm,” řekl Jordan. “Jestli tam bude, super. Jestli ne, pořád je to místo, kde bych měl začít hledat. Ví, kde bydlí. Nechali mu tam vzkaz. Možná tam bude nějaký další.” Nezněl příliš nadějně.

Isabele se ve zlomku vteřiny rozhodla. “Půjdu s tebou.” “Nemusíš-”

“Ale jo, musím. Řekla jsem Simonovi, že jsem za něj dneska večer zodpovědná. Kromě toho, tahle párty je příšerně nudná.”

“Jo,” řekl Alec. Vypadal, že se mu ulevilo při vyhlídce, že se odsud konečně dostane. “Půjdu taky. Možná bychom tam měli jít všichni. Máme to říct Clary?”

Isabele zavrtěla hlavou. “Je to párty její mámy. To by k ní nebylo fér. My tři to zvládneme.”

“Vy tři?” zeptala se Maia a její hlas byl podbarvený zlostí.

“Chceš jít s námi, Maio?” Byl to Jordan. Isabele ztuhla. Nebyla si jistá, jak bude Maia reagovat, když s ní její ex přítel přímo promluvil. Maia sevřela rty a na chvíli se podívala na Jordana. Ne nenávistně, ale zamyšleně.

“Je to přece Simon,” řekla nakonec, jako kdyby tohle všechno rozhodlo. “Jdu si pro kabát.”

…

Dveře výtahu se otevřely. Simon viděl jen temnotu a stíny. Maureen

ze sebe vydala pronikavý smích a vytančila do tmy. Simon ji s povzdechem následoval.

Stáli ve velké mramorové místnosti bez oken. Nebyla tam žádná světla, ale zeď vedle výtahu byla vybavená dvojitými skleněnými dveřmi. Díky nim mohl vidět plochou střechu a černou oblohu nad ním. Nad hlavou se mu tyčily slabě zářící hvězdy.

Vítr silně zafoukal. Následoval Maureen dveřmi ven do zimy. Když znovu zafoukal vítr, noční košile kolem ní začala povlávat, takže vypadala jako můra, která mává křídly proti vichřici. Střešní zahrada byla elegantní. Podlaha byla tvořená šestihrannými kameny. Byl tam skleník s květinami, živé ploty ve tvarech zvířat a monster. Chodník lemovala malá zářící světla. Všude kolem nich se do výšky tyčily budovy ze skla a oceli. Skoro ve všech oknech bylo rozsvíceno.

Cesta končila u schodů, které vedly na vrchol střechy. Po třech stranách je obklopovaly vysoké zdi, které skrývaly zahradu před světem. Tohle patro bylo jistě určené pro setkávání se budoucích obyvatel téhle budovy. Ve středu střechy byl velký betonový plácek, kam bude nejspíš někdy přidaný ještě gril. Všude kolem byly popínavé růže, které v červnu budou rozkvétat, stejně jako holé mříže, které brzy zmizí pod porostem listů. Bylo to tu celkem hezké. Luxusní střešní zahrada na Upper East Side, kde si mohli lidé odpočinout v křeslech s East River tekoucí pod nimi, která odrážela zářivé slunce a s městem, které se rozprostíralo před nimi. Bylo to jako mosaika třpytivého světla.

Všechno bylo dokonalé, až na dlaždice na zemi, které byly potřísněné nějakou černou, lepkavou tekutinou. Byla použitá k nakreslení dvou soustředných kruhů. Prostor mezi nimi byl naplněný runami. Ačkoliv Simon nebyl Lovec stínů, viděl dost Nephilimských run na to, aby poznal, jaké pocházejí z Šedé knihy. Tyhle to určitě nebyly. Vypadaly hrozivě a špatně, jako kdyby tam někdo načmáral kletbu v cizím jazyce.

Ve středu vnitřního kruhu byl kamenný kvádr. Na jejím vrcholu byla nějaká kvádrová bedna přikrytá černou látkou. Tvar bedny byl až neuvěřitelně podobný rakvi. Na kameni byly ze strany naškrábané runy. Simonovi přeběhnul mráz po zádech.

Maureen spráskla ruce. “Ach,” řekla svým tichým hláskem. “To je nádhera.”

“Nádhera?” Simon vrhl rychlý pohled na bednu na kamenném kvádru. “Maureen, co to k čertu-”

“Takže jsi ho přivedla,” promluvil ženský hlas. Byl kultivovaný, silný a až moc povědomý. Simon se otočil. Na cestě za ním stála vysoká žena s krátkými černými vlasy. Byla vyhublá a na sobě měla dlouhý černý kabát s páskem uprostřed. Byla jako femme fatale z nějakého špionážního filmu ze čtyřicátých let. “Maureen, děkuju ti,” pokračovala. Měla přísnou, krásnou, ostře řezanou tvář s vysokými lícními kostmi a širokýma tmavýma očima. “Vedla sis dobře. Můžeš jít.” Obrátila se na Simona. “Simon Lewis,” řekla. “Děkuju ti, žes přišel.”

V okamžiku, kdy vyslovila jeho jméno, jí poznal. Nedávno jí viděl stát v dešti před barem Alto. “Ty. Pamatuju si tě. Dala jsi mi svojí vizitku. Hudební manažerka. Wow, ty musíš chtít vážně zoufale podpořit mojí kapelu. Ani jsem nevěděl, že jsme tak dobří.”

“Nebuď sarkastický,” řekla žena. “Nemá to žádný smysl.” Uhnula pohledem. “Maureen. Můžeš jít.” Tentokrát byl její hlas pevný a Maureen, která kolem nich kroužila jako duch, vypískla a vyrazila zpátky tam, odkud přišla. Díval se, jak zmizela ve dveřích, které vedly k výtahům a skoro mu bylo líto, že odchází. Maureen nebyla moc dobrá společnost, ale bez ní se cítil sám. Ať už byla tahle zvláštní žena kdokoliv, vycházela z ní temná aura. Předtím byl příliš omámený z krve, takže si toho nevšimnul.

“Pěkně jsem se kvůli tobě zapotila, Simone,” řekla a její hlas přicházel najednou z místa o několik metrů dál. Simon se otočil a uviděl jí stát vedle kamenného kvádru uvnitř kruhu. Mraky překryly měsíc. Na tváři se jí objevily stíny. Stál na začátku schodů, takže musel zaklonit hlavu, aby jí viděl.

“Myslela jsem, že zmocnit se tě bude snadné. Jednání s naprosto obyčejným upírem. Ještě k tomu novým upírem. Světlomilec není nic, co bych už dřív neviděla, i když už tu žádný asi sto let nebyl. Ano,” dodala a usmívala se nad jeho zmateným pohledem. “Jsem starší, než vypadám.”

“Vypadáš dost staře.”

Nevšímala si jeho urážky. “Poslala jsem pro tebe své nejlepší lidi. Vrátil se ale jenom jeden s nějakými bláboly o svatém ohni a hněvu Božím. Byl mi k ničemu. Musela jsem ho zabít. To samo o sobě bylo

dost otravné. Potom jsem se rozhodla setkat se s tebou. Sledovala jsem váš příšerný koncert a pak, když jsem přišla až k tobě, uviděla jsem to. Tvojí Runu. Jako člověk, který znal Caina osobně, je mi jeho znamení důvěrně známé.”

“Znala jsi Caina osobně?” Simon zavrtěl hlavou. “Nemůžeš ode mě očekávat, že ti to uvěřím.”

“Věř si tomu nebo ne,” řekla. “To pro mě není důležité. Jsem starší, než si myslíš, chlapče. Procházela jsem se po cestách Edenu. Znala jsem Adama ještě před Evou. Byla jsem jeho první manželka, ale nebyla jsem k němu poslušná, tak mě Bůh vyhnal a udělal pro něj novou manželku. Tentokrát jí vyrobil z části jeho vlastního těla, aby ona poslušná byla.” Jemně se usmála. “Mám mnoho jmen. Ale většinou mi říkají Lilith. Hlavně démoni.”

Simon - který už měsíce necítil chlad - se zachvěl. Slyšel jméno Lilith už předtím. Nemohl si vzpomenout kde přesně, ale věděl, že je to jméno spojováno s temnotou, zlem a příšernými věcmi.

“Tvoje Runa je pro mě ale záhada,” řekla Lilith. “Potřebuju tě, Světlomilče. Ale to už víš. Tvojí životní sílu. Tvojí krev. Jenže jsem tě k tomu nemohla donutit a ani ti ublížit.”

Řekla, že ho potřebuje způsobem, jako kdyby byla potřeba jeho krve ta nejpřirozenější věc na světě.

“Ty - piješ krev?” zeptal se Simon. Cítil se omámený. Jako kdyby byl chycen v nějakém podivném snu. Tohle určitě nemůže být skutečné.

Zasmála se. “Krev není potrava démonů, hlupáčku. To co po tobě chci, není pro mě.” Natáhla svou štíhlou ruku. “Pojď blíž.”

Simon zavrtěl hlavou. “Nevstoupím do toho kruhu.”

Pokrčila rameny. “Dobře. Chtěla jsem jenom, abys měl lepší výhled.” Lehce pohnula prsty a to gesto strhlo černé plátno stranou. Odhalilo tak rakev ležící pod ním. Simon se díval na to, co se před ním najednou zjevilo. Takže se nemýlil, když si domyslel, že to má tvar rakve. Byla prosklená a dostatečně velká na to, aby se do ní vešel člověk. Jako Sněhurka, napadlo ho. Ale tohle nebyla pohádka. Uvnitř rakve byla zvláštní tekutina. V ní plavalo tělo. Bylo od pasu nahoru nahé. Bílé vlasy se vznášely okolo hlavy jako bledé chaluhy. Byl to Sebastian.

Před dveřmi Jordanova bytu nebyl žádný vzkaz, dokonce ani pod jeho rohožkou s nápisem Vítejte a na první pohled nebylo nic divného ani uvnitř bytu. Zatímco Alec stál dole na stráži a Maia s Jordanem prohledávali Simonovi batoh v obýváku, Isabele stála ve dveřích do Simonova pokoje a mlčky se dívala na místo, kde několik posledních dní spal. Bylo to tu tak prázdné. Čtyři stěny bez jakékoliv dekorace, holá podlaha s jedinou matrací uprostřed a bílá deka složená na ní. Jediné okno tady mířilo ven na Avenue B.

Mohla slyšet město - město, ve kterém vyrostla a jehož zvuk jí vždycky obklopoval už od doby, kdy byla malé dítě. Ticho v Idris jí přišlo jako z jiného světa. Nebyly tam žádné zvuky autoalarmů, křičících lidí, sirén ambulance a hudby, která z New Yorku nikdy nezmizela. A to ani v noci. Ale teď, když tu stála a dívala se na Simonův pokoj, jí napadlo, jak opuštěně a vzdáleně ty zvuky zněly. Musel se tu cítit osamělý, když tu v noci ležel sám a díval se do stropu.

Nikdy nebyla v pokoji u něj doma. Ale podle všeho musely být jeho zdi pokryté plakáty kapel, pokoj plný sportovních trofejí, krabic her, které tolik miloval, hudebních nástrojů a knih - všech těch haraburdí normálního života. Nikdy za ním nepřišla a nepožádala ho, jestli by tam mohla zajít a on jí to nikdy nenavrhl. Byla vystrašená ze setkání s jeho matkou, z dělání čehokoliv co by mohlo znamenat nějaký větší závazek, než kterého byla schopná. Ale teď, při pohledu na tenhle prázdný pokoj a s pocitem obrovské temnoty ruchu města všude okolo, ucítila bodnutí strachu o Simona - ale také bodnutí lítosti.

Otočila se zpátky do bytu, ale zarazila se, když uslyšela tiché mumlání hlasů z obývacího pokoje. Poznala hlas Maiy. Nezněla naštvaně, což bylo samo o sobě překvapující vzhledem k tomu, jak moc nenáviděla Jordana. Nebo se tak alespoň tvářila.

“Nic,” řekla. “Nějaké klíče, spoustu papírů s herními výsledky.” Isabele se opřela o dveře. Uviděla Maiu, jak stála na jedné straně kuchyňské linky. Ruku měla položenou na zipu Simonova batohu. Jordan stál na druhé straně pultu a díval se na ní. Isabele si uvědomila, že se nedíval, co dělá - díval se na ní způsobem, jakým se kluci dívají na holky, které je fascinují každým jejich pohybem. “Podívám se mu do peněženky.”

Jordan, který se převlékl z formálního oblečení do džínsů a kožené bundy, se zamračil. “Divné, že jí tu nechal. Můžu se podívat?” Natáhl se přes pult.

Maia sebou škubla a nechtěně pustila peněženku, která jí vyletěla z rukou.

“Já jsem ne …” Jordan pomalu stáhnul ruku zpátky. “Omlouvám se.”

Maia se zhluboka nadechla. “Podívej,” řekla. “Mluvila jsem se Simonem. Vím, žes mě nechtěl přeměnit. Vím, že jsi nevěděl, co se děje. Vzpomínám si na to, jaké to bylo. Pamatuju si, jak jsem byla vystrašená.”

Jordan pomalu a opatrně položil svoje ruce na stůl. Je to zvláštní, pomyslela si Isabele, sledovat někoho tak vysokého, jak se snažil vypadat malý a nicotný. “Měl jsem tam pro tebe být.”

“Ale Strážce tě nenechal,” řekla Maia. “A přiznejme si to, tys nevěděl nic o tom, jaké to je být vlkodlak. Oba bychom se tím potáceli jako se zavázanýma očima. Možná je nakonec lepší, žes tam nebyl. Mohla jsem utéct a najít pomoc. U Smečky.”

“Nejdřív jsem doufal, že tě Strážce přivede k nám,” zašeptal. “Tak bych tě mohl znovu vidět. Pak jsem si ale uvědomil, že jsem sobec a že bych neměl doufat, aby ta nákaza přešla i na tebe. Věděl jsem, že je to šance padesát na padesát. Myslela jsem si, žes mohla být jedna z těch šťastných.”

“No, nebyla jsem,” řekla prostě. “A během let jsem z tebe v mojí hlavě udělala monstrum. Myslela jsem si, žes věděl, cos dělal, když si mě pokousal. Myslela jsem si, že to byla pomsta za to, že jsem se líbala s tím klukem. Tak jsem tě nenáviděla. A nenávidět tebe udělalo všechno jednodušší. Mohla jsem na někoho hodit vinu.”

“Ale to je moje vina,” řekl. “Měla bys mě z toho obviňovat.”

Přejela prstem po stole a vyhnula se jeho pohledu. “Já tě z toho obviňuju. Ale … už ne tak, jako dřív.”

Jordan se odtáhl a zatahal se tvrdě za vlasy. “Neuplyne den, kdy nemyslím na to, co jsem udělal. Kousnul jsem tě. Změnil jsem tě. Udělal jsem z tebe to, co teď jsi. Vztáhl jsem na tebe ruku. Ublížil jsem ti. Jediné osobě, kterou jsem miloval víc, než cokoliv jiného na světě.”

Maie se v očích zaleskly slzy. “Neříkej to. Tohle ničemu nepomůže. Nebo si myslíš, že jo?”

Isabele si hlasitě odkašlala a vstoupila do obýváku. “Tak. Našli jste něco?”

Maia se odvrátila a rychle zamrkala. Jordan svěsil ruce podél těla a řekl. “Ne. Zrovna jsme chtěli prohledat jeho peněženku.” Zvedl jí z místa, kam jí Maia odhodila. “Tady.” Hodil jí Isabele.

Chytila jí a trhnutím jí otevřela. Školní průkaz, řidičák města New York, trsátko na kytaru v přihrádce na kreditní karty. Desetidolarovka a nějaká stvrzenka. Její pohled ale upoutalo něco jiného. Vizitka, která byla nedbale zastrčená za fotkou Simona a Clary. Byl to ten typ obrázku, který můžete najít v levném rámečku na fotografie. Oba se smáli.

Isabele vytáhla vizitku a dívala se na ní. Leskla se. Byl to téměř abstraktní obrázek kytary, která proplouvala mraky. Bylo na ní jméno. Satrina Kendall. Manažerka kapel. Pod tím bylo telefonní číslo a adresa na Upper East Side. Isabele se zamračila. Něco, možná nějaká vzpomínka, se vynořovala v koutku její mysli.

Isabele přinesla vizitku k Jordanovi a Maie, kteří měli plné ruce práce s tím, nedívat se jeden na druhého. “Co si myslíte o tomhle?”

Před tím, než mohli odpovědět, dveře bytu se otevřely a dovnitř vešel mračící se Alec. “Našli jste něco? Já už stojím dole půl hodiny a nic mi nepříde ani zdaleka nebezpečné.Pokud tedy nepočítám alarmující počet New Yorských studentů, kteří poblily schody.”

“Tady,” řekla Isabele a dala vizitku svému bratrovi. “Podívej se na to. Nepřijde ti to nějak divné?”

“Chceš říct kromě toho, že by žádná manažerka kapel nemohla mít zájem o Lewisovu příšernou skupinu?” zeptal se Alec a vzal vizitku mezi dva dlouhé prsty. Mezi obočím se mu objevila vráska. “Satrina?”

“Něco ti to říká?” zeptala se Maia. Oči měla pořád červené, ale hlas měla pevný.

“Satrina je jedno ze sedmnácti jmen Lilith, matky všech démonů. Ona je důvodem, proč se říká čarodějům Děti Lilith,” řekl Alec. “Protože ona zplodila démony a ti zase stvořili rasu čarodějů.”

“A ty si pamatuješ všech sedmnáct jmen?” Jordan zněl pochybovačně.

Alec mu věnoval chladný pohled. “A ty snad ne?”

“Ach, sklapni, Alecu,” řekla Isabele tónem, kterým mluvila jenom se svým bratrem. “Podívej, ne všichni mají tvojí paměť pro všechny ty nudný informace. Předpokládám, že už si asi nevzpomeneš na další jména Lilith, viď?”

S arogantním pohledem je začal odříkávat jako naučenou básničku. “Satrina. Lilith. Ita. Kali. Batna. Talto-”

“Talto!” vykřikla Isabele. “To je ono. Věděla jsem, že mi to něco říká. Věděla jsem, že je tu nějaké spojení!” Rychle jim řekla všechno o kostele Talto, o tom co v něm Clary našla a jak to souvisí s mrtvým dítětem, které bylo zároveň poloviční démon v nemocnici Beth Izrael.

“Přál bych si, abys mi o tom řekla už dřív,” řekla Alec. “Ano, Talto je jenom další jméno pro Lilith. A Lilith byla vždycky spojovaná s dětmi. Byla to Adamova první manželka, ale utekla z Edenu, protože už jí nebavilo podřizovat se Adamovi a Bohovi. Bůh jí za její neposlušnost proklel. Legenda říká, že se znovu a znovu pokoušela o dítě, ale vždycky se jí narodilo mrtvé. Nakonec Bohu přísahala pomstu oslabením a vražděním lidských dětí. Dalo by se říct, že je to démonská bohyně mrtvých dětí.”

“Ale tys řekl, že je to matka démonů,” řekla Maia.

“Byla schopná je vytvořit rozptýlením její krve do země v místě, které se jmenovalo Edom,” řekl Alec. “Protože je zrodila díky své nenávisti k Bohu a k lidem, tak se z nich stali démoni.” Všichni na něj zírali, ale on jenom pokrčil rameny. “Je to jenom legenda.”

“Všechny legendy jsou pravdivé,” řekla Isabele. To byla podstata její víry, když byla ještě malá. Všichni Lovci stínů tomu věřili. Nebylo žádné jiné náboženství, žádná jiná pravda - a žádný mýtus nebyl nesmysl. “Ty to víš, Alecu.”

“Jo a vím taky ještě něco jiného,” řekl Alec a podal jí zpátky vizitku. “To telefonní číslo a adresa jsou bláboly. V žádném případě nejsou pravé.”

“Možná,” řekla Isabele a strčila si jí do kapsy. “Jenže nevíme, kde jinde začít hledat. Takže proč nezačít tam?”

…

Simon jenom zíral. Tělo plavající v rakvi -Sebastianovo tělo-se nehýbalo a nezdálo se, že by byl naživu. A navíc nedýchal. Ale jasně nebyl úplně mrtvý. Byly to dva měsíce. Kdyby byl vážně mrtvý, Simon si byl jistý, že by bylo jeho tělo v mnohem horším stavu, než bylo teď. Bylo bílé jako mramor a jedna jeho ruka byla ovázaná. Neměl na sobě žádnou runu. Vypadalo to, jako kdyby spal. Oči měl zavřené a ruce měl volně položené podél těla. Jen to, že jeho hruď nestoupala a neklesala naznačovalo, že je tady něco špatně.

“Ale,” řekl Simon a věděl, že zněl směšně, “on je mrtvý. Jace ho zabil.”

Lilith položila svojí bílou ruku na rakev. “Jonathan,” řekla a Simon si vzpomněl, že to bylo ve skutečnosti jeho jméno. Její hlas byl zvláštně něžný. Vyslovila ho, jako kdyby zpívala malému dítěti. “Je krásný, že?”

“Hm,” řekl Simon a díval se s odporem na stvoření uvnitř rakve. Na muže, který zavraždil devítiletého Maxe Lightwooda. Zvíře, které zabilo Hodge. Pokusil se je zabít všechny. “Vážně. Není to můj typ.”

“Jonathan je unikátní,” řekla. “Je to jediný Lovec stínů, kterého znám, který je z větší části démon. To ho dělá velmi mocným.”

“Je mrtvý,” řekl Simon. Měl pocit, že to bylo důležité připomenout, i když se nezdálo, že by to Lilith hodlala pochopit.

Dívala se na Sebastina a mračila se. “Je to pravda. Jace Lightwood se za něj proplížil a bodl ho do zad. Přímo do srdce.”

“Jak to-”

“Byla jsem v Idris,” řekla Lilith. “Když Valentýn otevřel dveře do světa démonů, prošla jsem jimi. Ne, bojovat v jeho hloupé bitvě. Spíš ze zvědavosti, než z nějakého jiného důvodu. Valentýn byl prostě jenom arogantní-” Odmlčela se a pokrčila rameny. “Nebe ho za to potrestalo. Samozřejmě. Viděla jsem, jak ho obětovali. Viděla jsem sestoupit Anděla a i to, jak ho spálil. Taky jsem viděla vzkříšení. Jsem nejstarší z démonů a znám staré zákony. Život za život. Rozběhla jsem se k Jonathanovi. Bylo ale příliš pozdě. Jeho lidská část zemřela. Srdce mu přestalo bít a jeho plíce vypověděly službu. Staré zákony nestačily. Snažila jsem se ho oživit. Byl ale příliš daleko. Všechno, co jsem mohla udělat, bylo tohle. Zachovat ho pro tuhle chvíli.”

Simona napadlo, co by se stalo, kdyby se teď rozběhl - proklouznul by kolem té šílené démonky a vrhl se ze střechy budovy dolů. Žádný živý tvor mu nemohl ublížit. To měla na svědomí runa. Ale pochyboval, jestli by ho jeho moc ochránila i před pádem na zem. I přesto, že byl upír : Kdyby spadl dolů čtyřicet pater a zlomil si všechny kosti v těle, vyléčil by se z toho? Těžce polkl a zjistil, že se na něj Lilith dívá a tváří se pobaveně.

“Nechceš vědět,” řekla svým chladným, svůdným hlasem, “co jsem myslela touhle chvílí?” Než mohl odpovědět, naklonila se dopředu a lokty se opřela o rakev. “Předpokládám, že znáš příběh o tom, jak byl stvořen Nephilim? Jak anděl Raziel smísil jeho krev s krví lidí a dal jí vypít člověku, který se záhy stal prvním Nephilimem?”

“Jo, to jsem slyšel.”

“Ve skutečnosti Anděl vytvořil jenom novou rasu monster. A teď, s Jonathanem, se zrodí úplně nová rasa. Jako Jonathan Lovec stínů vedl první Nephilimy, tak tenhle Jonathan povede nový rod, který teď vytvořím.”

“Stvořit novou rasu-” Simon zvedl ruce. “Chceš dosadit do čela nové rasy mrtvého chlapíka? Fajn. Jen do toho. Jen nevím, co to má se mnou společného.”

“Teď je mrtvý. Ale nemusí to tak být i dál.” Lilithin hlas byl chladný a bez emocí. “Je tu ale, samozřejmě, jistá krev Podsvěťana, jehož pozření by nabídlo Joanthanovi možnost řekněme - vzkříšení.”

“Upíři,” řekl Simon. “Chceš změnit Sebastiana v upíra?”

“Jeho jméno je Jonathan.” Její hlas byl ostrý. “A ano. Dá se to tak říct. Chci, abys ho kousnul a pil jeho krev. Pak mu dáš na oplátku tu svojí.”

“To neudělám.”

“Jsi si opravdu jistý?”

“Svět bet Sebastiana” -Simon použil záměrně jeho jméno- “je lepší svět, než svět se Sebastianem. Neudělám to.” V Simonovi se zvedla vlna hněvu. “A i kdybych chtěl, nemůžu. Je mrtvý. Upíři nemůžou přivést k životu mrtvé. To bys měla vědět, když jsi tak informovaná. Jakmile duše opustí jeho tělo, nic ho nemůže přivést zpátky. Naštěstí.”

Lilith před ním sklopila pohled. “Ty vážně nic nevíš, viď?” řekla. “Clary ti to nikdy neřekla.”

Simon byl čím dál tím víc znechucený. “Nikdy mi neřekla co?”

Zasmála se. “Oko za oko. Zub za zub. Život za život. Jestli chceš zabránit chaosu, musíš nastolit pořádek. Jestli do Světla vstoupí nový život, musí vstoupit nový život i do Temnoty.”

“Nemám,” řekl Simon pomalu a rozvážně, “ani nejmenší ponětí, o čem to tu mluvíš. A je mi to fuk. Tvoje levárny a hrůzu nahánějící řeči o křížení druhů mě začínají nudit. Takže odcházím. Můžeš mě klidně zastavit tím, že mě budeš ohrožovat nebo i tím, že mi nějak ublížíš. Dopředu tě ale upozorňuju, že být tebou, tak bych to nezkoušel.”

Podívala se na něj a zasmála se. “Cain povstal,” řekla. “Jsi tak trochu jako člověk, jehož runu neseš. Byl tvrdohlavý jako ty. A taky takový blázen.”

“Postavil se proti-” Simon se zarazil, když musel vyslovit slovo Bůh. “Já ale jednám jenom s tebou.” Otočil se k odchodu.

“Být tebou, neotáčela bych se ke mně zády, Světlomilče,” řekla Lilith. V jejím hlase bylo něco, co ho donutilo otočit se na ní zpátky, aby jí zahlédl, jak se sklání nad rakví Sebastiana. “Myslíš si, že nemůžeš být zraněný,” řekla s úšklebkem. “A já doopravdy proti tobě nemůžu pozvednout ruku. Nejsem blázen - už jsem viděla svatý oheň v akci. Nechci, aby se obrátil proti mně. Nejsem Valentýn. Nehraju si s něčím, co nechápu. Jsem démon, ale velmi starý démon. Znám lidstvo mnohem líp, než si možná myslíš. Chápu slabost pýchy, touhy po moci, touhy těla, chamtivosti, ješitnosti a lásky.”

“Láska není slabost.”

“Ach, vážně?” řekla a podívala se za něj. Její pohled byl chladný a zmrazil ho jako rampouch. Otočil se, i když nechtěl, ale věděl, že to musel udělat. Podíval se za sebe.

Na cihlovém chodníku stál Jace. Měl na sobě tmavý oblek a bílou košili. Před ním stála Clary. Měla na sobě pořád ty krásné zlaté šaty, které měla i na párty. Její dlouhé kudrnaté zrzavé vlasy se jí uvolnily z drdolu a padaly jí na ramena. Jace jí objímal paží a ona stála v jeho objetí až nepřirozeně klidně. Vypadalo by to skoro jako romantický obrázek, kdyby nebylo faktu, že Jace v jedné ruce držel

dlouhý ostrý nůž s lesknoucí se rukojetí z kosti, a jeho ostří netlačil Clary ke krku.

Simon se díval na Jace v naprostém a absolutním šoku. Na Jacově tváři nebyly žádné emoce. V očích neměl žádné světlo. Zdálo se, že byly úplně prázdné.

Mírně se uklonil.

“Přivedl jsem jí, Paní Lilith,” řekl. “Tak, jak jste žádala.”

Kapitola 17 – A Kain povstal

Clary nikdy nebyla taková zima. Vzpomněla si, když vylezla z jezera Lyn, a na břehu vykašlávala a prskala jeho jedovatou vodu. Ale ani tehdy to nebylo tak hrozné. Ani když si myslela, že je Jace mrtvý, necítila ve svém srdci takové příšerné ledové ochrnutí. Začal jí spalovat hněv. Byla naštvaná na jejího otce. Teď cítila, jak jí chlad prochází každou částečkou těla.

Přišla k sobě v mramorové hale zvláštní budovy, kde z lustru nad nimi nevycházelo žádné světlo. Jace jí nesl. Jednu ruku měl vsunutou pod jejími ohnutými koleny a další měl pod její hlavou. Pořád měla závratě a cítila se omámená. Na chvíli mu zabořila hlavu do krku a snažila se vzpomenout si, kde vlastně byla.

“Co se stalo?” zašeptala.

Dorazili k výtahu. Jace stiskl tlačítko a Clary uslyšela zachrastění, což znamenalo, že k nim začínal pomalu přijíždět. Ale kde to vlastně byli?

“Byla jsi v bezvědomí,” řekl.

“Ale jak-” Najednou si vzpomněla a hlas se jí zlomil. Jeho ruka na její, pocit, když jí její stéla jezdila po její ruce. Něco nebylo v pořádku s runou, kterou na ní nakreslil. Způsob, jak vypadala a jaké měla pocity, když jí uviděla. Na chvíli zůstala nehybně v jeho rukách, ale pak řekla: “Pusť mě.”

Postavil ji na nohy na zem. Podívali se na sebe. Odděloval je jenom malý prostor. Mohla by se natáhnout a dotknout se ho, ale poprvé od chvíle, kdy ho poznala, nechtěla. Měla příšerný pocit, že se dívá na cizince. Vypadal jako Jace, když mluvil zněl jako Jace, a i když jí držel tak to byl její Jace. Jenže jeho oči byly cizí a vzdálené. Kolem úst mu pohrával malý úsměv.

Za ním se otevřely dveře výtahu. Vzpomněla si, jak stál v hale Institutu a řekl jí Miluju tě, když se zavíraly dveře výtahu. Díra za ním ale byla černá jako ústí jeskyně. Sáhla po stéle v kapse, ale byla pryč.

“Tys mě uspal,” řekla. “Tou runou. Přinesls mě sem. Proč?”

Jeho krásná tvář byla prázdná a bez výrazu. “Musel jsem to udělat. Neměl jsem na vybranou.”

Otočila se a rozběhla se ke dveřím. Jenže on byl rychlejší, než ona. Vždycky byl. Dostal se před ní a zablokoval jí cestu. Pak roztáhl ruce. “Clary, neutíkej,” řekl. “Prosím. Kvůli mně.”

Nevěřícně se na něj podívala. Jeho hlas byl stejný - zněl stejně jako ten Jacův, jenže to nebyl on-ale bylo to spíš jako jeho nahrávka, říkala si. Všechny barvy i intonace jeho hlasu tam byly, ale scházela v něm jeho živost. Jak to, že si toho nevšimla dřív? Myslela si, že zněl tak vzdáleně kvůli bolesti a stresu, jenže to tak nebylo. Zvednul se jí žaludek, když znovu vyrazila ke dveřím. Jenže on jí chytil rukama kolem pasu a otočil jí zády k němu. Odstrčila ho. Prsty mu zabořila do košile a trhla.

Ztuhla a zírala. Na hrudi měl přímo přes srdce nakreslenou runu. Nikdy předtím jí neviděla. Nebyla černá jako jsou runy Lovců stínů, ale tmavě červená. Byla to barva krve. Chyběla jí elegance run z Šedé knihy. Bylo to načmárané a ošklivé. Linky vypadaly spíš ostře a krutě na rozdíl od run Lovců stínů, které měli pečlivě vedené linky a sálala z nich šlechetnost.

Nezdálo se, že by to Jace viděl. Díval se na sebe, jako kdyby přemýšlel, na co se asi dívala. Pak si jí zmateně prohlédnul. “To je v pořádku. Neublížilas mi.”

“Ta Runa-” začala, ale rychle se odmlčela. Možná, že ani nevěděl, že jí tam má. “Nech mě jít, Jaci,” řekla a začala od něj couvat. “Nemusíš to dělat.”

“V tom se mýlíš,” řekl a znovu se pro ni natáhl.

Tentokrát s ním nebojovala. Co by se stalo, kdyby utekla? Nemohla ho tu nechat. Jace tam ještě byl, pomyslela si, uvězněný někde za těma prázdnýma očima. Možná na ní právě křičel. Musela s ním zůstat. Musela vědět, co se děje. Nechala ho, aby jí odvedl do výtahu.

“Mlčenliví bratři si všimnou, žes odešel,” řekla, když zmáčknul tlačítko a výtah se začal patro po patru pomalu posouvat nahoru. “Upozorní na to Clavy. Budou tě hledat-”

“Nemusím se bát bratrů. Nebyl jsem vězeň. Nepředpokládali, že bych chtěl odejít. Nevšimnou si, že jsem pryč, dokud se zítra ráno neprobudí.”

“Co když se probudí dřív?”

“Ach,” řekl s chladnou jistotou, “neprobudí. Je mnohem pravděpodobnější, že ostatní lidi na párty v Železárnách si všimnou, že jsi pryč. Ale co s tím udělají? Nemají ani tušení kam si šla a cesta do téhle budovy je zablokovaná.” Odhrnul jí vlasy z tváře a ona zůstala klidná. “Prostě mi budeš muset věřit. Nikdo si pro tebe nepřijde.”

Nevytáhl nůž, dokud nevyšli z výtahu. Pak řekl: “Nikdy bych ti neublížil. Víš to, ne?” Pak jí špičkou dýky odhrnul vlasy dozadu a přitiskl ji čepel ke krku. Jakmile byli na střeše, do holých ramenou a paží jí udeřil ledový vzduch. V místech, kde se jí dotýkal, jí Jacovi ruce zahřívaly. Mohla cítit teplo, které z něj sálalo, i přes své tenké šaty, ale to teplo jí nezahřálo. Ne uvnitř.

Uvnitř byla naplněná jen ostrými kusy ledu.

Když uviděla Simona, mráz jí pohltil ještě víc. Díval se na ní svýma velkýma tmavýma očima. Na jeho tváři uviděla šok. Byl bílý jako papír. Přesunul pohled z ní na Jace, jako kdyby okamžitě věděl, že bylo něco hrozně špatně. Jace vypadal jako člověk, který svojí pravou tvář skryje dovnitř a zvenku připomíná mapu, z které zmizely všechny kontinenty a zůstal tam jenom oceán.

Sotva si všimla ženy vedle něj s tmavými vlasy a hubenou, krutou tváří. Pohled Clary okamžitě upoutala skleněná rakev na kamenném podstavci. Zdálo se, že zevnitř vychází záře. Jako kdyby byla osvětlená bílým světlem. Voda, ve které plaval Jonathan nejspíš nebyla voda, ale něco jiného. Mnohem míň přirozenější kapalina. Uklidni se, řekla si Clary v duchu. Jinak by totiž při pohledu na svého mrtvého bratra plovoucím v nějaké kapalině a naprosto nehybným v něčem, co vypadalo jako rakev Sněhurky, začala křičet. Clary na něj ale jenom ztuhle a šokovaně zírala.

Rty rudé jako krev, kůže bílá jako sníh a vlasy černé jako eben. No, něco z toho byla pravda. Když poprvé potkala Sebastiana, jeho vlasy byly opravdu černé. Jenže teď byly bílo stříbrné. Vznášely se mu kolem hlavy jako bílé mořské řasy. Měl teď stejnou barvu vlasů jako jeho otec. Jejich otec. Jeho kůže byla bledá. Vypadala, jako kdyby byla tvořená světelnými krystaly. Ale jeho rty i jeho oční víčka byly bezbarvé. “Děkuju ti, Jaci,” řekla žena, kterou Jace oslovil Paní Lilith. “Skvělá práce a hlavně velmi rychlá. Nejdřív jsem si myslela, že s tebou budu mít problémy, ale teď vidím, že jsem se zbytečně strachovala.”

Clary na ní zírala. I když jí žena nepřišla povědomá, její hlas ano. Už ten hlas slyšela předtím. Ale kde?

Pokusila se od Jace odtáhnout, ale jeho sevření jenom zesílilo. Okraj nože se jí silně přitisknul k hrdlu. Nehoda, řekla si v duchu. Jace -a i tenhle Jace-by jí nikdy neublížil.

“Ty,” zasyčela na Lilith mezi zuby. “Cos udělala s Jacem?”

“Valentýnova dcera taky mluví.” Tmavovlasá žena se usmála. “Simone. Chtěl bys to vysvětlit ty?”

Simon vypadal, že bude brzo zvracet. “Nemám nejmenší tušení.” Zněl, jako kdyby se dusil. “Věř mi, že vy dva jste ti poslední, které jsem očekával, že uvidím.”

“Mlčenliví bratři říkali, že za to, co se děje s Jacem může démon,” řekla Clary a viděla, že Simon vypadal zmatenější, než kdy dřív. Žena jí sledovala svýma obsidiánovýma očima. “Ten démon jsi byla ty? Ale proč Jace? Co od nás chceš?”

“Od nás?” Lilith se otřásla smíchem. “Jako kdybys v tomhle byla nějak důležitá, mé děvče. Proč ty? Protože jsi jen prostředek k dosažení mého cíle. Protože jsem potřebovala oba tyhle chlapci a oni oba tě milují. Protože je Jace Herondale jediný člověk, kterému důvěřuješ víc, než komukoliv jinému na světě. A ty jsi zase někdo, koho tenhle Světlomilec miluje natolik, aby se kvůli němu vzdal vlastního života. Možná, že vůbec nebudeš zraněná,” řekla a otočila se k Simonovi. “Ale může být. Jsi tak tvrdohlavý, že budeš radši stát opodál a dívat se na to, jak jí Jace podřízne krk, než abys mi dal tvojí krev?”

Simon, který v tu chvíli vypadal jako mrtvý, pomalu zavrtěl hlavou, ale než stačil promluvit, Clary řekla: “Simone, nedělej to! Nedělej to, ať už je to cokoliv. Jace mi neublíží.”

Bezedné oči ženy se obrátily k Jacovi. Usmála se. “Řízni jí,” řekla. “Jenom trochu.”

Clary cítila, jak Jacovi ztuhly ramena stejně, jako když jí v parku ukazoval, jak má bojovat. Cítila něco na svém krku, připomínalo to bolestivý polibek, studený a pak horký. Najednou ucítila, jak jí na klíční kost dopadá pramínek nějaké tekutiny. Simonovi se rozšířily oči.

Pořezal jí. Vážně to udělal. Vzpomněla si na Jace, jak se krčil na

podlaze v ložnici v Ústavu. Jeho bolest byla jasná v každém kousku jeho těla.

Zdá se mi, že přijdeš do mého pokoje. A pak tě zraním. Pořežu tě nebo tě udusím nebo tě probodnu a ty zemřeš. Díváš se na mě těma svýma zelenýma očima, zatímco z tebe v mém náručí vyprchává život.

Nevěřila mu. Ne úplně. Byl to Jace. Nikdy by jí neublížil. Podívala se dolů a uviděla krev, která jí barvila výstřih šatů. Vypadalo to jako červená barva.

“Vidíš,” řekla žena. “Udělá, co mu řeknu. Neobviňuj ho z toho. Je zcela v mé moci. Několik týdnů jsem se mu plížila hlavou. Viděla jsem jeho sny, zjistila jsem, jaké jsou jeho obavy a přání, jeho viny a touhy. Ve snu přijal moje znamení a v tu chvíli se do něj Runa vypálila - prošla mu kůží, až do jeho duše. Teď je jeho duše v mých rukách a já s ní budu nakládat, jak uznám za vhodné. Udělá, cokoliv mu řeknu.”

Clary si vzpomněla, co řekli Mlčenliví bratři. Když se narodí Lovec stínů, je proveden rituál. Na dítě je umístěno několik ochranných kouzel Mlčenlivými bratry a Železnými sestrami. Když Jace zemřel a pak byl znovu vzkříšen, narodil se tak podruhé. Tím byly veškerá ochranná znamení i samotný rituál zrušený. To ho nechává otevřeného, jako dveře dokořán - zve to dovnitř jeho těla všechny druhy démonického vlivu nebo různých zlomyslností.

Udělala jsem to, pomyslela si Clary. Vzkřísila jsem ho a chtěla jsem to udržet v tajnosti. Kdybychom někomu řekli, co se stalo, možná by byl rituál provedený včas a Lilith by byla vytlačená z jeho hlavy. Cítila, jak jí pohltila sebenenávist. Jace za ní mlčel. Byl nehybný jako socha. Ruce měl pořád kolem ní a nůž byl pořád přiložený těsně k jejímu krku. Cítila ho na kůži, když se nadechla, aby promluvila. Donutila se udržet svůj hlas klidný.

“Chápu, že ovládáš Jace,” řekla. “Nechápu proč. Jistě existují i jednodušší způsoby, jak mi vyhrožovat.”

Lilith si povzdechla, jako kdyby celá tahle věc začínala být nudná. “Potřebuju tě,” řekla s přehnanou trpělivostí, “aby mi dal Simon to, co chci. Jeho krev. A potřebuje taky Jace a to nejen proto, že jsem musela najít způsob, jak tě sem dostat, ale jako protiváhu. Všechny věci v magii musí být v rovnováze, Clarisso.” Ukázala na černý kruh

na dlažicích a pak na Jace. “On byl první. První, jehož duše byla navrácena na tenhle svět ve jménu Světla. Proto tu musí být přítomný, abych mohla úspěšně vzkřísit druhého, tentokrát ve jménu Temnoty. Už tomu rozumíš, ty hlupačko? My všichni tu musíme být. Simon, aby zemřel. Jace, aby mohl vzniknout další život. Jonathan, aby se vrátil. A ty, dcera Valentýna, abys tohle všechno dala do pohybu.”

Hlas démonky klesnul, až skoro šeptala. Clary si s šokujícím překvapením uvědomila, že už ví, kde ho dřív slyšela. Viděla svého otce, jak stál v pentagramu a u jeho nohou klečela černovlasá žena. Řekla mu, že dítě které se narodí z její krve smíšené s tou jeho, bude mít moc Vyšších démonů propasti mezi světy. Ale to taky zničí jeho lidství, jako jed z krve vyžene veškerý život.

“Už vím,” řekla Clary ztuhlými rty. “Vím, kdo jsi. Viděla jsem tě, jak ses řízla do zápěstí a nakapala jsi krev do poháru pro mého otce. Anděl Ithuriel mi to ukázal ve vizi.”

Simon těkal očima sem a tam mezi Clary a ženou, jejíž tmavé oči se rozevřely v náznaku překvapení. Clary hádala, že se asi nedala překvapit moc snadno. “Viděla jsem, jak tě můj otec zavolal. Vím, jak ti říkal. Moje Paní Edomu. Jsi Vyšší démon. Dala jsi svou krev, abys udělal z mého bratra to, co se z něj stalo. Udělala jsi z něj - příšernou věc. Kdyby nebylo tebe-”

“Ano, to všechno je pravda. Dala jsem krev Valentýnu Morgenstenovi a on jí dal zase svému malému chlapci. A tohle je výsledek.” Žena položila ruku na Sebastianovu rakev. Její dotek byl jemný, jako pohlazení. Na její tváři se objevil podivný úsměv. “Skoro jsi to sama řekla. Svým způsobem jsem Jonathanova matka.”

“Říkal jsem ti, že ta adresa nebude správná,” řekl Alec.

Isabele ho ignorovala. Ve chvíli, kdy vstoupili dveřmi budovy dovnitř, rubínový přívěsek, který měla kolem krku, začal pulzovat. Stejně jako vzdálený tlukot srdce. To znamenalo, že jsou tu přítomní nějací démoni. Za jiných okolností by očekávala, že její bratr bude cítit zvláštnost tohohle místa stejně jako ona, ale byl v moc velké depresi kvůli Magnusovi, aby se mohl jasně soustředit.

“Vytáhni magické světlo,” řekla mu. “Nechala jsem to svoje doma.”

Střelil po ní podrážděným pohledem. V hale byla tma a normální člověk tu nebyl schopný nic vidět. Maia i Jordan měli vynikající noční vidění vlkodlaků. Stáli na opačných koncích místnosti. Jordan zkoumal velký mramorový stůl recepce a Maia byla opřená o protější stěnu a přejížděla pohledem po svých prstýncích.

“Měla bys ho brát všude sebou,” odpověděl jí Alec.

“Ach? A přinesl sis Senzor?” odsekla mu. “Nemyslím si. Já mám alespoň ten.” Ťukla prstem do přívěsku. “Můžu ti říct, že tady něco je. Něco démonického.”

Hlava Jordana vystřelila vzhůru. “Tady jsou démoni?”

“Nevím - možná jeden. Senzor pulzoval, ale pak to zmizelo,” přiznala Isabele. “Ale je to příliš velká náhoda na to, že má tohle být špatná adresa. Musíme to tady prohledat.”

Kolem ní se rozprostřelo tlumené světlo. Podívala se za zdrojem a uviděla Aleca, který zvedl magické světlo, které mu pronikalo mezi prsty. Na obličeji se mu objevily zvláštní stíny a on vypadal starší a jeho oči byly najednou víc modré. “Tak jdeme na to,” řekl. “Budeme brát jedno patro po druhém.”

Přešli k výtahu. Nejdřív nastoupil Alec, pak Isabele, Jordan a nakonec se k nim připojila i Maia. Boty Isabele měli na chodidlech nakreslené nehlučné runy, ale podpatky Maiy klapaly na mramorové podlaze, když šli. Zamračila se a zastavila se, aby se jich zbavila. Zbytek cesty šla bosa. Když Maia vstoupila do výtahu, Isabele si všimla, že má kolem levého palce u nohy zlatý prstýnek s tyrkysovým kamenem.

Jordan se podíval dolů na její nohy a ohromeně řekl: “Ten prstýnek si pamatuju. Koupil jsem ti ho.”

“Sklapni,” řekla Maia a stiskla tlačítko pro zavření dveří. Když se výtah uzavřel, Jordan zmlknul. Zastavili se v každém patře. Většina z nich byla ještě pořád ve výstavbě, takže tam nebylo žádné světlo a ze stropu visely dráty jako vinné révy. Na oknech byla přibitá prkna. Dovnitř proudil slabý vítr. Isabele držela pevně ruku na přívěsku, ale nic se nedělo, dokud se nedostali do desátého patra. Když se otevřely dveře, cítila chvění na vnitřní straně dlaně, jako kdyby v ní držela malého ptáčka a ten jí bil do ruky svými křídly.

Zašeptala. “Něco tady je.”

Alec přikývl. Jordan otevřel ústa, aby něco řekl, ale Maia ho tvrdě udeřila loktem. Isabele proklouzla kolem jejího bratra na chodbu před výtahem. Přívěsek jí pulzoval a vibroval v ruce, jako lapený zoufalý hmyz.

Alec, který byl za ní, zašeptal: “Sandalphon.” Za Isabelou vzplálo světlo a osvítilo tak halu. Na rozdíl od jiných pater, které viděli, tohle bylo částečně dokončeno. Kolem nich byly holé žulové stěny a podlaha byla pokrytá hladkými černými dlaždicemi. Chodba vedla oběma směry. Na jedné straně končila hromadou dělnického nářadí a kabely. Další ústila do klenuté chodby, za kterou byla jenom temnota.

Isabele se otočila a pohlédla na své společníky. Alec odložil magické světlo a držel hořící Andělské ostří, které osvětlovalo interiér jako lucerna. Jordan se tam producíroval s velkým vražedně vypadajícím nožem, který svíral v pravé ruce.

Zdálo se, že si Maia rozpouští vlasy. Když spustila ruce dolů, držela v nich velmi ostrou sponu. Nehty se jí zvětšily a v očích se jí objevil divoký, nazelenalý záblesk.

“Pojďte za mnou,” řekla Isabele. “Potichu.”

Přívěsek sebou na Isabelině krku házel jako popichování neposedného prstu, zatímco šla dál po chodbě. Neslyšela zbytek jejich skupinky za ní, ale věděla, že tam jsou díky dlouhým stínům na tmavé žulové zdi. Hrdlo měla stáhnuté a nervy byly ve střehu, jako vždycky, když šla do bitvy. Tuhle část měla ráda nejmíň. Očekávání před přicházejícím nebezpečím. Během bitvy nezáleželo na ničem jiném, než na soustředění na boj, teď se ale musela namáhat, aby byla ve střehu hlavně její mysl.

Nad nimi se objevil oblouk. Byl vyřezaný z mramoru a po stranách byl zdobený. Zvláštně staromódní pro takovou moderní budovu.

Isabele krátce vzhlédla, když procházela a skoro sebou cukla. Do kamene byla vytesaná tvář smějícího se chrliče. Zašklebila se na něj a podívala se na pokoj, do kterého vešli.

Byl obrovský s vysokým stropem. Tohle bude někdy určitě úžasný podkrovní byt. Stěny byly od podlahy až ke stropu průhledné, takže se jim naskytnul pohled na East Rivest a Queens v dálce. Nápis Coca-Cola blikal krvavě červeně a modře a vrhal odlesky na černou vodu dole. Světla okolních staveb se vznášela v noci jako světýlka

na vánočním stromečku. V místnosti byla tma, ale Isabele si všimla divných hrbatých stínů, které byly na zemi rozmístěné v pravidelných intervalech. Isabele byla zmatená. Nebyly to stíny od nábytku a nepocházely z ulice venku. Tak co to-?

“Alecu,” řekla tiše. Její přívěsek se svíjel jako živý. Rubínové srdce bylo bolestivě horké proti její kůži. V okamžiku byl její bratr vedle ní. Zvedl ostří a pokoj byl najednou plný světla. Isabele vylétla ruka k ústům. “Ach, Bože,” zašeptala. “Ach, u Anděla, ne.”

…

“Ty nejsi jeho matka.” Simonův hlas se zlomil, když to říkal. Lilith se otočila a podívala se na něj. Pořád měla ruce položené na skleněné rakvi. Sebastian se v ní vznášel - tichý a nic netušící. Simon si všiml, že neměl boty. “On už má mámu. Mámu Clary. Clary je jeho sestra. Sebastian - Jonathan-nebude moc nadšený, když jí ublížíš.”

Lilith se na něj podívala a rozesmála se. “Odvážný pokus, Světlomilče,” řekla. “Ale já znám pravdu. Viděla jsem svého syna vyrůstat. Často jsem ho navštěvovala v podobě sovy. Viděla jsem, že nenáviděl ženu, která ho porodila. Nechová k ní žádné vřelé city. A i jeho sestra je mu ukradená. Je spíš jako já, než jako Jocelyn Morgensternová.” Její tmavé oči se přesunuly ze Simona na Jace a Clary. Ani se nepohnuli. Clary ještě pořád stála v Jacově objetí s nožem přitisknutým ke krku. Držel jí lehce a nedbale, jako kdyby ani nedával pozor co se děje okolo.

Ale Simon věděl, že i když Jace vypadá, že něčemu nevěnuje pozornost, dokáže rychle vybuchnout a zaútočit.

“Jaci,” řekla Lilith. “Vejdi do kruhu. Tu holku vem sebou.”

Jace šel poslušně dopředu a tlačil Clary před ním. Když překročili bariéru černě namalovaného kruhu, runy uprostřed se najednou zablýskly jasně červenou barvou a něco dalšího získalo stejnou barvu. Runa na levé straně hrudi Jace. Najednou se rozzářila takovým jasem, že Simon musel zavřít oči. Dokonce i se zavřenýma očima ale pořád viděl runu. Zlá směs linek, která se mu procházela i přes víčka.

“Otevři oči, Světlomilče,” vyštěkla Lilith. “Nastal čas. Dáš mi svou krev nebo odmítneš? Znáš cenu, kterou za to zaplatíš.”

Simon se podíval na Sebastiana v rakvi - a pak podruhé. Dvojče runy, která se právě rozsvítila na hrudi Jace, byla vidět i na

Sebastianově nahé hrudi. Začínala slábnout, když se na ní Simon díval. Za chvíli byla pryč a Sebastian byl znovu bílý jako stěna. Nehybný. Nedýchající. Mrtvý.

“Nemůžu ti ho vzkřísit,” řekl Simon. “Je mrtvý. Můžu ti dát svojí krev, ale on ji nespolkne.”

Mezi zuby jí zasyčel prudký nádech a v jejích očích bylo na chvíli tvrdé nebezpečné světýlko. “Nejdřív ho musíš kousnout,” řekla. “Jsi Světlomilec. Tvým tělem prochází andělská krev. Tvojí krví, tvými slzami a i slinami na tvých tesácích. Tvoje krev Světlomilce ho může oživit natolik, že bude moc polykat a pít. Kousneš ho, dáš mu svojí krev a pak ho přivedeš zpátky ke mně.”

Simon se na ni divoce díval. “Ale to co říkáš - říkáš, že mám moc přivádět mrtvé zpátky k životu?”

“Máš tu moc už od té chvíle, kdy ses stal Světlomilcem,” řekla. “Ale nemáš právo jí používat.”

“Vážně?”

Usmála se a sledovala špičky svých dlouhých, rudých nehtů, které měla položené na Sebastianově rakvi. “Říkají, že je historie napsána vítězi,” řekla. “Není tam tak velký rozdíl mezi stranou Světla a Temnoty, jak si myslíš. Koneckonců bez Temnoty by nemohlo hořet světlo.”

Simon se na ní nechápavě podíval.

“Rovnováha,” vysvětlila mu. “Existují zákony starší, než si vůbec dokážeš představit. Jeden z nich je ten, že nemůžeš přivést zpátky k životu to, co je mrtvé. Když duše opustí tělo, patří smrti. Nemůžeš si ji vzít zpět bez toho, abys zaplatil cenu.”

“A ty jsi ochotná jí zaplatit? Pro něj?” Simon ukázal směrem k Sebastianovi.

“On je ta cena.” Pohodila hlavou a zasmála se. Znělo to skoro jako lidský smích. “Pokud Světlo přivede zpátky duši, pak má na to právo i Temnota. Je to moje právo. Nebo by ses na to možná mohl zeptat svojí malé kamarádky Clary. Ona ví, o čem mluvím.”

Simon se podíval na Clary. Vypadala, jako kdyby měla každou chvíli omdlít. “Raziel,” řekla tiše. “Když zemřel Jace-”

“Jace zemřel?” Simonův hlas poskočil o oktávu výš. Jace, přesto že byl hlavní bod jejich debaty, zůstal klidný a bez výrazu. Jeho nůž se ani nepohnul.

“Valentýn ho bodl,” zašeptala Clary. “A pak Anděl zabil Valentýna a on mi řekl, že můžu mít cokoliv, co budu chtít. A já mu řekla, že chci, aby Jace žil. Chtěla jsem ho zpátky a on ho vzkřísil - kvůli mně.”

Její oči byly obrovské v porovnání s její bílou malou tváří. “Byl mrtvý jenom několik minut … to je krátká doba …”

“Stačilo to,” vydechla Lilith. “Během bitvy mého syna s Jacem jsem se vznášela poblíž: Viděla jsem Jonathana spadnout a zemřít. Sledovala jsem Jace až k jezeru. Sledovala jsem, jak ho Valentýn zabil a pak, jak ho Anděl vzkřísil. Věděla jsem, že to byla moje šance. Běžela jsem k řece a vzala tělo mého syna pryč … udržovala jsem ho až do téhle chvíle.” Láskyplně se podívala na rakev. “Všechno je v rovnováze. Oko za oko. Zub za zub. Život za život. Jace je zrovna teď v nerovnováze. Pokud bude Jace žít, bude žít i Jonathan.”

Simon nemohl odtrhnout oči od Clary. “To, co říká o Andělovi je pravda?” zeptal se. “A tys to nikdy nikomu neřekla?”

K jeho překvapení to byl Jace, kdo odpověděl. Otřel se tváří o hlavu Clary a řekl: “Bylo to naše tajemství.”

Clary zelené oči se zablýskly, ale ona se ani nepohnula.

“Tak vidíš, Světlomilče,” řekla Lilith. “Beru si jenom to, co je podle práva moje. Zákon říká, že ten, kdo byl poprvé vzkříšen, musí být tady v kruhu, aby se mohl vrátit i ten druhý.” Ukázala na Jace pohrdavým máchnutím ruky. “On je tady. Ty jsi tady. Všechno je připravené.”

“Pak ale nepotřebuješ Clary,” řekl Simon. “Vynechej jí z toho. Nech ji jít.”

“Samozřejmě, že jí potřebuju. Musím tě nějak motivovat. Kvůli tvé runě ti nemůžu ublížit, nějak tě ohrozit nebo tě zabít. Ale můžu ti zlomit srdce, když jí vezmu život. A já to udělám.”

Podívala se směrem ke Clary a Simon následoval její pohled.

Clary. Byla tak bledá, že vypadala skoro promodrale, ale možná to bylo zimou. Obličej měla bílý a oči doširoka rozevřené. Pramínek

schnoucí krve jí tekl od klíční kosti do výstřihu šatů a zbarvil ho do ruda. Ruce jí volně visely podél boků, ale třásly se.

Simon jí viděl, když jí bylo sedm. Měla hubené ruce, pihy a na hlavě nosila modré umělohmotné barety, kterých se nevzdala až do svých jedenácti. Vzpomněl si na chvíli, kdy si poprvé všimnul, že se jí pod volným tričkem, které vždycky nosila dohromady s džíny, rýsují ženské tvary. Nebyl si jistý, jestli by se tam měl dívat dál nebo jestli by měl odvrátit pohled. Vzpomněl si na její smích a její tužku, s kterou rychle přejížděla po stránce a nechávala tam krásné složité obrázky:hrady se špičatými věžemi, běžící koně, zářivé barevné postavy, které si vytvořila ve své hlavě. Můžeš chodit do školy sama, řekla jí máma, ale jenom v případě, že bude chodit Simon chodit s tebou. Vzpomněl si na její ruku v té jeho, když přecházeli ulici a jeho vlastní uvědomění si báječného úkolu, který dostal: zodpovědnost za její bezpečí. Jednou byl do ní zamilovaný a možná, že i nějaká jeho část až do konce jeho života bude, protože byla jeho první. Ale to nebylo to, na čem teď záleželo. Byla to přece Clary, která byla jeho součástí - vždycky to tak bylo a vždycky to tak bude.

Když se na ní díval, mírně zavrtěla hlavou. Věděl, co mu tím chtěla říct. Nedělej to. Nedávej jí, co chce. Ať už se mi stane cokoliv.

Vstoupil do kruhu: když jeho nohy překročily nakreslenou čáru, cítil zamrazení. Bylo to, jako kdyby jím prošel elektrický šok. “Dobře,” řekl. “Udělám to.”

“Ne!” zakřičela Clary, ale Simon se na ní nepodíval. Pozoroval Lilith, která se na něj chladně a škodolibě usmála. Zvedla levou ruku a přejela jí přes rakev.

Víko začalo mizet a odsouvat se tak, že to Simonovi až bizardně připomínalo otevírání víčka od sardinek. Vrchní vrstva skla začala tát a stékala po stranách kamenného podstavce. Když dopadly kapky na zem, zkrystalizovaly se zpátky na malé střepy skla.

Teď byla rakev otevřená jako akvárium. Sebastianovo tělo plavalo uvnitř a Simon si myslel, že zase uviděl záblesk runy na jeho hrudníku, když pro něj Lilith sáhla do rakve. Simon sledoval, jak vzala Sebastianovi bezvládné paže a zkřížila mu je na hrudi zvláštním něžným gestem. Zastrčila jeho ruku ovázanou obvazem pod tu nezraněnou. Odsunula mu mokré vlasy z jeho bílého čela a pak si z rukou otřepala bílou vodu.

“Dej se do práce, Světlomilče,” řekla.

Simon se pohnul směrem k rakvi. Sebastianův obličej byl uvolněný a jeho víčka byla klidná. Na krku mu nebyl vidět žádný tep. Simon si vzpomněl, jakou touhu cítil po krvi Maureen. Jak potřeboval cítit, jak se jeho tesáky zanořují do její kůže a uvolňují tak slanou krev pod ní. Ale tohle - tohle bylo krmení se na mrtvole. Jen z té myšlenky se mu zvedl žaludek.

I když se na ní nedíval, věděl, že ho Clary pozorovala. Cítil její zalapání po dechu, když se sehnul k Sebastianovi. Cítil i Jace. Díval se na něj svýma prázdnýma očima. Sáhl do rakve a chytil Sebastiana za jeho kluzká a studená ramena. Bylo mu zle, ale rychle se z toho otřepal, sklonil se a ponořil tesáky do Sebastianova hrdla. Do úst se mu nalila černá démonská krev. Byla hořká jako jed.

…

Isabele tiše přecházela mezi kamennými podstavci. Alec šel za ní a v ruce držel Sandalphon, který posílal světlo do celé místnosti. Maia byla v jednom rohu místnosti. Opírala se rukou o stěnu a zvracela. Jordan přecházel kolem ní a vypadalo to, že se jí chce dotknout, pohladit jí po zádech, ale měl strach, že by ho odmítla.

Isabele neobviňovala Maiu, že zvracela. Kdyby neměla roky tréninku, nejspíš by dopadla stejně. Nikdy nic takového neviděla. Byly tam desítky, možná i padesát, kamenných podstavců. Na vrcholu každého z nich byl nízký koš. Uvnitř každého bylo dítě. A všechny děti byly mrtvé.

Když přecházela mezi košíky, měla ještě mizivou naději, že nějaké z nich najde živé. Jenže tyhle děti byly mrtvé už nějakou dobu. Jejich kůže byla zašedlá a jejich tváře pohmožděné a bezbarvé. Byly zabalené do tenkých dek. I když byla v místnosti zima, nemyslela si, že umrznutí byla příčina jejich smrti. Nebyla si jistá jak zemřely, ale ani to nemohla víc prošetřit. Tohle byla jednoznačně záležitost Clavů.

Alecovi za ní po tvářích stékaly slzy. Když se dostal k poslednímu podstavci, neslyšně zaklel. Maia se napřímila a opřela se proti oknu. Jordan jí podal nějakou látku, nejspíš kapesník, a přidržel jí ho u tváře. Ledová bílá světla za nimi prořezávaly tmavé sklo jako diamantová vrtačka.

“Iz,” řekl Alec. “Kdo mohl něco takového udělat? Proč by někdo - dokonce i démon-”

Odmlčel se, ale Isabele věděla, co tím myslel. Když se Max narodil, bylo jí sedm a Alecovi devět. Skláněli se nad malou kolébkou jejich bratra pobavení a okouzlení tímhle fascinujícím stvořením. Hráli si s jeho drobnými malými prstíky a smáli se jeho zvláštnímu výrazu, který nasadil vždycky, když ho lochtali.

Její srdce se zkroutilo bolestí. Max.

Když procházela mezi řadou malých košíků, teď spíš malých rakví, prošel jí tak drtivý pocit strachu, který nikdy předtím nezažila. Nemohla ignorovat skutečnost, že přívěsek kolem jejího krku pořád zářil neoblomnou a neutuchající září. Takový druh záře mohla očekávat od někoho, kdo byl minimálně Vyšší démon.

Myslela na to, co viděla Clary v nemocnici Beth Izrael. Vypadalo jako normální dítě. Kromě rukou. Byly zakončené drápy…

Opatrně sáhla do jednoho košíku. Tak aby se nedotknula dítěte, stáhla stranou tenkou deku, do které bylo dítě zabalené.

Cítila, jak jí z úst vyšlo jemné vydechnutí. Obyčejná baculatá ručička dítěte, obyčejné dětské zápěstí. Ruce vypadaly jemně a neporušeně. Ale místo prstů mělo ruce zakončené drápy - byly ostré a černé jako spálené kosti. Nedobrovolně udělala krok zpět.

“Co je?” Maia přešla k nim. Pořád vypadala otřesená, ale její hlas byl pevný. Jordan šel za ní s rukama v kapsách. “Co jste našli?” zeptala se.

“U Anděla.” Alec vedle Isabele se podíval do postýlky. “Je to jako to dítě, o kterém ti Clary říkala? To v nemocnici Bet Izrael?”

Isabele pomalu přikývla. “Myslím, že nešlo jenom o jedno dítě,” řekla. “Někdo se jich snaží udělat mnohem víc. Víc … Sebastianů.”

“Proč by jich chtěl někdo víc?” Alecův hlas byl plný nenávisti.

“Byl rychlý a silný,” řekla Isabele. Skoro jí fyzicky bolelo mluvit pozitivně o někom, kdo zabil jejího bratra a pokusil se zabít i jí. “Myslím, že se snaží vytvořit rasu super-bojovníků.”

“Nefungovalo to.” Oči Maiy byly temné smutkem.

Isabele postřehla zvuk tak tichý, že byl skoro neslyšitelný. Prudce zvedla hlavu. Ruka jí hned vystřelila k pásku, kde měla srolovaný

bič. Něco v temném stínu na kraji místnosti u dveří se pohnulo. Byl to jenom tichý šramot, ale Isabele se už odpojila od ostatních a běžela ke dveřím. Vběhla na chodbu před výtahem. Bylo tam něco jako stín, který se odděloval od větší tmy a pomalu se pohyboval podél zdi. Isabele se rozběhla a vrhla se vpřed. Strhla stín na podlahu. Nebyl to duch. Když se spolu svalili na zem, Isabele překvapilo velmi lidské zavrčení od temné postavy.

Váleli se po podlaze a Isabele došlo, že to byl určitě člověk - lehčí a menší, než Isabelle-na sobě měl šedou teplákovou soupravu a tenisky. Najednou se Isabele do klíční kosti zabořil ostrý loket. Kolenem dostala přímo do žaludku. Vydechla a odvalila se stranou. Sáhla pro svůj bič. V době, kdy ho vytáhla, už byla postava na nohou. Isabele se převrátila na břicho a máchla bičem vpřed. Konec se velmi těsně obtočil postavě kolem kotníku. Pak Isabele trhla a tím podrazila neznámému nohy.

Vyškrábala se na nohy a volnou rukou sáhla po stéle, kterou měla na přední straně šatů. Rychle si nakreslila na levou ruku znamení Nyx. Její vidění se rychle přizpůsobilo a celá místnost ponořená ve tmě, jako kdyby se naplnila světlem. Runa pro noční vidění nabyla na účinnosti. Viděla útočníka jasněji. Hubená postava v šedé teplákovce a šedých teniskách. Snažila se odplazit se pryč, až narazila zády do zdi. Kapuce mikiny se stáhla a odhalila tak tvář neznámého. Tvář byla určitě ženská, ale hlavu měla kompletně oholenou. Měla vystouplé lícní kosti a velké tmavé oči.

“Přestaň,” řekla Isabele a tvrdě zatáhla za bič. Žena vykřikla bolestí. “Přestaň se snažit zdrhnout.”

Žena vycenila zuby. “Červe,” řekla. “Bezvěrče. Nic ti neřeknu.”

Isabele si zastrčila stélu zpátky do šatů. “Když za ten bič ještě trochu zatáhnu, uřízne ti nohu.” Trošku bič utáhla a přešla až k ženě. Dívala se na ní. “Ty děti,” řekla. “Co se jim stalo?”

Žena ze sebe vydala bublající smích. “Nebyli dost silní. Slabá rasa, příliš slabá.”

“Na co byli příliš slabí?” Když žena neodpověděla, Isabele vyštěkla. “Můžeš mi to říct nebo přijít o nohu. Je to tvoje volba. Nemysli si, že tě tady nenechám vykrvácet na zemi. Vrah dětí si nezaslouží slitování.”

Žena zasyčela jako had. “Jestli mi ublížíš, dostane tě.”

“Kdo-” Isabele se odmlčela a vzpomínala, co jí řekl Alec. Talto je jméno pro Lilith. Dalo by se říct, že je to bohyně mrtvých dětí. “Lilith,” řekla. “Uctíváš Lilith. Tohle všechno … jsi dělala pro ní?”

“Isabele.” Byl to Alec. Před ním držel Sandalphon. “Co se děje? Maia a Jordan hledají nějaké další … děti. Ale vypadá to, že byly všechny v té velké místnosti. Co se to tady děje?”

“Tahle … osoba,” řekla Isabele s nepotlačovaným odporem, “je členka kultu kostela Talto. Zdá se, že uctívá Lilith. A taky pro ní zavraždila všechny ty děti.”

“Nezabila!” Žena bojovala, aby si mohl stoupnout na nohy. “Nezabila. Obětovala. Byly testované. Jenže nebyli dost silné. Není to naše chyba.”

“Nech mě hádat,” řekla Isabele. “Pokusili jste se těhotným ženám do krve vstřikovat démonskou krev. Ale démonská krev je jedovatá. Děti to nemohly přežít. Narodily se znetvořené a pak zemřely.”

Žena zasténala. Byl to tichý zvuk, ale Isabele viděla, jak se Alecovi zúžily oči. On bych z nich dvou vždycky ten, kdo uměl číst líp v lidech.

“Jedno z těch dětí,” řekl. “Bylo vaše. Jak jste mohla použít na své vlastní dítě démonskou krev?”

Ženě se zachvěla ústa. “Neudělala jsem to. My jsme byli ti, kterým aplikovali ty injekce. Matkám. Chtěli nás udělat silnějšími a rychlejšími. A naše manžele taky. Jenže jsme onemocněli. Bylo nám čím dál tím víc a víc zle. Vypadaly nám vlasy. Naše nehty …” Zvedla ruce a ukázala jim zčernalé nehty a roztrhaná a krvavá nehtová lůžka v místech, kde jí nehty odpadly. Ruce měla poseté načernalými modřinami. “Všichni umíráme,” řekla. V jejím hlase se odrážela spokojenost. “Během několika dní budeme mrtví.”

“Ona vás donutila vzít si jed,” řekl Alec, “a i přesto jí uctíváte?”

“Ty to nechápeš.” Žena mluvila chraplavým a zasněným hlasem. “Neměla jsem nic, než mě našla. Nikdo z nás neměl. Byla jsem na ulici. Spala jsem na lavičce v metru nebo jsem mrzla venku. Lilith mi dala místo, kde jsem mohla žít a dala mi rodinu, která se o mě postarala. Být v Její přítomnosti znamená být v bezpečí. Nikdy předtím jsem se necítila v bezpečí.”

“Vidělas Lilith,” řekla Isabele a snažila se ze svého hlasu vypudit nevěřícný tón. Byla obeznámená s démonskými kulty. Jednou o nich dělala pro Hodge zprávu. Dostala za to vysokou známku. Nejvíc kultů uctívalo démony, které si sami vymysleli nebo je vytvořili. Někteří z nich se zaměřili na slabší menší démony, kteří je buď zabili, když je vysvobodili nebo se spokojili s tím, že sloužili členům kultu a plnili jim všechna jejich přání, i když na oplátku většinou taky něco chtěli. Nikdy neslyšela o kultu, který by uctíval Vyššího démona a doopravdy viděl vtělení démona v lidském těle. Jen málo Vyšších démonů je tak silných jako Lilith, matka čarodějů. “Byla jsi v její přítomnosti?”

Žena se zachvěla a přivřela či. “Ano. Cítím ve mně Její krev, když je nablízku. A teď je.”

Isabele si nemohla pomoct a volnou rukou sevřela přívěsek. Pulzoval a to už od chvíle, kdy vstoupila do budovy. Předpokládala, že to bylo kvůli démonské krvi v mrtvých dětech, ale přítomnost někoho z Vyšších démonů by bylo logičtější vysvětlení. “Ona je tady? Kde je?”

Zdálo se, že žena začala pomalu usínat. “Nahoře,” řekla neurčitě. “S tím malým upírem. Ten, který kráčí ve dne. Poslala nás pro něj, ale on byl chráněný. Nemohli jsme na něj položit ruce. Ti, kteří ho šli najít a přivést, zemřeli. Pak se vrátil bratr Adam, aby nám řekl, že ten chlapec je střežený svatým ohněm. Paní Lilith byla naštvaná. Zabila ho na místě. Měl štěstí, že zemřel její rukou. Takové štěstí.” Roztřásl se jí hlas. “Paní Lilith je chytrá. Našla jiný způsob, jak se přivést toho chlapce …”

Náhle Isabele vypadl bič z ruky. “Simon? Přivedla sem Simona? Proč?”

“Nikdo, kdo za ní přijde,” vydechla žena, “se už nevrátí …”

Isabele klesla na kolena a chytila bič. “Přestaň,” řekla třesoucím se hlasem. “Přestaň usínat a řekni mi, kde je. Kam ho vzala? Kde je Simon? Řekni mi to nebo-”

“Isabele.” Alec pevně promluvil. “Iz, tohle nemá smysl. Je mrtvá.”

Isabele se nevěřícně dívala na ženu. Zemřela. Mezi posledními dvěma vzdechy otevřela oči dokořán a pak jí tvář znehybněla. Přes její plešatost, vyhublost a modřiny si Isabele všimla, že musela být hodně mladá. Nebylo jí víc, než dvacet let. “Zatraceně.”

“Já to nechápu,” řekl Alec. “Co chce dělat Vyšší démon se Simonem? Je to upír. Mocný upír, ale-”

“Kainovo znamení,” řekla Isabele roztržitě. “Musí to mít něco společného s tou runou. Musí.” Přešla k výtahu a zmáčkla tlačítko. “Kdyby byla Lilith opravdu Adamova první žena a Kain byl Adamův syn, pak by bylo Kainovo znamení zhruba stejně staré, jako ona.”

“Kam jdeš?”

“Řekla, že jsou nahoře,” řekla Isabele. “Prohledám každé patro, dokud ho nenajdu.”

“Nemůže mu ublížit, Izzy,” řekl Alec a jeho rozumný hlas v tu chvíli Isabele nenáviděla. “Vím, že se o něj bojíš, ale má Kainovo znamení. Je nedotknutelný. Vyšší démon mu nemůže ublížit. Nikdo mu nemůže ublížit.”

Isabele se na svého bratra zamračila. “Tak co myslíš, že po něm chce? Myslíš si, že chce někoho, kdo by jí mohl během dne zaskočit do čistírny? Teď vážně, Alecu-”

Ozvalo se cinknutí a najednou se šipka výtahu rozsvítila. Isabele vyrazila dopředu, když se dveře začaly otvírat. Zalilo je světlo … a potom začala vycházet celá řada mužů a žen. Byli plešatí, vyhublí a oblečení v teniskách a teplákových soupravách. V rukách měli zbraně z trosek stavby: skleněné zubaté střepy, kusy drátů, betonové tvárnice. Žádný z nich nepromluvil. Ticho bylo děsivé. Jako jeden vystoupili z výtahu a postupovali na Aleca a Isabele.

Kapitola 18 – Jizvy od ohně

Mraky se hrnuly přes řeku a přinášely sebou hustou mlhu. Neskryly co se dělo na střeše, jen na všechno vrhly jakýsi mlžný opar. Budovy všude kolem nich vypadaly jak nejasné pilíře světla a měsíc jen stěží dokázal proniknout hustou clonou mraků. Všude bylo jen tlumené světlo. Rozbité kousky skleněné rakve byly roztroušené po dlážděném chodníčku a střepy svítily jako led. Lilith měla ve svitu měsíce bledou kůži. Sledovala Simona, jak se sklonil k Sebastianovi a pil jeho krev.

Clary se na to nemohla dívat. Věděla, že Simon nenávidí to, co právě dělal. Věděla, že to dělal pro ní. Pro ní a i trošku pro Jace. A taky věděla, co bude další krok v rituálu. Simon dá Sebastianovi dobrovolně svojí krev a pak zemře. Upíři umírali, když jim někdo sál jejich krev. Zemře a ona ho ztratí navždy a bude to - všechno - jenom její vina.

Cítila Jace za ní. Ruce měl pořád těsně ovinuté kolem ní. Na lopatkách cítila jemný a pravidelný tlukot jeho srdce. Vzpomněla si, jak jí držel na schodech budovy Dohody v Idris. Zvuk listí ve větru, když jí políbil, jeho teplé ruce na jejích tvářích. Způsob, jakým cítila tlukot jeho srdce a myšlenku, že srdce nikoho nebije tak, jako to jeho. Jako kdyby každý jeho tep odpovídal tomu jejímu.

Musel tam někde být. Stejně jako Sebastian v jeho skleněném vězení. Musí přece existovat nějaký způsob, jak se k němu dostat.

Lilith pozorovala, jak se Simon skláněl nad Sebastianem. Její tmavé oči byly velké a nehybné. Jako kdyby tam Clary a Jace ani nebyli.

“Jaci,” zašeptala Clary. “Jaci, nechci se na to dívat.”

Přitiskla se k němu zády, jako kdyby se mu snažila přitulit do náruče. Pak předstírala, že jí ostří nože přejelo po straně krku.

“Prosím, Jaci.” zašeptala. “Nepotřebuješ ten nůž. Víš, že ti nemůžu ublížit.”

“Ale proč-”

“Jen se chci na tebe podívat. Chci vidět tvojí tvář.”

Cítila, jak se jeho hruď rychle zvedla a zase klesla. Zatřásl se, jako kdyby bojoval s něčím, co silně tlačilo proti němu. Pak se pohnul tak rychle, jak mohl jenom on. Bylo to jako záblesk světla. Pravou rukou

jí pevně chytil a levou rukou si zasunul nůž za opasek.

Její srdce divoce poskočilo. Mohla bych utéct, pomyslela si. Jenže on by jí za okamžik chytil. O pár vteřin později už kolem ní ovinul obě paže. Chytil jí za ruce a obrátil jí k sobě. Cítila jeho prsty, jak jí putovaly po zádech a holých, třesoucích se paží, když jí obrátil tváří k sobě.

Odvrátila pohled od Simona a démonky, i když pořád cítila jejich přítomnost za ní. Otřásla se. Podívala se na Jace. Jeho obličej byl tak známý. To, jak mu vlasy padaly do čela, jeho rysy, slabá jizva na tváři a další slabá na jeho spánku. Jeho řasy byly o odstín tmavší, než jeho vlasy. Jeho oči měly barvu bledě žlutého skla. V tomhle byl jiný, pomyslela si. Pořád vypadal jako Jace, ale jeho oči byly jasné a prázdné. Jako kdyby se dívala skrz okno do úplně prázdné místnosti.

“Bojím se,” řekla.

Pohladil jí po rameni a jí projelo tělem lehké mrazení. Bylo jí nevolno, když si uvědomila, že její tělo pořád ještě reagovalo na jeho dotek. “Nedovolím, aby se ti něco stalo.”

Zírala na něj. Ty to tak vážně myslíš, viď? Nevidíš tu příšernou propast mezi tím, co děláš a co ve skutečnosti chceš dělat. Musela tě nějak zmást.

“Nemůžeš jí zastavit,” řekla. “Ona mě zabije, Jaci.” Zavrtěl hlavou. “Ne. To by neudělala.”

Clary chtěla křičet, ale úmyslně držela svůj hlas klidný a rozvážný. “Vím, že tam jsi, Jaci. Tvoje pravé já.” Přitiskla se k němu blíž.

Do pasu jí zatlačil jeho opasek. “Mohl bys s ní bojovat …”

Tohle neměla říkat. Celé jeho tělo se napjalo. V jeho očích uviděla záblesk úzkosti. Vypadal jako zvíře chycené v pasti. V dalším okamžiku se ale zatvrdily. “Nemůžu.”

Zachvěla se. Výraz v jeho tváři byl děsivý. Když se znovu zatřásla, její oči změkly. “Je ti zima?” zeptal se a na okamžik zněl jako starý Jace, kterému záleželo na jejím pohodlí. Stáhnul se jí z toho krk.

Přikývla, i když zima byla to poslední, co jí v tu chvíli běželo hlavou. “Můžu si dát ruce do tvojí bundy?”

Přikývl. Bundu měl rozepnutou, takže vklouzla rukama dovnitř a lehce se dotkla jeho zad. Všechno tu bylo děsivě tiché. Zdálo se, že

bylo město pokryté ledovou pokrývkou. Dokonce i světlo, které vyzařovalo z okolních budov, bylo stálé a studené.

Dýchal pomalu a plynule. Přes roztrhanou látku jeho košile uviděla runu na jeho hrudi. Zdálo se, že pulzovala, když vydechl. Bylo to odporné, pomyslela si. Byla s ním spojená jako pijavice a odsávala z Jace všechno dobré.

Vzpomněla si, co jí řekl Luke o ničení run. Pokud jí dostatečně poškodíš, můžeš minimalizovat nebo úplně zničit její sílu. Někdy v bitvě se nepřátelé snaží spálit nebo pořezat kůži Lovce stínů, aby je zbavily moci jejich run.

Upřela svůj pohled na tvář Jace. Zapomeň na to, co se děje, pomyslela si. Zapomeň na Simona a na nůž na krku. Co bys měla říct, aby to bylo důležitější než cokoliv, co jsi řekla kdy předtím?

“Pamatuješ na to, cos mi řekl v parku?” zašeptala. Překvapeně se na ní podíval. “Cože?”

“Když jsem ti řekla, že neumím italsky. Vzpomínám si, jak jsi mi řekl, co to znamenalo. Že láska je ta nejmocnější síla na světě. Mocnější, než cokoliv jiného.”

Mezi jeho obočím se objevila drobná vráska. “Já ne …”

“Ale ano.” Opatrně, pomyslela si. V jejím hlase byla znít nervozita. Nemohla si ale pomoct.

“Pamatuješ si to. Řekl jsi, že je to ta nejmocnější síla. Silnější než Nebe a Peklo. Musí být tedy taky silnější, než Lilith.”

Nic. Díval se na ní, jako kdyby jí ani neslyšel. Bylo to jako křičet do černého a prázdného tunelu. Jaci, Jaci, Jaci. Vím, že jsi tam.

“Je tu způsob jak mě můžeš ochránit a přitom udělat to co chce ona,” řekla. “Nebylo by tohle řešení to nejlepší?” Přitiskla své tělo blíž k tomu jeho a cítila, jak se jí stáhnul žaludek. Bylo to jako držet Jace a přitom to bylo úplně jiné. Mísila se v ní radost a hrůza. Cítila, jak na ní jeho tělo reagovalo. Jeho srdce jí bušilo v uších i v žilách. Nepřestal jí chtít bez ohledu na vrstvy kontroly, kterými Lilith působila na jeho mysl.

“Pošeptám ti to,” řekla a přejela mu rty po krku. Vdechla jeho vůni. Byla pro ní tak známá, jako kdyby to byla vůně její vlastní pokožky. Zvedla svou tvář nahoru a on se sehnul, aby jí slyšel - její ruka se

pohnula k jeho pasu a uchopila rukojeť nože za jeho páskem. Prudce ho vytáhla. Tak jak jí to ukázal, když spolu cvičili. Vyvážila si jeho hmotnost v dlani a přejela mu ostřím přes levou stranu hrudi, čímž mu způsobila široký mělký řez. Jace vykřiknul. Bylo to ale spíš překvapením, než bolestí. Krev z rány mu stékala po kůži a tak skrývala runu. Položil si ruku na hruď, a když si jí zvedl před obličej, byla celá od krve. Díval se na ní s vytřeštěnýma očima. Jako kdyby mu ani nevadil fakt, že byl zraněný, ale spíš nemohl uvěřit její zradě.

Clary od něj začala couvat, když Lilith vykřikla. Simon, který se skláněl nad Sebastianem, se narovnal a díval se na Clary. Hřbetem ruky si očistil ústa. Z brady mu na bílou košili kapala démonská krev. Oči měl široce rozevřené.

“Jaci.” Lilithin hlas zněl překvapeně. “Jaci, chyť jí - nařizuju ti-”

Jace se ani nepohnul. Zíral z Clary na Lilith, na své krvavé ruce a zase zpátky. Simon začal od Lilith couvat. Najednou se s trhnutím zastavil, sehnul se a pak padnul na kolena. Lilith se otočila od Jace a pomalu postupovala k Simonovi. Její tvář se ztvrdla hněvem. “Vstávej!” vykřikla. “Zvedni se! Pil jsi jeho krev. Teď potřebuje tu tvojí!”

Simon se vyškrábal do sedu, ale pak bezvládně sklouzl k zemi. Zvedl se mu žaludek a začal vykašlávat černou krev. Clary si vzpomněla, co řekl v Idris. Že Sebastianova krev byla jako jed. Lilith se napřáhla nohou a chtěla ho kopnout. Pak se ale zapotácela, jako kdyby jí neviditelná ruka tvrdě zatlačila zpět. Lilith zaječela. Nebyla to slova, ale spíš soví jekot. Výkřik byl plný nenávisti a vzteku. Nebyl to zvuk, který by ze sebe mohl vydat člověk. Bylo to, jako kdyby se Clary do uší zařezávaly zubaté střepy skla. Vykřikla: “Nech Simona být! Je mu zle. Nevidíš, jak moc špatně na tom je?”

Okamžitě zalitovala toho, že promluvila. Lilith se k ní pomalu otočila. Její pohled se posunul na Jace. Byl chladný a panovačný. “Řekla jsem ti, Jaci Herondale.” Její hlas se rozezněl celým prostorem. “Nedovol té holce, aby opustila kruh. Vezmi jí zbraň.”

Clary si sotva uvědomila, že pořád držela nůž. Byla tak promrzlá, že skoro v ruce neměla cit. To všechno ale smyl nesnesitelný vztek na Lilith -na všechno co se dělo-když k ní máchla svojí paží. Hodila nůž na zem. Ten doklouzal přes dlažbu až k nohám Jace. Nechápavě se na něj díval, jako kdyby nikdy dřív zbraň neviděl.

Ústa Lilith byla jako tenká červená čárka. Z očí jí zmizelo bělmo. Byly černé jako noc. Nevypadala jako člověk.

“Jaci,” zasyčela. “Jaci Herondale, slyšel jsi mě. A taky mě poslechneš.”

“Vezmi si to,” řekla Clary při pohledu na Jace. “Vezmi si tu dýku a zabij buď jí, nebo mě. Je to tvoje volba.”

Jace se pomalu sehnul a zvedl nůž.

Alec držel v jedné ruce Sandalphon a v té druhé hachiwaru - zbraň dobrá na vzdorování víc útočníkům. Minimálně šest členů kultu mu leželo u nohou. Byli buď v bezvědomí, nebo mrtví. Alec za celý svůj život bojovat s poměrně málo démony, ale na bojování s těmihle členy církve Talto bylo něco vážně děsivého. Pohybovali se všichni najednou. Chovali se spíš jako lidé, než jako děsivý temný proud zabijáků. Byli tiší a zvláštně rychlí a silní. Taky se zdálo, že se vůbec nebáli smrti. Přestože na ně Alec s Isabele křičeli, aby se stáhli, oni šli pořád dopředu. Nevydali ze sebe ani hlásku. Chumel lidí se hnal na Lovce stínů jako krysy, které se sebevražedně a bezmyšlenkovitě vrhaly z útesu. Alec s Isabele couvali chodbou do velké otevřené místnosti plné kamenných podstavců, když se zvuky boje dostaly až k Maie a Jordanovi.

Jordan se změnil ve vlka a Maia zůstala pořád člověk, jen měla úplně vysunuté drápy. Členi kultu si jenom těžko všimli jejich přítomnosti. Bojovali a jeden po druhém padali k zemi, když na ně Alec, Maia a Jordan útočili noži, drápy a andělským ostřím. Isabelin bič se mihotal ve vzduchu, když projížděl těly a posílal do vzduchu jemné spršky krve. Maia si vedla dobře. Nejmíň tucet okultistů leželo zkroucených na zemi kolem ní a ona se s planoucí zuřivostí vrhala na další. Ruce s drápy měla červené od krve až k zápěstí.

Člen kultu zkřížil Alecovi cestu a s nataženýma rukama se na něj vrhl. Měl na sobě pořád kapuci, takže Alec nemohl vidět jeho tvář a ani nemohl poznat, jestli je to muž nebo žena a kolik let mu vlastně je. Potopil mu ostří Sandalphonu do levé strany hrudi. Ozval se výkřik. Mužský výkřik - hlasitý a chraplavý. Zhroutil se na zem a sáhnul si na hruď, kde mu plameny olizovaly díru v jeho mikině. Alec se znechuceně odvrátil. Nenáviděl, když se musel dívat na to, co se děje, když andělské ostří probodne lidem kůži.

Najednou na zádech ucítil žár ohně. Otočil se k druhé postavě, která držela v ruce kus drátu. Tenhle na hlavě neměl kapuci - byl to muž. Jeho tvář byla tak hubená, že to vypadalo, jako kdyby mu vyčnívali lícní kosti z obličeje. Zasyčel a vrhl se na Aleca, který uskočil stranou. Drát kolem něj proletěl. Otočil se a vykopnul mu ho z ruky. Spadnul na podlahu a muž se zapotácel. Málem zakopl o tělo pod ním a pak - začal utíkat.

Alec chvíli váhal. Muž, který ho napadl, byl už skoro u dveří. Alec věděl, že by se měl rozběhnout za ním -věděl, že by muž mohl někoho varovat a ten by sem poslal další posily-jenže se cítil unavený až do morku kostí. Byl znechucený a navíc se mu trochu zvedal žaludek. Tihle lidé mohli být posedlí a jen stěží by se mohli ještě považovat za lidi, ale pořád cítil, jako kdyby zabíjel lidské bytosti.

Přemýšlel, co by na to řekl Magnus, ale moc dobře to věděl. Alec už bojovat s takovými tvory - služebníky démonů-dřív. Téměř všechno, co na nich bylo kdy lidského, zničila démonská energie, takže jim nezbylo nic, kromě vražedné touhy zabíjet. Jejich lidské tělo pomalu umíralo v hrozných bolestech. Už jim nebylo pomoci: byli nevyléčitelní a navíc nenapravitelní. Slyšel hlas Magnuse, jako kdyby stál přímo vedle něj: To, že je zabiješ, je ta nejmilosrdnější věc, kterou můžeš udělat.

Sáhl pro hachiwara k opasku a rozběhnul se za mužem. Vyběhl ze dveří a pokračoval chodbou za sektářem. Chodba byla prázdná. Dveře nejdál od výtahu byly otevřené. Chodbou zněl nějaký zvláštní zvuk podobný alarmu. Několik dveří ho dělilo od vstupní haly. Pokrčil rameny a doběhl k otevřeným dveřím. Pak do nich vešel. Ocitl se v bludišti malých pokojů, které byly skoro dokončené. Sádrokarton byl jen spěšně nahozený a z děr ve zdi pořád trčela směsice různobarevných drátů. Čepel andělského ostří vrhala světlo na zdi, když opatrně procházel místností. Nervy měl napjaté. Najednou si ve světle všiml pohybu a uskočil. Snížil ostří a viděl pár červených očí a malé šedivé tělo, jak mizí ve zdi. Alecova ústa sebou škubla. Tohle byl prostě New York. I v nové budově, což tahle rozhodně byla, prostě musely být krysy. Nakonec místnosti vyústily do většího pokoje, který sice nebyl tak velký jako místnost s košíky s dětmi, ale byl větší, než ostatní. I tam byly stěny ze skla a taky jich část pokrýval karton.

V rohu místnosti se choulil temný stín. Byl v blízkosti vyčuhující potrubí. Alec opatrně přistupoval blíž. Byl to jen světelný klam? Ne, ten stín byl určitě lidský. Sehnutá schoulená postava v černých šatech. Alecova runa na noční vidění začala působit, když přivřel oči. Udělal další krok vpřed. Byla tam štíhlá žena, bosá, s rukama připoutanýma k potrubí před ní. Zvedla hlavu, když se Alec přiblížil. Tlumené světlo, které proudilo do oken, dopadalo na její stříbrno blonďaté vlasy.

“Alexandr?” zeptala se a její hlas překypoval nedůvěrou. “Alexandr Lightwood?”

Byla to Camille.

…

“Jaci.” Lilithin hlas zněl jako bič dopadající na holé tělo. Dokonce i Clary sebou při tomhle zvuku trhla. “Přikazuju ti, abys-”

Jace se napřáhnul -Clary se napjala a připravila se-a vrhnul nůž proti Lilith. Ten letěl vzduchem a nakonec se jí zabodnul do hrudníku. Zapotácela se a snažila se chytit rovnováhu. Její podpatky ale uklouzly na hladkém kameni. Démonka se se zavrčením narovnala a vytrhla si nůž ze žeber. Vykřikla něco v jazyce, kterému Clary nerozuměla a pustila ho. Spadnul na zem a jeho ostří se začalo rozpouštět, jako kdyby ho někdo namočil do kyseliny.

Otočila se na Clary. “Cos mu to udělala? Cos to udělala?” Ještě před chvílí měla oči jen černé. Teď se ale zdálo, jako kdyby jí lezly z důlků. Z očních důlků jí vylezly malí černí hadi. Clary vykřikla a ustoupila. Skoro zakopla o nízký živý plot. Tuhle vizi o Lilith viděla Clary ve snu od Ithuriela - oči lezoucí jí z důlků a tvrdý hlas, který se rozléhal všude kolem. Udělala krok ke Clary - a najednou byl mezi nimi Jace a blokoval Lilith cestu. Clary se na něj podívala. Byl to znova on. Zdálo se, že hořel ohněm spravedlnosti, stejně jako Raziel tu příšernou noc u jezera Lyn. Sáhl po andělském ostří - jeho bílo stříbrná barva se mu dorážela v očích. Krev mu kapala na košili a stékala mu po holé kůži. Způsob, jakým se na ní díval, na Lilith - pokud by andělé mohli povstat z pekla, pomyslela si Clary, museli by se dívat přesně takhle. “Michaeli,” řekl a Clary si nebyla jistá, jestli to bylo sílou jeho jména nebo vztekem v jeho hlase, ale ostří před ním vzplálo tak jasným světlem, jaké předtím u andělského ostří ještě neviděla. Na chvíli byla oslepená. Podívala se stranou a uviděla Simona ležícího a zkrouceného hned vedle rakve Sebastiana.

Prudce jí píchlo u srdce. Co když ho Sebastianova krev otrávila? Kainovo znamení by mu v tom nepomohlo. Udělal to dobrovolně. Sám od sebe. Pro ní. Simone.

“Ach, Michael.” Lilithin hlas byl plný smíchu, když se pohnula směrem k Jacovi. “Kapitán v Pánově armádě. Znala jsem ho.”

Jace zvednul andělské ostří. Zářil jako hvězda a Clary přemýšlela, jestli ho celé město vidělo jako reflektor mířící do nebe. “Nepřibližuj se.”

Lilith se ke Clarině překvapení zastavila. “Michael zabil démona Samaela, kterého jsem milovala,” řekla. “Čím to je, malý Lovče stínů, že jsou andělé tak chladní a nemají slitování? Proč se snaží zlomit ty, kteří je odmítají poslouchat?”

“Netušil jsem, že jsi takový zastánce svobodné vůle,” řekl Jace. To, že byl jeho hlas plný ironie Clary uklidnilo víc, než cokoliv jiného. “A co takhle nechat nás teď všechny svobodně opustit tuhle střechu? Mě, Simona a Clary? Co na to říkáš, démonko? Je po všem. Už mě neovládáš. Neublížím Clary a Simon tě už nebude poslouchat. A ohledně toho kusu špíny, který se snažíš oživit. Navrhuju, aby ses ho zbavila dřív, než začne hnít. Jelikož už nevstane z mrtvých, řekl bych, že už je dávno po datu spotřeby.”

Obličej Lilith se zkřivil vztekem. Plivla na Jace černý plamen, který se po dopadu na zem proměnil v hada. Začal se k němu plazit. Čelist měl doširoka rozevřenou. Šlápnul na něj nohou a vrhl se na démonku. Čepel měl nataženou, ale Lilith zmizela jako stín, když na ní zasvítilo světlo. Najednou se objevila za ním.

Pak byl Jace ve vzduchu a Michael mu vypadl z ruky a klouzal přes kamenné dlaždice. Jace letěl vzduchem a dopadl na nízkou zídku s takovou silou, že se v kameni pod ním objevily praskliny. Tvrdě dopadl na zem. Viditelně byl omráčený.

Clary zalapala po dechu a natáhla se po andělském ostří. Než se ho ale dotkla, Lilith jí chytila do svých hubených ledových rukou a neuvěřitelně silně jí odhodila dozadu. Clary dopadla do nízkého živého plotu. Větve jí prořízly kůži a na těle jí tak otevřely množství dlouhých ran. Snažila se zvednout, ale její šaty byly zamotané ve stromcích. Slyšela, jak se trhá hedvábí, když se otočila k Lilith, aby viděla, jak vytáhla Jace na nohy a rukama ho chytila za krvavou košili.

Usmála se na něj. Zuby měla černé a zářily jako kov. “Jsem ráda, že jsi na nohách, malý Nephilime. Chci vidět tvojí tvář, když tě budu zabíjet. Nebodnu tě do zad, jako ty mého syna.”

Jace si otřel rukávem tvář. Krvácel z dlouhého řezu na obličeji. Látka jeho košile se barvila na červeno. “Není to tvůj syn. Jenom jsi mu dala krev. To neznamená, že je tvůj. Matka čarodějů-” Otočil hlavu a plivl na zem krev. “Ty nejsi ničí matka.”

Lilithiny hadí oči se zuřivě pohnuly dopředu a zase dozadu. Clary, která se bolestivě vyplétala z živého plotu viděla, že každá z hadích hlav má ještě vlastní dvě oči. Třpytivé a červené. Clary se zvedl žaludek, když se hadi pohnuli. Zdálo se, že pohledy sjíždí nahoru a dolů po Jacově těle.

“Přeříznutí mojí runy. Jak primitivní,” vyprskla. “Ale efektivní,” řekl Jace.

“Nemůžeš mě porazit, Jaci Herondale,” řekla. “Můžeš být klidně největší Lovec stínů na světě, ale já jsem víc, než jen nějaký Vyšší démon.”

“Pak se mnou bojuj,” řekl Jace. “Dám ti zbraň. Já si nechám andělské ostří. Rozdáme si to jeden na jednoho. Uvidíme, kdo z nás dvou vyhraje.”

Lilith se na něj podívala a pomalu zavrtěla hlavou. Její tmavé vlasy jí zavířily kolem hlavy jako kouř. “Jsem nejstarší z démonů,” řekla. “Nejsem muž. Nemám mužskou pýchu, kterou bys mohl tímhle podnítit. Nebaví mě bitvy jeden na jednoho. To je slabost tvého pohlaví, ne toho mého. Já jsem žena. Mám svoje zbraně a taky je použiju, abych dostala to, co chci.”

Pustila ho a pohrdavě do něj strčila. Jace se na chvíli zarazil. Rychle se narovnal a sáhl na zem pro zářící čepel Michael.

Když se dotkl zbraně, Lilith se zasmála a zvedla ruce. Z jejích otevřených dlaní vyrazily dva poloprůhledné stíny. Vzaly na sebe podobu dvou černých temných démonů se třpytivýma červenýma očima. Dopadli na zem. Hrabali a vrčeli. Byli to psi, uvědomila si Clary v úžasu. Dva vyzáblí, děsivě vyhlížející černí psy, kteří se trošku podobali dobrmanům.

“Pekelní psy,” vydechl Jace. “Clary-”

Zarazil se, když jeden ze psů skočil směrem k němu. Jeho ústa byla otevřená. Byla tak velká, jako kdyby to byl spíš žralok. Z jeho hrdla se ozval hlasitý štěkot.

Chvíli na to skočil do vzduchu druhý a řítil se přímo na Clary.

…

“Camille.” Alecovi se točila hlava. “Co tady děláš?”

Okamžitě si uvědomil, že zněl jako idiot. Bojoval s nutkáním plácnout se do čela. Poslední věc, kterou chtěl, bylo vypadat jako hlupák před Magnusovo ex-přítelkyní.

“Byla to Lilith,” řekla upírka tichým třesoucím se hlasem. “Členi jejího kultu vnikli do Svatyně. Není nijak chráněná před lidmi. A oni jsou lidé - teda, puls mínus. Přeřezali moje řetězy a přivedli mě sem. K ní.” Zvedla ruce. Řetězy přivázané k jejímu zápěstí o potrubí zarachotily. “Zmlátili mě.”

Alec se přikrčil, čímž se dostal na úroveň Camille. Upíři neměli modřiny - uzdravovali se příliš rychle - ale její vlasy byly na levé straně slepené krví. Nutilo ho to uvěřit jí. “Řekněme, že ti věřím,” řekl. “Co s tebou chce udělat? Nic o tom, co o Lilith vím mi neříká, že by měla nějaký zvláštní zájem o upíry.”

“Víš, proč mě drželi Clavové,” řekla. “Slyšels to.”

“Zabilas tři Lovce stínů. Magnus říkal, že jsi ho přesvědčovala o tom, že ti to někdo nařídil a tys to dělala jenom kvůli-” Odmlčel se. “Lilith?”

“Když ti to řeknu, pomůžeš mi?” Camille se zachvěl spodní ret. Její oči byly obrovské, zelené a prosebné. Byla krásná. Aleca napadlo, jestli se takhle dívala i na Magnuse. Chtěl s ní pořádně zatřást.

“Možná,” řekl a byl překvapený chladným tónem v jeho hlase. “U mě moc nepochodíš s tvojí vyjednávací schopností. Mohl bych odejít a nechat tě tu Lilith na pospas. Tvoje záchrana pro mě nemá žádný význam.”

“Ano, má,” řekla. Její hlas byl tichý. “Magnus tě miluje. Neměl by rád člověka, který by opustil někoho bezmocného.”

“Miloval tě,” řekl Alec.

Věnovala mu melancholický úsměv. “Zdá se, že se od té doby poučil.”

Alec se trochu zhoupnul na patách. “Podívej,” řekl. “Řekni mi pravdu. Jestli to uděláš, pustím tě a předám tě Clavům. Budou s tebou jednat rozhodně lépe, než Lilith.”

Podívala se na svoje zápěstí připoutané k trubce. “Clavové mě připoutali,” řekla. “Lilith mě připoutala. Vidím jenom malý rozdíl v tom být vězněná zrovna těmihle dvěma.”

“Tak pak je to myslím tvoje volba. Věř mě nebo jí,” řekl Alec. Věděl, že riskoval.

Uběhlo několik napjatých momentů, než řekla: “Dobře. Pokud ti Magnus důvěřuje, pak ti budu věřit i já.” Zvedla hlavu a dělala co mohla, aby vypadala důstojně i přes svoje roztrhané oblečení a krvavé vlasy. “Lilith přišla ke mně. Ne já k ní. Slyšela, že přemýšlím o tom, že bych znovu obnovila svojí bývalou pozici šéfky Manhattanského klanu místo Rafaela Santiaga. Řekla, že by mi mohla pomoct, když já pomůžu jí.”

“Pomoct jí tím, že budeš vraždit Lovce stínů?”

“Chtěla jejich krev,” řekla Camille. “Bylo to pro ty děti. Vstřikovali do matky krev Lovců stínů i démonskou a snažili se zopakovat to, co udělal Valentýn svému synovi. Nefungovalo to. Z dětí se stávaly zrůdy a pak umíraly.” Všimla si jeho pobouřeného pohledu a dodala: “Nejdřív jsem nevěděla, na co chce jejich krev. Vím, že o mě nemáš zrovna valné mínění, ale nemám chuť vraždit nevinné.”

“Ale dělala jsi to,” řekl Alec. “Jen proto, že ti to nabídla.”

Camille se unaveně usmála. “Kdybys byl stejně starý jako já,” řekla, “bylo by to jenom proto, že by ses naučil hrát tuhle hru života. Spojovat se do těch správných aliancí ve správnou dobu. Nemůžeš se spojovat jenom se silnými, ale i s těmi, o kterých si myslíš, že by z tebe mohli udělat silného. Věděla jsem, že kdybych nesouhlasila s tím, že Lilith pomůžu, zabila by mě. Démoni jsou od přírody nedůvěřiví. Myslela by si, že půjdu za Clavy s tím, co jsem se dozvěděla o jejích plánech na zabití Lovců stínů. I kdybych jí slíbila, že budu mlčet. Chytla jsem se fakta, že pro mě byla Lilith větší nebezpečí, než tvůj druh.”

“A nevadilo ti zabíjet ty Lovce stínů.”

“Byli to členi Kruhu,” řekla Camille. “Zabíjeli můj druh. A i tvůj.” “A Simon Lewis? Proč ses o něj zajímala?”

“Každý chce na své straně Světlomilce.” Camille pokrčila rameny. “A já jsem věděla o Kainovu znamení. Jeden z podřízených Rafaela je ke mně ještě pořád loajální. Informoval mě o tom. Ví o tom už jen dalších pár Podsvěťanů. To z něj dělá nevyčíslitelně cenného spojence.”

“Na tohle ho Lilith chtěla?”

Camille se rozšířily oči. Její pleť byla bledá a pod ní mohl Alec vidět její tmavé žíly. Jejich vzor se začínal rozšiřovat po celé její tváři, jako praskliny v porcelánu. Hladoví upíři se stávali divochy. Když byli bez krve až příliš dlouho, ztratili vědomí. Čím starší byli, tím déle bez krve vydrželi. Alec si nemohl pomoct, ale přemýšlel, kdy se naposled krmila. “Co tím myslíš?”

“Zdá se, že donutila Simona setkat se s ní,” řekl Alec. “Jsou někde v budově.”

Camille se na něj chvíli dívala a pak se rozesmála. “Jaká ironie,” řekla. “Nikdy se mi o něm nezmínila. A já se o něm zase nikdy nezmínila jí. Obě jsme ho ale chtěly pro naše vlastní cíle. Jestli ho vážně chce, je to kvůli jeho krvi,” dodala. “Na rituál. Bude v tom určitě krvavá magie. Jeho krev - Podsvěťana a krev Lovce stínů-by pro ní mohla být velmi užitečná.”

Alec ucítil záchvěv neklidu. “Ale nemůže mu ublížit. Má Kainovo znamení.”

“Najde cestu, jak to obejít,” řekla Camille. “Je to Lilith. Matka všech čarodějů. Žije už velmi dlouho, Alexandře.”

Alec vstal. “Pak radši půjdu zjistit, co s ním dělá.”

Camille zarachotila řetězy, když se pokusila vstát na kolena. “Počkej, ale říkal jsi, že mě osvobodíš.”

Alec se otočil a podíval se na ní. “To jsem neřekl. Řekl jsem, že tě předám Clavům.”

“Ale jestli mě tu necháš, nijak nezabráníš tomu, že mě Lilith dostane jako první.” Pohodila rozcuchanými vlasy a on v jejím obličeji uviděl strach. “Alexandře, prosím. Prosím tě-”

“Kdo je Will?” zeptal se Alec. Ta slova z něj vyšla náhle a nečekaně. Zhrozil se.

“Will?” Její tvář byla na okamžik prázdná. Pak v ní najednou uviděl pochopení a záhy i pobavení. “Slyšel jsi můj rozhovor s Magnusem.”

“Jen něco z něj.” Alec jemně vydechnul. “Will je mrtvý, ne? Myslím tím, je to už hodně dávno, co ho Magnus znal …”

“Vím, co tě trápí, Lovče stínů.” Camillin hlas byl něžný a lehký. V okně za ní mohl Alec vidět vzdálená světla od letadla letícího nad městem. “Zpočátku jsi byl šťastný. Žil jsi okamžikem. Nemyslel jsi na budoucnost. Teď sis to ale uvědomil. Zestárneš a jednoho dne zemřeš. A Magnus ne. Bude žít dál. Nebudete spolu stárnout. Místo toho se odcizíte.”

Alec myslel na lidi v letadle. Vysoko v mrazivém a ledovém vzduchu, jak se dívají dolů na město jako na místo plné zářivých diamantů hluboko pod nimi. Samozřejmě, že on nikdy v letadle neletěl. Jen hádal, jaké to muselo být: osamělé, vzdálené, odříznuté od normálního světa. “To nemůžeš vědět,” řekl. “Že se odcizíme.”

Soucitně se usmála. “Teď jsi krásný,” řekla. “Ale co za dvacet let? A co až ti bude čtyřicet? A padesát? Bude milovat tvoje modré oči, když zmizí tvoje jemná mladá kůže a začnou se ti v ní dělat hluboké vrásky? Tvoje ruce zeslábnou a tvou vlasy změní barvu na bílou.”

“Drž hubu.” Alec slyšel, jak se mu třásl hlas. Byl zahanbený. “Sklapni. Nechci tě poslouchat.”

“Nemusí to tak být.” Camille se k němu naklonila. Její zelené oči zářily. “A co kdybych ti řekla, že nemusíš zestárnout? Že nemusíš zemřít?”

Alec cítil vlnu vzteku. “Nechci se stát upírem. Ani se neobtěžuj mi to nabízet. Jestli je tohle jediná možnost, radši zemřu.”

Její tvář se na krátký moment zlostně stáhla. Trvalo jenom okamžik. Pak se zase začala kontrolovat. Lehce se usmála a řekla: “To neměl být můj návrh. Co kdybych ti řekla, že existuje i jiný způsob? Další možnost, jak byste spolu mohli být navždy?”

Alec polknul. Jeho ústa byla suchá jako papír. “Řekni mi jak.” Camille zvedla ruce. Její řetězy zarachotily. “Osvoboď mě.” “Ne. Nejdřív mi to řekni.”

Zavrtěla hlavou. “To neudělám.” Její výraz byl hladký jako mramor a stejně tak její hlas. “Řekl jsi, že tě nemůžu ničím přesvědčit. Ale já můžu. A nehodlám se toho vzdát.”

Alec zaváhal. V hlavě uslyšel Magnusův tichý hlas. Je to mistryně přetvářky a manipulace. Vždycky byla.

Ale Magnusi, pomyslel si. Nikdy jsi mi to neřekl. Nikdy jsi mě nevaroval, že to bude takovéhle, že se jednoho dne probudím a uvědomím si, že jdu někam, kam mě ty nemůžeš následovat. Že my ve skutečnosti nejsme stejní. Neexistuje žádné “dokud nás smrt nerozdělí” pro ty, kteří nikdy nezemřou.

Udělal krok směrem ke Camille a pak další. Zvedl pravou ruku a sekl s andělským ostřím do řetězů tak tvrdě, jak jenom dokázal. Přeťalo je to a Camille zvedla ruce. Měla na nich sice pořád pouta, ale byla volná. Zvedla hlavu a v jejím obličeji se objevila škodolibá radost. Vítězství.

“Alecu-” ozvala se Isabele od dveří. Alec se otočil a uviděl jí tam stát se svým bičem po boku. Byl potřísněný krví stejně jako její ruce a hedvábné šaty. “Co tady děláš?”

“Nic. Já-” Aleca polila vlna hanby a hrůzy. Téměř bez přemýšlení udělal krok před Camille, jako kdyby jí tam mohl skrýt před zrakem jeho sestry.

“Všichni jsou mrtví.” Isabele zněla smutně. “Členi kultu. Zabili jsme všechny. Teď pojď. Musíme začít hledat Simona.” Zamžourala na Aleca. “Jsi v pořádku? Vypadáš vážně bledě.”

“Osvobodil jsem jí,” vyhrkl Alec. “Neměl jsem to udělat. “Já jenom, že-”

“Osvobodil? Koho?” Isabele udělala krok do místnosti. Díky okolnímu světlu a jejím šatům zářila jako duch. “Alecu o čem to sakra meleš?”

Její výraz byl prázdný a zmatený. Alec se otočil a následoval její pohled. Ale neviděl nic. Potrubí tam pořád bylo a vedle něj ležel řetěz. Prach na zemi byl mírně porušený. Camille ale byla pryč.

Clary sotva stačila zvednut ruce, než jí srazil k zemi Pekelný pes - dělová koule svalů, kostí a horkého, páchnoucího dechu. Podlomily se jí nohy. Vzpomínala na nejlepší způsob, jak spadnout a jak se bránit. Všechny rady se jí ale vytratily z hlavy, když dopadla na

lokty na zem a prošla jí vlna bolesti, když si odřela kůži. O chvíli později na sobě ucítila pekelného psa. Tlapami jí drtil hrudník a jeho zkroucený ocas sebou mrskal ze strany na stranu v groteskním napodobování vrtění. Na vrcholu ocasu měl výčnělky podobné nehtům. Připomínalo to středověké žezlo. Z jeho obrovského těla se ozvalo mohutné zavrčení. Byl tak velký a silný, že cítila, jak se jí pod jeho vahou chvějou kosti.

“Drž jí tam! Prokousni jí krk, jestli se bude snažit utéct!” vykřikla Lilith pokyny. Druhý pekelný pes zatím skočil na Jace a zápasil s ním. Převalovali se ve směsici zubů, rukou a nohou. Pes rozčíleně pohazoval ocasem.

Clary bolestně otočila hlavu, aby viděla na druhou stranu. Lilith kráčela ke skleněné rakvi a Simon pořád bezvládně ležel hned vedle. Sebastian se nehybně vznášel uvnitř rakve, jako kdyby byl utopený. Mléčná barva vody se obarvila na černou. Pravděpodobně jeho krví. Pes jí přitisknul k zemi a zavrčel jí do ucha. Ten zvuk jí do těla vyslal vlnu strachu, ale taky hněvu. Hněvu na Lilith a na sebe. Byla přece Lovec stínů. To byla věc, která jí pomohla proti démonu Ravenerovi, když ještě předtím nikdy neslyšela o Nephilimech.

Teď už měla ale nějaký trénink. Měla by být schopná to zvládnout mnohem líp. Cokoliv může být použité jako zbraň. Tohle jí Jace řekl v parku. Váha Pekelného psa byla zdrcující. Vydala ze sebe dávivý zvuk a sáhla si na krk, jako kdyby lapala po dechu. Pes štěkal, vrčel a cenil zuby. Ona prsty nahmatala Morgensternův prsten na jejím krku. Tvrdě zatáhla za řetízek a ten se roztrhnul. Praštila s ním psa do tváře a surově s ním psa řízla do očí. Pes couvl a bolestivě zavyl. Clary se překulila na stranu a snažila se zvednout na kolena. Pes s krvavýma očima se přikrčil a připravil se na skok. Clary vypadl řetízek z rukou. Prstýnek se odkutálel pryč. Snažila se dosáhnout na řetízek, když pes skočil. Noc prořízlo zářící ostří. Prošlo Clary jen pár centimetrů od obličeje a oddělilo psí hlavu od těla. Vydal ze sebe poslední zavytí a pak zmizel. Zbila z něj jenom černá skvrna na kameni a démonský zápach ve vzduchu.

Najednou se k ní sklonily nějaké ruce a zvedly Clary jemně na nohy. Byl to Jace. Za páskem měl strčené andělské ostří a držel jí za obě ruce. Díval se na ní zvláštním pohledem. Nemohla ho popsat ani by ho nedokázala nakreslit. V jeho výrazu se mísila naděje, šok, láska, touha a hněv. Košili měl na několika místech roztrhanou a nasáklou krví. Sako už neměl a vlasy měl slepené potem a krví.

Na okamžik se na sebe jenom dívali. Bolestivě jí svíral ruce. Pak oba promluvili najednou:

“Jsi-” začala.

“Clary.” Stále držel její ruce. Pak jí prudce odstrčil. Daleko od kruhu směrem k cestě, která vedla k výtahům. “Běž,” řekl trhaně. “Vypadni odsud, Clary.”

“Jaci-”

Trhaně se nadechl. “Prosím,” řekl. Pustil jí a vzal do ruky andělské ostří. Pak se obrátil zpátky do kruhu.

…

“Vstávej,” zavrčela Lilith. “Vstávej.”

Zatřásla rukou Simonovým ramenem. Poslala mu do hlavy vlnu bolesti. Plaval v temnotě. Otevřel oči a uviděl noční oblohu, hvězdy a Lilithin bílý obličej, který se nad ním skláněl. Její oči tam nebyly. Nahradili je plazící se černí hadi. Šok z toho pohledu zvednul Simona na nohy. Ve chvíli, kdy se dostal do vzpřímené polohy, se mu zvednul žaludek a skoro spadnul znova na kolena. Zavřel oči, aby zahnal nevolnost a slyšel, jak Lilith zavrčela jeho jméno. Pak ho rukou chytla za paži a vedla ho dál. Nechal jí. Jeho ústa byla plná nechutné, hořké chuti Sebastianovi krve. Rozšířila se mu do žil. Bylo mu zle, byl slabý a třásl se až do morku kostí. Hlavu měl těžkou, jako kdyby vážila tisíc liber a závratě ve vlnách přicházely a zase odcházely. Najednou Lilith pustila jeho paži. Simon otevřel oči a zjistil, že stál u skleněné rakve stejně jako předtím.

Sebastian se vznášel v tmavé tekutině. Tvář měl klidnou a na jeho krku neviděl žádný pulz. Na straně krku, kde ho Simon kousnul viděl dvě tmavé díry.

Dej mu svojí krev. Slyšel hlas Lilith. Ne nahlas, ale v jeho hlavě.

Hned.

Simon malátně vzhlédl. Měl zamžený zrak. Snažil se zahlédnout Clary a Jace přes tmu, která ho obklopovala.

Použij své tesáky, řekla Lilith. Kousni se do zápěstí. Dej Jonathanovi svojí krev. Uzdrav ho.

Simon si zvedl zápěstí k ústům. Uzdravit ho. Zapříčinit, že někdo vstane z mrtvých je mnohem víc, než jen někoho vyléčit, pomyslel

si. Možná, že Sebastianovi doroste jeho ruka. Možná tím myslela tohle. Čekal, až se jeho tesáky vysunou, ale to se nestalo. Bylo mu až příliš zle a měl hlad. Bránil se šílenému nutkání začít se smát.

“Nemůžu,” řekl a napůl lapal po dechu. “Nemůžu.”

“Lilith!” Jacův hlas prořízl noc. Lilith se na něj s nevěřícným zasyčením obrátila. Simon pomalu sklonil svoje zápěstí a snažil se zaostřit. Zaměřil se na světlo před ním. Během chvíle uviděl hořící andělské ostří, které držel ve své levé ruce Jace. Teď už ho viděl jasně. Jeho zřetelný obrys, který se rýsoval proti temnotě. Už na sobě neměl sako, byl špinavý, košili měl roztrhanou a potřísněnou černou krví. Jeho oči ale byly jasné, klidné a soustředěné. Už nevypadal jako zombie nebo někdo kdo jako náměsíčný nakráčí do příšerného snu.

“Kde je?” řekla Lilith a její hadí oči se plazily vpřed. “Kde je ta holka?”

Clary. Simon svým zamlženým pohledem začal prohledávat tmu kolem Jace. Jenže ona nikde nebyla. Jeho vidění se začalo vyjasňovat. Viděl rozmazanou krev na zemi a kousky roztrhaného saténu, které byly zachycené ve větvích živého plotu. Bylo u něj něco, co vypadalo jako krvavé otisky tlap. Simon cítil, jak se mu stáhla hruď. Rychle se podíval zpátky na Jace. Vypadal naštvaně. Vážně hodně vytočeně - ale ne zničeně, jak Simon předpokládal, že by byl, kdyby se Clary něco stalo. Tak kde je?

“Ona s tím nemá nic společného,” řekl Jace. “Říkáš, že tě nemůžu zabít, démonko. Já zase říkám, že můžu. Pojďme zjistit, kdo z nás dvou má pravdu.”

Lilith se pohybovala tak rychle, že jí viděl rozmazaně. V jednu chvíli byla vedle Simona a za chvíli byla u Jace. Sekla po něm rukou, ale on se přikrčil a obratem se dostal za ní. Pak jí seknul ostřím přes rameno. Vykřikla a otočila se k němu. Z rány jí vystříkla krev. Měla třpytivě černou barvu podobnou onyxu. Zvedla ruce, jako kdyby tak chtěla rozbít ostří mezi nimi. Narazili do sebe se zvukem, který připomínal blesk. Jace byl najednou několik metrů od ní a světlo andělského ostří před ním tancovalo jako výsměšné mrkání oka.

Kdyby to byl nějaký jiný Lovec stínů, a ne Jace, pomyslel si Simon, už by byl nejspíš mrtvý. Přemýšlel nad tím, co říkala Camille. Že člověk nemůže mít nic společného s božstvím. Lovci stínů jsou jen

lidé, i přes jejich andělskou krev. A Lilith byla víc, než jenom démon. Simonem projela bolest. S překvapením si uvědomil, že jeho tesáky konečně vyjely a že si prokousl spodní ret. Bolest a chuť krve ho probudily. Zvednul se na nohy a pomalu upřel své oči na Lilith. Ani si ho nevšímala. Neměla nejmenší potuchy o tom, co právě dělal. Její oči hypnotizovaly Jace. Najednou zavrčela a skočila na něj. Bylo to jako sledování dvou můr. Bojovali spolu a pohybovali se po celém prostoru střechy. Dokonce i Simon měl se svým upířím vidění problémy sledovat jejich pohyby, skákání přes živé ploty a vrhání se na chodníky. Lilith odstrčila Jace na nízkou zeď, která obklopovala sluneční hodiny. Na první pohled vypadaly čísla na nich, jako kdyby byly z pravého zlata. Jace se pohyboval tak rychle, že byl jeho pohyb skoro rozmazaný. Kroužil s Michaelem kolem Lilith s neuvěřitelnou rychlostí. Vypadalo to, jako kdyby byla v síti ze zářivých nití.

Kdokoliv jiný by byl během několika sekund pod náporem jeho ostří rozřezaný na malé kousky. Ale Lilith se pohybovala jako temná voda, jako kouř. Zdálo se, že mizí a hned se zase objevuje na úplně jiném místě. Ačkoliv Jace zjevně nebyl unavený, Simon mohl zřetelně cítit jeho frustraci.

Konečně se to stalo. Jace prudce seknul ostřím směrem k Lilith a ona ho chytila ve vzduchu. Rukou sevřela ostří. Z ruky jí odkapávala černá krev, když si přitáhla andělské ostří k sobě. Kapky krve, které dopadly na zem, se změnily na malé černé hady, kteří se následně odplazili do křoví.

Vzala ostří do obou rukou a zvedla ho. Krev jí stékala po bledých zápěstích a předloktí, jako pruhy dehtu. S vrčícím úsměvem zlomila ostří v polovině. Jedna část se rozpadla na zářící prach a ta druhá - rukojeť a malý úlomek nože-temně zaplanul a změnil svou barvu na černou.

Lilith se usmála. “Chudák malý Michael,” řekla. “Vždycky byl tak slabý.”

Jace zalapal po dechu. Ruce zaťaté v pěsti svěsil podél těla. Vlasy měl zmáčené potem. “Ty a to tvoje machrování se jmény,” řekl. “Znala jsem Michaela. Anděl Gabriel mi dělal vlasy. Byla jsem v kapele se všemi biblickými bytostmi.”

Tohle byla Jacova statečnost, pomyslel si Simon. Kvůli jeho odvážnosti a výbušné povaze ho Lilith nejspíš zabije. A tak to taky

chtěl. Beze strachu a na nohou. Jako válečník. Způsobem, jakým umírají všichni Lovci stínů. Jeho píseň smrti bude vždycky plná vtipu, uštěpačnosti a předstírané arogance. Navíc bude mít v očích pohled, kterým vždy dává jasně najevo, že je lepší než všichni okolo. Simon si toho dřív nevšimnul.

“Lilith,” pokračoval Jace. Její jméno vyslovil jako nadávku. “Učil jsem se o tobě. Ve škole. Nebe tě proklelo neplodností. Tisíce dětí a všechny zemřeli. No není to pech?”

Lilith držela temnou čepel. Její tvář byla lhostejná. “Buď opatrný, malý Lovče stínů.”

“Nebo co? Nebo mě zabiješ?” Jacovi kapala z tváře dolů krev. Ani se jí nepokusil otřít. “Posluž si.”

Ne. Simon se pokusil udělat krok dopředu, ale podlomila se mu kolena a on spadl. Tvrdě si o zem narazil ruce. Zhluboka se nadechl. Nepotřeboval kyslík, ale pomohlo mu to, aby se uklidnil. Natáhl se a chytil se okraje kamenného podstavce. Opřel se o něj a vytáhnul se do stoje. Vzadu v hlavě mu bušilo. Neexistoval způsob, jak by mohl získat nějaký čas. Všechno, co Lilith musela udělat, bylo bodnout dopředu zubatým ostřím, které držela-Ale ona to neudělala. Dívala se na Jace, ale ani se nepohnula. Najednou se mu zablýsklo v očích a povolil své ztuhlé rty.

“Nemůžeš mě zabít,” řekl. Hlas mu přeskočil. “Předtím jsi to řekla - Jsem protiváha. Jediná věc, kvůli které bys ho mohla znovu přivést”

-napřáhl ruku a ukázal na Sebastianovu rakev- “na tenhle svět. Jestli umřu, on zůstane mrtvý. Není to tak?” Udělal krok zpátky. “Mohl bych teď skočit ze střechy,” řekl. “Zabít se. Skončit to.”

Poprvé vypadala Lilith nervózně. Začala hlavou kývat ze strany na stranu. Její hadí oči se chvěly, jako kdyby něco hledaly. “Kde je? Kde je ta holka?”

Jace si utřel z tváře krev a pot a usmál se na ní. Měl roztržený ret a po bradě mu stékala krev. “Na to zapomeň. Poslal jsem jí zpátky dolů, když jsi nedávala pozor. Je pryč - v bezpečí před tebou.”

Lilith zavrčela. “Lžeš.”

Jace udělal další krok dozadu. Od nízké zídky na okraji střechy už ho dělil jenom kousek. Jace toho dokázal přežít hodně, pomyslel si Simon, ale pád z čtyřicetipatrové budovy nejspíš bude moc i na něj.

“Zapomněl jsi,” řekla Lilith. “Byla jsem tam, Lovče stínů. Viděla jsem tě padnout a zemřít. Dívala jsem se, jak Valentýn brečel nad tvým tělem. A pak jsem se dívala na to, jak se anděl zeptal Clarissy, co by si přála nejvíc na světě a ona řekla, že tebe. Myslela si, že je jediná na světě, kdo mohl přivést svojí mrtvou lásku zpět. A že to nebude mít žádné následky. To jste si mysleli vy oba, ne? Hlupáci.” Lilith si odplivla. “Milujete se navzájem. Každý to vidí. To jak se na tebe dívá. Je to ten druh lásky, který může buď spálit svět, nebo se může stát neuvěřitelně silným a krýsným. Ne, ona by tě nikdy neopustila. Ne, dokud by si nebyla jistá, že jsi v bezpečí.” Trhla hlavou dozadu, vystřelila rukama do stran a prsty zkřivila jako pařáty. “Tady.”

Z křoví se ozval výkřik. Jeden z živých keřů se rozevřel a odhalil tak Clary, která za ním krčila a skrývala. Najednou začala kopat a škrábat, když jí nějaká síla začala táhnout vpřed. Nehty škrábala o zem a snažila se marně najít něco, čeho by se mohla chytit. Její levá ruka nechávala na dlaždicích krvavé stopy.

“Ne!” Jace vyrazil dopředu, ale pak ztuhl. Clary se zvedla do vzduchu, kde zůstala viset přímo před Lilith. Byla bosa a její saténové šaty -které teď byly potrhané a špinavé a jejich barva byla spíš než zlatá, červená a černá-kolem ní vlály. Jedno z jejích ramínek bylo utrhnuté a viselo jí z ramene dolů. Její vlasy, které se úplně osvobodily z třpytících se skřipců, jí ted padaly na ramena. Své zelené oči nenávistně upírala na Lilith.

“Ty děvko,” řekla.

Jacova tvář byla plná hrůzy. Opravdu tomu věřil, když Lilith říkal, že byla Clary pryč, uvědomil si Simon. Myslel si, že byla v bezpečí. Ale Lilith měla pravdu. A měla z toho škodolibou radost. Její hadí oči tančily, když mávla rukou a Clary se jako její loutka otočila a zalapala po vzduchu. Lilith luskla prsty a na tělo Clary dopadlo něco podobné biči. Rozřízlo jí to šaty i kůži pod nimi. Vykřikla a chytla si čerstvou ránu. Její krev dopadala na dlaždice, jako šarlatový déšť.

“Clary.” Jace se obrátil na Lilith. “Dobře,” řekl. Byl bledý. Jeho chvástání bylo pryč. Ruce měl sevřené v pěsti a klouby měl bílé. “Dobře. Nech ji jít a já udělám cokoliv budeš chtít - a Simon taky. Necháme tě-”

“Necháte mě?” Rysy obličeje Lilith se změnily. Její oči se změnily v hadí, její bílá kůže byla až příliš protáhlá a zářící a její ústa neobvykle široká. Její nos skoro zmizel. “Nemáš na výběr. A navíc

mně fakt štveš. Všechno na tobě mě štve. Možná, že kdybys udělal všechno, co jsem ti nařídila, nechala bych tě jít. Ale to už se nikdy nedozvíme, viď?”

Simon se pustil kamenného podstavce. Zapotácel se, ale ustál to. Pak se dal pomalu do kroku. Dával jednu nohu před druhou a měl pocit, jako kdyby chodil na mokrém písku na kraji útesu. Pokaždé, když jeho noha dopadla na zem, do těla mu to vyslalo vlnu bolesti. Soustředil se na chůzi. Jeden krok po druhém.

“Možná, že tě nemůžu zabít,” řekla Lilith Jacovi. “Ale zato jí můžu hodně vytrvale mučit -to utrpení jí dovede k šílenství-a ty se na to budeš dívat. Jsou horší věci, než smrt, Lovče stínů.”

Znovu luskla prsty a stříbrný bič znovu sestoupil na tělo Clary. Tentokrát se jí otevřel dlouhý šrám na rameni. Clary se napjala bolestí, ale nevykřikla. Přitiskla si ruce na ústa a zkroutila se, jako kdyby se tak mohla chránit před Lilith.

Jace popošel dopředu a chtěl se vrhnout na Lilith - a uviděl Simona. Jejich pohledy se setkaly. Na okamžik se zdálo, že všechna nevyřčená slova visela ve vzduchu. A nešlo jenom o Clary.

Simon viděl, že všechna pozornost Lilith byla zaměřená na Clary. Měla natažené ruce a byla připravená k ještě brutálnějšímu úderu. Jacova tvář byla bílá úzkostí. Jeho oči byly tmavší než obvykle, když se jeho pohled setkal s tím Simonovým - a on si to uvědomila pochopil.

Jace ustoupil.

Svět kolem Simona byl rozmazaný. Když vyrazil dopředu, uvědomil si dvě věci. Za prvé, že bylo nemožné dostat se k Lilith včas: její prsty už se začaly pohybovat v dalším lusknutí a vzduch před ní se obarvil na vířivou stříbrnou. A za druhé, že si nikdy předtím neuvědomil, jak rychle se můžou upíři pohybovat. Cítil, jak mu sebou svaly na jeho nohou a zádech trhnuly. Pak cítil pohyb v kotnících a najednou byl mezi Clary a Lilith a dopadla na něj ruka démonky. Dlouhý, stříbrný bič ho udeřil do tváře a do hrudníku. Okamžitě ho oslepila šokující bolest a pak se vzduch kolem něj naplnil něčím připomínající třpytivé konfety.

Simon uslyšel výkřik Clary, který prořízl tmu. Byl plný šoku a úžasu. “Simone!”

Lilith strnula. Dívala se ze Simona na Clary, která pořád visela ve vzduchu. Pak na vlastní ruce, které byly najednou prázdné. Dlouze a přerývavě se nadechla.

“Sedmerý,” zašeptala a její slova byla uťata bleskem, který prozářil noc jako oslepující žárovka. Napůl omráčený Simon mohl myslet jenom na obrovský sloup ohně, který sestoupil z nebe a prošel skrz Lilith. Dlouho hořela v bílé nicotě. Byla chycená v oslepujících plamenech s otevřenými ústy. Nevydala ale ani hlásku. Její vlasy vzplanuly. Pak se barva její kůže změnila na bílo zlatou a ona poraženě praštila rukou do vzduchu. Najednou se k zemi snesly tisíce částeček soli, které spadly Simonovi k nohám se zvláštní strašlivou krásou.

A pak byla pryč.

Kapitola 19 – Peklo je spokojené

Zvláštní lesk na zadní straně očních víček Clary zmizel v temnotě. V překvapivě neutuchající temnotě, která se střídala s našedlým světlem a tvořila v ní tak stíny. Do zad jí tlačilo něco tvrdého a studeného. Celé tělo jí bolelo. Slyšela nad sebou tiché hlasy, které jí do hlavy posílaly vlny bolesti. Někdo se jí dotknul jemně na krku a pak ruka zase zmizela. Zhluboka se nadechla.

Celé tělo jí bolestivě pulzovalo. Otevřela oči jen do úzkých štěrbin a rozhlédla se kolem. Snažila se moc nehýbat. Ležela na tvrdých dlaždicích na střešní zahradě. Jedna z dlažebních tašek se jí zařezávala do zad. Když Lilith zmizela, spadla na zem. Byla pořezaná a pokrytá modřinami. Neměla boty. Krvácela jí kolena a šaty měla roztrhané v místech, kde na ní dopadl bič Lilith. Hedvábné šaty měla pokryté krví.

Nad ní klečel Simon a tvář měl staženou úzkostí. Na čele mu pořád bíle zářilo Kainovo znamení. “Pulz má stabilní,” řekl, “ale radši sem pojď. Můžeš na ní přece použít všechny ty léčebné runy, ne? Musí tu být něco, co bys pro ní mohl udělat.”

“Ne bez stély. Lilith mi nařídila tu Clarinu zahodit, aby mi jí nemohla vzít, až se probudí z bezvědomí.” Jacův hlas byl tichý a napjatý potlačovanou úzkostí. Klekl si naproti Simonovi na druhou stranu těla Clary. Tvář měl skrytou ve stínu. “Můžeš jí odnést dolů? Kdyby se nám jí podařilo dostat do Ústavu-”

“Ty chceš, abych jí nesl?” Simon zněl překvapeně a Clary se mu ani nedivila.

“Pochybuju, že by chtěla, abych se jí dotýkal.” Jace vstal, jako kdyby nedokázal zůstat moc dlouho na jednom místě. “Kdybys mohl-”

Hlas se mu zlomil. Odvrátil se od Simona a zíral na místo, kde ještě před chvílí stála Lilith. Na kameni byla ještě pořád hromádka soli. Clary slyšela Simonův váhavý povzdech. Pak se k ní sklonil a vsunul jí ruku pod paže. Úplně rozevřela oči a jejich pohledy se střetly. I když věděla, že si uvědomil, že už není v bezvědomí, ani jeden z nich nic neřekl. Bylo pro ní těžké dívat se na něj. Na jeho známou tvář se značkou planoucí jako bílá hvězda nad jeho očima. Znala Kainovo znamení, které mu sama dala, ale teď bylo obrovské, děsivé a jeho následky byly skoro nepředvídatelné. Udělala by to

znovu, aby mu tím zachránila život. Ale přesto, když tam stál s Runou hořící jako bílé světlo, které Lilith -Vyšší démonku starou jako lidstvo samo-proměnilo v sůl, pomyslela si: Co jsem to udělala?

“Jsem v pořádku,” řekla. Zvedla se na loktech, které jí strašně zabolely. Někdy během večera na ně spadla a celé si je odřela. “Můžu jít i sama.”

Při zvuku jejího hlasu se Jace otočil. Pohled na něj jí mučil. Byl neuvěřitelně pomlácený a zkrvavený. Po celé tváři se mu táhnul dlouhý škrábanec. Spodní ret měl oteklý a šaty měl nasáknuté krví z jeho krvácejících ran. Nebyla zvyklá na to, vídat ho tak zbitého - ale samozřejmě, když neměl stélu, aby mohl vyléčit jí, nemohl vyléčit ani sebe.

Jeho výraz byl prázdný. Dokonce i Clary, která četla z jeho tváře jako z knihy, teď nemohla rozeznat ani jednu emoci. Sklouzl pohledem na její krk, kde ještě pořád mohla cítit bodavou bolest a krvavý strup v místech, kde jí pořezal nožem. Prázdnota jeho tváře se vytratila a on se od ní odvrátil dřív, než mohla vidět změnu jeho výrazu.

Odmávla Simonovu nabízenou ruku, když se pokusila vstát na nohy. Kotníkem jí projela palčivá bolest a ona vykřikla. Skousla si ret. Lovci stínů nekřičeli bolestí. Všechno brali s klidem, připomněla si. Žádné fňukání.

“Můj kotník,” řekla. “Myslím, že je buď vymknutý, nebo zlomený.”

Jace se podíval na Simona. “Vezmi jí,” řekl. “Říkal jsem ti to.”

Tentokrát už Simon nečekal na protesty Clary a vsunul jí jednu ruku pod kolena a tu druhou pod ramena. Objala ho kolem krku a pevně se ho držela. Jace zamířil ke dveřím, které vedly do budovy. Simon ho následoval. Nesl Clary, jako kdyby byla z porcelánu. Clary už skoro zapomněla, jak silný byl jako upír. Už ani nebyl cítit jako předtím, pomyslela si trošku smutně - po vůni mýdla a levné vody po holení (kterou teda doopravdy nepotřeboval) a jeho oblíbené skořicové lékořici. Vlasy mu byly pořád cítit po šampónu, ale jinak se zdálo, že nevoní nijak. V místech, kde se jí dotýkala jeho kůže, jí mrazilo. Pevněji ho sevřela kolem krku a přála si, aby měl alespoň nějakou tělesnou teplotu. Konečky prstů měla namodralé a její tělo bylo otupělé.

Jace před nimi ramenem otevřel dvojité skleněné dveře. Pak se

dostali dovnitř, kde bylo díkybohu o něco tepleji.

Bylo to divné, pomyslela si Clary, když jí držel někdo, jehož hruď se nezvedala ani neklesala, protože nedýchal. Zdálo se, že na Simonovi ještě ulpíval nějaký druh energie. Byl to zbytek zářícího světla, které se rozprostřelo po celé střeše, když byla zničená Lilith. Chtěla se ho zeptat, jak se cítí, ale Jacovo ticho bylo tak zničující, že měla strach ho prolomit.

Natáhl se, aby přivolal výtah, ale než se dotkl tlačítka, dveře se samy od sebe otevřely. Isabele na ně skoro zaútočila svým stříbřitě zlatým bičem, který za ní vlál jako ocas komety. Alec šel tak těsně za ní, že když si Isabele všimla Jace, Clary a Simona a prudce se zastavila, Alec jí zezadu málem srazil na zem. Za jiných okolností by to přišlo Clary celkem vtipné.

“Ale-” Isabele zalapala po dechu. Byla zraněná a zkrvavená. Její krásné červené šaty byly roztrhané nad koleny a černé vlasy jí padaly dolů z drdolu. Měla je slepené krví. Alec nevypadal o nic líp. Jeden rukáv saka měl na straně roztrhaný, i když to nevypadalo, že by měl pod ním nějaké zranění. “Co tady děláte?”

Jace, Clary i Simon se na ní nechápavě dívali. Byli příliš otřesení na to, aby nějak zareagovali. Nakonec Jace suše pronesl: “Mohli bychom vám položit stejnou otázku.”

“Já jsem ne - Mysleli jsme, že ty a Clary jste na večírku,” řekla Isabele. Clary jenom zřídka vídala Isabele takhle neklidnou. “Hledali jsme Simona.“Clary cítila, jak se Simonovi zvedla hruď. Byl to lidský reflex, kterým vyjadřoval své překvapení. “Cože jste dělali?”

Isabele zrudla. “Já …”

“Jaci?” Byl to Alec. Jeho hlas byl autoritativní. Věnoval Clary a Simonovi užaslý pohled, ale pak se jeho pozornost obrátila jako vždycky na Jace. Nemusel ho už ani milovat, jestli to tak teda někdy bylo, ale byl to pořád ještě jeho parabatai a Jace byl pro něj v každé bitvě na prvním místě. “Co tady děláš? A u Anděla, co se ti stalo?”

Jace zíral na Aleca, jako kdyby ho nikdy předtím neviděl. Vypadal, jako kdyby byl právě uprostřed noční můry a zkoumal krajinu kolem něj ne kvůli tomu, že by byl zvědavý nebo napnutý, ale spíš aby se připravil na to, jaké hrůzy by ho tady mohly čekat. “Stéla,” řekl nakonec nakřáplým hlasem. “Máš u sebe stélu?”

Alec si sáhl k pásku. Vypadal zmateně. “Samozřejmě.” Podal stélu

Jacovi.

“To není pro mě,” řekl Jace pořád tím svým zvláštním chraplavým hlasem. “Je pro ní.” Ukázal na Clary. “Ona to potřebuje víc, než já.” Jeho oči se setkaly s těmi Alecovými. Zlato a modř. “Prosím, Alecu,” řekl a tvrdost byla z jeho hlasu pryč stejně rychle, jako se tam objevila. “Pomoc jí kvůli mně.”

Otočil se a odešel na druhou stranu místnosti, kde byly skleněné dveře. Stál a díval se skrz ně ven na zahradu nebo na jeho vlastní odraz. To Clary nemohla říct.

Alec se chvíli díval za Jacem a pak přišel se stélou v ruce ke Clary a Simonovi. Naznačil Simonovi, aby položil Clary na podlahu, což následně opatrně udělal. Nechal jí opřít se zády o zeď. Ustoupil, když k ní Alec poklekl. Viděla zmatek v Alecově tváři, který vystřídal překvapený výraz, když jí odtáhnul ruku z břicha a uviděl ránu pod ní. “Kdo ti to udělal?”

“Já-” Clary se bezmocně podívala na Jace, který k nim byl pořád zády. Viděla jeho odraz ve skle dveří. Jeho tvář byla jen bílá šmouha místy s tmavými pohmožděninami. Přední část jeho košile byla nasáklá tmavou krví. “To je těžké vysvětlit.”

“Proč jsi nám nezavolal?” zeptala se Isabele. Její hlas byl slabý a zrazený. “Proč jsi nám neřekl, že sem jdeš? Proč jsi neposlal sos zprávu nebo tak něco? Víš, že bychom přišli, kdybys nás potřeboval.”

“Nebyl čas,” řekl Simon. “A navíc sem nevěděl, že tu bude Clary a Jace. Myslel jsem, že tady budu sám. Nezdálo se mi správné tě zatahovat do mých problémů.”

“Z - zatahovat mě do tvých problémů?” vyprskla Isabele. “Ty-” začala a pak k překvapení všech, a nejspíš i k jejímu vlastnímu, skočila na Simona a objala ho kolem krku. Ten se zapotácel, protože nebyl připravený na náhlý útok, ale rychle se vzpamatoval. Objal jí a jen tak tak se vyhnul biči u jejího opasku. Pak kolem ní těsně omotal svoje paže. Položila mu svojí temnou hlavu pod bradu. Clary nedokázala poznat co si šeptali, ale znělo to, jako kdyby Simonovi polohlasně nadávala.

Alec povytáhl obočí, ale neřekl nic. Sklonil se ke Clary a tím jí zablokoval pohled na Isabele a Simona. Dotkl se stélou její kůže a ona nadskočila, když ucítila bodavou bolest. “Vím, že to bolí,” řekl

tiše. “Myslím, že ses praštila do hlavy. Magnus by se měl na tebe podívat. Co je s Jacem? Jak moc je zraněný?”

“Nevím.” Clary zavrtěla hlavou. “Nedovolí mi být v jeho blízkosti.”

Alec jí položil ruku pod bradu a otočil její obličej ze strany na stranu. Na krku jí načrtl druhou hojící runu těsně pod její čelistí. “Co udělal, že si myslí, že to bylo tak neodpustitelné?”

Rychle k němu obrátila pohled. “Proč si myslíš, že něco udělal?”

Alec pustil její bradu. “Protože ho znám. A tím co teď dělá, se trestá sám. Nenechat tě být v jeho blízkosti je trest pro něj. Ne pro tebe.”

“Nechce, abych byla u něj,” řekla Clary. Slyšela vzdor v jejím hlase a nenáviděla se za to, jak byla malicherná.

“Ty jsi všechno, co kdy chtěl,” řekl Alec překvapivě něžným tónem. Seděl na patách. Odhrnul si své tmavé vlasy z očí. Bylo na něm něco jiného, pomyslela si Clary. Něco, co neměl, když se poprvé setkali. Co mu dovolovalo být šlechetný k ostatním tak, jak nikdy dřív nebyl. “Jak jste tu vy dva skončili? Ani jsme si nevšimli, že jste se Simonem opustili párty-”

“Taky neopustili,” řekl Simon. On a Isabele od sebe odstoupili, ale pořád stáli u sebe blízko. Bok po boku. “Přišel jsem sám. No, ne tak docela sám. Byl jsem - předvolaný.”

Clary přikývla. “Jo, to je pravda. My jsme neodešli z párty se Simonem. Když mě sem Jace přivedl, netušila jsem, že tu bude i on.”

“Jace tě sem přivedl?” řekla Isabele užasle. “Jaci, jestli jsi věděl o Lilith a o kostelu Talto, měl jsi nám něco říct.”

Jace se stále díval skrz prosklené dveře. “Myslím, že mi to nějak vypadlo,” řekl bezvýrazně.

Clary zavrtěla hlavou, když se Alec s Isabele podívali z jich adoptivního bratra na ní. Jako kdyby jim nějak mohla vysvětlit jeho chování. “To nebyl Jace,” řekla nakonec. “Byl … ovládaný. Lilith.”

“Posedlý?” Isabele překvapeně vytřeštila oči. Její oči reflexivně sevřely bič. Jace se odvrátil od dveří. Pomalu se natáhl a rozepnul jeho roztrhanou košili, aby mohli vidět runu, kterou ho posedla a krvavý škrábanec, který jí protínal. “Tohle,” řekl pořád stejně bezvýrazným hlasem, “je znamení Lilith. Díky tomuhle mě mohla

ovládat.”

Alec zavrtěl hlavou. Vypadal otřeseně. “Jaci, obvykle jediný způsob, jak se zbavit spojení s démonem, který tě ovládá, je zabít ho. Lilith je jeden z nejmocnějších démonů, kteří kdy-”

“Je mrtvá,” řekla najednou Clary. “Simon jí zabil. Nebo by se spíš dalo říct, že jí zabilo Kainovo znamení.”

Všichni zírala na Simona. “A co vy dva? Jak jste se sem dostali?” zeptal se defenzivním tónem.

“Hledali jsme tě,” řekla Isabele. “Zjistili jsme, že ti dala Lilith vizitku. Našli jsme jí v tvém bytě. Jordan nás pustil dovnitř. Je dole s Maiou.” Otřásla se. “Ty věci, co Lilith dělala - tomu byste nevěřili - je to tak příšerné-”

Alec zvedl ruce. “Zpomalte. Všichni. Nejdřív my řekneme, co se stalo nám a pak Simon a Clary řeknou, co se stalo na jejich konci budovy.”

Vysvětlení trvalo kratší dobu, než si Clary myslela. Isabele doprovázela svoje slova rozmáchlými gesty rukou, které párkrát ohrozily končetiny jejích přátel, protože v jedné pořád držela bič. Alec využil možnosti a vyšel ven na střechu, aby poslal Clavům zprávu o tom, kde jsou a požádal je o posily. Jace beze slova odstoupil od dveří, aby ho nechal projít a když se vracel, vrátil se zase na svoje místo. Během toho, co Simon a Clary vysvětlovali proběhlé události, neřekl ani slovo o tom, co se stalo na střeše. Dokonce ani když se dostali k té části s Razielem a Clary jim řekla, že vstal Jace v Idris z mrtvých. Byla to Izzy, kdo jí nakonec přerušil, když Clary začala vysvětlovat, že Lilith byla “matka” Sebastiana a že jeho tělo uchovávala ve skleněné rakvi.

“Sebastian?” Isabele udeřila bičem o zem takovou silou, že se v mramoru objevila prasklina. “Sebastian je tam venku? A není mrtvý?” Obrátila se na Jace, který se pažemi opíral o skleněné dveře. Byl bez výrazu. “Viděla jsem ho zemřít. Viděla jsem Jace, jak mu přeříznul páteř v polovině a viděla jsem ho spadnout do řeky. A vy teď tvrdíte, že je naživu?”

“Ne,” řekl Simon a snažil se jí uklidnit. “Jeho tělo tam sice je, ale není naživu. Lilith nedosáhla svého a obřad nebyl dokončen.” Simon jí položil ruku na rameno, ale ona jí setřásla. Její obličej začal nabírat smrtelnou bledost.

“Není naživu pro mě neznamená to, že je mrtvý,” řekla. “Půjdu tam a rozřežu ho na tisíc kousků.” Otočila se ke dveřím.

“Iz!” Simon jí znovu položil ruku na rameno. “Izzy. Ne!”

“Ne?” Nevěřícně se na něj podívala. “Dej mi jeden jediný dobrý důvod, proč bych ho neměla rozkrájet na bezvýznamné bastardské kousíčky.”

Simonovi oči se rozlétly po místnosti. Chvíli jeho pohled spočinul na Jacovi, jako kdyby doufal, že mu dá za pravdu nebo k tomu taky něco řekne. Jenže on to neudělal. Ani se nepohnul. Nakonec Simon řekl: “Podívej. Chápeš smysl toho rituálu, ne? Vzhledem k tomu, že byl Jace vzkříšen z mrtvých, dalo to Lilith pravomoc na to, přivést Sebastiana zpátky. A k tomu tady potřebovala Jace, jako - jak to jenom říkala-”

“Protiváhu,” vložila se do toho Clary.

“Tahle runa, co má Jace na hrudi. Znamení Lilith.” V reflexivním gestu se dotkl svojí hrudi, kousek nad srdcem. “Sebastian jí má taky. Viděl jsem, jak obě najednou zazářily, když Jace vstoupil do kruhu.” Bič Isabele sebou u jejího boku netrpělivě škubnul. Zuby si kousala do spodního rtu. Netrpělivě vykřikla. “A?”

“Myslím, že to mezi nimi vytvořilo nějaké pouto,” řekl Simon. “Pokud by Jace zemřel, Sebastian by nemohl žít. Takže jestli Sebastiana rozřežeš na kusy-”

“Mohlo by to ublížit i Jacovi,” řekla Clary. Ta slova z ní vyletěla a jí to došlo. “Ach, Bože můj. Izzy, to nemůžeš udělat.”

“Takže ho prostě necháme žít?” Isabele zněla nedůvěřivě.

“Rozsekej ho na kusy, jestli chceš,” řekl Jace. “Dávám ti své svolení.”

“Sklapni,” řekl Alec. “Přestaň se chovat, jako kdyby ti nezáleželo na životě. Iz, posloucháš? Sebastian není naživu.”

“Ale ani není mrtvý. Není dost mrtvý.”

“Potřebujeme Clavy,” řekl Alec. “Musíme ho dát do rukou Mlčenlivým bratrům. Můžou zrušit jeho spojení s Jacem. Pak dostaneš krev, po které tolik prahneš, Iz. Je to Valentýnův syn. A je to vrah. Každý někoho ztratil v bitvě v Alicante nebo alespoň zná někoho, kdo o někoho přišel. Myslíš si, že k němu budou laskaví? Budou ho kousek

po kousku rozebírat nejlépe ještě za živa.”

Isabele se podívala na svého bratra. Pomalu se jí oči zalily slzami. Stékaly jí po tvářích a z tváře jí v pruzích smývaly krev a špínu. “Nenávidím to,” řekla. “Nesnáším, když máš pravdu.”

Alec si k sobě přitáhl svou sestru blíž a políbil jí na temeno hlavy. “Já vím.”

Krátce stiskla bratrovi ruku a pak se odtáhla. “Fajn,” řekla. “Ani se Sebastiana nedotknu. Nemůžu ale zůstat někde blízko něj.” Pohlédla směrem k proskleným dveřím, kde stál pořád Jace. “Pojďme dolů. Můžeme na Clavy počkat v hale. Navíc se potřebujeme dostat k Maie a Jordanovi. Asi se diví, kam jsme zmizeli.”

Simon si odkašlal. “Někdo by tu měl zůstat a dát pozor na - na věci tady. Já to udělám.”

“Ne.” Byl to hlas Jace. “Jdi dolů a já tu zůstanu. Všechno je to moje vina. Měl jsem se ujistit, že byl Sebastian mrtvý, když jsem k tomu měl příležitost. Stejně jako jsem se měl postarat i o zbytek věcí ….”

Jeho hlas se zlomil. Clary si ale vzpomněla, jak se dotýkal její tváře v temné chodbě Ústavu. Vzpomínal na to, co jí šeptal. Mea culpa, mea maxima culpa. Moje chyba, moje největší chyba.

Otočila se a podívala se na ostatní. Isabele přivolávala výtah tlačítkem, které se rozsvítilo. Clary slyšela hučení výtahu, jak jel k nim nahoru.

Isabele zamračeně stáhla obočí. “Alecu, možná bys tu měl zůstat s Jacem.”

“Nepotřebuju pomoc,” řekl Jace. “Není tu nic, s čím bych si neporadil. Budu v pohodě.”

Isabele rozhodila rukama, když přijel výtah a otevřel se. “Fajn. Vyhrál jsi. Trucuj si tu sám, když to tak chceš.” Nakráčela do výtahu. Simon a Alec šli za ní. Clary je následovala. Otočila se a podívala se na Jace, když šla. Znovu se otočil ke dveřím. Viděla v nich jeho odraz. Ústa měl stažené do bílé čárky a oči měl tmavé.

Jaci, pomyslela si, když se dveře výtahu začaly zavírat. Přála si, aby se na ní podíval. Neudělal to. Najednou na sobě ucítila něčí ruce, které jí za ramena strkaly dopředu. Slyšela, jak Isabele řekla: “Co to sakra děláš, Alecu-” Vyklopýtala z výtahu a narovnala se. Obrátila se k výtahu. Dveře se zrovna zavřely, ale ještě přes ně zahlédla Aleca.

Věnoval jí trochu smutný úsměv a pokrčil rameny, jako kdyby jí tím chtěl říct Co jiného bych měl dělat?

Clary vykročila zpátky, ale bylo pozdě. Dveře už byly zavřené. Byla v místnosti sama s Jacem.

Místnost byla plná mrtvých těl - zkroucených postav v šedých teplákových soupravách s kapucemi-hozených nebo opřených o zeď. Maia stála u okna a těžce oddechovala. Dívala se s nedůvěrou na scénu před ní. Už se zúčastnila bitvy u Brocelind v Idris a tehdy si myslela, že je to to nejhorší, co kdy za celý svůj život uvidí. Ale tohle bylo horší. Krev, která tekla z mrtvých členů kultu, nebyla černá démonská, ale červená - lidská. A děti, tiché a mrtvé v košících okolo, měly jejich malé ruce složené jednu přes druhou, jako dětské panenky…

Podívala se na svoje ruce. Drápy měla pořád vysunuté. Byly zakrvácené odshora až dolů. Zatáhla je a krev jí stékala po dlaních a barvila jí zápěstí na rudo. Byla bosá a celá od krve. Na jednom holém rameni měla dlouhý škrábanec. Pořád ještě krvácel, i když už se začal pomalu léčit. I přes rychlé léčení, které měli lykantropové, věděla, že se zítra probudí s modřinami po celém těle. Když jste vlkodlak, modřiny vám jen těžko vydrží déle, než jeden den. Vzpomněla si na to, když byla ještě člověk a její bratr Daniel byl expert na dělání jí modřin v místech, kde nejsou vidět.

“Maio.” Jordan prošel jedněmi z otevřených dveří a skrčil se pod dráty, které visely ze zdi. Narovnal se a pomalu k ní přistupoval. Proplétal se mezi těly. “Jsi v pořádku?”

Pohled na obavy v jeho tváří, jí stáhnul žaludek. “Kde je Alec a Isabele?”

Zavrtěl hlavou. Utrpěl mnohem míň viditelných zranění, než ona. Jeho silná kožená bunda, džíny a boty ho ochránily. Na tváři měl dlouhou odřeninu. Ve světle hnědých vlasech měl zaschlou krev a v ruce držel krvavý nůž. “Prohledal jsem celé patro. Nenašel jsem je. V dalších místnostech je ještě pár těl. Mohli by-”

Noc se rozsvítila jako andělské ostří. Okna se zalila bílým světlem a celá místnost se rozsvítila. Maia si na okamžik pomyslela, že začal

hořet celý svět a Jordan rychle popošel až k ní. Na chvíli skoro zmizel v bílé třpytivé záři. Slyšela sama sebe zakřičet. Slepě udělal krok dozadu a praštila se hlavou o skleněné okno. Dala si ruce na oči a najednou bylo světlo pryč. Maia spustila ruce dolů a svět se s ní začal točit. Slepě natáhla ruku a Jordan jí chytil. Objala ho pažemi

- položila mu ruce kolem krku tak, jak to dělala dřív, když jí vyzvedával u ní doma a pak si jí přitáhnul do náruče a na prst si navíjel kadeře jejích vlasů. Dřív byl ale hubenější a měl užší ramena. Teď jeho kosti pokrývaly svaly. Držet ho bylo jako držet něco tvrdého. Byl jako žulový pilíř uprostřed pouště, ve které vanula písečná bouře. Tiskla se na něj a slyšela v uchu tlukot jeho srdce, když jí rukama hladil po vlasech. Byly hrubé, ale jeho dotek byl uklidňující, příjemný a … známý. “Maio … už je to v pořádku …”

Zvedla hlavu a přitiskla svá ústa na jeho. Změnil se skoro ve všem, ale pocit který měla, když ho líbala, byl pořád stejný. Jeho ústa byla měkká jako vždycky. Jordan na sekundu překvapeně ztuhl. Pak jí přitáhnul k sobě a rukama jí kreslil na její nahá záda pomalé kroužky. Vzpomněla si na chvíli, kdy se poprvé políbili. Podávala mu svoje náušnice, aby je dal do přihrádky jeho auta. Ruce se mu třásly tak, že je upustil a pak se jen omlouval a omlouval, dokud ho nepolíbila, aby ho umlčela. Myslela si, že to byl ten nejsladší kluk, jakého kdy poznala.

A pak byl pokousaný a všechno se změnilo.

Odtáhla se. Točila se jí hlava a ztěžka dýchala. Hned jí pustil. Zíral na ní s otevřenou pusou. Jeho pohled byl zmatený. Podívala se za něj na město. Napůl očekávala, že bude zničené a uvidí jenom bílou poušť, ale všechno bylo jako dřív. Nic se nezměnilo. Světla naproti v budově zablikala a vypnula se. Slyšela slabý ruch provozu na ulici dole pod nimi. “Měli bychom jít,” řekla. “Musíme najít ostatní.”

“Maio,” řekl. “Proč jsi mě políbila?”

“Nevím. Myslíš, že bychom měli zkusit výtah?” “Maio-”

“Já nevím, Jordane. Nevím, proč jsem tě políbila a nevím, jestli to někdy udělám znovu, ale vím, že jsem vystrašená a bojím se o své přátele a chci se odsud dostat pryč. Jasný?”

Přikývnul. Vypadalo to, jako kdyby tu bylo milion věci, které by chtěl říct, ale rozhodl se mlčet, za což mu byla vděčná. Prohrábl si rozcuchané vlasy, které byly bílé od omítky a prachu. Pak znovu přikývnul. “Dobře.”

Ticho. Jace byl ještě pořád opřený o dveře. Přitiskl si čelo na sklo a zavřel oči. Clary přemýšlela, jestli vůbec ví, že je s ním v místnosti. Udělala krok dopředu, ale než stačila cokoliv říct, otevřel dveře a vrátil se do zahrady. Na chvíli tam jen tak stála a dívala se za ním. Mohla zavolat výtah, jet dolů a tam počkat v hale na Clavy s ostatními. Jestli s ní Jace nechtěl mluvit, tak s ní ani mluvit nebude. Nemohla ho k tomu donutit. Pokud měl Alec pravdu a on se doopravdy trestal, pak prostě musí počkat, až se z toho dostane.

Otočila se k výtahu a zastavila se. Přejela přes ní vlna hněvu. Viděla červeně. Ne, pomyslela si. Nemohla ho nechat takhle se chovat. Možná, že se takhle mohl chovat ke všem ostatním, ale ne k ní. Jí dluží víc, než jen tohle. Dluží to jim oběma.

Otočila se a zamířila ke dveřím. Kotník jí ještě bolel, ale runa, kterou na ní Alec nakreslil, začala pomalu působit. Většina bolesti, kterou cítila, se teď zmenšila na dutou, pulzující bolest. Sáhla na dveře a strčila do nich. Vstoupila na střešní terasu a zatřásla se, když se její bosé nohy dostaly do kontaktu s ledovou zemí.

Uviděla Jace, který klečel u schodů u dlaždice potřísněné krví - démonskou i lidskou-a třpytivou solí. Zvedl se, když se k němu pomalu přiblížila. Otočil se k ní a ona si všimla, že v ruce svíral něco lesklého. Morgensternův prsten na řetízku.

Zafoukal vítr a jeho temné zlaté vlasy mu spadly do tváře. Netrpělivě je odhrnul zpátky a řekl: “Jen jsem si vzpomněl, že jsme to tu nechali.”

Jeho hlas zněl překvapivě klidně.

“To je důvod, proč jsi chtěl zůstat tady?” zeptala se Clary. “Chtěl sis ho vzít zpátky?”

Otočil ruku, takže v dlani držel prsten a řetízek mu volně visel dolů z ruky. “Jsem k němu připoutaný. Je to hloupé, já vím.”

“Mohl jsi to říct, nebo tu mohl Alec zůstat a-”

“Nepatřím k vám,” řekl stroze. “Po tom, co jsem udělal, si nemyslím, že bych si zasloužil léčivou runu, objetí, utěšování nebo cokoliv jiného, co by si moji přátelé mysleli, že potřebuju. Radši tady zůstanu s ním.” Kývnul bradou k místu, kde leželo Sebastianovo nehybné tělo v otevřené rakvi na kamenném podstavci. “A sem si zatraceně jistý, že si nezasloužím tebe.”

Clary si zkřížila ruce na prsou. “Přemýšlel jsi někdy o tom, co si zasloužím já? Že bych si možná zasloužila dostat šanci promluvit si s tebou o tom, co se stalo?”

Díval se na ní. Byli jenom pár metrů od sebe, ale ona měla pocit, jako kdyby mezi nimi ležela obrovská propast. “Nevím, proč by ses na mě vůbec ještě měla chtít koukat. Natož se mnou mluvit.”

“Jaci,” řekla. “Ty věci, co jsi udělal - tos nebyl ty.”

Zaváhal. Obloha byla černá a světla v oknech okolních mrakodrapů byla tak jasná, že to bylo, jako kdyby stála uprostřed sítě ze zářících šperků. “Kdybych to nebyl já,” řekl, “tak jak bych si mohl pamatovat všechno, co jsem udělal? Když jsou lidé posedlí a pak se z toho probudí, nepamatují si, co dělali, když je ovládal démon. Jenže já vím úplně všechno.” Prudce se otočil a šel ke stěně střešní zahrady. Následovala ho a byla ráda, že tak budou dál od těla Sebastiana, které teď bylo zakryté řadou živých plotů.

“Jaci,” zavolala a on se otočil zády ke zdi a sesunul se na ní. Za ním svítilo město jako démonské věže v Alicante. “Pamatuješ si to, protože ona chtěla, aby sis to pamatovala,” řekla Clary zadýchaně, když došla až k němu. “Udělala to, aby tě tím mučila, stejně jako

Simona donutila udělat to, co po něm chtěla. Chtěla, aby ses musel dívat na to, jak ubližuješ lidem, které miluješ.”

“Díval jsem se,” řekl tiše. “Bylo to, jako kdyby byla jedna moje část v dálce a křičela na mě, abych s tím přestal. Ale zbytek mě byl naprosto klidný a myslel si, že to co jsem dělal, bylo správné. Jako kdyby to byla jediná možnost a já neměl na výběr. Zajímalo by mě, jestli se tak cítil i Valentýn během všeho, co dělal. Jako kdyby bylo snadné rozhodnout se správně.” Odvrátil od ní pohled. “Nevydržím to,” řekl. “Neměla bys tu být se mnou. Měla bys jít.”

Místo odchodu si ale Clary stoupla ke zdi vedle něj. Objímala se rukama. Chvěla se. Konečně neochotně otočil hlavu a znovu se na ní podíval. “Clary …”

“Nemůžeš za mě rozhodovat kam a kdy budu chodit.”

“Já vím.” Jeho hlas zněl chraplavě. “Vždycky jsem tohle o tobě věděl. Nevím, proč jsem se zamiloval do někoho, kdo je ještě víc tvrdohlavý, než já.”

Clary chvíli mlčela. Její srdce se zaseklo na jednom slově, které řekl: zamiloval. “Všechny ty věci, které jsi mi řekl na terase v železárnách,” zeptala se tichým hlasem, “myslel jsi to vážně?”

Jeho zlaté oči byly prázdné. “Jaké věci?”

To, že mě miluješ, řekla skoro, ale zavzpomínala - tohle přece neřekl, nebo jo? Ne. Přesně tohle neřekl. Jen to z toho vyplývalo. A pravda o tom, že se navzájem milují pro ní byla tak jasná, jako její vlastní jméno.

“Zeptal ses mě, jestli bych tě milovala, když bys byl jako Sebastian nebo Valentýn.”

“A tys řekla, že bych to pak nebyl já. Vidíš, jak ses mýlila,” řekl hořce. “To, co jsem dneska udělal-”

Clary se pohnula směrem k němu. Jeho tělo se napjalo, ale nepohnul se. Vzala ho za košili a přitáhla si ho blíž k sobě. Na každé slovo dávala důraz: “To jsi nebyl ty.”

“To řekni tvojí mámě. Řekni to Lukovi, až se tě zeptají na to, kde jsi k tomuhle přišla.” Dotknul se lehce její klíční kosti. Rána už byla zacelená, ale její kůže a látka jejích šatů byla pořád ještě potřísněná temnou krví.

“Řeknu jim,” řekla. “Řeknu jim, že to byla moje chyba.”

Nevěřícně se na ní podíval svýma zlatýma očima. “Nemůžeš jim lhát.”

“Nebudu. Vzkřísila jsem tě,” řekla. “Byl jsi mrtvý a já tě přivedla zpátky. Narušila jsem rovnováhu. Ne ty. Otevřela jsem dveře Lilith pro její stupidní rituál. Mohla jsem ho žádat o cokoliv. Já mu ale řekla o tebe.” Pevně sevřela jeho košili prsty bílými chladem a vyvíjeným tlakem. “A udělala bych to znovu. Miluju tě, Jaci Waylande - Herondale - Lightwoode - jakkoliv chceš, abych ti říkala. Mě na tom nezáleží. Miluju tě a vždycky tě budu milovat. Předstírat, že je to jinak, by byla jenom ztráta času.”

Pohled na tolik bolesti, která se mu objevila ve tváři, Clary sevřela srdce. Pak se natáhl a vzal její tvář do dlaní. Posílaly do jejích tváří vlny tepla.

“Pamatuješ, když jsem ti řekl,” -zašeptal a jeho hlas byl tak něžný, jako nikdy předtím- “že nevím, jestli existuje Bůh nebo ne, ale že je to nakonec stejně vždycky všechno na nás? Pořád nevím, jestli existuje. Ale vím, že je tu víra a já si nezasloužím jí mít. Jenže když jsi mi do života vstoupila ty, změnila jsi všechno, v co jsem věřil. Pamatuješ si na ty verše od Danteho, které jsem ti citoval v parku? L´amor che move il sole e l´altre stelle´?”

Trošku se usmála a podívala se na něj. “Pořád nemluvím italsky.”

“Je to úplně poslední verš z Ráje - Dantova Ráje. ´Moje vůle a moje touha se změnily díky lásce, lásce, která hýbe sluncem a všemi hvězdami.´ Dante se tím snažil vysvětlit víru. Myslím tím to, že je

láska silnější. Možná, že je to rouhání, ale takhle myslím na svojí lásku k tobě. Přišla jsi do mého života a najednou jsem konečně něco věděl jistě - že tě miluju, a že ty miluješ mě.”

Ačkoliv se zdálo, že se na ní díval, jeho pohled byl vzdálený, jako kdyby byl myšlenkami jinde.

“Pak se mi začaly zdát ty sny,” pokračoval. “A já si pomyslel, že jsem se pletl. Že jsem si tě nezasloužil. Že jsem si nezasloužil být úplně šťastný - Myslím tím, Bože, kdo si to vůbec zaslouží? A po dnešní noci-”

“Přestaň.” Pořád ho držela za košili - uvolnila své sevření a opřela se mu rukama o hruď. Srdce mu pod jejíma rukama bušilo a ona zrudla. A nejenom kvůli chladu. “Jaci. Přes všechno, co se stalo tuhle noc, vím jednu věc. Tys mě nezranil. Tys nedělal všechny ty věci. Jsem naprosto přesvědčená o tom, že jsi dobrý. A to se nikdy nezmění.”

Jace se zhluboka nadechl. “Ani nevím, jak jsem si tohle zasloužil.” “To ani nemusíš. Prostě v tebe věřím,” řekla. “V nás oba.”

Rukama jí vjel do vlasů. Oběma šel z pusy kouř a mezi nimi se objevila bílá mlha. “Tolik jsi mi chyběla,” řekl a políbil jí jemně na ústa. Ne zoufale a hladově jako během jejich několika posledních polibků, ale známě, něžně a jemně. Zavřela oči, když se s ní začal točit svět. Posunula svoje ruce z jeho hrudi nahoru a objala ho kolem krku. Stoupla si na špičky a vyšla mu svými rty vstříc. Jeho prsty začaly prozkoumávat její kůži a pomalu se posouvaly po látce jejích šatů. Zachvěla se a víc se k němu přitiskla. Byla si jistá, že chutnala jako krev, popel a sůl, ale bylo jí to jedno. Celý svět, tohle město, všechna jeho světla a i celý život se zúžily jenom na ní a Jace. Hořící srdce uvnitř mrazivého světla.

On se neochotně odtáhl jako první. O chvíli později si uvědomila proč. Ozval se zvuk troubení aut a skřípot pneumatik dole na ulici. Bylo to slyšet až na střechu. “Clavové,” řekl rezignovaně. Předtím si musel odkašlat, což Clary potěšilo. Jeho tvář byla rudá nejspíš stejně, jako ta její. “Už jsou tady.”

Chytil Clary za ruku a podíval se přes okraj střechy. Uviděl dlouhá černá auta, která parkovala před lešením.

Lidé se venku hromadili. Bylo těžké jé z téhle výšky rozeznat, ale Clary měla dojem, že vidí Marysu a několik dalších lidí oblečených ve zbrojích.

O chvíli později ze silnice zařval Lukův náklaďáček a zastavil u obrubníku. Vyskočila z něj Jocelyn. Na tuhle vzdálenost Clary poznala, že je to ona jenom podle způsobu, jakým se pohybovala.

Clary se obrátila k Jacovi. “Moje máma,” hlesla. “Měla bych jít radši dolů. Nechci, aby sem přišla a uviděla ho.” Prudce kývla hlavou směrem k Sebastianově rakvi.

Odhrnul jí vlasy z obličeje. “Nechci tě pustit z očí.” “Tak pojď se mnou.”

“Ne. Někdo by tu měl zůstat.” Vzal jí za ruku a otočil jí. Pak jí do ní vložil Morgensternův prsten. Řetízek se kolem něj ovinul jako tekutý kov. Otevírání se roztrhlo, když si ho strhla z krku, ale on ho opravil. “Prosím, vezmi si ho.”

Podívala se na prsten a potom znova nejistě pohlédla na jeho tvář. “Chtěla bych vědět, co pro tebe znamená.”

Lehce pokrčil rameny. “Nosil jsem ho deset let,” řekl. “Je v něm kus mě. To znamená, že ti svěřuju svojí minulost a všechna tajemství mojí minulosti, které nese. A kromě toho,” -zlehka se dotknul jedné hvězdy, která byla vyrytá na jeho straně- “´láska, která hýbe sluncem a všemi hvězdami´. Předstírám, že tohle znamenají ty hvězdy. A ne Morgensterna.”

Jako odpověď si znovu přetáhla řetízek přes hlavu. Cítila, jak se jí prsten znovu usadil na obvyklém místě pod její klíční kostí. Přišlo jí to jako puzzle, které konečně zapadlo na své místo. Na okamžik se jejich pohledy setkali. Nemluvili, ale tenhle pohled byl v mnoha směrech intenzivnější, než fyzický dotek. Snažila se vrýt si

myšlenku na něj do své mysli. Chtěla si ho zapamatovat tak, jak vypadal v tuhle chvíli. Zlaté vlasy, stíny, které vrhaly jeho řasy, tmavé kruhy uvnitř jeho světle jantarových očí. “Hned jsem zpátky,” řekla. Stiskla mu ruku. “Za pět minut.”

“Běž,” řekl zhrublým hlasem a pustil její ruku. Otočila se a šla zpátky po cestě. V okamžiku, kdy od něj odstoupila, jí byla znovu zima. Ve chvíli, kdy procházela dveřmi zpátky do budovy, už mrzla. Zastavila se, když otevřela dveře a podívala se na něj. Byl ale jenom stín na zářivém obzoru New Yorku. Láska, která hýbe sluncem a všemi dalšími hvězdami, pomyslela si a pak jak v odpovědi na její slova uslyšela Lilithin hlas. Je to ten druh lásky, který může buď spálit svět, nebo se může stát neuvěřitelně silným a krásným. Zamrazilo jí a nebylo to jenom ze zimy okolo. Podívala se na Jace, ale ten už zmizel ve tmě. Otočila se a zamířila dovnitř. Dveře se za ní zavřely.

Alec šel nahoru hledat Jordana a Maiu, a Simon a Isabele spolu zůstali sami. Seděli vedle sebe na dlouhém zeleném křesle v hale. Isabele držela v ruce Alecovo magické světlo. Osvětlovalo místnost skoro strašidelnou září. Světlo se odráželo od lustru a vrhalo tak na zdi kolem nich červené odlesky.

Moc toho neřekla od chvíle, kdy její bratr odešel. Měla skloněnou hlavu a tmavé vlasy jí padaly do obličeje. Dívala se na svoje ruce. Byly jemné s dlouhými prsty, ale měla na nich stejné mozoly jako její bratři. Simon si nikdy nevšiml, že nosila na pravé ruce stříbrný prstýnek se vzorem plamenů. Ve středu prstenu bylo vyřezané slovo

L. Připomínalo mu to prstýnek, který nosila Clary kolem krku. Taky na něm byly obrázky hvězd.

“Je to prsten rodiny Lightwoodových,” řekla, když si všimla na co se díval. “Každá rodina má nějaký znak. Náš je oheň.”

Hodí se k tobě, pomyslel si. Izzy byla jako oheň v jejích planoucích šarlatových šatech a s její náladou proměnlivou jako ohnivé jiskry. Na střeše si myslel, že ho uškrtí, když se mu vrhla kolem krku a nazvala ho snad všemi jmény na světě, zatímco ho k sobě tiskla, jako kdyby ho už nikdy nechtěla pustit. Teď se dívala někam do dálky a vypadala nedotknutelně jako hvězda. Bylo to znepokojující.

Tolik je miluješ, řekla mu Camille, tvé přátele Lovce stínů. Jako sokol, který miluje pána, který ho svazuje a oslepuje.

“To co jsi nám řekla,” řekl trošku váhavě a sledoval přitom Isabele, která si natáčela na ukazováček pramen vlasů, “tam nahoře na střeše - že jsi nevěděla, že z párty zmizel Jace a Clary, a že jsi přišla pro mě - byla to pravda?”

Isabele se na něj podívala a zastrčila si pramen vlasů za ucho. “Samozřejmě, že je to pravda,” řekla rozhořčeně. “Když jsme si všimli, že jsi zmizel z párty - navíc jsi v posledních dnech v nebezpečí a ještě k tom ten útěk Camille-” Zarazila se. “A Jordan byl za tebe zodpovědný. Vyšiloval.”

“Takže to byl jeho nápad jít mě hledat?”

Isabele se otočila a dlouho se na něj dívala. Její oči byly temné a hluboké. “Já jsem si všimla, že jsi pryč,” řekla. “A taky jsem to byla já, kdo tě chtěl najít.”

Simon si odkašlal. Točila se mu hlava. “Ale proč? Myslel jsem, že mě nenávidíš.”

To neměl říkat. Isabele zavrtěla hlavou. Její černé vlasy jí létaly kolem hlavy a ona si od něj trošku odsedla. “Ach, Simone. Ty jsi tak natvrdlý.”

“Iz.” Natáhl ruku a váhavě se dotknul jejího zápěstí. Ani se nepohnula, jen se na něj dívala. “Camille mi něco řekla ve Svatyni. Že Lovcům stínů nezáleží na Podsvěťanech, jenom je využívají. Řekla mi, že by pro mě Nephilimové nikdy neudělali to, co já dělám pro ně. Ale tys to udělala. Přišla jsi. Přišla jsi pro mě.”

“Samozřejmě, že jsem přišla,” řekla tiše. “Když mě napadlo, že se ti něco mohlo stát-”

Naklonil se k ní. Jejich tváře byly jenom kousek od sebe. Viděl v jejích očích jiskřičky světla, které se odrážely od lustru. Rty měla pootevřené a Simon ucítil její teplý dech. Poprvé od chvíle, kdy se

stal upírem, cítil teplo. Bylo to, jako kdyby mezi nimi procházela nějaká elektřina. “Isabele,” řekl. Ne Iz, ani Izzy. Jen Isabele. “Můžu- “

Výtah se zastavil a dveře se otevřely. Vystoupili z něj Alec, Maia a Jordan. Alec se zkoumavě podíval na Isabele a Simona, protože od sebe v tu chvíli odskočili. Než ale stačil něco říct, dvojité dveře do haly se otevřely a dovnitř se nahrnuly Lovci stínů.

Simon poznal Kadira a Marysu, která okamžitě přeběhla celou místnost a chytila Isabele za ramena. Chtěla, aby jí vysvětlila, co se tady stalo. Simon vstal a nervózně se podíval jinam - a byl skoro poslán k zemi Magnusem, který závodil přes celou místnost, aby se dostal co nejrychleji k Alecovi. Nezdálo se, že by si Simona vůbec všimnul. Koneckonců za sto, dvě stě let tu zůstaneme jenom my dva. Budeme všechno, co tu zbude, řekl mu Magnus ve Svatyni. Když procházel davem Lovců stínů, cítil se nevýslovně osamělý. Přitisknul se zády ke zdi v marné naději, že si ho nikdo nevšimne.

…

Alec vzhlédl, když se Magnus dostal až k němu, chytil ho a přitáhnul si ho k sobě. Jeho prsty přejížděly Alecovi po tváři, jako kdyby kontroloval každý škrábanec a modřinu, kterou utržil. Přitom mumlal: “Jak jsi mohl - takhle odejít a ani mi to neříct - mohl bych ti pomoct-”

“Přestaň.” Alec se vzdorovitě odtáhl.

Magnus se zarazil. Jeho hlas byl vážný. “Omlouvám se,” řekl. “Neměl jsem odejít z té párty. Měl jsem s tebou zůstat. Camille je tak jako tak pryč. Nikdo nemá nejmenší tušení kam se poděla a dokud nebudete moc sledovat upíry …” Pokrčil rameny.

Alec odsunul z mysli vzpomínku na Camille připoutanou k trubce. Pohled do jejích divokých zelených očí. “Nevadí,” řekl. “Na ní nezáleží. Vím, že ses jenom snažil pomoct. Nezlobím se na tebe kvůli tomu, žes odešel z té párty.”

“Ale byl jsi naštvaný,” řekl Magnus. “Věděl jsem to. To je důvod, proč jsem tak bál. Utéct a skočit rovnýma nohama přímo do nebezpečí jen kvůli tomu, že jsi na mě naštvaný-”

“Jsem Lovec stínů,” řekl Alec. “Magnusi, tohle je to, co dělám. Není to kvůli tobě. Příště se zamiluj do třeba do nějakýho pojišťováka-”

“Alexandře,” řekl Magnus. “Nebude žádné příště.” Opřel se Alecovi o čelo a hleděl svýma zlatozelenýma očima do jeho modrých.

Alecovi se zrychlil tep. “Proč ne?” zeptal se. “Žiješ věčně. To neplatí u každého.”

“Vím, že jsem to řekl. Ale Alexandře-”

“Neříkej mi tak. Alexandře mi říkají moji rodiče. A myslím, že jsi udělal velký pokrok, když ses tak fatalisticky smířil s mojí smrtelností -všechno jednou zemře, bla, bla-ale jak si myslíš, že se cítím? Normální páry můžou doufat - doufat, že spolu zestárnou, doufat v dlouhý život a v to, že zemřou spolu, ale to my nemůžeme. Ani nevím, co vlastně chceš.”

Alec si nebyl jistý jakou odpověď čekal -rozzlobenou, útočnou nebo vtipnou-ale Magnusův hlas jenom trochu klesl a když promluvil, zněl chraplavě: “Alex-Alecu. Jestli jsem ti dal někdy najevo, že jsem přijal myšlenku na to, že jednou zemřeš, pak mě nech, ať se ti za to omluvím. Zkoušel jsem to, myslím - a pořád to zkouším, představit si tě o čtyřicet, šedesát let staršího. Myslel jsem, že v tu dobu bych mohl být připravený nechat tě jít. Ale jsi to ty a já si uvědomil, že potom na to nebudu připravený o nic víc, než jsem teď.” Jemně mu položil ruce na tváře. “A já nejsem připravený. Ani trochu.”

“Tak co budeme dělat?” zašeptal Alec.

Magnus pokrčil rameny. Usmál se a najednou s jeho rozcuchanými černými vlasy a s leskem v jeho zlatozelených očích, vypadal jako nějaký rošťácký teenager.

“To co dělají všichni,” odpověděl mu. “Jak jsi řekl. Budeme doufat.”

Alec a Magnus se začali líbat v rohu místnosti a Simon si nebyl moc jistý, kam by se měl koukat. Nechtěl, aby si mysleli, že se díval na ně. Byl to jejich soukromý okamžik. Ale ať už se podíval kamkoliv jinam, setkal se s pronikavými pohledy Lovců stínů. Navzdory tomu, že s nimi bojoval v bance proti Camille, žádný z nich se na něj nedíval moc přátelsky. Jedna věc byla, že ho přijala Isabele a že jí na něm záleželo, ale zbytek Lovců stínů byl něco jiného. Mohl říct, co si mysleli. Ve tvářích měli vepsáno: Upír. Podsvěťan. Nepřítel.

Ulevilo se mu, když se dveře rozlétly a Jocelyn vletěla do místnosti. Na sobě měla pořád modré šaty z párty. Pár kroků za ní byl Luke.

“Simone!” zakřičela, když ho zahlédla. Běžela k němu a k jeho překvapení a prudce ho objala, než ho zase pustila.

“Simone, kde je Clary? Je-”

Simon otevřel ústa, ale nevyšel z nich žádný zvuk. Jak mohl vysvětlit ze všech lidí zrovna Jocelyn, co se stalo v noci? Jocelyn, která by byla šokovaná, kdyby věděla kolik zla v Lilith bylo, kolik dětí zavraždila, kolik krve prolila, aby stvořila víc netvorů, jako byl mrtvý syn Jocelyn, jehož tělo bylo zrovna teď na střeše v rakvi, kde byla taky Clary s Jacem.

Nic z toho jí nemůžu říct, pomyslel si. Nemůžu. Podíval se přes ní na Luka, který na něj upíral svůj pohled plný očekávání. Za rodinou Clary mohl vidět Lovce stínů, kteří byli nakupení kolem Isabele, která jim nejspíš právě vysvětlovala, co se stalo ten večer.

“Já-” začal bezmocně, ale pak se dveře výtahu znova otevřely a vystoupila z něj Clary. Byla bosá a z jejích nádherných saténových šatů zbyly jenom krvavé hadry. Na holých rukách a nohách už jí pomalu bledly modřiny. Ale ona se usmívala - spíš zářila. Vypadala ještě šťastnější, než za několik posledních týdnů.

“Mami!” vykřikla a rozběhla se k Jocelyn, aby jí mohla obejmout. Clary se usmála na Simona přes rameno svojí mámy.

Rozhlédl se po místnosti. Alec s Magnusem se pořád věnovali jeden druhému a Maia s Jordanem zmizeli. Isabele byla ještě pořád obklopená Lovci stínů a Simon slyšel vzdechy úžasu a hrůzy od skupinky kolem ní, když jim vyprávěla co se dneska stalo. Měl podezření, že si to nějaká její část užívá. Isabele milovala, když byla středem pozornosti bez ohledu na to, z jakého důvodu to bylo.

Cítil, jak se jeho ramene dotkla nějaká ruka. Byl to Luke. “Jsi v pořádku, Simone?”

Simon se na něj podíval. Luke vypadal jako vždycky: důvěryhodně, profesorsky a naprosto spolehlivě. Nevypadal ale jako někdo, komu právě někdo přerušil předsvatební párty kvůli náhlé pohotovosti.

Simonův otec umřel tak dávno, že už si na něj ani nepamatoval. Rebecca na něj vzpomínala - že měl vousy a že jí pomáhal postavit velkou věžičku z kostek - ale Simon ne. Byla to jedna z věcí, o kterých si vždycky myslel, že má s Clary společné, která je spojovala: ani jeden z nich neměl tátu a oba vychovali silné svobodné ženy.

No, alespoň jedna z těch věcí byla pravdivá, pomyslel si Simon. I když byla jeho máma zasnoubená, nikdy ve svém životě nepocítil přítomnost táty. Teda kromě Luka. Jistým zvláštním způsobem se s Clary o Luka dělil. Spolu s jeho vlkodlačí smečkou, v jejímž čele stál. Pro starého mládence, který nikdy neměl děti, měl těch dětí na starost celkem dost.

“Nevím,” řekl Simon. Dal Lukovi upřímnou odpověď, kterou by dal nejspíš i svému pravému otci. “Nemyslím si, že bych byl.”

Luke se obrátil k Simonovi. “Jsi celý od krve,” řekl. “A hádám, že není tvoje, protože …” Ukázal na runu na Simonově čele. “Ale no tak.” Jeho hlas byl něžný. “Dokonce i s krví a s Kainovo znamením na čele, jsi to pořád ty, Simone. Můžeš mi říct, co se stalo?”

“Máš pravdu v tom, že ta krev není moje,” řekl Simon chraptivě. “Ale je to vážně dlouhý příběh.” Naklonil hlavu a podíval se na Luka. Vždycky přemýšlel, jestli někdy povyroste o tolik centimetrů -tak pět až deset-aby byl schopný podívat se Lukovi zpříma do očí - o

Jacovi radši nemluvil. Ale to už se teď nikdy nestane. “Luku,” řekl. “Myslíš si, že je možné udělat něco tak příšerného, že i když jsi to tak nechtěl, už to nikdy nepůjde vrátit zpátky? Že už ti nikdo nebude moct odpustit?”

Luke se na něj dlouho tiše díval. Pak řekl: “Mysli na někoho, koho miluješ, Simone. Myslím tím doopravdy miluješ. Je tu vážně něco co by mohl udělat, abys ho přestal mít rád?”

Simonovou myslí se míhaly obrázky, jako kdyby listoval albem: Clary, která se na něj otáčí a usmívá se přes rameno, jeho sestra, která ho lechtá jako malého kluka, jeho máma, která mu vytahuje přikrývku až k ramenům, když usnul na pohovce, Izzy -

Rychle zahnal svoje myšlenky pryč. Clary neudělala nikdy nic tak strašného, aby jí to musel odpouštět. Nikdo z těch lidí, na které myslel. Vzpomněl si na Clary, která odpustila své mámě to, že jí vymazala vzpomínky. Vzpomněl si na Jace. Na to, co udělal a jak potom vypadal. Udělal to ale bez jeho vlastní vůle. Bez ohledu na to Simon pochyboval, že někdy Jace dokáže odpustit sám sobě. A pak si vzpomněl na Jordana - který si nikdy neodpustil to, co udělal Maie. Ale byl členem Vlčích strážců a alespoň pomáhal druhým.

“Někoho jsem kousnul,” řekl. Ta slova mu vyšla z úst tak nečekaně, že se teď modlil, aby je mohl vzít zpátky. Připravil se na Lukův vyděšený výraz, ale nedočkal se ho.

“A žije?” zeptal se Luke. “Ta osoba, kterou jsi kousnul. Přežila?”

“Já-” Jak mu má vysvětlit, co se stalo Maureen? Lilith jí nařídila odejít, ale Simon si byl jistý, že jí neviděl naposled. “Nezabil jsem jí.”

Luke přikývl. “Víš, jak se stávají vlkodlaci vůdci smečky,” řekl. “Musíme zabít starého vůdce smečky. Udělal jsem to dvakrát. Mám jizvy, které to dokazují.” Odhrnul si mírně stranou límec košile. Simon uviděl na spodní straně jeho krku velkou bílou jizvu, která vypadala nerovnoměrně, jako kdyby mu někdo roztrhal hruď drápy. “Podruhé už to byl naplánovaný tah. Chladnokrevné zabití. Chtěl jsem se stát vůdcem a tak jsem to udělal.” Pokrčil rameny. “Jsi upír.

Je tvojí přirozeností pít krev. Vydržel jsi to bez toho celkem dlouho. Vím, že můžeš jít na slunce, Simone. Proto vypadáš jako normální kluk, jenže nemůžeš zapřít to, co jsi. Stejně jako já. Čím víc se snažíš bojovat proti svému pravému já, tím víc tě ovládá. Buď tím, čím jsi. Nikdo, kdo tě doopravdy miluje, tě od toho nebude zrazovat.”

Simon řekl chraptivě: “Ale moje máma.”

“Clary mi řekla, co se stalo s tvojí mámou a jak jsi nakonec skončil u Jordana Kyla. Podívej, tvoje máma se přes to přenese, Simone. Stejně jako to udělala Amatis se mnou. Pořád jsi její syn. Promluvím s ní, jestli budeš chtít.”

Simon mlčky zavrtěl hlavou. Jeho máma měla Luka vždycky ráda. Kdyby se měla vyrovnat s tím, že je Luke vlkodlak, nejspíš by to udělalo věci ještě mnohem horšími.

Luke přikývl, jako kdyby rozuměl tomu, co chtěl říct. “Jestli se nechceš vrátit zpátky k Jordanovi, jsi dneska večer víc než vítaný u mě doma na pohovce. Jsem si jistý, že by byla Clary ráda, kdyby tě měla poblíž a my bychom si mohli zítra promluvit o tom, co uděláme s tvojí mámou.”

Simon se napřímil. Podíval se přes místnost na Isabele. Když mluvila, divoce gestikulovala rukama. U pasu zahlédnul záblesk jejího biče a na krku se jí zalesknul přívěsek. Díval se na Isabele, která se ničeho nebála. Vzpomněl si na svojí mámu, která od něj se strachem v očích couvala. Pořád tuhle vzpomínku zasouval hluboko do své mysli. Utíkal před ní. Ale je čas přestat utíkat a postavit se tomu čelem. “Ne,” řekl. “Díky, ale myslím, že nepotřebuju místo, kde bych večer složil hlavu. Myslím … že půjdu domů.”

…

Jace stál sám na střeše. Díval se na město. East River vypadala jako stříbřitě černý had, který se proplétal mezi Brooklynem a Manhattanem. Jeho ruce i jeho rty pořád cítily teplo od doteku Clary. Vítr od řeky byl ale ledový a teplo rychle mizelo. Bez bundy ledový vzduch prořízl tenký materiál jeho košile jako ostří nože.

Zhluboka se nadechl. Nasál studený vzduch do plic a zase pomalu vydechl. Celé tělo měl napnuté. Čekal na zvuk výtahu a otevření dveří. Na záplavu Lovců stínů, kteří se za chvíli objeví v zahradě. Měl by být rád, pomyslel si, ale on cítil jenom strach.

Až pochopí, co se tady stalo - pak budou ucukávat před jeho pohledem a naopak se na něj budou kradmo dívat, když si budou myslet, že je nesleduje. Byl posedlý - ne nějakým démonem, ale Vyšším démonem - jednal proti Clavům, vyhrožoval a ublížil jinému Lovci stínů.

Přemýšlel, jak se na něj bude dívat Jocelyn, až se dozví o tom, co udělal Clary. Luke by to mohl pochopit. Odpustit mu. Ale Jocelyn. Nikdy se nedokázal donutit k tomu, aby s ní mluvil upřímně. Říkal jen to, co si myslel, že by jí mohlo uklidnit.

Miluju vaší dceru víc, než jsem si vůbec myslel, že bych někdy někoho mohl milovat. Nikdy bych jí neublížil.

Podívá se na něj těma svýma zelenýma očima, které byly tak podobné těm Clařiným, pomyslel si. Ale ona bude chtít víc, než jenom tohle. Bude chtít od něj slyšet to, o čem si nebyl úplně jistý, že je pravda.

Nejsem jako Valentýn.

Nebo jo? Zdálo se, že ta slova k němu přinesla studený vzduch a s ním šepot, který byl určený jenom pro jeho uši. Tys nikdy nepoznal svojí matku. Nikdy jsi nepoznal svého otce. Dal jsi své srdce Valentýnovi, když jsi byl ještě dítě. Tak to děti dělají. Stal ses jeho součástí. Nemůžeš ho od sebe odříznout jedním čistým řezem tvojí čepelí.

Levá ruka ho zastudila. Podíval se dolů a ke svému šoku v ní uviděl stříbrnou dýku jeho otce. Čepel, která byla zničená krví Lilith byla najednou zase celá a zářila. Chlad, který neměl nic společného s mrazem venku, se začal šířit přes jeho hruď. Kolikrát se probudil ze snu podobného tomuhle? Vždycky lapal po dechu, potil se a v ruce držel dýku. A Clary. Clary vždycky skončila mrtvá v jeho náruči. Ale Lilith byla mrtvá. Bylo po všem. Snažil se zasunout si dýku zpátky k

pasu, ale jeho ruka ho nechtěla poslouchat. Jako kdyby jeho mysl poslouchala příkazy někoho jiného. Cítil na hrudi žhavé teplo, které následovala palčivá bolest. Při pohledu dolů uviděl uzdravovat se krvavou ránu v místech, kam ho sekla Clary a zničila tak runu Lilith. Najednou na jeho hrudi rudě zazářila. Jace si už nestačil strčit dýku zpátky do opasku. Zbělely mu klouby když sevřel těsněji rukojeť. Zápěstí se mu zkroutilo, když se zoufale snažil neotáčet ostří k sobě. Srdce mu bušilo. Přece na sebe nenechal nakreslit léčivou runu. Jak by se mohla Lilithina značka tak rychle uzdravit? Kdyby se mu podařilo znovu jí zasáhnout dýkou, ztratila by moc, i když jenom dočasně -

Jenže jeho ruka ho neposlouchala. Zůstala strnule viset u jeho boku. Jeho tělo se proti jeho vůli začalo otáčet ke kamennému podstavci, kde bylo Sebastianovo tělo. Rakev začala zářit nazelenalým světlem. Skoro připomínalo magické světlo. Jenže na tomhle bylo něco bolestivého, co mu pronikalo až do vnitřku očí. Jace se snažil udělat krok zpátky, ale jeho nohy se ani nepohnuly. Po zádech mu stékal ledový pot. V zadní části jeho mysli najednou uslyšel zašeptat nějaký hlas.

Pojď sem.

Byl to hlas Sebastiana.

Vážně sis myslel, že ses osvobodil jenom díky tomu, že je Lilith pryč? Probudilo mě kousnutí upíra. Mám v sobě její krev a ta tě teď ovládá.

Pojď sem.

Jace se snažil utéct, ale jeho tělo ho zradilo a neslo ho dopředu, i když proti tomu jeho vědomí bojovalo všemi silami. Dokonce i když se snažil na chvilku zastavit, jeho nohy ho nesly směrem k rakvi. Když prošel kruhem, zeleně se zablýsknul. Zdálo se, že rakev mu odpověděla podobnou zelenou září. A pak nad ní stál a díval se dolů.

Jace se tvrdě kousnul do rtu a doufal, že ho ta bolest probere ze snu, jenže se nic nedělo. Jen ochutnal svojí vlastní krev, když se díval na Sebastiana, který se vznášel ve vodě jako mrtvola. Jeho oči

byly nehybné jako perly. Jeho vlasy připomínaly bezbarvé mořské řasy. Jeho zavřené víčka byla modrá. Ústa měl promodralá. Velmi připomínaly ústa jeho otce. Bylo to, jako dívat se na Valentýna v mladším vydání.

Bez jeho vědomí a zcela proti jeho vůli se ruce Jace začaly zvedat. Levou ruku položil na dýku. Rozevřel dlaň a přiložil si ostří na místo, kde se mu setkávala čára života a čára lásky.

Z jeho úst začala vycházet slova. Slyšel je tlumeně, jako kdyby někdo mluvil v dálce. Nebyla v žádném jazyce, který by znal, ale věděl, co to bylo. Byl to rituální zpěv.

Jeho mysl křičela na jeho tělo, aby přestalo. Ale zdálo se, že to nemělo žádný úspěch. Sklonil levou ruku a pevně v ní sevřel dýku. Čepel se mu zařízla do dlaně a vytvořila mu tam mělký řez. Téměř okamžitě začal krvácet. Snažil se dát ruku pryč, ale bylo to, jako kdyby byl ztuhnutý v cementu. S hrůzou sledoval, jak stříknul krev Sebastianovi do obličeje.

Sebastian otevřel oči. Byly černé - černější, než ty Valentýnovi, černé jako oči démona, kterým se nazývala jeho matka. Ulpěly na Jacovi. Viděl v nich odraz své tváře jako ve velkých černých zrcadlech. Byla zkroucená a sám sebe nepoznával. Ústa se mu otvírala, když vyslovoval slova rituálu. Splývaly mu v nesmyslné bláboly jako řeka černé vody.

Z ruky mu tekla krev a barvila zakalenou vodu v rakvi na tmavší červenou. Sebastian se pohnul. Krvavá voda se zvedla a vylila z rakve, když se posadil. Černé oči upíral na Jace.

Teď druhá část rituálu, promluvil hlas v Jacově hlavě. Už je to skoro hotové.

Stékala z něj voda jako slzy. Jeho světlé vlasy měl přilepené na čele. Neměly žádnou barvu. Zvedl ruku a držel jí před Jacem. Jace, i přes křik v jeho hlavě, natáhnul dýku dopředu. Sebastian vzal do ruky její ostří. Na dlani se mu objevila krev. Odhodil dýku stranou a vzal Jacovu ruku. Pak jí sevřel svou vlastní.

To byla ta poslední věc, kterou by Jace čekal. Nemohl se pohnout. Cítil Sebastianovi mrazivé prsty, jak chytají jeho vlastní dlaň a tisknou k sobě jejich krvácející rány. Bylo to, jako kdyby držel chladný kov. Z jeho ruky se mu do žil začal šířit led. Zatřásl se a pak znovu. Nakonec se třásl tak silně, že měl pocit, jako kdyby se jeho tělo pomalu obracelo naruby. Pokusil se vykřiknout, ale ten zvuk mu odumřel v krku. Podíval se dolů na jeho a Sebastianovi spojené ruce. Skrz prsty mu tekla krev a tvořila tak kolem jeho zápěstí elegantní červenou krajku. Ta se třpytila ve světle města, které je obklopovalo. Nepohybovala se jako kapalina, ale spíš jako červené dráty. Pomalu zahalily jeho ruku do šarlatové.

Přes Jace prošla zvláštní vlna klidu. Zdálo se mu, že svět klesnul a on stál na vrcholu hory. Svět se před ním rozprostíral a on mohl mít všechno. Světla kolem něj už nevypadala jako od elektřiny, ale připomínala spíš svit tisíce diamantových hvězd. Zdálo se, že na něj svítí laskavým světlem, které mu říkalo, že je tohle dobré. Správné. Tohle je to, co by si přál tvůj otec.

Ve své mysli uviděl obrázek Clary. Její bledý obličej, její rudé vlasy, ústa, která se pohybovala a říkala mu, že se hned vrátí. Za pět minut.

A pak někdo její hlas přehlušil. Její obraz v jeho mysli ustoupil a zmizel do neúprosné tmy stejně, jako zmizela Eurydice, když se Orpheus otočil a pohlédl na ní. Naposledy.

Viděl jí. Její bílé ruce, kterými ho objímala. Pak jí pohltily stíny a ona zmizela.

V Jacově hlase se teď ozval nový hlas. Známý, který kdysi nenáviděl, ale teď ho vítal. Sebastianův hlas. Zdálo se, že procházel jeho krví, která prošla skrz Sebastianovu ránu na dlani do té jeho. Jejich spojení bylo planoucí.

Teď jsme jeden, bratříčku. Ty a já, řekl mu Sebastian.

Jsme jeden.