Judith Rumelt

Nástroje smrti 05. Město ztracených duší

Prolog

Simon stál a strnule zíral na dveře svého domu. Nikdy neznal jiný domov. Tohle bylo místo, kam ho jeho rodiče přivedli, když se narodil. Vyrostl mezi stěnami řadového Brooklynského domu. V létě si hrál na ulici ve stínu listnatých stromů. V zimě si z víka od odpadkového koše vytvořil provizorní saně. V tomhle domě jeho rodina měla Shiva, když jeho otec umřel. Tady poprvé políbil Clary. Nikdy by ho nenapadlo, že pro něj budou tyhle dveře někdy zavřené. Naposled viděl svojí mámu, když na něj křičela monstrum a modlila se za to, aby odešel. Kouzlem jí donutil zapomenout na to, že je upír. Jenže jak dlouho to kouzlo vydrží, nevěděl. Když stál v chladném podzimním vzduchu a díval se před sebe věděl, že to moc dlouhé trvání nemělo.

Dveře byly pokryté znameními - nakreslenou Davidovou hvězdou a symbolem Chai, který značil život. Ke klepadlu a klice byl připevněný tefilin. Hamsa, ruka Boží, zakrývala kukátko.

Otupěle položil ruku na kovový mezuzah připevněný na pravé straně dveří. Viděl, jak z místa kde se jeho ruka dotkla svatého předmětu, stoupá kouř. Ale necítil nic. Žádnou bolest. Jenom hroznou prázdnotu, která pomalu přerůstala v chladný vztek.

Kopl do spodní části dveří a slyšel, jak se ozvěna toho zvuku nese domem. “Mami!” zakřičel. “Mami, to jsem já!”

Žádná odpověď. Jenom zvuk zavření západky na dveřích. Citlivým sluchem rozpoznal máminy kroky, její dech, ale neřekla nic. I přes dveře cítil štiplavý pach strachu a paniky. “Mami!” Hlas se mu na tom slově zlomil. “Mami, tohle je přece směšné! Pusť mě dovnitř. To jsem já, Simon!”

Dveře se zachvěly, jak do nich kopla. “Vypadni!” Její hlas byl zhrublý a k nepoznání díky hrůze, kterou cítila. “Vrahu!”

“Nezabíjím lidi.” Simon si opřel hlavu o dveře. Věděl, že by mohl

dveře vykopnout, ale jaký by to mělo smysl? “Říkal jsem ti to. Piju zvířecí krev.”

“Zabils mého syna,” řekla. “Zabils ho a změnils ho na monstrum.” “Já jsem tvůj syn-”

“Nosíš jeho tvář a mluvíš jeho hlasem, ale nejsi to ty! Nejsi Simon!” Její hlas se změnil na pronikavý křik. “Vypadni od mého domu, než tě zabiju, monstrum!”

“Becky,” řekl. Tvář měl mokrou. Zvedl ruce, aby se dotkl obličeje, a když se na ně po chvíli podíval, byly červené: Tekly mu krvavé slzy. “Cos řekla Becky?”

“Drž se dál od své sestry.”

Simon z vnitřku domu slyšel nějaký hluk, jako kdyby se něco převrhlo.

“Mami,” řekl znovu. Tentokrát už ale nekřičel. Znělo to spíš jako chraplavý šepot. V ruce mu začalo pulzovat. “Potřebuju vědět, jestli je tam Becky. Mami, otevři dveře. Prosím-”

“Drž se od Becky dál!”

Slyšel, jak ustupuje od dveří. Pak slyšel skřípavý zvuk, když otevírala dveře do kuchyně. Zavrzání lina, když na něj šlápla. Zvuk otevření zásuvky. Najednou si představil, jak jeho máma bere do ruky jeden z nožů.

Než tě zabiju, ty monstrum.

Z té myšlenky mu přejel mráz po zádech. Kdyby na něj zaútočila, jeho runa by se aktivovala. Zničilo by jí to stejně, jako to zničilo Lilith.

Pustil mezuzah a pomalu ustupoval. Klopýtal po schodech dolů, přes chodník a ukryl se v šedém stínu jednoho ze stromů, které lemovaly ulici. Opřel se o kmen. Stál tam a díval se na dveře jeho

domu, které byly označené a znetvořené symboly nakreslené hlubokou nenávistí jeho matky.

Ne, připomněl si. Není pravda, že by mě nenáviděla. Myslela si, že jsem mrtvý. To co nenávidí je něco, co neexistuje. Nejsem to, co říká, že jsem.

Nevěděl, jak dlouho tam stál a díval se na dveře, dokud mu nezačal zvonit a vibrovat telefon v kapse. Reflexivně po něm sáhl a všiml si, že měl na dlani vypálený vzor z mezuzah - propojené Davidovy hvězdy. Zvednul ruku a telefon si přiložil k uchu. “Haló?”

“Simone?” Byla to Clary. Zněla zadýchaně. “Kde jsi?”

“Doma,” řekl a odmlčel se. “U domu mojí mámy,” dodal. Jeho hlas zněl jeho vlastním uším prázdně a vzdáleně. “Proč nejsi zpátky v Institutu? Jsou všichni v pořádku?”

“O to jde,” řekla. “Potom, cos odešel, se vrátila Maryse ze střechy. Měl tam na ní čekat Jace. Jenže tam nebyl nikdo.”

Simon se pohnul. Aniž by si to uvědomoval, mechanicky jako loutka se vydal po ulici směrem ke stanici metra. “Jak jako myslíš, že tam nikdo nebyl?”

“Jace byl pryč,” řekla a on mohl slyšet napětí v jejím hlase. “A Sebastian taky.”

Simon se zastavil ve stínu košatého stromu. “Ale Sebastian byl mrtvý. On je mrtvý, Clary-”

“Pak mi teda řekni, proč tam jeho tělo není, protože tam vážně není,” řekla. Na konci věty se jí zlomil hlas. “Je tam jenom spousta krve a rozbité sklo. Oba jsou pryč, Simone. Jace je pryč…”

ČÁST PRVNÍ

ŽÁDNÝ ZLÝ ANDĚL

Láska je všechno známé. Láska je ďábelská. Neexistuje žádný zlý anděl, jenom láska.

-William Shakespeare, Love´s Labour´s Lost

Kapitola 1 – Poslední rada

O DVA TÝDNY POZDĚJI

“Jak dlouho jim bude ještě trvat, než vynesou verdikt?” zeptala se Clary. Netušila, jak dlouho už tam čekají, ale připadalo jí to jako deset hodin. V Isabelině černo růžové ložnici nebyly žádné hodiny. Jenom hromady oblečení, knížek a zbraní. Noční stolek přetékal zářivým make-upem, štětci a v otevřených šuplíkách se povalovaly krajkové kalhotky, tenké silonky a šály z malých peříček. Esteticky to tu vypadalo jako v zákulisí La Cage aux Folles, ale během posledních dvou týdnů tu Clary strávila dost času na to, aby jí tenhle do očí bijící nepořádek přišel uklidňující.

Isabele stála u okna s Kostelníkem v náruči a nepřítomně ho hladila po hlavě. Kostelník jí pozoroval svýma uhrančivýma žlutýma očima. Za oknem zuřila listopadová bouře. Déšť stékal po skle jako průhledné kapky barvy.

“Moc dlouho ne,” řekla pomalu. Neměla na sobě žádný make-up, díky čemuž působila mladší a její tmavé oči vypadaly větší. “Ještě asi pět minut.”

Clary seděla na Izzyně posteli mezi hromadou časopisů a rachotící hromádkou andělských ostří. Polkla hořkou pachuť, která se jí usadila v krku. Hned jsem zpátky. Za pět minut.

To bylo to poslední, co řekla klukovi, kterého na světě milovala víc, než cokoliv jiného. Teď jí napadlo, že to vlastně mohla být úplně poslední věc, kterou mu kdy řekla.

Clara si na ten okamžik vzpomínala dokonale. Střešní zahrada. Říjnová noc, kdy hvězdy zářily na zamračené černé obloze. Dlaždice pokreslené černými runami a potřísněné démonskou a lidskou krví. Jacova ústa na těch jejích, jediná teplá věc v celém mrazivém světě. Tíha Morgensternova prstenu na jejím krku. Láska, která by pohnula sluncem i všemi ostatními hvězdami. Poslední pohled na něj, než jí od něj vzal výtah pryč, zpátky do budovy plné stínů. Připojila se v hale k ostatním, objala mámu, Luka, Simona, ale část jí, jako vždy, zůstala s Jacem. Vznášela se na střeše nad městem. Sami v zimě tyčící se nad nádherným zářícím městem.

Marysa a Kadir nastoupili do výtahu, aby se připojili k Jacovi na střeše a podívali se na pozůstatky Lilithina rituálu. Uplynulo dalších deset minut. Pak se vrátila Marysa. Sama. Když se dveře výtahu otevřely a Clary uviděla její tvář -bledou, nehybnou a vyděšenou-došlo jí to.

Co se stalo pak, jí přišlo spíš jako sen. Dav Lovců stínů v hale se prudce hnal k Maryse. Alec se odtrhnul od Magnuse a Isabele vyskočila na nohy. Bílé výbuchy světla prořízly tmu. Připomínalo jí to blesky z foťáků. Jeden za druhým. Andělská ostří protínala temnotu kolem. Tlačili jí dopředu. Clary vnímala jenom útržky křiku kolem ní

-zahrada byla prázdná, Jace byl pryč. Skleněná rakev, ve které byl Sebastian, byla rozbitá. Sklo bylo všude kolem. Stále čerstvá krev kapala dolů po podstavci, na kterém stála rakev.

Lovci stínů rychle plánovali, jak se rozdělí a prohledají oblast kolem budovy. Byl tam Magnus. Jeho ruce modře jiskřily, když se ke Clary obrátil, aby se jí zeptal, jestli má něco, podle čeho by mohli Jace vysledovat. Otupěle mu dala Morgensternův prsten a stoupla si do kouta, aby mohla zavolat Simonovi. Právě zaklapávala telefon, když jeden hlas Lovce stínů přehlušil všechny ostatní.

“Sledovat ho? To by fungovalo jenom v případě, že by byl pořád naživu. S tím množstvím krve nahoře to není moc pravděpodobné.”

Tohle byla nejspíš poslední kapka. Podchlazení, vyčerpání a šok si vybraly svojí daň a ona cítila, jak klesá na kolena. Máma jí chytila dřív, než stačila spadnout na zem. Potom jí obklopila tma.

Probudila se až druhý den v posteli u Luka. Vystřelila do sedu a srdce jí bilo jako splašené. Byla si jistá, že to byla jenom noční můra. Když se vyhrabala z postele, blednoucí modřiny na pažích a nohách jí ale přesvědčily o opaku. Stejně tak absence jejího prstenu. Natáhla na sebe džíny a mikinu. Vypotácela se do obýváku, kde našla Jocelyn, Luka a Simona sedět s vážnými výrazy. Nepotřebovala se ani ptát, ale i tak vyhrkla: “Našli ho? Je zpátky?”

Jocelyn vstala. “Miláčku, pořád se pohřešuje-”

“Ale není mrtvý? Nenašli jeho tělo?” Zhroutila se na gauč vedle Simona. “Ne - není mrtvý. Věděla bych to.”

Vzpomněla si, jak jí držel Simon za ruku, zatímco jí Luke říkal, co všechno věděli: Jace byl pořád pryč, stejně tak Sebastian. Špatná zpráva byla, že krev na podstavci byla Jacova. Dobrá zpráva byla, že jí bylo míň, než si původně mysleli, protože se smísila s vodou z rakve, díky čemuž to vypadalo, že je jí tam mnohem víc.

“Ale co se stalo?” zeptala se.

Luke zavrtěl hlavou. Modré oči smutné. “Nikdo neví, Clary.”

Cítila, jako kdyby jí místo krve v žilách koloval led. “Chci pomoct.

Chci něco dělat. Nechci jenom sedět, zatímco se Jace pohřešuje.”

“S tím bych si nedělala starosti,” řekla Jocelyn ponuře. “Clavové tě chtějí vidět.”

Neviditelný led se zakousl Clary do kloubů a šlach, když vstávala. “Fajn. Řeknu jim cokoliv co chtějí, jestli pak najdou Jace.”

“Jo, řekneš jim všechno co chtějí, protože mají Meč smrti.” V hlase Jocelyn zaznělo zoufalství. “Ach, zlato. Tolik mě to mrzí.”

A teď, po dvou týdnech opakovaných výpovědí, po povolání desítek svědků, potom co snad dvanáctkrát držela Meč smrti, seděla

Clary v ložnici Isabele a čekala, až skončí zasedání Rady, která právě rozhodovala o jejím osudu. Nemohla si pomoct, ale vzpomněla si, jaký pocit měla, když držela Meč smrti. Bylo to, jako kdyby se jí do kůže zaryly malé háčky na ryby a tahaly z ní pravdu. Klečela, držela ho a v kruhu Mluvících hvězd slyšela svůj hlas, jak Radě popisuje všechno, co se stalo: jak Valentine povolal anděla Raziela, jak v sobě našla sílu, aby ovládla anděla a donutila ho vymazat z písku jeho jméno a napsat její vlastní. Řekla jim, jak jí anděl nabídl jedno přání a ona ho použila na to, aby vzkřísila Jace z mrtvých. Řekla jim, jak Lilith posedla Jace a plánovala použít Simonovu krev na to, aby vzkřísil Sebastiana, Clařina bratra, kterého Lilith považovala za svého syna. Jak Simon pomocí Kainova znamení skoncoval s Lilith a jak si mysleli, že s ní skončil i Sebastianův poslední pokus na oživení. Už pro ně nebyl dál hrozbou.

Clary si povzdechla a stiskla telefon, aby se podívala na hodiny. “Už jsou tam hodinu,” řekla. “Je to normální? Je to špatné znamení?”

Isabele položila Kostelníka, který odběhnul s hlasitým zamňoukáním. Přešla k posteli a sedla si vedle Clary. Isabele vypadala ještě hubenější, než obvykle - stejně jako Clary, v posledních dvou týdnech hodně zhubla - ale pořád byla elegantní v černých kalhotách a sametovém tričku barvy cigaretového kouře. Všude kolem očí měla rozmazanou řasenku, díky čemuž měla vypadat jako mýval, ale místo toho se podobala spíš nějaké francouzské filmové hvězdě. Natáhla paže a její náramky popsané kouzelnými runami jemně zacinkaly. “Ne, to není špatné znamení,” řekla. “To znamená, že toho mají hodně na prodiskutování.” Otočila na prstě prstenem Lightwoodů. “To bude v pořádku. Neporušila jsi Zákon. To je důležité.”

Clary si povzdechla. Dokonce i Isabelino teplé rameno, kterým se o ní opírala, nemohlo rozpustit led v jejích žilách. Věděla, že technicky žádný zákon neporušila, ale taky věděla, že jsou Clavové rozzuření. Pro Lovce stínů bylo nezákonné oživit mrtvého, ale to se nevztahovala na anděla. Nicméně to bylo něco ohromného, žádat Anděla o Jacův život a ona i Jace souhlasili, že o tom nikomu neřeknou.

Teď to ale bylo venku a Clavy to otřáslo. Clary věděla, že jí chtěli potrestat, i kdyby jenom proto, že její volba měla katastrofální následky. A svým vlastním způsobem si přála, aby jí nějak potrestali. Zlomili jí kosti, strhali nehty, nechali Mlčenlivé bratry zaplnit jí mozek svými děsivými myšlenkami. Uzavřela by smlouvu s ďáblem - tak bolestně potřebovala, aby se Jace vrátil. Trochu by to ulevilo její vině za to, že nechala Jace na střeše, i když jí Isabele i ostatní řekli, že je to směšná myšlenka, že byl naprosto v bezpečí, a kdyby tam Clary zůstala, pravděpodobně by teď byla pohřešovaná taky.

“Nech toho,” řekla Isabele. Clary si chvíli nebyla jistá, jestli Isabele mluví s ní nebo s kocourem. Kostelník dělal to, co obvykle, když ho někdo z náruče položil na zem - ležel na zádech, všechny čtyři nohy ve vzduchu a předstíral, že je mrtvý, aby vyvolal vinu v jeho páníčcích. Ale pak si Isabele odhrnula černé vlasy na stranu a zírala na ní. Clary si uvědomila, že to nebylo mířené kocourovi.

“Čeho?”

“Přestaň přemýšlet o všech těch morbidních a příšerných věcech, co se ti stanou, nebo které si přeješ aby se ti stali, protože ty jsi naživu a Jace je… pohřešovaný.” Isabele přeskočil hlas, jako kdyby kazeta v rádiu přeskočila na jinou drážku. Nikdy nemluvila o Jacovi jako o mrtvém - s Alecem se odmítli bavit o téhle možnosti. A Isabele Clary dokonce nikdy nevyčítala její ohromné tajemství. Vlastně byla její nejvěrnější obránce. Každý den se setkávali u dveří do sálu Rady. Pevně držela Clary za paži, když míjeli zírající a šeptající davy Lovců stínů. Čekala až do konce výslechu Rady. Vražedně probodávala pohledem každého, kdo si dovolil podívat se na Clary povýšeně. Clary byla překvapená. S Isabele si nikdy nebyly moc blízké. Obě dvě byly typy holek, co si rozumí spíš s klukama a nevyhledávají dámskou společnost. Ale Isabele jí neopustila. Clary byla stejně zmatená jako vděčná.

“Nemůžu si pomoct,” řekla Clary. “Kdybych měla dovolené hlídky

-kdybych měla dovolené dělat cokoliv - nebylo by to tak zlé.”

“Nevím.” Isabele zněla unaveně. Během posledních dvou týdnů byli s Alecem oba vyčerpaní, tváře měli zešedlé kvůli

šestnáctihodinové hlídce a hledání. Když Clary zjistila, že jí zakázali hlídkování i hledání Jace, dokud Rada nerozhodne, co dělat ohledně skutečnosti, že ho přivedla zpátky mezi živé, prokopla díru do dveří jejího pokoje. “Někdy mi to přijde marné,” dodala Isabele.

Kosti Clary pohltil led. “Chceš tím říct, že považuješ Jace za mrtvého?”

“Ne, to teda nechci. Chci říct, že není žádná možnost, že by byl pořád v New Yorku.”

“Ale oni ho hledají i v jiných městech, ne?” Clary si položila ruku na krk. Zapomínala, že už na něm nemá prsten Morgensternův prsten. Magnus se s jeho pomocí pořád snažil vystopovat Jace, i když zatím nenarazil na žádnou stopu.

“Samozřejmě, že jo.” Isabele natáhla ruku a zvědavě se dotkla řetízku, na kterém teď místo prstenu visel malý stříbrný zvonek. “Co je to?”

Clary zaváhala. Zvonek byl dárek o královny Seelie. Ne, to nebyla tak úplně pravda. Královna víl nedávala dárky. Zvonek byl signál pro královnu Seelii, že Clary potřebuje její pomoc. Clary se přistihla, že její ruka k němu putuje pořád častěji, během dlouhých dní, kdy se Jace pohřešoval. Jediná věc, která jí zastavila od jeho použití, bylo vědomí, že královna Seelie nedávala nikdy nic zadarmo. Vždycky čekala něco na oplátku.

Než mohla Clary odpovědět, dveře se otevřely. Obě dívky se narovnaly. Clary svírala jeden z Isabeliných polštářů tak silně, že se jí kamínky na něm zařezávaly do dlaně.

“Čau.” Štíhlá postava vstoupila do místnosti a zavřela za sebou dveře. Alec, Isabelin mladší bratr. Měl na sobě oblek Rady - černý hábit s vyšitými stříbrnými runami. Teď ho měl rozepnutý, takže vykukovaly jeho džíny a černé tričko s dlouhým rukávem. Díky černé barvě vypadala jeho pleť světlejší a jeho křišťálově modré oči modřejší. Vlasy měl rovné a černé stejně jako jeho sestra, ale kratší. Končily mu těsně nad bradou. Ústa měl stažená do tenké čáry.

Clary začalo bušit srdce. Alec nevypadal moc šťastně. Ať už byla zpráva jakákoliv, nebylo to dobré.

Byla to Isabela, kdo promluvil jako první. “Tak jak to šlo?” zeptala se tiše. “Jaký je verdikt?”

Alec se posadil k jejímu stolku. Otočil se na židli, aby byl ke Clary a Izzy čelem. Jindy by jí to přišlo celkem vtipné - Alec byl dost vysoký, s dlouhýma nohama jako nějaká barová tanečnice a způsob jakým se neohrabaně posadil na židli působil spíš, jako kdyby seděl na hračce pro panenky.

“Clary,” řekl. “Jia Penhallowá vynesla rozsudek. Jsi očištěna od jakékoliv protizákonné činnosti. Jia cítí, že už jsi byla potrestaná dost.”

Isabele úlevně vydechla a usmála se. Na chvíli pocit úlevy prorazil vrstvu ledu a pustil tak na povrch Clařiny emoce. Nebude potrestaná, zavřená v Mlčenlivém městě, v pasti někde, kde by nemohla Jacovi pomoct. Luke, jako zástupce vlkodlaků na Radě, byl u vynesení verdiktu. Slíbil, že Jocelyn zavolá hned, jak schůze skončí, ale Clary sáhla pro svůj telefon. Představa, že řekne mámě tyhle dobré novinky, pro ní byla až moc lákavá.

“Clary,” řekl Alec, když viděl, jak otevírá telefon. “Počkej.”

Podívala se na něj. Jeho výraz byl pořád vážný. Jako kdyby to mělo nějaký háček. S neblahou předtuchou Clary položila telefon zpátky na postel. “Alecu - co se děje?”

“Nebylo to rozhodnutí o tvém verdiktu, co trvalo Radě tak dlouho,” řekl Alec. “Projednávala se ještě jedna věc.”

Led se vrátil. Clary se zachvěla. “Jace?”

“Ne tak docela.” Alec se naklonil dopředu. Rukama se chytil zadní strany židle. “Brzy ráno přišla z Moskevského institutu zpráva. Ochranná bariéra na ostrově Wragel byla včera proražená. Poslali tým, který by jí měl opravit, ale mít tak dlouho nechráněné tak

důležité místo - Rada to bere za prioritu číslo jedno.”

Bariéra - která sloužila jako nějaký magický plot - kolem země, kde se zrodily první generace Lovců stínů. Mohli by jí projít démoni, i když ne snadno. Drtivá většina z nich je držená za ní. Brání tomu, aby byl svět zaplavený masivní invazí démonů. Vzpomněla si na něco, co jí řekl Jace. Přišlo jí, jako kdyby to už byly roky: Tenhle svět zažil jenom malou invazi démonů. Dala se lehce zastavit. Ale za mého života jich přes bariéru utíká pořád víc a víc.

“No, to je zlé,” řekla Clary. “Ale nevím, co to má společného s-” “Clavové mají svoje priority,” přerušil jí Alec. “Minulé dva týdny

byla jejich nejvyšší priorita najít Jace a Sebastiana. Ale prohledali

všechno a nic nenasvědčuje tomu, že by se nějaký z nich skrýval v Podsvětí. Žádné ze sledovacích kouzel Magnuse nefungovalo. Elodie, žena která vychovala Sebastiana Verloca potvrdila, že se s ní nepokusil nijak spojit. To byl stejně jenom zoufalý pokus. Naši zvědové nenahlásili žádnou neobvyklou aktivitu mezi známými členy tehdejšího Valentýnova kruhu. A Mlčenliví bratři nedokázali přijít na to, co přesně měl Lilithin rituál udělat, nebo jestli se podařil. Všichni se shodují na tom, že Sebastian -samozřejmě o něm mluví jako o Jonathanovi-unesl Jace. Ale to je všechno co víme.”

“Takže?” zeptala se Isabele. “Co to znamená? Další pátrání? Další hledání?”

Alec zavrtěl hlavou. “Nemluvili o žádném dalším hledání,” řekl tiše. “Jenom změnili svoje priority. Jsou to už dva týdny. Nenašli nic. Speciální skupiny, které prohledávali Idris už se vrací domů. Situace u bariéry je teď přednější. Nemluvě o tom, že Rada projednávala i další delikátní věci. Upravování Zákona ohledně nového složení Rady, jmenování nového Konzula a Vyšetřovatele, stanovení odlišného zacházení s Podsvěťany - nechtějí, aby úplně zanevřely na svoje povinnosti.”

Clary na něj zírala. “Nechtějí, aby kvůli Jacovu zmizení úplně zanevřely na svoje povinnosti, kterými je měnění spousty starých hloupých zákonů? Vzdávají to?”

“Nevzdávají-”

“Alecu,” přerušila ho Isabele ostře.

Alec si povzdechl a přikryl si dlaněmi tvář. Měl dlouhé a zjizvené prsty stejně jako Jace. Runa ve tvaru oka mu zdobila zadní stranu pravé ruky. “Clary pro tebe -pro nás-to bylo vždycky o hledání Jace. Pro Clavy to ale bylo o hledání Sebastiana. Jace taky, ale hlavně Sebastiana. Představuje pro nás nebezpečí. Zničil bariéru na Alicante. Je to masový vrah. Jace je…”

“Jenom další Lovec stínů,” řekla Isabele. “Umíráme a ztrácíme se už celé věky.”

“Budou mu složeny pocty jako hrdinovi Války smrti,” řekl Alec. “Ale na konci setkání měli Clavové jasno: pořád po nich budou pátrat, ale teď je to spíš o čekání. Myslí si, že teď Sebastian udělá další krok. Mezi tím to pro Clavy bude třetí nejvyšší priorita. Než o sobě dá Sebastian vědět. Očekávají, že se do té doby vrátíme ke svým normálním životům.”

Normální život? Clary tomu nemohla uvěřit. Normální život bez Jace?

“Tohle je přesně to, co nám řekly, když Max umřel,” řekla Izzy. V jejích černých očích nebyly slzy, ale hořely vztekem. “Že překonáme smutek rychleji, když se vrátíme zpátky k našim životům.”

“Je to míněno jako dobrá rada,” řekl Alec zpoza prstů. “To řekni tátovi. Už se vrátil ze setkání z Idris?”

Alec zavrtěl hlavou. Nechal ruce klesnout. “Ne. Ale jestli vás to nějak utěší, na shromáždění bylo dost lidí, kteří se rozčilovali a žádali hledání Jace všemi jejich dostupnými jednotkami. Magnus, samozřejmě, Luke, Konzul Penhallow, dokonce i bratr Zachariach. Ale nestačilo to.”

Clary z něj nespustila pohledu. “Alecu,” řekla. “Cítíš něco?”

Alec na ní vytřeštil oči. Ztmavly a Clary si na chvíli vzpomněla na

kluka, co jí nejdřív nenáviděl, když přišla do Insitutu. Na kluka s okousanými nehty a s děravými svetry. “Vím, že jsi naštvaná Clary,” řekl ostře, “ale jestli si myslíš, že mě a Izzy na Jacovi záleží míň, než tobě-”

“Nemyslím,”řekla Clary. “Mluvím o vašem o spojení. Parabatai. Četla jsem o tom obřadu v Kodexu. Vím, že jste spolu svázaní. Můžeš cítit to, co cítí Jace. Věci, které by vám mohli pomoct v boji. Takže tím myslím… můžeš cítit, jestli je ještě pořád naživu?”

“Clary.“Isabele zněla ustaraně. “Myslím, že bys neměla…”

“Je naživu,”řekl Alec opatrně. “Myslíš, že bych dokázal takhle fungovat, kdyby nebyl? Ale něco je špatně. Cítím to. Co vím jistě je, že pořád dýchá.”

“Mohla by ta zlá věc znamenat, že ho vězní?” zeptala se Clary tichým hlasem.

Alec se podíval z okna, které bylo pokryté vrstvou šedivého deště. “Možná. Nemůžu to vysvětlit. Nikdy jsem nic takového dřív necítil.”

“Ale je naživu.”

Alec se na ní pevně podíval. “Tím jsem si jistý.”

“Pak se vykašlete na Radu. Najdeme ho sami,” řekla Clary.

“Clary… kdyby to šlo… nemyslíš si, že už bychom-” začal Alec. “Dělali jsme to, co po nás Clavové chtěli,” řekla Isabele. “Hlídky,

hledání. Existují i jiné způsoby.”

“Myslíšzpůsoby, které jsou protizákonné,” řekl Alec. Znělo to váhavě. Clary doufala,že se nebude řídit mottem Lovců stínů: Sed lex, dura lex. “Zákon je tvrdý, ale je to zákon.” Nemyslela si, že by to ustála.

“Královna Seelie mi nabídla laskavost,” řekla Clary. “Na ohňostroji

v Idris.“Vzpomněla si na tu noc, jak šťastná byla. Její srdce na chvíli zaškobrtlo. Musela se odmlčet a znovu chytit ztracený dech. “Řekla mi, jak jí mám kontaktovat.”

“Královna víl nedává nic zadarmo.”

“Já vím. Přijmu cokoliv a její dluh bude ležet jenom na mých ramenou.” Clary si vzpomněla na slova víly, která jí podala zvonek. Udělala bys cokoliv, abys ho zachránila, cokoliv by tě to stálo, cokoliv bys pak musela dlužit Nebi nebo Peklu, je to tak? “Jenom chci, aby šel jeden z vás se mnou. Když budete se mnou, můžete mi pomoct, ať už bude cena té informace jakákoliv. Ale jestli je tu cokoliv, co by mohla-”

“Půjdu s tebou,” vyhrkla Isabele okamžitě.

Alec věnoval své sestře temný pohled. “Už jsme s vílami mluvili.

Rada jim neúnavněkladla otázky. A oni nemůžou lhát.”

“Rada se jich zeptala, jestli ví, kde je Sebastian a Jace,” řekla Clary. “Ne, jestli jsou ochotní je začít hledat. Královna Seelie znala mého otce, věděla o andělovi, kterého zavolal i o pasti, znala pravdu o Jacově a o mé krvi. Myslím,že v tomhle světě není moc věcí, o kterých by nevěděla.”

“To je pravda,” řekla Isabele. Do hlasu se jí vkrádalo nadšení. “Musíš vědět, na co se chceš víl zeptat a položit jim přesnou otázku, abys z nich dostal něco užitečného, Alecu. Dokážou ti na otázku odpovědět záludně, i když musí mluvit pravdu. Ale když z toho mají nějaký prospěch, to už je něco jiného.”

“A potencionální nebezpečí toho všeho je nepředstavitelné,” řekl Alec. “Kdyby Jace věděl, že jsem Clary nechal jít ke královně Seelii, asi by mě-”

“To je fuk,”řekla Clary. “On by to pro mě udělal. Řekni mi, že ne.

Kdybych byla pohřešovaná-”

“Nechal by shořet celý svět, a pak by tě pak vyhrabal z popela. Já vím,” řekl Alec. Zněl vyčerpaně. “K čertu. Myslíš, že zrovna teď

nechci nechat shořet celý svět? Já se jenom snažím být…” “Starší bratr,” řekla Isabele. “Chápu to.”

Alec vypadal, jako kdyby bojoval se svojí sebekontrolou. “Kdyby se ti něco stalo, Isabele -po Maxovi, po Jacovi-”

Izzy vstala, přešla přes celou místnost a objala ho. Jejich vlasy měly stejnou temnou barvu. Promísily se, když Isabele šeptala svému bratrovi něco do ucha. Clary je pozorovala a cítila závist. Vždycky chtěla bratra. A teď jednoho má. Sebastiana. Bylo to, jako kdyby vždycky chtěla štěně a teď dostala do rukou pekelného psa. Dívala se, jak Alex láskyplně odhrnul sestře vlasy z tváře, pak přikývnul a pustil jí. “Měli bychom jít všichni,” řekl. “Ale musím říct alespoňMagnusovi, k čemu se chystáme. Nebylo by to k němu fér.”

“Chceš použít můj telefon?” zeptala se Isabele a strkala k němu svůj růžový otlučený mobil.

Alec zavrtěl hlavou. “Čeká dole s ostatními. Ty taky dlužíš Lukovi nějakou omluvu, Clary. Jsem si jistý, že čeká na to, že s ním půjdeš domů. A říká, že je tvojí mámě z celé téhle věci už dost zle.”

“Obviňuje se z toho, jaký teď Sebastian je.” Clary se zvedla na nohy. “I když si celé ty roky myslela, že je mrtvý.”

“Není to její chyba.” Isabele sundala ze stěny zlatý bič a omotala si ho kolem zápěstí tak, aby vypadal jako zářivé náramky. “Nikdo jí z toho neobviňuje.”

“Na tom nezáleží,” řekl Alec. “Ne když obviňuješ sám sebe.”

V tichosti se vydali chodbami Institutu do haly. Kupodivu teď byly zaplněné dalšími Temnými lovci. Někteří z nich byly v speciálním oddílu, který byl poslaný do Idris, aby se vypořádal se situací. Žádný z nich se na Isabelu, Aleca nebo Clary nedíval se zvláštní zvědavostí. Na začátku toho všeho Clary cítila, jak na ní všichni zírají a šeptají si nespočetněkrát slova jako ´Valentýnova dcera´. Nechtěla kvůli tomu chodit do Institutu. Jenže teď užstála před Radou tolikrát, že už to nebyla žádná novinka a zvědavé pohledy

odezněly.

Sjeli výtahem dolů. Hala Institutu byla osvětlená magickým světlem. Byla zaplněnáčleny Rady a jejich rodinami. Luke a Magnus seděli na lavici a mluvili spolu. Vedle Luka byla vysoká modrooká žena, která mu byla neskutečně podobná. Měla vlnité šedo hnědé vlasy. Clary v ní poznala Lukovu sestru - Amatis.

Magnus se setkal s Alecovým pohledem a přišel za ním, aby si promluvili. Izzy vypadala, jako kdyby na lavicích poznala někoho známého a vyrazila za ním. Jako obvykle se ani nezastavila, aby řekla, kam jde. Clary šla pozdravit Luka a Amatis. Oba vypadali unaveně. Amatis soucitně chytila Luka za rameno. Kdyžuviděl Clary, zvedl se na nohy a šel jí obejmout. Amatis gratulovala Clary, že byla Radou očištěna a ona jen přikývla. Cítila všechno jenom na půl. Z většiny byla znecitlivělá a ten zbytek jel na autopilota. Koutkem oka viděla Magnuse a Aleca. Mluvili. Alec se naklonil skoro až k Magnusovi. Mluvili spolu způsobem, jakým to dělají všechny páry. Jako kdyby byli ve svém vlastním vesmíru. Byla ráda, že je vidí šťastné, ale zároveň to bolelo. Přemýšlela, jestli to ještě někdy zažije znovu, nebo jestli to ještě bude chtít zažít. Vzpomněla si na Jacův hlas: Nikdy nebudu chtít nikoho jiného, než tebe.

“Země volá Clary,” řekl Luke. “Chceš, abych tě vzal domů? Tvoje máma umírá touhou vidět tě. A taky by ráda ještě viděla Amatis, než zítra odjede zpátky do Idris. Myslel jsem, že bychom mohli spolu povečeřet. Vyber si restauraci.” Snažil se zakrýt znepokojení v jeho hlase, ale Clary ho stejně slyšela. V poslední době toho moc nesnědla a oblečení na ní začínalo viset.

“Vážně se necítím moc na oslavu,” řekla. “Ne potom, co jsem slyšela o přehodnocení priorit Rady ohledně Jace.”

“Clary, to neznamená, že po něm přestanou pátrat,” řekl Luke. “Já vím. To jenom - je to jako kdyby říkali, že se pátrací a

záchranná mise teď mění na misi hledání mrtvých těl. Přesně tak to totiž vypadá.” Polkla. “A navíc, myslela jsem, že bych s Isabele a Alecem zašla na večeři k Takimu,”řekla. “Chci prostě jenom… dělat něco normálního.”

Amatis se přimhouřeným pohledem podívala ke dveřím. “Dost tam prší.”

Clary cítila, jak se jí rty roztahují do úsměvu. Napadlo jí, jestli vypadá stejně falešně, jaký ve skutečnosti byl. “Já se nerozpustím.”

Luke jí do dlaně položil peníze. Vypadal, že se mu ulevilo, že jde dělat něco normálního, jako je jít ven s přáteli. “Jenom mi slib, že si dáš něco k jídlu.”

“Jasně.“Přes vlnu výčitek se jí podařil poloviční úsměv, než se od něj odvrátila.

Magnus a Alec už nebyli tam, kde je před chvíli viděla. Rozhlédla se a uviděla v davu Izzyny známé dlouhé černé vlasy. Stála u velkých dveří vedoucích do Institutu a mluvila s někým, koho Clary neviděla. Zamířila k ní. Když se dostala ke skupince blíž, k jejímu překvapení poznala jednoho z nich, Aline Pahllowou. Lesklé černé vlasy měla stylově ustřižené těsně nad rameny. Vedle ní stála štíhlá holka s bílo zlatými vlasy, které měla natočené v prstýnkách. Když si je odhrnula z obličeje, odhalila tak svoje mírně zašpičatělé uši. Měla na sobě oblek Rady. Když k ní Clary přišla blíž, všimla si, že mají její oči neobvyklou modro zelenou barvu. Barvu, díky které prsty Clary poprvé za dva týdny zatoužily po jejích tužkách.

“Musí být divné mít z mámy nového Konzula,” říkala zrovna Isabele Aline, když se k nim Clary připojila. “Ne, že by Jia nebyla o dost lepší, než - Čau, Clary. Aline, vzpomínáš si na Clary.” Obě dívky na sebe kývly. Clary jednou přistihla Aline, jak líbá Jace. V té chvíli to bylo příšerné, ale teď jí ta vzpomínka užnijak netížila. Teď by se jí ulevilo, kdyby přistihla Jace se s někým líbat. Alespoň by to znamenalo, že je naživu.

“A tohle je přítelkyněAline, Helen Blackthornová,” řekla Isabele s důrazem. Clary po ní střelila pohledem. Myslela si Isabele, že je úplný idiot? Pak si ale vzpomněla, jak jí Aline říkala, že Jace líbala jenom jako experiment, aby věděla, jestli je její typ. Očividně žádný kluk nebyl její typ. “Helenina rodina řídí Institut v Los Angeles. Helen, tohle je Clary Frayová.”

“Valentýnova dcera,” řekla Helen. Vypadala sice trochu překvapeně, ale asi to na ní udělalo i dojem.

Clary sebou trhla. “Snažím se na to moc nemyslet.” “Promiň.Chápu to.” Hele zrudla. Její kůže byla bledá a jemně se

leskla. Byla jako perla. “Hlasovala jsem pro to, aby pátrání po Jacovi

pokračovalo. Je mi líto,že nás přehlasovali.”

“Díky.“Clary o tom nechtěla mluvit, tak se otočila k Aline. “Gratuluju k povýšení tvojí mámy na místo Konzula. Musí to být vzrušující.”

Aline pokrčila rameny. “Je teď jenom mnohem víc zaneprázdněná.” Obrátila se k Isabele.“Vědělas, že se tvůj otec přihlásil na pozici Vyšetřovatele?”

Clary cítila, jak Isabele vedle ní ztuhla. “Ne. Ne, to jsem nevěděla.”

“Byla jsem překvapená,” dodala Aline. “Myslela jsem, že je oddaný řízení tohohle Insitutu-“Odmlčela se a podívala se za Clary. “Helen, myslím že se tvůj bratr snaží vytvořit tu největší louži roztaveného vosku na světě. Možná bys ho měla radši zastavit.”

Helen podrážděně vydechla. Zamumlala něco o to dvanáctiletých klucích a pak zmizela v davu přesně ve chvíli, kdy si k nim Alec protlačil cestu. Přivítal se s Aline objetím-Clary zapomněla, že se Penhallowové a Lightwoodové znají už léta. Pak se podívala na Helen v davu. “To je tvoje holka?”

Aline kývla.“Helen Blackthornová.”

“Slyšel jsem, že má v rodině vílí krev,” řekl Alec.

Ach, napadlo Clary. To vysvětluje ty špičaté uši. Nephilimská krev byla dominantní a dítěvíly a Lovce stínů bude samozřejmě Lovec stínů, ale to neznamená, že se vílí krev nemůže projevit nějak jinak. Třeba i po pár generacích.

“Trochu,”řekla Aline. “Chtěla bych ti poděkovat, Alecu.” Alec vypadal zmateně. “Proč?”

“To co se stalo v té hale,” řekla Aline. “Jak jsi políbil Magnuse. Dalo mi to impulz, abych to řekla rodičům… abych se přiznala k tomu, že mám homosexuální orientaci. Kdybych to neudělala, nikdy bych nepotkala Helenu. Nikdy bych neměla nervy k tomu říct pravdu.”

“Ach.” Alec vypadal překvapeně, jako kdyby nikdy neuvažoval o tom, jaký dopad by mohlo mít jeho jednání na někoho mimo jeho blízkou rodinu. “A tvoji rodiče - vzali to dobře?”

Aline obrátila oči v sloup. “Ignorovali to. Jako kdyby to nebyla pravda do té doby, než o tom začnou mluvit.” Clary si vzpomněla, co říkala Isabele o postoji Clavů k jejich homosexuálním členům. Když se to stane, nemluví se o tom. “Ale mohlo to být i horší.”

“Určitě to mohlo být horší,” řekl Alec. V jeho hlase byla ponurá ostrost, coždonutilo Clary tvrdě se na něj podívat.

Tvář Aline se stáhla soucitem. “To mě mrzí,” řekla. “Když s tím tvoji rodiče-”

“Vůbec jim to nevadí,” řekla Isabele až příliš ostře.

“No, stejně.Neměla jsem nic říkat. Ne, když je Jace pohřešovaný. Musíte mít všichni takový strach.“Zhluboka se nadechla. “Vím, že většinou lidi říkají všechny ty zbytečnosti o tom, abyste se přes to nějak přenesli. Já jenom - chtěla bych vám něco říct.“Netrpělivě se přikrčila, když kolem nich někdo prošel. Přišla blíž ke Clary a k Lightwoodovým. Snížila hlas. “Alecu, Izzy - pamatuju si, jak jste za námi přejeli do Idris, když jste byli ještě děti. Mě bylo třináct a Jacovi bylo - nejspíš dvanáct. Chtěl se podívat do lesa Brocelind, tak jsme si půjčili koně a jednoho dne se tam vydali. Samozřejmě, že jsme se ztratili. Brocelind je neproniknutelný. Čím hlouběji se dostanete, tím tmavší a hustší lesy jsou. Byla jsem vyděšená. Myslela jsem, že tam umřu. Ale Jace neměl strach. Byl si jistý, že

najdeme cestu ven. Trvalo to hodiny, ale nakonec se mu to povedlo. Dostal nás odtamtud. Byla jsem mu tak vděčná, ale on se na mě podíval jako na blázna. Jako kdyby byla samozřejmost, že jsme se dostali ven. Selhání není možné. Jenom tím chciříct - najde cestu zpátky k vám. Vím to.”

Clary si nemyslela, že někdy viděla Izzy brečet, a zřejmě se snažila nesnížit se k tomu ani teď. Její oči byly nápadně rozšířené a leskly se. Alec se díval na svoje boty. Clary cítila, jak jí pohlcuje vlna zoufalství, ale donutila se to ignorovat. Nemohla myslet na Jace, když mu bylo dvanáct, nemohla myslet na to, jak se ztratil ve tmě a taky nemohla myslet na to, jak je teď někde ztracený, zavřený a potřebuje její pomoct, jak čeká až přijde a dostane ho z toho.

“Aline,”řekla, když viděla, že Isabele ani Alec nemůžou mluvit. “Děkuju.”

Aline se na ní plaše usmála. “Myslela jsem to vážně.”

“Aline!“Byla to Helen. Ruku měla pevně omotanou kolem zápěstí mladšího kluka, který měl ruce celé od modrého vosku. Musel si hrát s okraji obrovských svícnů,které zdobily strany haly. Vypadal asi na dvanáct. Na obličeji mu hrál rozpustilý úsměv a měl stejně šokující modro zelené oči jako jeho sestra, i když jeho vlasy byly tmavě hnědé. “Vracíme se. Měli bychom se co nejrychleji vypařit, než stačí Jules zničit celé tohle místo. Nemluvě o tom, že nemám ponětí o tom, kde je Tibs a Livvy.”

“Jedli vosk,“nabídnul jí chlapec -Jules-vstřícnou odpověď.

“Ach, Bože,“zasténala Helen a pak se na všechny omluvně podívala. “Nevšímejte si mě. Mámšest mladších bratrů a sester. Jenom jeden je starší. Vždycky je to jako v zoo.”

Jules se podíval na Aleca, Isabele a pak pohledem spočinul na Clary. “Kolik bratrů a sester máš ty?” zeptala se.

Helen zbledla. Ozvala se Isabele. Hlas měla podivuhodně klidný. “Jsme tři.”

Jules pohledem pořád spočíval na Clary. “Nejsi jim podobná.”

“Nejsem jejich příbuzná,” řekla Clary. “Nemám žádné bratry ani sestry.”

“Žádné?” V chlapcověhlasu byla slyšet nedůvěra, jako kdyby mu řekla, že má na nohách plovací blány.“To je důvod, proč jsi tak smutná?”

Clary si vzpomněla na Sebastiana, s jeho ledově bílými vlasy a černýma očima. Kéžby, napadlo jí. Kdybych měla bratra, nic z tohohle by se nestalo. Prošel jí lehký záchvěv nenávisti, který jí konečně prohřál krev. “Ano,” řekla tiše. “Proto jsem smutná.”

Kapitola 2 – Trny

Simon čekal na Clary, Aleca a Isabele před Institutem pod kamenným převisem, který ho ochránil před tím nejhorším deštěm. Otočil se k nim, když vyšli dveřmi a Clary si všimla, že má tmavé vlasy přilepené k čelu a ke krku. Odhrnul je a zadíval se na ní s otázkou v očích.

“Jsem očištěná,” řekla, ale když se začal usmívat, zavrtěla hlavou. “Rada přehodnotila svoje priority ohledně hledání Jace. Já - jsem si jistá, že si myslí, že je mrtvý.”

Simon se podíval na mokré džíny a tričko (zmačkané a šedé, s nápisem na přední straně NEJSPÍŠ JSEM UDĚLAL PÁR ZLÝCH ROZHODNUTÍ). Zavrtěl hlavou. “To mě mrzí.”

“To je pro Clavy typické,” řekla Isabele. “Myslím, že jsme nic jiného ani očekávat neměli.”

“Basia coquum,” řekl Simon. “Nebo jaké je to jejich motto.”

“Je to ´Descensus Averno facilis est´. Sestup do pekel je snadný,” řekl Alec. “Tys právě řekl: ´Polib kuchařku.´”

“Sakra,” ulevil si Simon. “Věděl jsem, že si ze mě Jace střílí.” Mokré vlasy mu padaly do očí. Znovu je odhrnul rychlým pohybem ruky a Clary uviděla záblesk stříbrného Kainova znamení na jeho čele. “Co teď?”

“Teď se jdeme podívat za královnou Seelií,” řekla Clary. Dotkla se zvonku na krku a řekla Simonovi o návštěvě Kaelie na svatební hostině Luka a Jocelyn a o jejím slibu Clary, že když bude něco potřebovat, královna Seelie jí pomůže.”

Simon vypadal, že o tom dost pochybuje. “To je ta ženská s červenýma vlasama a příšerným chováním, která tě donutila políbit Jace? Nemám jí rád.”

“To je jediné, co ti utkvělo v paměti? Že donutila Clary políbit Jace?” Isabele zněla naštvaně. “Královna Seelie je nebezpečná.

Tenkrát si s námi jenom hrála. Většinou ráda ještě před snídani donutí pár lidí křičet šílenstvím.”

“Nejsem člověk,” řekl Simon. “Už ne.” Jenom krátce se podíval na Isabelle. Pak sklopil pohled a obrátil se ke Clary. “Chceš, abych šel s tebou?”

“Myslím, že by bylo dobré mít tě tam. Světlomilec, Kainovo znamení - nějaké věci musí zapůsobit i na královnu.”

“Na to bych nesázel,” ozval se Alec. Clary se rozhlédla. “Kde je Magnus?”

“Řekl, že bude nejlepší, když u toho nebude. Zřejmě má s královnou Seelií společnou historii.”

Isabele zvedla obočí.

“Ne takovouhle historii,” dodal Alec podrážděně. “Měli nějaký spor. I když,” dodal tiše, “vzhledem k tomu, co všechno stačil vystřídat přede mnou, nedivil bych se.”

“Alecu!” vyjekla Isabele, aby zastavila svého bratra od pokračování. Clary rozevřela deštník s hlasitým lupnutím. Simon jí ho před lety koupil v Muzeu přírodní historie. Měl na sobě obrázky dinosaurů. Viděla jeho pobavení, když ho poznal.

“Můžeme jít?” zeptal se a nabídnul jí rámě.

Déšť vytrvale padal a vytvářel malé louže pod okapy. Od projíždějících taxíků na ně stříkala voda. Zvláštní, napadlo Simona, ačkoliv mu nebyla zima, tohle mokro a pocit, jak se na něj všechno oblečení lepí, mu lezl na nervy. Lehce zvednul pohled a podíval se přes rameno na Aleca a Isabele. Isabele se na něj od chvíle, kdy vyšli z Institutu, ani nepodívala. Uvažoval o čem přemýšlí. Zdálo se, že chce něco říct svému bratrovi. Když se zastavili na rohu Park Avenue, zaslechl jí říkat: “Tak co si myslíš? O tom, že se táta přihlásil o pozici Vyšetřovatele?”

“Myslím, že to zní jako dost nudná práce.” Isabele nad nimi držela deštník. Byl plastový a na něm byly obrysy barevných květů. To byla jedna z nejvíc hočičích věcí, co kdy viděl a nedivil se Alecovi, že pod ním nechtěl jít a radši zkoušel své šance na prudkém dešti. “Nevím, proč o to stojí.”

“Je mi fuk, jestli je to nudná práce,” zasyčela tiše Isabele. “Jestli to místo dostane, bude pořád v Idris. Pořád. Jako Vyšetřovatel nebude moct řídit Institut. Nemůže mít dvě zaměstnání najednou.”

“Jestli sis nevšimla, Iz, stejně je pořád v Idris.”

“Alecu-” Zbytek neslyšel. Všechno co řekla, bylo ztracené v hluku projíždějícího auta, které projelo louží a vystříklo ledovou vodu až na chodník. Clary se vyhnula gejzíru a skoro srazila Simona k zemi. Chytil jí za ruku a podepřel jí.

“Promiň,” řekla. Její ruka byla v té jeho malá a chladná. “Nedávala jsem pozor.”

“Já vím.” Snažil se do svého hlasu nepromítnout obavy. Ona totiž

´nevěnovala pozornost´ vůbec ničemu už poslední dva týdny. Nejdřív brečela, pak byla naštvaná - naštvaná, že se nemůže připojit k hlídce, která pátrala po Jacovi, naštvaná na nekonečně vyslýchání Rady, naštvaná na to, že jí doma prakticky drželi jako vězně, protože jí Clavové pořád podezírali. Ze všeho nejvíc ale byla naštvaná sama na sebe, že nedokázala přijít s žádnou runou, která by jim pomohla. Seděla v noci u stolu několik hodin a svírala stélu v ruce tak pevně, až jí zbělely prsty. Simon se bál, aby jí nezlomila vejpůl. Snažila se donutit svojí mysl ukázat jí místo, kde byl Jace. Jenže ubíhala noc za nocí a nic se nedělo.

Vypadala starší, napadlo ho, když vešli do parku skrz mezeru v kamenné zdi na Páté Avenue. Ne ve zlém. Ale byla jiná holka, než ta, co vešla do klubu Pandemonium tu noc, která všechno změnila. Byla vyšší, ale bylo v tom víc. Její výraz byl vážnější. V její chůzi byla znát síla a půvab. V zelených očích už netančily jiskřičky jako dřív. Byla mnohem soustředěnější. Překvapeně si uvědomil, že se vlastně začínala podobat Jocelyn.

Clary se zastavila uprostřed kruhu promáčených stromů: větve blokovaly déšť, takže k nim proniklo jenom pár kapek. Isabele a Clary si opřely deštníky o kmen okolních stromů. Clary si sundala řetízek, který měla na krku a nechala zvonek sklouznout do dlaně. Rozhlédla se po všech okolo s vážným výrazem. “Tohle je risk,” řekla, “a já jsem si jistá, že když zazvoním, už to nepůjde vzít zpátky. Takže jestli kdokoliv z vás nechce jít se mnou, je to v pořádku. Pochopím to.”

Simon natáhl ruku a položil jí na tu její. Ani nad tím nemusel přemýšlet. Kam šla Clary, šel i on. Prošli spolu tolika věcmi, že už by to ani jinak nešlo. Isabele ho následovala a nakonec se přidal i Alec. Z dlouhých černých řas mu padaly kapky vody, které připomínaly slzy. Jeho výraz byl rozhodný.

Všichni čtyři drželi svoje ruce pevně natažené. Clary zazvonila.

Clary měla pocit, jako kdyby se s nimi točil svět -nebylo to stejné jako procházení Portálem, jako v centru víru, ale spíš jako kdyby seděli na kolotoči, který se točí pořád rychleji a rychleji. Měla závratě a lapala po dechu, když všechno najednou přestalo a ona znovu stála na vlastních nohách. Pořád držela Isabele, Aleca a Simona.

Pustili se a Clary se rozhlédla. Už tu byla. V téhle tmavě hnědé lesklé chodbě, která vypadala, jako kdyby byla vytvořená z drahokamů - tygřích očí. Podlaha byla hladká a opotřebovaná od toho, jak po ní už tisíce let chodili víly. Od zlatých kamenů ve stěnách se odráželo světlo a na konci chodby byl pestrý závěs, který povlával, jako kdyby se do něj tady v podzemí opíral vítr. Když se k němu Clary přiblížila, viděla, že byl tvořený motýly. Někteří byli pořád živí a mávali křídly, protože se snažili bojovat, aby se osvobodili. Ostatní už byli ztuhlí. Polkla knedlík, který se jí vytvořil v krku. “Haló?” zavolala. “Je tam někdo?”

Závěs se posunul na stranu a vílí rytíř Meliorn vkročil do chodby. Na jeho bílé brnění si Clary vzpomínala, ale teď měl na levé straně

prsou čtyři C - ty samé zdobily Lukovy šaty, které nosil na zasedání Rady, a které označovali jejich členy. Jizva na jeho tváři byla taky nová. Měl jí těsně pod očima barvy listí. Věnoval jí chladný pohled. “Lidé nezdraví Královnu dvora Seelii barbarským ´Haló´, jako kdybys volala na nějakého sluhu. Správně je to ´Je mi ctí se s vámi setkat.´”

“Ale my se s ní ještě nesetkali,” řekla Clary. “Ani nevím, jestli tu vůbec je.”

Meliorn jí věnoval pohled plný opovržení. “Kdyby tu královna nebyla a nebyla by připravená vás přijmout, zvonek by vás sem nepřivedl. Teď pojď: následuj mě a vezmi svůj doprovod sebou.”

Clary se otočila a naznačila ostatním, aby šli za ní. Pak se vydala za Meliornem skrz oponu mučených motýlů. Snažila se co nejvíc shrbit v naději, že se jí tak nedotkne ani část jejich křídel.

Jeden po druhém vstoupili do královské síně. Clary překvapeně zamrkala. Vypadalo to tu úplně jinak, než když tu byla naposled. Královna seděla na bílo zlatém trůnu a podlaha kolem něj byla tvořena černo bílými čtverci, díky čemuž připomínala šachovnici. Ze stropu vysely dlouhé řetězce trnů. Na každém trnu byla nabodnutá bludička. Jejich světlo pomalu uvadalo, protože umírali. Místnost se koupala v jejich záři.

Meliorn šel dál a postavil se vedle královny. Kromě něj byla místnost plná dvořanů. Královna se pomalu narovnala. Byla krásná jako vždycky. Šaty měla průsvitné, tvořené směsí zlata a stříbra. Její vlasy, přehozené přes jedno bílé rameno, měly barvu růžové mědi. Clary přemýšlela, proč se snaží takhle působit. Jediný, kdo mohl být zasažený její krásou byl Simon, a ten jí nenáviděl.

“Vítejte Nephilimové, Světlomilče,” řekla a otočila hlavu jejich směrem. “Dcero Valentýnova, co tě ke mně přivádí?”

Clary rozevřela dlaň. Vyjímal se v ní zvonek jako důkaz jejích slov. “Poslala jste mi po své služce zvonek. Řekla mi, abych zazvonila, když budu potřebovat vaší pomoc.”

“A tys mi zase řekla, že ode mě nic nechceš,” vrátila jí královna. “Že máš všechno, po čem toužíš.”

Clary si zoufale vzpomněla na to, co říkal Jace, když byli naposled na audienci u královny. Lichotil jí. Úplně ho okouzlila. Bylo to, jako kdyby se mu najednou úplně změnil slovník. Ohlédla se přes rameno na Isabele a Aleca, ale Isabele na ní podrážděně mávla, aby jí dala najevo, že by měla pokračovat.

“Věci se mění,” řekla Clary.

Královna si spokojeně natáhla nohy. “Výborně. Takže co ode mě potřebuješ?”

“Chci, abyste našla Jace Lightwooda.”

V tichu, které následovalo, se ozýval jenom tichý křik trpících bludiček. Nakonec královna řekla: “Musíš nás považovat za velmi mocné, když si myslíš, že uspějeme tam, kde Clavové selhali.”

“Clavové chtěli najít Sebastiana. Mě je Sebastian ukradený. Chci najít jenom Jace,” řekla Clary. “Kromě toho vím, že víte mnohem víc, než dáváte najevo. Předpověděla jste, že se tohle stane. Nikdo jiný to nevěděl a já nevěřím tomu, že byste mi poslala ten zvonek - tu samou noc, kdy Jace zmizel-kdybyste nevěděla, že se něco chystá.”

“Možná jsem něco tušila,” řekla královna, zatímco obdivovala své třpytivé nehty na nohách.

“Všimla jsem si, jak víly rády říkají ´možná´, když chtějí skrýt pravdu. Díky tomu nemusíte nikomu dávat přímou odpověď.”

“Možná,” řekla královna s pobaveným úsměvem. “Nejspíš, je taky celkem ucházející slovo,” navrhl Alec. “A co třeba, snad?” ozvala se Izzy.

“Já zas nevidím nic špatného na třeba,” řekl Simon. “Trochu

modernější, ale podstata myšlenky zůstává stejná.”

Královna odmávla jejich slova, jako kdyby to byly jenom vlezlé včely poletující jí kolem hlavy. “Nevěřím ti, Valentýnova dcero,” řekla. “Byly doby, kdy bych od tebe uvítala nějakou laskavost, ale ty už jsou pryč. Meliorn má své místo v Radě. Nejsem si jistá, jestli je tu ještě něco, co bys mi mohla nabídnout.”

“Kdybyste si to myslela,” řekla Clary, “nikdy byste mi ten zvonek neposlala.”

Na okamžik se jejich pohledy střetly. Královna byla krásná, ale za její tváří se skrývalo něco, co Clary nutilo myslet na kosti malých zvířátek, které pomalu blednou na slunci. Nakonec královna řekla: “Dobře tedy. Možná jsem schopná ti pomoct. Ale budu chtít něco na oplátku.”

“Jak šokující,” zamumlal Simon. Ruce měl strčené v kapsách a díval se na královnu s odporem.

Alec se zasmál.

Královniny oči zaplály vztekem. O chvíli později se Alec zapotácel a vykřiknul. Držel ruce natažené před sebou. Kůže na nich byla vrásčitá, skvrnitá a na kloubech mě otoky. Záda měl shrbená, vlasy šedivé a modré oči bledé a zapadlé v hlubokých vráskách. Clary zalapala po dechu. Alec tam stál jako sehnutý stařec s bílými vlasy a třásl se.

“Jak rychle ta vaše roztomilost uvadá a odchází,” řekla královna se škodolibou radostí. “Podívej se na sebe, Alexandře Lightwoode. Takhle budeš vypadat za pouhých šedesát let. Co pak bude říkat tvůj milovaný čaroděj na tvojí krásu?”

Alecova hruď se prudce zvedala a klesala. Isabele k němu rychle došla a chytila ho za ruku. “Alecu, to nic. To je jenom kouzlo.” Obrátila se na královnu. “Nechte ho! Okamžitě toho nechte!”

“Jestli se mnou ty a tvoji přátelé budete mluvit s větším respektem, pak bych o tom mohla uvažovat.”

“Budeme,” ozvala se Clary rychle. “Omlouváme se za naší neurvalost.”

Královna si odfrkla. “Chybí mi tvůj Jace,” řekla. “Z vás všech byl nejkrásnější a nejvychovanější.”

“Nám taky chybí,” řekla Clary tiše. “Nechtěli jsme vás nějak urazit. Jsme jen lidé a smutek snášíme těžce.”

“Hmph,” odsekla královna, luskla prsty a na Aleca přestalo působit její kouzlo. Byl zase sám sebou, i když byl pobledlý a vypadal vyděšeně. Královna po něm střelila nadřazeným pohledem a obrátila svojí pozornost zpátky ke Clary.

“Existuje pár prstenů,” řekla královna. “Patřili mému otci. Toužím po jejich návratu do mého vlastnictví, protože jsou vyrobené vílami a svému majiteli poskytují velkou moc. Umožňují nám mluvit s ostatními, v mysli. Stejně, jako to dělají Mlčenliví bratři. Z dobrého zdroje mám, že jsou v současné době vystaveny v Institutu.”

“Vzpomínám si, že jsem něco takového zahlédla,” ozvala se Izzy pomalu. “Dva prsteny vytvořené vílami ve vitríně v druhém patře knihovny.”

“Chcete ode mě, abych něco ukradla z Insitutu?” zeptala se Clary překvapeně. Ze všech laskavostí, o které jí mohla královna požádat, tohle nebyla ta nejpříšernější věc ze seznamu.

“To není krádež,” odporovala jí královna, “jenom vrátíš prsteny jejich právoplatnému majiteli.”

“A pak pro nás najdete Jace?” zeptala se Clary. “A neříkejte možná. Co přesně potom uděláte?”

“Pomůžu vám ho najít,” řekla královna. “Dávám vám své slovo, že moje pomoc bude nedocenitelná. Můžu vám třeba říct, proč všechna vaše kouzla sloužící k jeho vystopování, byla k ničemu. Taky vám můžu říct, v jakém městě se s největší pravděpodobností nachází-”

“Ale Clavové se vás na to ptali,” přerušil jí Simon. “Jak jste je dokázala obelhat?”

“Nikdy nepoložili tu správnou otázku.”

“Proč jste jim lhala?” vložila se do toho Isabele. “Kam se poděla vaše loajalita?”

“Nic takového u mě nehledejte. Jonathan Morgenstern by mohl být mocným spojencem, když si z něj ale nejdřív neudělám nepřítele. Proč bych ho měla ohrozit nebo si vysloužit jeho zlobu, když bych z toho neměla žádný prospěch? Jsme velmi starý národ. Neděláme ukvapená rozhodnutí. Čekáme, jakým směrem se stočí vítr.”

“Ale tyhle prsteny pro vás znamenají tolik, že klidně budete riskovat jeho zlobu?“zeptal se Alec.

Královna se na něj jenom líně usmála s příslibem vepsaným ve tváři. “Myslím, že by to pro dnešek stačilo,” řekla. “Vraťte se ke mně s prsteny a pak si znovu promluvíme.”

Clary zaváhala. Otočila se a podívala se na Aleca, a pak na Isabele. “Všichni s tím souhlasíte? Krást v Institutu?”

“Jestli to znamená najít Jace,” řekla Isabele. Alec přikývl. “Udělám cokoliv.”

Clary se otočila zpátky ke královně, která jí s očekáváním pozorovala. “Pak si myslím, že jsme právě uzavřeli dohodu.”

Královna se protáhla a spokojeně se usmála. “Hodně štěstí, mladí Lovci stínů. A ještě jedno varování, které jste si ničím nezasloužili. Možná byste měli zvážit, jestli byste tohle všechno pro vašeho kamaráda měli podstupovat. Když přijdete o něco cenného, většinou o to přijdete nadobro. Až ho znovu najdete, nemusel by být stejný jako ve chvíli, kdy jste ho ztratili.”

Bylo už skoro jedenáct, když Alec došel k předním dveřím Magnusova bytu v Greenpoint. Isabele ho přesvědčila, aby šel s ní, Clary a Simonem na večeři k Takimu. I když protestoval, nakonec byl rád, že se nechal přemluvit. Potřeboval pár hodin, aby se vypořádal s tím, co se stalo na dvoře královny Seelie. Nechtěl, aby Magnus viděl, jak s ním kouzlo královny otřáslo.

Už dlouho nemusel zvonit, aby ho Magnus pustil nahoru. Měl vlastní klíč, na který byl hrdý. Odemknul a šel nahoru. V prvním patře minul dveře souseda Magnuse. I když Alec nikdy neviděl člověka, který tam žije, zdálo se, že má dost bouřlivý románek.

Jednou byly na rohožce rozházené věci se vzkazem připevněným ke klopě saka: “Tohle patří prolhanému lháři.” Teď byla u dveří kytice se zastrčeným vzkazem mezi květy, na kterém se psalo: OMLOUVÁM SE. Tohle bylo pro New York typické: vždycky jste o svých sousedech věděli víc, než jste chtěli.

Magnusovy dveře se otevřely s tichým zavrzáním. Do haly doléhaly lehké zvuky hudby. Byl to Čajkovskij. Alec cítil, jak uvolněně svěšuje ramena. Vešel dovnitř a zavřel za sebou dveře. Nikdy si nebyl jistý, jak bude byt vypadat -právě teď byl celkem malý, s býlími pohovkami, červenými odkládacími stolky a zarámovanou černobílou fotografií Paříže na zdi-ale pořád to tu bylo svým vlastním způsobem stejné. Skoro jako doma. Cítil tu totiž věci, které měl spojené s Magnusem: inkoust, kolínská, čaj Lapsang Souchong a pach magie, který mu připomínal spálený cukr. Vzal do náruče Chairmana, který podřimoval na parapetu a vydal se za Magnusem do studia.

Magnus vzhlédnul, když Alec vešel. Na Magnuse měl na sobě až moc tmavé oblečení - džíny a černé tričko s plíšky na límci a rukávech. Černé vlasy měl rozpuštěné, zacuchané a rozježené, jako kdyby si jimi několikrát v rozčilení projel rukama. Kočičí oči měl unavené a pomalu mu padaly víčka. Když se objevil Alec, upustil tužku a zazubil se. “Chairman tě zbožňuje.”

“Ten zbožňuje každého, kdo ho škrábe za ušima,” řekl Alec a trochu si kočku nadzvedl, takže mu teď vrněla přímo do hrudi. Magnus se opřel o opěradlo židle. Svaly na pažích se mu napnuly,

když zívnul. Stůl byl pokrytý kusy papírů, které byly hustě popsané malými písmenky a výkresy - pořád stejné variace nápisu, který byl nastříkaný na podlaze střechy tu noc, kdy Jace zmizel. “Tak jak to šlo u královny Seelie?”

“Jako obvykle.”

“Takže se zase chovala jako vyšinutá děvka?”

“Jo, to jí celkem vystihuje.” Alec Magnusovi stručně převyprávěl co se stalo na dvoře víl. V tom byl dobrý - v podávání těchhle krátkých a stručných výpovědí. Nikdy nechápal lidi, kteří dokázali mluvit bez přestání celé hodiny, nebo třeba Jacovu lásku ke komplikovaným slovním hříčkám.

“Bojím se o Clary,” řekl Magnus. “Bojím se, co se odehrává v té její malé zrzavé hlavičce.”

Alec postavil mňoukajícího Chairmana na stůl, který se ihned na místě zkroutil do klubíčka a usnul. “Chce najít Jace. To jí nemůžeš vyčítat.”

Magnusovi oči změkly. Zaháknul prst za Alecovi džíny a přitáhnul si ho blíž. “Chceš říct, že kdyby šlo o mě, choval by ses stejně?”

Alec otočil hlavu a podíval se na papír, který Magnus stačil rychle odklidit stranou. “Zase se na to díváš?”

Trochu zklamaný Magnus nechal Aleca jít. “Musí tu být nějaký klíč, který by mě dovedl k řešení. Nějaký jazyk, který jsem ještě neprozkoumal. Něco starého. Tohle je starobylá černá magie. Velmi temná. Něco takového jsem ještě neviděl.” Znovu si prohlédnul papír a naklonil hlavu na stranu. “Můžeš mi prosím podat tabatěrku? Tu stříbrnou na kraji stolu.”

Alec se otočil tam, kam Magnus ukazoval a uviděl malou stříbrnou krabičku, která byla na druhé straně velkého dřevěného stolu. Natáhl se a zvedl jí. Byla to malá kovová krabička na malých nožkách, se zakřiveným horním víčkem a s diamantovými iniciálami

W.S. na vrchu. W, napadlo ho. Will?

Will, řekl mu Magnus, když se ho zeptal na jméno kluka, kvůli kterému se mu Camille posmívala. Bože, to už je tak dávno.

Alec se kousl do rtu. “Co je to?”

“To je tabatěrka,” řekl Magnus, když vzhlédl od papírů. “Říkal jsem to.”

“Na šňupání tabáku? Stejné šňupání tabáku jako u normálních lidí?” Alec na ní zíral.

Magnus se na něj podíval a zasmál se. “Jo, jako na šňupání tabáku. V sedmnáctém a osmnáctém století to bylo velmi populární. Teď tuhle krabičku používám na různé maličkosti.”

Natáhl ruku a Alec mu do ní vložil krabičku. “Přemýšlels někdy,” začala Alec, ale pak se odmlčel. “Vadí ti, že je Camille někde tam venku? Že utekla?” A že to byla moje chyba? dodal v duchu Alec, ale nahlas to neřekl. To Magnus vědět nemusel.

“Vždycky byla někde tam venku,” řekl Magnus. “Vím, že z toho nejsou Clavové nějak obzvlášť nadšení, ale já už si zvyknul, že si žije vlastní život a nesnaží se nějak zasahovat do toho mého. Jestli mi to někdy vadilo, už je to dávno.”

“Ale milovals jí. Kdysi.”

Magnus přejel prsty po diamantových iniciálech na tabatěrce. “Myslel jsem si to.”

“A ona tě pořád miluje?”

“Nemyslím,” odvětil Magnus suše. “Když jsem jí viděl naposled, nebyla ke mně zrovna milá. Samozřejmě to mohlo být kvůli tomu, že mám osmnáctiletého přítele s vytrvalostní runou a ona ne.”

Alec vyprsknul. “No tak to si teda vyprošuju… vlastně mám takový dojem, že mě to celkem vystihuje.”

“Camille vždycky byla žárlivý typ.” Magnus se zakřenil.

Je vážně dobrý v měnění témat, napadlo Aleca. Magnus mu dal jasně najevo, že nerad mluví o svém dávném milostném životě, ale někdy během jejich rozhovoru Alecův pocit známosti a uvolněnosti zmizel. A s ním i pocit, že je tu jako doma. Nezáleželo na tom, jak mladě Magnus vypadal -a právě teď, bosý, s rozcuchanými vlasy, vypadal asi na osmnáct-pořád je dělily nepřekonatelné oceány času.

Magnus otevřel krabičku, vyndal pár připínáčků a použil je upevnění papíru na stole. Když vzhlédnul a uviděl Alecův výraz, zarazil se. “Jsi v pořádku?”

Místo odpovědi se Alec sehnul a vzal Magnuse za ruce. Vytáhnul ho na nohy, přitáhnul ho k sobě a políbil ho. Magnus vydal tichý sten, sevřel vzadu do dlaně Alecovu košili, vyhrnul mu jí a studenými prsty mu začal přejížděl po páteři. Alec se k němu naklonil a přitisknul Magnuse ke kraji stolu. Z druhé strany se na něj tlačil vlastním tělem. Ne, že by si toho Magnus všimnul.

“No tak,” zašeptal Alec Magnusovi do ucha. “Už je pozdě. Pojďme do postele.”

Magnus se kousnul do rtu a ohlédnul se přes rameno na papíry na stole. Jeho pohled uváznul na slabikách nějakého zapomenutého jazyka. “Proč nejdeš napřed? Budu tam za pět minut.”

“Jasně.” Alec se napřímil. Věděl, že když je Magnus ponořený hluboko v jeho studiích, pět minut se může lehce změnit na pět hodin. “Počkám tam na tebe.”

“Pst.”

Clary si dala prst na pusu, než dala gestem Simonovi najevo, aby šel předními dveřmi za ní do domu Luka. Všechna světla byla zhasnutá a v obýváku byla tma a ticho. Dovedla Simona do jejího pokoje a pak šla do kuchyně pro skleničku vody. V polovině cesty ale ztuhla. Z chodby slyšela mámin napjatý hlas. Její nejhorší noční

můra byla ztráta Jace, ale její máma měla taky příšernou noční můru. Vědomí, že je její syn naživu, a že je schopný všeho, jí uvnitř sžíral.

“Ale oni jí očistili, Jocelyn,” zaslechla Clary Lukovu odpověď. Ztišil hlas do šepotu. “Nepotrestají ji.”

“Všechno je to moje vina.” Hlas Jocelyn zněl tlumeně, jako kdyby měla hlavu zabořenou v Lukově ramenu. “Kdybych nepřivedla na svět tu… tu zrůdu, Clary by si tímhle teď nemusela procházet.”

“Tos nemohla vědět…” Lukův hlas se změnil v tiché mumlání, ale Clary věděla, že měl pravdu. Ucítila krátký záblesk hněvu. Měla zabít Sebastiana ještě v dětské postýlce, aby neměl šanci vyrůst a zničit jim život. Okamžitě se ale zděsila, když jí došlo, o čem přemýšlí. Otočila se a rychle se vydala zpátky do svého pokoje. Vtrhla dovnitř a zavřela za sebou prudce dveře, jako kdyby jí někdo pronásledoval.

Simon, který seděl na posteli a hrál si se svým DS k ní překvapeně vzhlédl. “Všechno v pořádku?”

Pokusila se na něj usmát. Pohled na něj v tomhle pokoji jí přišel tak známý. Kdysi přespávali u Luka dost často. Vydupala si, aby byl z téhle místnosti její pokoj, místo pokoje pro hosty. Její fotky se Simonem, s Lightwoodovými, s Jacem a s její rodinou, byly vyrovnané pod zrcadlem na jejím prádelníku. Luke jí dal desku na malování, a její výtvory byly vyrovnané v krabici hned vedle něj. Na stěnách měla plakáty jejích oblíbených animovaných seriálů: Fullmetal Alchemist, Rurouni Keshin, Bleach.

Důkaz o jejím životě Lovce stínů - tlustá kopie Kodexu Lovců stínů s jejími poznámkami a načmáranými kresbami na jejích okrajích - ležela na polici vedle knížek o okultismu a nadpřirozenu. Stélu měla na psacím stolku spolu s novým glóbem, který jí dal Luke, na kterém bylo v centru Evropy zlatem označené město Idris.

A Simon, který seděl uprostřed postele se zkříženýma nohama, byla jedna z mála věcí, která patřila do jejího starého a zároveň do jejího nového života. Díval se na ní tmavýma očima, umístěnýma v bledé tváři. Záblesk Kainova znamení byl na čele sotva patrný.

“Máma,” řekla a opřela se o dveře. “Nesnáší to moc dobře.” “Já myslel, že se jí uleví. Když tě očistili.”

“Nemůže přestat myslet na Sebastiana. Pořád se z toho všeho obviňuje.”

“Nebyla její vina, co z něj vyrostlo. Za to může Valentýn.”

Clary na to nic neřekla. Připomněla by si tak příšernou věc, na kterou před chvíli myslela. Že měla zabít Sebastiana, když se narodil.

“Vy obě,” řekl Simon, “byste se měli přestat obviňovat z věcí, za které nemůžete. Ty se neobviňuj z toho, žes nechala Jace na střeše- “

Prudce zvedla hlavu a ostře se na něj podívala. Nepamatovala si, že by někdy řekla, že se z toho obviňuje. I když to byla pravda. “Nikdy jsem-”

“Ale jo,” řekl. “Ale i já ho opustil, Izzy a Alec taky. A to je Alec jeho parabatai. Neexistuje žádný způsob, jak bychom mohli vědět, co se stane. Kdybys tam zůstala, mohlo by to dopadnout ještě hůř.”

“Možná.” Clary o tom nechtěla mluvit. Vyhnula se pohledu do Simonových očí. Šla do koupelny, aby si vyčistila zuby. Natáhla si vytahané pyžamo. Vyhnula se i pohledu do zrcadla. Nenáviděla svůj odraz. Jak bledá byla. Stíny pod jejím očima. Byla silná. Nerozpadala se před očima. Měla plán. I když to byl trochu chorý plán, jelikož měla v plánu okrást Institut.

Vyčistila si zuby a stáhla si vlnité vlasy do culíku. Přesně ve chvíli, kdy vycházela z koupelny, Simon vracel zpátky do tašky láhev, v které byla určitě krev, kterou si koupil u Takiho.

Přešla k němu a pocuchala mu vlasy. “Můžeš si dát ty lahve do ledničky, jestli chceš,” řekla. “Jestli teda nemáš radši, když má krev pokojovou teplotu.”

“Ledová krev je mnohem horší než ta, která má pokojovou teplotu. Teplá je nejlepší, ale myslím, že by to s tvojí mámou možná seklo, kdyby viděla, jak si jí ohřívám v hrnci.”

“A Jordanovi to vadí?” zeptala se Clary, když jí napadl fakt, že vlastně pořád ještě bydlí s Jordanem. Poslední týden byl Simon každou noc u ní. Prvních pár dní potom, co Jace zmizel, nemohla spát. Měla přes sebe hozených pět dek, ale ani tak se nemohla zahřát. Třásla se. Zůstávala vzhůru a představovala si, jak má žíly naplněné zmrzlou krví a kolem srdce má zářivou síť ledových krystalků. Její sny byly plné černého moře, ledových ker, zmrzlých jezer a Jace, jehož tvář byla skrytá ve stínu a jeho zářivých vlasů, když od ní pomalu kráčel pryč. Usnula jenom na pár minut a pak se vždycky probouzela s příšerným pocitem, že se topí.

První den potom, co jí Rada vyslýchala, přijela domů a vlezla si do postele. Byla vzhůru, dokud se neozvalo zaťukání na okno a dovnitř nevlezl Simon a nerozmáznul se na podlaze pod oknem. Vlezl si na postel a beze slova se natáhl vedle ní. Jeho kůže byla studená a byl cítit po městském vzduchu a mrazivém chladu.

Otřela se ramenem o to jeho, a tak se zbavila části napětí, které stahovalo její tělo, jako kdyby jí někdo svíral v obrovské pěsti. Jeho ruka byla studená, ale známá. Stejně jako pocit manšestru jeho saka na její kůži.

“Jak dlouho můžeš zůstat?” zašeptala do tmy. “Tak dlouho, jak budeš chtít.”

Otočila se na bok a podívala se na něj. “Nebude to Izzy vadit?”

“To ona mi řekla, abych za tebou přišel. Řekla, že nespíš a jestli ti pomůže mít mě u sebe, můžu tu zůstat. Nebo tu můžu zůstat, dokud neusneš.”

Clary vydechla úlevou. “Zůstaň celou noc,” řekla. “Prosím.” A on zůstal. A tentokrát se jí nezdály žádné špatné sny.

Tak dlouho, jak byl u ní, byl její spánek bezesný. Prázdný, temný oceán nicoty. Bezbolestné zapomnění.

“Jordan se o krev moc nestará,” řekl Simon. “Jediné o co mu jde je, abych se smířil s tím, co jsem. Dostaň se do souladu se svým vnitřním upírem, bla, bla.”

Clary si sedla na postel vedle něj a objala polštář. “Takže tvůj vnitřní upír se liší od tvého… vnějšího upíra?”

“Jasně. Chce, abych nosil obtáhlý košile a klobouk. Bojuju s tím.” Clary se zasmála. “Takže tvůj vnitřní upír je Magnus?”

“Počkej, to mi něco připomíná.” Simon se sehnul, sáhnul do svojí tašky a vyndal dva komixy. Vítězoslavně s nimi zamával, než je dal Clary. “Magická Láska Gentlemanů patnácté a šestnácté číslo,” řekl. “Vyprodáno všude, kromě krámku Midtown Comics.”

Zvedla je a prohlédla si barevné obrázky na obalu. Kdysi dávno by je sevřela v pažích a byla by štěstím bez sebe, ale teď všechno co dokázala, bylo usmát se na Simona a poděkovat mu. Připomněla si, že to pro ní všechno dělá proto, že je dobrý kamarád. I když si nedokázala představit, že by se teď mohla soustředit na jejich čtení. “Jsi skvělý,” řekla a jemně ho drcnula do ramene. Lehla si na polštář a komixy si nechala ležet na břiše. “A díky, žes se mnou šel ke královně Seelii. Vím, že to v tobě vyvolalo děsné vzpomínky, ale - vždycky je mi líp, když jsi se mnou.”

“To ty jsi skvělá. Vyřídilas to s královnou jako profík.” Simon si lehnul vedle ní. Jejich ramena se dotýkala a oba se dívali na strop a pozorovali známé praskliny a staré plastové hvězdičky, které už dávno nesvítily. “Takže to uděláš? Ukradneš pro královnu ty prsteny?”

“Jo.” Zadržela dech. “Zítra. V poledne je setkání místní Konklávy.

Každý tam musí být. Udělám to během ní.”

“Nelíbí se mi to, Clary.”

Cítila, jak její tělo ztuhlo. “Nelíbí se ti co?” “Že si začínáš něco s vílama. Jsou to lháři.” “Nemůžou lhát.”

“Víš, co myslím. Nikdy ti neřeknou stoprocentní pravdu.”

Otočila hlavu a podívala se na něj. Bradu měla položenou na jeho klíční kosti. Paži jí automaticky omotal kolem ramen a přitáhnul si jí k sobě. Jeho tělo bylo studené a košili měl pořád vlhkou od deště. Jeho obvykle rovné vlasy se mu teď zkroutily do kudrlinek. “Věř mi, nelíbí se mi zaplétat se s vílami. Ale udělal bych to i pro tebe,” řekla. “A ty bys to zase udělal pro mě, ne?”

“Samozřejmě, že ano. Ale pořád si myslím, že je to špatný nápad.” Otočil hlavu a podíval se na ní. “Vím, jak se cítíš. Když můj táta umřel-”

Její tělo se znovu napjalo. “Jace není mrtvý.”

“Já vím. Neřekl jsem, že je. Já jenom -nemusíš říkat, že je ti líp, když jsem s tebou. Vždycky budu s tebou. Díky zármutku se cítíš sama, ale ty nejsi sama. Vím, že nevěříš -že neuznáváš žádné náboženství-stejně jako já, ale můžeš věřit tomu, že jsi obklopená lidmi, co tě milují, ne?”

Jeho oči byly rozšířené a plné naděje. Byli skoro stejně tmavě hnědé jako vždycky. Ale teď na nich bylo něco divného. Jako kdyby je pokrývala ještě jedna barevná vrstva. Jeho kůže jí připadala průsvitná a bez pórů.

Věřím v to, napadlo jí. Jenom si nejsem jistá, jestli na tom záleží. Znovu se jemně otřela ramenem o to jeho. “Takže ti nebude vadit, když se tě na něco zeptám. Je to osobní, ale důležité.”

Do jeho hlasu se vplížila ostražitost. “Na co?”

“No, souvisí to s tvým Kainovým znamením. Když tě v noci omylem nakopnu, znamená to, že mi ten kopanec nějaká neviditelná holeň sedmkrát vrátí?”

Cítila, jak se směje. “Běž spát, Frayová.”

Kapitola 3 – Zlí andělé

“Chlape, už jsem si myslel, žes zapomněl, že tu bydlíš,” řekl Jordan Simonovi, když vešel do obýváku jejich malého bytu. V ruce pořád držel klíče. Jordan se většinou rozvaloval na pohovce, dlouhé nohy mu visely přes okraj a v ruce držel ovladač na X-box. Teď byl sice taky na pohovce, ale seděl rovně a široká ramena měl shrbená. Ruce měl v kapsách džínů a po ovladači nebylo ani stopy. Zněl, jako kdyby se mu ulevilo, že Simona vidí. A za chvíli mu došlo proč.

Jordan nebyl v bytě sám. Naproti němu v oranžovém sametovém křesle seděla Maia. Divoké kudrnaté vlasy měla stažené do dvou copánků. Když jí viděl Simon naposled, byla slavnostně oblečená na párty. Teď měla na sobě její obvyklé oblečení: džíny s roztřepenými konci nohavic, tričko s dlouhým rukávem a koženou bundu barvy karamelu. Vypadala stejně nesvá, jako Jordan. Seděla rovně a její pohled byl zapíchnutý do okna. Když uviděla Simona, vděčně se zvedla na nohy a objala ho. “Ahoj,” řekla. “Zastavila jsem se, abych viděla, jak na tom jsi.”

“Jsem v pohodě. Teda myslím, tak v pohodě, jak to jde s tím vším, co se kolem děje.”

“Nemyslela jsem tím Jace,” řekla. “Myslela jsem, jak jsi na tom ty. Jak se držíš?”

“Já?” Simon byl překvapený. “Jsem v pořádku. Jenom mám strach o Isabele a Clary. Clavové jí vyšetřovali-”

“Slyšela jsem, že jí očistili. To je dobře.” Maia ho pustila. “Ale myslela jsem na tebe. A na to, co se stalo s tvojí mámou.”

“Jak ses o tom dozvěděla?” Simon střelil po Jordanovi pohledem, ale ten jenom skoro neznatelně zavrtěl hlavou. On to neřekl.

Maia si zatahala za cop. “Narazila jsem na Erica. Řekl mi co se stalo, a žes před dvěma týdny kvůli tomu odřekl vystoupení s Tisícletými žmolky.”

“No vlastně, změnili si jméno,” řekl Jordan. “Teď už jsou Půlnoční

burrito.”

Maia střelila po Jordanovi podrážděným pohledem a on se na sedačce ještě víc přikrčil. Simon přemýšlel, o čem mluvili, než přišel domů.

“Mluvils s někým z tvojí rodiny?” zeptala se Maia jemným hlasem. Její jantarové oči byly plné obav. Simon věděl, že se chová jako neotesanec, ale v tom, jak se na něj dívala bylo něco, co se mu nelíbilo. Bylo to, jako kdyby její starost dělala celý ten problém skutečným. Jenomže on chtěl předstírat, že se to nikdy nestalo.

“Jo,” řekl. “S mojí rodinou je všechno v naprostým pořádku.” “Vážně? Protožes tu nechal telefon.” Jordan ho zvedl ze stolku.

“Každých pět minut ti volá tvoje sestra. Trvá to už celý dnešek. A včerejšek taky.”

Simon ucítil, jak mu žaludek svírá ledová pěst. Vzal si telefon od Jordana a podíval se na něj. Sedmnáct zmeškaných hovorů od Rebeccy.

“Sakra,” zaklel. “Doufal jsem, že se tomu vyhnu.”

“No, je to tvoje sestra,” řekla Maia. “Nakonec ti prostě musela zavolat.”

“Já vím, ale snažil jsem se jí od toho odradit -nechával jsem jí zprávy, když jsem věděl, že mi nemůže vzít telefon. Já jenom… myslím, že jsem se snažil vyhnout nevyhnutelnému.”

“A teď co?”

Simon postavil telefon na okraj okenní římsy. “Budu se jí dál vyhýbat?”

“Ne.” Jordan si vyndal ruce z kapes. “Měl bys s ní promluvit.”

“A co jí mám asi tak říct?” Ta otázka vyzněla ostřeji, než Simon původně chtěl.

“Tvoje máma jí něco musela říct,” řekl Jordan. “Nejspíš má o tebe strach.”

Simon zavrtěl hlavou. “Vrací se domů na Den díkuvzdání na pár týdnů každý rok. Nechci jí zatáhnout do toho, co se teď děje mezi mnou a mámou.”

“Už do toho zatáhnutá je. Ona je tvoje rodina,” řekla Maia. “Kromě toho tohle -co se děje s tvojí mámou a všechny ty věci okolo-je teď tvůj život.”

“Pak si myslím, že chci, aby se od něj držela co nejdál.” Simon věděl, že se chová jako idiot, ale nemohl si pomoct. Rebecca byla - speciální. Jiná. Byla část jeho života, která zůstala až doteď nedotčená všemi těmihle podivnostmi. Možná jediná část.

Maia rozhodila rukama a otočila se na Jordana. “Řekni mu něco.

Ty si jeho pretoriánský strážce.”

“Ale no tak,” řekl Simon ještě předtím, než mohl Jordan otevřít pusu. “Vy jste v kontaktu s vašimi rodiči? S vašimi rodinami?”

Vyměnili si rychlé pohledy. “Ne,” řekl Jordan pomalu, “ale ani jeden z nás jsme s nimi neměli dobré vztahy předtím, než-”

“Já jsem na tom prostě stejně jako vy,” řekl Simon. “Všichni jsme sirotci. Sirotci z donucení.”

“Nemůžeš jen tak ignorovat svojí sestru,” trvala si Maia na svém. “Tak se dívej.”

“A až přijede Rebecca domů a uvidí váš dům, který vypadá jako sídlo vymítače ďábla? A tvoje máma nebude mít žádné vysvětlení, kam jsi zmizel?”

Jordan se naklonil dopředu a dal si ruce na kolena. “Tvoje sestra zavolá policii a tvoje máma skončí před soudem.”

“Prostě si nemyslím, že jsem připravený slyšet její hlas,” řekl Simon, ale věděl, že o svůj jediný rozumný argument už přišel. “Musím ven, ale slibuju že jí napíšu.”

“Fajn,” řekl Jordan. Díval se na Maiu, ne na Simona. Jako kdyby doufal, že si všimne, že donutil Simona k pokroku a že z toho bude mít radost. Simona napadlo, jestli se během poslední dvou týdnů viděli, protože tu vůbec nebyl. Z toho, jak rozpačitě naproti sobě seděli, když přišel, by hádal, že ne. U nich dvou si ale nešlo být ničím jistý. “To je začátek.”

Zlatý výtah se zaskřípěním zastavil ve třetím patře Institutu. Clary se zhluboka nadechla a vyšla na chodbu. Místo bylo, přesně jak Alec a Isabele slíbili, opuštěné a tiché. Jediný zvuk, který tu byl slyšet, bylo tiché hučení provozu na York Avenue. Představovala si, jak slyší otírat se o sebe částečky prachu, které tančily ve světle okna. Podél zdi byly malé kolíčky, na které si obyvatelé Institutu věšely kabáty, když přišli dovnitř. Jacova černá bunda pořád visela na háčku. Rukávy byly prázdné a působily strašidelně.

Zachvěla se a vydala se dál chodbou. Vzpomněla si, jak šla poprvé s Jacem touhle chodbou. Svým lehkomyslným hlasem jí vyprávěl o Lovcích stínů, o Idris, o celém utajeném světě, o jehož existenci nikdy ani netušila. Dívala se, jak mluvil -potají, myslela si, ale věděla, že Jace si všímal všeho-a sledovala jeho lesknoucí se světlé vlasy, rychlé pohyby jeho krásných rukou, napínání svalů na jeho pažích, když jí něco ukazoval.

Došla až ke knihovně, aniž by narazila na nějakého Lovce stínů, a otevřela dveře. Z téhle místnosti jí pořád trochu mrazilo stejně jako poprvé, když jí viděla. Měla kruhový půdorys, protože byla uvnitř věže. Druhé patro knihovny tvořila galerie, která byla přesně ve středu stěny, těsně nad řadami polic s knihami. Stůl ve středu místnosti, jehož deska byla vytesaná z dubu a spočívala na zádech dvou klečících andělů, Clary pořád považovala za Hodgovu svatyni. Napůl očekávala, že za ním najde stát Hodge s jeho havraníma očima plnýma zájmu a s Hugem posazeným na jeho rameni.

Setřásla vzpomínky a rychle zamířila ke kruhovému schodišti na

druhém konci místnosti. Měla na sobě džíny a tenisky s gumovou podrážkou. Na kotníku měla nakreslenou runu na ztišení jejích kroků. Ticho bylo skoro děsivé, když vyšla po schodech na galerii. Tam byly taky knihy, ale tyhle byly zamčené ve skleněných vitrínách. Některé vypadaly staře. Jejich hřbety byly roztřepené a některé byly svázány jenom provázky. Jiné byly jasně plné černé nebo jiné nebezpečné magie - Nevyslovitelné Kulty, Démonské neštovice, Praktický průvodce jak oživit mrtvého. Mezi zamčenými regály byly prosklené stolky. V každém bylo něco vzácného s nádherným zpracováním - malá skleněná nádobka, která měla místo zátky obrovský smaragd, koruna s diamantem ve středu, která se nezdála vhodná pro žádnou lidskou hlavu, přívěsek ve tvaru anděla, jehož křídla byla z mechanických koleček a šroubů a nakonec, přesně jak Isabele slíbila, dva zářivé zlaté prstýnky ve tvaru stočených listů. Vílí práce byla stejně jemná jako dech dítěte.

Skříňka byla zamčená, samozřejmě, ale Odemykací runa -Clary si skousla ret, když jí kreslila, opatrná aby moc netlačila, vitrína se nerozbila a nepřivolala tak nějakého člověka-zámek otevřela. Opatrně zámek sundala a odklopila skleněné víko. Když si ale strkala stélu zpátky do kapsy, zaváhala.

Vážně tohle byla ona? Okrádala Clavy, aby uplatila královnu Seelii, která slíbila, že jí řekne kde je Jace. Byla jako škorpión s žihadlem v ocase plným jedu.

Zavrtěla hlavou, jako kdyby tak chtěla odehnat pochybnosti - a strnula. Dveře do knihovny se otevřely. Slyšela zavrzání dřevěné podlahy, tlumené hlasy a kroky. Bez dalšího přemýšlení si lehla na zem. Přitiskla se ke studené dřevěné podlaze galerie.

“Měls pravdu, Jaci,” ozval se zezdola hlas - chladný, pobavený a děsivé známý. “Je to tu opuštěné.”

Led, který Clary koloval v žilách, zkrystalizoval a zmrazil jí na místě. Nemohla se hýbat. Nemohla dýchat. Takhle intenzivní šok neměla od té chvíle, kdy viděla svého otce probodnout Jacovi mečem hrudník. Pomalu se kousek po kousku doplazila až k okraji galerie a podívala se dolů.

A pak se tvrdě kousla do rtu, aby nezakřičela.

Šikmá střecha byla opatřená střešním oknem. Skrz něj dovnitř pronikalo světlo a ozařovalo podlahu jako reflektory jeviště. Odráželo se od skla, mramoru a kousků polodrahokamů, které byly vsazené do podlahy a tvořily obraz - anděl Raziel, pohár a meč. Přímo na jednom roztaženém křídle anděla stál Jonathan Christopher Morgenstern.

Sebastian.

Takže takhle její bratr vypadal. Opravdový, živý a pohybující se. Měl bledou tvář a v černé zbroji vypadal vysoký a štíhlý. Vlasy měl stříbřitě bílé, ne tmavé, jako když ho viděla poprvé. Tahle barva jeho vlasů odpovídala skutečnému Sebastianovi Verlacovi. Světlá se k němu hodila líp. Jeho oči byly černé a vyzařoval z nich život a energie. Naposled ho viděla plovoucího ve skleněné rakvi jako Sněhurka. Z jedné jeho ruky zbyl jenom ovázaný pahýl. Teď ale byla zase celá. Na zápěstí měl stříbrný třpytivý náramek, ale nic nenapovídalo tomu, že byla někdy zraněná. Víc než zraněná, zmrzačená.

A vedle něj se zlatými vlasy zářícími v bledém slunečním světle, stál Jace. Ne Jace, jakého si tak často v posledních dvou týdnech představovala - zbitý, krvácející, trpící, hladovící, zamčený v nějaké temné cele, jak křičí bolesti nebo volá její jméno. Tohle byl Jace, jakého si ho pamatovala, když si dovolila vzpomenout si na něj - šťastný, zdravý, zářivý a nádherný. Ruce měl nedbale zastrčené v kapsách džínů. Jeho runy byly viditelné i přes bílé tričko. Jediné cizí na něm bylo zlaté semišové sako, které ladilo k jeho kůži. Naklonil hlavu, jako kdyby si užíval sluneční paprsky na jeho tváři.

“Já mám vždycky pravdu, Sebastiane,” řekl. “To už bys měl o mně vědět.”

Sebastian se na něj zkoumavě zadíval a pak se usmál. Clary na něj zírala. Připomínalo to skutečný úsměv. Ale co mohla vědět? Sebastian se na ní smál už dřív, ale pak zjistila, že to byla jenom jedna velká lež. “Takže kde jsou ty knížky o předvolání? Má tenhle chaos nějaký řád?”

“Ne úplně. Není to seřazené podle abecedy. Na tohle měl Hodge svůj speciální systém.”

“Není to ten, kterého jsem zabil? To je celkem nepříjemné,” řekl Sebastian. “Možná bych měl hledat nahoře v patře a ty zase tady.”

Přešel ke schodišti, které vedlo do galerie. Srdce Clary se strachy prudce rozbušilo. Spojovala si Sebastiana s vraždou, krví, bolestí a strachem. Věděla, že s ním jednou Jace bojoval a málem přitom sám zemřel. V boji beze zbraní by svého bratra nikdy neporazila. Mohla by přeskočit zábradlí galerie bez toho, aby si zlomila nohu? A kdyby se jí to povedlo, co by se stalo pak? Co by udělal Jace?

Sebastian měl nohu položenou na nejnižším schodě, když na něj Jace zavolal. “Počkej. Tady jsou. Řazené pod ´Magie, Nesmrtící´.

“Nesmrtící? To má být nějaký vtip?” Sebastian zavrčel, ale sundal nohu ze schodu a přešel zpátky k Jacovi. “Tohle je fakt knihovna,” řekl, zatímco četl tituly knížek kolem sebe. “Péče a krmení vašich skřítků. Odhalení démonů.”

Vzal jednu knížku z regálu a dlouze a tiše se zasmál.

“Co se děje?” Jace vzhlédnul. Koutky mu vylétly vzhůru. Clary chtěla seběhnout dolů a vrhnout se na něj tak zoufale moc, že se radši znovu kousla do rtu. Bolest byla ostrá jako kyselina.

“Tohle je porno,” řekl Sebastian. “Odhalení… démonů.”

Jace přešel za něj, opřel se jednou rukou o Sebastianovu paži, aby udržel rovnováhu a četl mu přes rameno. Bylo to jako dívat se na Jace s Alecem. Jace se choval, jako kdyby byl s člověkem, s kterým se cítí příjemně a může se ho dotknout, aniž by o tom musel nějak přemýšlet -jenže to bylo příšerné, špatné a úplně převrácené. “Fajn, jak to víš?”

Sebastian zavřel knížku a lehce s ní Jace praštil do ramene. “O některých věcech toho vím víc než ty. Máš ty knížky?”

“Mám je.” Jace sebral hromadu těžkých knih, které teď ležely na stole. “Máme čas na to, abych si zašel do pokoje? Abych si vzal pár mých věcí…”

“Co chceš?”

Jace pokrčil rameny. “Oblečení, pár zbraní.”

Sebastian zavrtěl hlavou. “Je to nebezpečné. Musíme se dostat rychle ven. Máme čas jenom na ty nejnutnější věci.”

“Moje oblíbená bunda patří mezi nejnutnější věci,” řekl Jace. Tolik jí to přišlo, jako kdyby mluvil s Alecem, nebo s nějakým jiným přítelem. “Je stejná jako já. Dokonale mi padne a je módní.”

“Podívej, máme tolik peněz, že si to ani neumíš představit,” řekl Sebastian. “Kup si oblečení. A navíc budeš tenhle Institut během pár týdnů řídit. Můžeš přivázat svojí oblíbenou bundu ke stožáru a vyvěsit jí jako vlajku.”

Jace se zasmál. Byl to měkký, nádherný zvuk, který Clary milovala. “Varuju tě, ta bunda je fakt sexy. Institut by z toho mohl vzplanout.”

“Buď na tohle místo hodný. Už teď je v žalostném stavu.”

Sebastian sevřel zadní část jeho současného saka do pěsti a stáhl ho ke svému boku. “Teď jdeme. Drž ty knížky.” Podíval se dolů na jeho pravou ruku, na které byl tenký stříbrný prsten. Rukou, kterou nedržel Jace, ho palcem otočil.

“Hej,” ohradil se Jace. “Ty myslíš, že-” Odmlčel se. Clary si chvíli myslela, že to bylo proto, že se podíval nahoru a uviděl jí -jeho pohled směřoval vzhůru-ale když se zhluboka nadechla, oba zmizeli. Vybledli, jako kdyby to byli jenom přeludy tvořené vzduchem.

Clary pomalu zabořila hlavu do paže. Ret jí krvácel v místě, kde se kousla. Cítila svojí krev v ústech. Věděla, že by měla vstát a utéct. Neměla by tu být. Ale led v žilách ztuhnul tak, že kdyby se

zvedla a dala do pohybu, nejspíš by se rozsypala.

…

Alec se probudil, když mu začal Magnus třást s ramenem. “Vstávej, kulihrášku,” řekl. “Je čas se zvednout a čelit novému dni.”

Alec se unaveně vymotal ze svého doupěte tvořeného polštáři a pokrývkami a zamrkal na svého přítele. Magnus navzdory tomu, jak málo spal, vypadal až nechutně svěže. Vlasy měl mokré, a z konečků mu padaly kapky na ramena bílé košile, díky čemuž pomalu průsvitněla. Měl na sobě džíny s dírami a s roztřepenými nohavicemi, což obvykle znamenalo, že hodlá strávit celý den bez toho, aby vytáhnul paty z domu.

“Kulihrášku?” zeptal se Alec. “Jenom jsem to zkoušel.”

Alec zavrtěl hlavou. “Tak na to zase rychle zapomeň.”

Magnus pokrčil rameny. “Budu se snažit.” Natáhl k němu naštípnutý modrý hrneček s kafem, které Alec zbožňoval. Černou kávu s cukrem. “Vstávej.”

Alec se posadil, protřel si oči a vzal si do Magnuse hrnek. První hořký lok mu vyslal vlnu energie do všech nervů. Vzpomněl si, jak byl v noci vzhůru a čekal, až za ním přijde Magnus do postele. Vyčerpání ho ale nakonec udolalo a on kolem páté ráno usnul. “Dneska zasedání Rady vynechávám.”

“Já vím. Ale měl ses setkat s tvojí sestrou a s ostatními v parku Turtle Pond. Měl jsem ti to připomenout.”

Alec rychle přehodil nohy přes okraj postele. “Kolik je?”

Magnus mu jemně vyndal hrneček z ruky, než na sebe stačil vylít jeho obsah a postavil ho na noční stolek. “Stíháš to. Máš ještě hodinu.” Naklonil se a přitiskl své rty na ty Alecovi.

Alec si vzpomněl na jejich první polibek v tomhle bytě. Chtěl

kolem svého přítele omotat paže a přitáhnout si ho blíž. Ale něco ho zadrželo.

Vstal, vymotal se ze zbylých pokrývek a šel ke skříni. Měl tam šuplík s oblečením. V koupelně měl kartáček na zuby. Vlastnil klíč ke dveřím. To je slušné množství věcí umístěné v životě někoho, na kom vám záleží, ale přesto se nedokázal zbavit chladného strachu v jeho žaludku. Magnus se svalil na záda na postel a pozoroval Aleca. Jednou rukou si podložil hlavu. “Vezmi si šátek,” řekl a ukázal na modrý kašmírový šátek na věšáku. “Ladí ti k očím.”

Alec se na něj podíval. Najednou byl plný nenávisti - k šátku, k Magnusovi a hlavně k sobě. “Ani mi to nemusíš říkat. Ten šátek už je na světě tak sto let a dala ti ho královna Viktorie těsně předtím, než zemřela, za zvláštní služby, které jsi prokázal jejímu království.”

Magnus se posadil. “Co to do tebe vjelo?”

Alec na něj zíral. “Jsem ta nejnovější věc v tomhle bytě?” “Myslím, že ta čest patří Chairmanovi. Jsou mu teprve dva.”

“Řekl jsem nejnovější, ne nejmladší,” odsekl Alec. “Kdo je W.S.?

Je to Will?”

Magnus zavrtěl hlavou, jako kdyby se snažil vytřást vodu z uší. “Co to sakra ..? Myslíš tu tabatěrku? W.S. je Woolsey Scott. On-”

“Založil Prétora vlků. Já vím.” Alec si oblékl džíny a zapnul je. “O tom už ses zmiňoval. Ale je to jenom další člověk z tvé historie. A jeho tabatěrka je v tvém šuplíku. Co dalšího tam máš? Nůžky na nehty Lovce stínů Jonathana?”

Magnusovi kočičí oči byly chladné. “Kde se to v tobě bere, Alexandře? Nelžu ti. Jestli je tu něco, co bys o mě chtěl vědět, klidně se zeptej.”

“Hovadina,” řekl Alec narovinu, zatímco si zapínal košili. “Jsi hodný, zábavný a všechny ty ohromující vlastnosti k tomu, jenže ke mně nejsi otevřený, kulihrášku. Celý den dokážeš mluvit o

problémech jiných lidí, ale nedokážeš mluvit o těch svých, nebo o tvé minulosti, a když se tě na to zeptám, vykrucuješ se jako červ z háčku.”

“Možná je to proto, že se mě neptáš na mojí minulost bez toho, aby ses rozčiloval kvůli tomu, že já budu žít navěky a ty ne,” odsekl mu Magnus. “Nejspíš proto se v našem vztahu stává třetí osobou nesmrtelnost, Alecu.”

“V našem vztahu by neměla být žádná třetí osoba.” “S tím souhlasím.”

Alecovi se stáhlo hrdlo. Bylo tu tisíc věcí, které chtěl říct, ale nikdy to se slovy neuměl tak, jako Jace a Magnus. Místo toho si vzal modrý šátek z věšáku a vzdorovitě si ho ovázal kolem krku.

“Nečekej na mě,” řekl. “Dneska večer bych mohl dostat hlídku.”

Když skoro vyběhnul z bytu, slyšel jak za ním Magnus křičí: “A ta šála, jenom abys věděl, je od Gapa! Koupil jsem jí minulý rok!”

Alec obrátil oči v sloup a seběhnul schody dolů do haly. Jediné světlo, které obvykle osvětlovalo halu, bylo rozbité a místnost se tak nořila do šera. Proto neviděl postavu v bundě s kapucí, která se vynořila ze stínů. Když si jí všimnul, byl tak v šoku, že upustil klíče od bytu, které se zachrastěním dopadly na podlahu.

Postava se vydala směrem k němu. Nedokázal říct o koho jde - jak starý je ten člověk, jestli je to muž nebo žena a dokonce ani nepoznal, jestli je to vůbec člověk. Hlas, který se ozval z pod kapuce, byl chraplavý a tichý. “Mám pro vás vzkaz, Alecu Lightwoode,” řekl. “Od Camille Belcourtové.”

“Chceš si vzít se mnou dneska večer hlídku?” zeptal se Jordan zničehonic.

Maia se otočila a překvapeně se na něj podívala. Opíral se zády o kuchyňský pult, na kterém měl zároveň položené lokty. Snažil se

vypadat uvolněně, ale bylo to tak strojené, že to nemohlo být upřímné. To je problém toho, když někoho znáte tak dobře, napadlo jí. Bylo těžké před takovými lidmi něco předstírat nebo ignorovat, když předstírali oni, i kdyby to tak bylo možná jednodušší.

“Hlídkovat spolu?” zopakovala. Simon byl ve svém pokoji a převlékal se. Řekla mu, že ho půjde doprovodit k metru, ale teď si přála, aby to neudělala. Věděla, že se měla Jordanovi ozvat. Naposled ho viděla, když ho naprosto neuváženě políbila. Jenže pak Jace zmizel a celý svět, jako kdyby se rozpadnul na malé kousky. To jí poskytlo záminku k tomu, aby se k celé té záležitosti nemusela vracet.

Samozřejmě, nemyslet na ex-přítele, který vám zlomil srdce a proměnil vás ve vlkodlaka je mnohem lehčí, když nestojí přímo před vámi, nemá na sobě zelenou košili, která mu obepíná svalnaté tělo na těch správných místech a nedívá se na vás svýma oříškovýma očima.

“Já myslela, že už hlídky, které hledali Jace, zrušili,” řekla a odvrátila se od něj.

“No, nezrušili je úplně, jenom je omezili. Ale já sem Prétor, nepatřím ke Clavům. Klidně můžu ve svém volném čase pátrat po Jacovi.”

“Dobře,” řekla.

Hrál si s něčím na lince, ale jeho pozornost se pořád upírala na ní. “Víš, no… vždycky si chtěla jít na vysokou na Stanford. Pořád to platí?”

Její srdce vynechalo úder. “O vysoké jsem nepřemýšlela od doby, co…” Odkašlala si. “Od té doby, co jsem se proměnila.”

Jeho tváře zrudly. “Tys - myslím tím, vždycky jsi chtěla jet do Kalifornie. Chtělas studovat historii, odstěhovat se tam a surfovat. Pamatuješ?”

Maia si strčila ruce do kapes kožené bundy. Cítila, jako kdyby na

něj měla být naštvaná, ale nebyla. Dlouhou dobu vinila Jordana za to, že přestala snít o budoucnosti, o škole, domu, a možná někdy rodině. Ale ve smečce byli i jiní vlkodlaci, kteří pořád měli svoje sny, a kteří byli nezávislí.

Třeba Bat. To ona si vybrala, že už dál nechce žít její život. “Pamatuju si to,” řekla.

Zrudl. “No, ohledně dneška. Nikdo ještě nehledal v Brooklyn Navy Yard, tak jsem si myslel… nikdy není moc velká sranda dělat to na vlastní pěst. Ale jestli nechceš…”

“Ne,” uslyšela vlastní hlas. Jako kdyby to neřekla ona, ale někdo jiný. “Myslím tím, jasně. Půjdu s tebou.”

“Vážně?” Jeho oříškově hnědé oči se rozzářily a Maia si začala v duchu nadávat. Neměla by mu dávat naději. Ne, když si ještě nebyla jistá, co přesně cítí. Jenom pro ní bylo těžké uvěřit, že mu na tom tak moc záleží.

Na jeho krku zazářil medailonek Prétora vlků, když se naklonil dopředu a ona ucítila jeho známou vůni mýdla a pod ní - cítila vlka. Jejich pohledy se střetly přesně ve chvíli, kdy Simon otevřel dveře a vyšel ven. Natáhnul si kapuci a ztuhnul v půlce pohybu. Očima přejížděl mezi Maiou a Jordanem. Pomalu zvedal obočí.

“No, zvládnu dojít na to metro klidně sám,” řekl Maie. Koutky úst se mu zvedly v jemném úsměvu. “Jestli tu chceš zůstat…”

“Ne.” Maia si rychle vyndala ruce z kapes, kde je měla nervózně stažené v pěst. “Ne, jdu s tebou. Jordane, já - uvidíme se později.”

“Dneska večer,” zavolal za ní, ale ona se už neotočila. Spěchala za Simonem.

Simon se vlekl sám do malého kopce. Ze Sheep Meadow za ním, slyšel vzdálený křik lidí, co hráli frisbee. Byl jasný listopadový den, svěží a větrný. Slunce osvětlovalo stromy a jejich nádherné odstíny listů. Červené, zlaté a jantarově žluté.

Vrchol kopce byl posetý balvany. Park byl tvořený z nespočetně stromů a kamenů. Isabele seděla na vrchu jednoho z balvanů. Na sobě měla dlouhé šaty ze zeleného hedvábí a černý plášť se stříbrným vyšíváním, přehozeným přes ně. Vzhlédla k Simonovi přesně ve chvíli, kdy se vydal směrem k ní. Odhrnula si dlouhé tmavé vlasy z tváře. “Myslela jsem, žes měl být s Clary,” řekla, když přišel blíž. “Kde je?”

“Právě odchází i Institutu,” řekl a sedl si vedle Isabele na kámen.

Ruce si strčil do kapes bundy. “Psala mi. Bude tu za chvíli.”

“Alec je taky na cestě-” začala, ale přerušila jí jeho pípající kapsa.

Nebo spíš mobil, který v ní měl. “Nejspíš ti někdo píše.” Pokrčil rameny. “Přečtu si to později.”

Podívala se na něj zpod svých dlouhých řas. “Jak jsem říkala, Alec už je taky na cestě. Musí sem jet až z Brooklynu, takže-”

Simonův telefon začal zvonit.

“Jasně, mám to. Nevezmeš to.” Isabele se i přes Simonův protest naklonila dopředu a strčila mu ruku do kapsy.

Vršek její hlavy se otřel se jeho bradu. Ucítil její vanilkový parfém a vůni její kůže. Když vytáhla telefon a odtáhla se od něj, ulevilo se mu, ale zároveň byl zklamaný.

Zamžourala na obrazovku. “Rebecca? Kdo je Rebecca?” “Moje sestra.”

Isabele uvolnila napnuté svaly. “Píše, že by se s tebou chtěla setkat. Říká, že tě neviděla od-”

Simon jí vytrhnul telefon z ruky a vrátil ho zpátky do kapsy. “Já vím, já vím.”

“Ty jí nechceš vidět?”

“Víc, než cokoliv jiného. Ale nechci, aby to věděla. O mě.” Simon sebral klacek a hodil s ním. “Podívej co se stalo, když to zjistila máma.”

“Tak si s ní domluv schůzku někde na veřejnosti. Někde, kde by nemohla moc vyšilovat. Co nejdál od vašeho domu.”

“I když nebude vyšilovat, pořád se na mě může dívat stejně jako máma,” řekl Simon tiše. “Jako kdybych byl monstrum.”

Isabele se lehce dotkla jeho zápěstí. “Máma Jace vyhodila, když si myslela, že je to syn Valentýna a provádí v Institutu špionáž. Pak toho ale hrozně litovala. Máma a táta se snaží dostat i přes to, co se děje mezi Alecem a Magnusem. I tvoje máma se přes to dostane. Získej sestru na svojí stranu. Pomůže to.” Trochu naklonila hlavu. “Myslím, že si sourozenci rozumí mnohem líp, než děti a rodiče. Nemají na sebe tak vysoká očekávání. Nikdy bych nemohla Aleca jenom tak od sebe odříznout. Bez ohledu na to, co by udělal. Nikdy. Ani Jace.” Stiskla mu paži a pak nechala svojí ruku klesnout. “Můj malý bráška umřel. Nikdy už ho znovu neuvidím. Nenuť tvojí sestru procházet si tím.”

“Procházet si čím?” ozval se Alec. Pomalu se ploužil do kopce a odkopával suché listy z cesty. Měl na sobě svůj oblíbený starý svetr, džíny a kolem krku měl omotaný tmavě modrý šátek, který mu ladil k očím. Tak tohle musel být dárek od Magnuse, napadlo Simona. Tohle by si Alec sám nikdy nekoupil. Vybrat si něco, co by se k němu hodilo, bylo nad jeho síly.

Isabele si odkašlala. “Simonova sestra-”

Dál se nedostala. Ucítili závan studeného vzduchu, který se změnil v lehký vír, který do sebe vtahoval listí. Isabele si dala ruku před oči, aby si je ochránila před prachem, když se ve vzduchu začaly objevovat zřetelné rysy Portálu. Najednou před nimi stála Clary. V jedné ruce držela stélu a obličej měla mokrý od slz.

Kapitola 4 – Nesmrtelnost

“A vážně jsi si jistá, že to byl Jace?” zeptala se už asi tak po čtyřicet sedmé Isabele Clary.

Clary se kousla do už takhle bolestivého rtu a v duchu počítala do deseti. “To jsem já, Isabele,” řekla. “Vážně si myslíš, že bych nepoznala Jace?” Podívala se na Aleca, který se tyčil nad nimi. Modrý šátek, který měl ovázaný kolem krku, vlál ve větru jako praporek. “Ty by sis dokázal s někým splést Magnuse?”

“Ne. Nikdy,” řekl bez zaváhání. Modré oči byly utrápené a temné starostmi. “Já jenom - chtěl jsem říct, že je samozřejmé, že se pořád ptáme. Nedává to žádný smysl.”

“Mohl být rukojmí,” řekl Simon, který se zády opíral o balvan. Podzimní slunce měnilo barvu jeho očí, takže vypadaly jako káva. “Třeba mu Sebastian vyhrožuje, že jestli Jace neudělá přesně to, co po něm chce, udělá něco někomu z nás.”

Všechny oči se upřely na Clary, ale ta jenom frustrovaně zavrtěla hlavou. “Neviděli jste je spolu. Nikdo se takhle nechová, když je držený jako rukojmí. Naopak se zdál být šťastný.”

“Pak musí být posednutý,” řekl Alec. “Stejně, jako byl posednutý Lilith.”

“To mě napadlo jako první. Ale když byl posednutý Lilith, choval se jako robot. Pořád dokola opakoval jedny a ty samé věci. Ale tohle byl Jace. Dělal stejné vtipy. Usmíval se jako on.”

“Možná má Stockholmův syndrom,” ozval se Simon. “Někdo mu prostě vymyl mozek a on začal sympatizovat s jeho únoscem.”

“Jo, jenže aby se u něj Stockholmův syndrom vyvinul, trvalo by to celé měsíce,” namítl Alec. “Jak vypadal? Byl zraněný? Nebo vypadal, že je mu zle? Můžeš popsat oba?”

Neptal se na to poprvé. Vítr jim foukal suché listí pod nohy, zatímco jim Clary znovu popisovala Jace, zářivého a naprosto

zdravého. Sebastian vypadal stejně. Oba se zdáli úplně klidní. Jacovi šaty byly čisté, stylové a obyčejné. Sebastian měl na sobě dlouhý černý plášť z vlny, který vypadal dost draze.

“Jo, jako z té příšerné reklamy na Burberry,” řekl Simon, když skončila.

Isabele po něm střelila pohledem. “Možná má Jace nějaký plán,” řekla. “Možná to na Sebastiana jenom hraje. Snaží se mu vetřít do přízně. Zjistit, co má v plánu.”

“Kdyby to ale vážně jenom hrál, nenašel by i nějaký způsob, jak by nám o svém plánu dal vědět?” poznamenal Alec. “Nenechat nás panikařit. Tohle je až příliš kruté.”

“Třeba nemohl riskovat poslání zprávy. Mohl si myslet, že mu budeme věřit. A my mu věříme.” Hlas Isabele se zvýšil a ona se zachvěla a objala se pažemi. Stromy, které lemovaly štěrkovou cestu, do sebe narážely holými větvemi.

“Možná bychom o tom měli říct Clavům,” řekla Clary. Její vlastní hlas jí přišel cizí. “Nevím, jak bychom tohle mohli zvládnout sami.”

“Nemůžeme to říct Clavům.” Isabelin hlas byl pevný. “Proč ne?”

“Kdyby si mysleli, že Jace spolupracuje se Sebastianem, skončilo by to tak, že by vydali rozkaz zabít ho,” řekl Alec. “Tohle je zákon.”

“I kdyby měla Isabele pravdu? I kdyby si se Sebastianem jenom hrál?” zeptal se Simon s pochybností v hlase. “Snažil se od něj jenom získat informace?”

“Nemůžeme to nijak dokázat. A kdybychom řekli pravdu o tom, co dělá, a že se k Sebastianovi nejspíš přidal dobrovolně, okamžitě by Jace zabili,” řekl Alec. “Jestli je Jace posednutý, Clavové ho zabijí taky. Nemůžeme říct nic.” Jeho hlas byl tvrdý. Clary se na něj překvapeně podívala. Alec, který nejvíc ze všech lpěl na dodržování pravidel.

“Mluvíme tady o Sebastianovi,” řekla Izzy. “Nikoho Clavové nenávidí víc. Možná kromě Valentýna, ale ten je mrtvý. Každý z nich zná někoho, kdo zemřel ve Válce smrti a Sebastian byl ten, kdo válku rozpoutal.”

Clary drtila pod nohama teniskama štěrk. Celá situace se zdála jako sen. Jako kdyby se měla každou chvíli probudit. “Takže, co dál?”

“Promluvíme si s Magnusem. Uvidíme, jestli na něco přijde.” Alec si zatahal za cíp šátku. “Nepůjde na zasedání Rady. Ne, když ho o to nepoprosím.”

“Bude lepší, když tam nebude,” řekla Isabele rozhořčeně. “Je to ten nejhorší přítel na světě.”

“Řekl jsem, že on ne-”

“Má to vůbec ještě cenu?” ozval se Simon. “Setkat se s královnou Seelií? Teď, když víme, že je Jace posedlý, nebo se možná skrývá schválně-”

“Nikdy neprošvihneš setkání s královnou Seelií,” řekla Isabele tvrdě. “Ne, jestli si ceníš vlastního života.”

“Ale ona očekává, že jí Clary přinese prsteny. Když to neudělá, nic jí nebudeme dlužit,” protestoval Simon. “Teď už víme víc. Máme pro ní jiné otázky. I když na ně stejně neodpoví. Odpoví stejně, jako na ty staré. Přesně tohle dělají víly. Neprokazují žádné laskavosti. Nenechá nás jít si promluvit s Magnusem a pak se zase vrátit nazpátek.”

“Na tom stejně nezáleží.” Clary si přejela dlaněmi přes tváře. Když je odtáhla, byly suché. Konečně přestala brečet. Díkybohu. Nechtěla čelit královně s napuchlýma očima. “Já ty prsteny nevzala.”

Isabele zamrkala. “Cože?”

“Potom, co jsem uviděla Jace a Sebastiana, jsem byla moc otřesená na to, abych je vzala. Prostě jsem utekla z Institutu a Portálem se přemístila sem.”

“No, tak to za královnou nemůžeme,” řekl Alec. “Jestli zjistí, žes neudělala to, o co ti řekla, bude zuřit.”

“Bude víc, než jenom zuřit,” řekla Isabele. “Viděli jste, co udělala Alecovi naposled, když jsme jí navštívili u jejího dvora. A to bylo jenom okouzlení. Teď nejspíš Clary promění v humra.”

“Věděla to,” řekla Clary. “Pamatujete? Až ho znovu najdete, nemusel by být stejný jako ve chvíli, kdy jste ho ztratili.” Hlas královny Seelie se ozýval Clary v hlavě. Zachvěla se. Už chápala, proč Simon tolik nenávidí víly. Vždycky řekli ta správná slova, která otřásla vaším mozkem, ale byla příliš bolestivá na to, abyste je ignorovaly, nebo je z hlavy vytěsnali. “Jenom si s námi hraje. Chce ty prsteny, ale nemyslím si, že je tu nějaká šance, že by nám vážně dokázala pomoct.”

“Dobře,” řekla Isabele hlasem plným pochybností. “Ale když toho tolik věděla, mohla by vědět i něco víc. A kdo jiný nám bude schopný pomoct, když nemůže jít za Clavy?”

“Magnus,” řekla Clary. “Snaží se nějak dekódovat kouzlo Lilith. Možná, kdybych mu řekla, co jsem viděla, mohlo by mu to nějak pomoct.”

Simon obrátil oči v sloup. “Dobře, že známe člověka, co s Magnusem randí,” řekl. “Jinak mám takový pocit, že bychom tu všichni jenom dál stáli a lámali si hlavy s tím, co máme dělat dál. Nebo můžeme začít prodávat limonády, abychom si vydělali dost na jeho najmutí.”

Aleca Simonův komentář viditelně naštval. “Na jeho najmutí by sis vydělal dost peněz jenom tehdy, kdybys ty limonády říznul pervitinem.”

“To byl jenom vtip. Myslel jsem tím, že všichni víme, že je tvůj kluk fakt předražený. Jenom bych si přál, abychom za ním nemuseli

chodit s každým naším problémem.”

“Jo, to přání s tebou nejspíš sdílí,” řekl Alec. “Magnus musí dneska ještě něco zařídit, ale budu s ním mluvit večer. Všichni si můžeme dát zítra ráno v jeho bytě sraz.”

Clary přikývla. Nedovedla si představit, jak přežije až do druhého dne ráno. Věděla, že by bylo lepší, kdyby si s Magnusem promluvili už dřív, ale cítila se vyčerpaná fyzicky i emocionálně, jako kdyby na podlaze v Institutu nechala celé litry krve.

Isabele přešla blíž k Simonovi. “Myslím, že máme zbytek odpoledne volno. Nechtěl bys jít k Takimu? Můžeš si dát krev.”

Simon se podíval na Clary. Vypadal ustaraně. “Chceš jít taky?” “Ne, to je v pohodě. Vezmu si taxík zpátky do Williamsburgu.

Měla bych být chvíli s mámou. Všechny ty věci se Sebastianem jí ničí a teď…”

Isabeliny vlasy létaly ve větru, když tvrdohlavě vrtěla hlavou. “Nemůžeš jí říct, cos viděla. Luke je v Radě. Nemůže to před nimi držet v tajnosti a ty jí zase namůžeš žádat, aby to držela v tajnosti před ním.”

“Já vím.” Clary se podívala po všech třech, kteří měli tváři starostlivý pohled, který se upíral přímo na ní. Jako se to stalo? napadlo jí. Ona, která nikdy před Jocelyn nic neskrývala - ne nic důležitého - se chystala jít domů a zatajit jí i Lukovi něco tak obrovského. Něco, o čem mohla mluvit s lidmi, jako byli Alec a Isabele Lightwoodovi a Magnus Bane. S lidmi, o kterých před šestnácti měsíci ani nevěděla, že existují. Bylo zvláštní, jak se svět klidně otáčel kolem své osy a přitom se všechny její jistoty vypařily, jako kdyby ani nikdy neexistovaly. Aspoň měla pořád Simona. Stálého a věrného Simona. Políbila ho na tvář, ostatním zamávala na rozloučenou a odvrátila se. Věděla, že se na ní všichni tři starostlivě dívají, když kráčela pryč přes park. Šla po drobném štěrku, který jí křupal pod teniskami, jako kdyby šla po malých kostech.

…

Alec lhal. Nebyl to Magnus, kdo to odpoledne musel ještě něco zařídit. Byl to on.

Věděl, že to co dělá byla chyba, ale nemohl si pomoct: bylo to jako droga. Potřeboval vědět víc. Ale teď, zatímco stál v podzemí a v ruce držel magické světlo, přemýšlel co tu zatraceně vlastně dělá.

Jako na všech New Yorských stanicích metra cítil rez, vodu, kov a smrad rozkladu. Na rozdíl od jiných stanic metra, byla tahle ale zvláštně tichá. Kromě známek stáří, byly stěny i nástupiště čisté. Klenuté stropy, do kterých byly vsazené zářivky, a které se nad ním vysoko tyčily, na sobě měly vzor zelených dlaždic. Na zdi bylo tiskace napsáno RADNICE.

Stanice Radnice byla mimo provoz už od roku 1945, i když jí město pořád udržovalo jako důležitý orientační bod. Vlak číslo 6 tudy projížděl jenom příležitostně, aby se na své cestě obrátil, ale nikoho na tomhle nástupišti nevysazoval.

Alec musel jít do Radnického parku a prolézt mezi stromy, aby se dostal na tohle místo. Seskočil dolů do tunelu z takové výšky, že by si každý civil nejspíš zlomil obě nohy. Teď stál a vdechoval vzduch plný prachu. Srdce mu bilo jako splašené. Tohle bylo místo, kam ho nasměroval dopis, který dostal od upířího posluhovače v hale Magnusova domu. Nejdřív si byl jistý, že ty informace nepoužije. Ale nebyl schopný ten dopis vyhodit. Zmuchlal ho a dal ho kapsy džínsů. Jenže celý den, dokonce i když byl v Central Parku, na něj musel myslet.

Bylo to stejné jako celá situace s Magnusem. Nemohl si přestat dělat starosti. Jako to bývá s bolavými zuby. Víte, že byste na to neměli myslet, protože to dělá situaci ještě horší, ale nemůžete si pomoct. Magnus neudělal nic špatného. Nebyla to jeho chyba, že už byl stovky let starý, a že už byl zamilovaný i dřív. I tak to ale pomalu ničilo Alecův klid. A teď, když věděl o Jacově situací míň a zároveň víc, než včera, toho už na něj bylo moc. Potřeboval si s někým promluvit, někam jít, něco udělat.

A tak skončil tady. A ona tu byla. Tím si byl jistý. Pomalu se

pohyboval podél nástupiště. Nad hlavou měl klenutý strop a osvětlení z parku, které dopadalo na dlažice, mu tvořilo stín s pavoučíma nohama. Na konci nástupiště bylo malé schodiště, které vedlo někam do temnoty. Alec cítil přítomnost kouzla. Každý civil by tu viděl betonovou zeď, ale on viděl otevřené dveře. Tiše vyšel nahoru po schodech.

Ocitl se v ponuré místnosti s nízkým stropem. Okno se sklem barvy ametystu dovnitř propouštělo lehké světlo. V temném rohu místnosti byla elegantní sametová pohovka s opěrkami, na které seděla Camille.

Byla stejně krásná, jako si Alec pamatoval. Dokonce i přes to, že když jí naposled viděl, nevypadala nejlíp. Byla špinavá a připoutaná k trubce na staveništi. Teď na sobě měla elegantní černý oblek s červenými botami na podpatku. Vlasy jí v kadeřích dopadaly na ramena. Na klíně měla otevřenou knížku - La Place de l´Ětoile od Patricka Modiana. Uměl franouzsky natolik dobře, aby si zvládl ten název přeložit. ´Místo hvězdy.´

Dívala se na Aleca, jako kdyby čekala, že ho uvidí. “Zdravím, Camille,” řekl.

Pomalu zamrkala. “Alexander Lightwood,” řekla. “Poznala jsem tě podle tvých kroků na schodech.”

Přiložila si hřbet ruky na tvář a usmála se na něj. Na jejím úsměvu bylo něco vzdáleného. Byl asi tak stejně teplý jako prach, který se vznášel kolem nich. “Nepředpokládám, že máš pro mě zprávu od Magnuse.”

Alec jí na to nic neodpověděl.

“Samozřejmě, že ne,” řekla. “Sem bláhová. Jako kdyby věděl, kde právě jsi.”

“Jak si věděla,že jsem to byla já?” zeptal se. “Na těch schodech.” “Jsi Lightwood,” řekla. “Tvoje rodina se nikdy nevzdává. Věděla

jsem, že to nemůžeš nechat jenom tak potom, co jsem ti tu noc řekla. Ta zpráva dneska byla jenom na oživení tvojí paměti.”

“Nepotřeboval jsem připomínat, cos mi slíbila. Nebo si lhala?”

“Tu noc bych řekla cokoliv, abych se osvobodila,” řekla. “Ale nelhala jsem.” Naklonila se dopředu. Oči měla světlé, ale zároveň i temné. “Jsi Nephilim. Patříš ke Clavům a k Radě. Vypsali na mojí hlavu odměnu za zabití Lovce stínů. Ale už vím, že tu nejsi proto, abys mě k nim odvedl. Chceš odpovědi.”

“Chci vědět, kde je Jace,” řekl.

“Takže tohle chceš vědět,” řekla. “Ale moc dobře víš, že tu není žádný důvod, proč bych zrovna já měla vědět, kde je. A taky to nevím. Řekla bych ti to, kdyby to bylo naopak. Vím, že ho unesl syn Lilith, a já k ní necítím žádnou loajalitu. Je pryč. Vím, že byly vyslány hlídky, aby mě našli a zjistili co o tom vím. Můžu ti to říct teď. Nevím nic. Kdybych to věděla, vážně bych ti řekla kde tvůj přítel je. Nemám žádný důvod znepřátelit si Nephilimy ještě víc, než teď.” Projela si rukou husté blonďaté vlasy. “Ale to není důvod, proč jsi tady. Přiznej to, Alexandře.”

Alec cítil, jak se jeho dech zrychlil. Přemýšlel o téhle chvíli, když ležel vzhůru v noci vedle Magnuse, poslouchal jeho dech, poslouchal vlastní dech a počítal je. Každým vydechnutím byl pořád blíž a blíž ke stáří a ke smrti. Každý večer ho k tomu posunul blíž.

“Říkalas, že víš o způsobu, jak ze mě udělat nesmrtelného,” řekl Alec. “Říkalas, že znáš způsob, jak bychom mohli být s Magnusem spolu.”

“To jsem říkala? Vážně? To je zajímavé.” “Chci, abys mi to teď řekla.”

“Řeknu.” Odložila knihu. “Ale nebude to zadarmo.”

“To teda bude zadarmo. Osvobodil jsem tě.Teď mi musíš říct, co chci vědět. Nebo tě vydám Clavům. Přivážou tě řetězy na střeše a

počkají na východ slunce.”

Oči jí ztvrdly a její pohled byl najednou prázdný. “Tyhle hrozby na mě neplatí.”

“Tak mi dej, co chci.”

Vstala, oprášila si plášť a uhladila si ho. “Tak pojď a tu informaci ze mě dostaň, Lovče stínů.”

Bylo to, jako kdyby všechna frustrace, panika a zoufalství z posledních týdnů v Alecovi explodovaly. Skočil ke Camille, zatímco ona na něj jenom zírala. Její špičáky se vysunuly.

Alec měl sotva čas na to vytáhnout z opasku andělské ostří a už byla na něm. Už bojoval s upírem i dřív. Jejich rychlost a síla byly ohromující. Bylo to jako bojovat na okraji tornáda. Přetočil se na stranu, vyhoupnul se na nohy a kopnul žebřík, který viděl u zdi, jejím směrem. Zastavilo jí to na dost dlouho, aby zvednul ostří a zašeptal ´Nuriel´.

Čepel vzplála jako hvězda a Camille zaváhala - pak se na ale znova vrhnula. Zaútočila na něj. Dlouhými nehty mu přejela po tváři a po rameni. Cítil teplo a vlhkost krve. Otočil se a sekl, ale ona se vznesla do vzduchu a dostala se tak z jeho dosahu. Zasmála se. Dobírala si ho.

Seběhl po schodech dolů na nástupiště. Vrhla se na něj. Uskočil stranou a odrazil se od zdi do vzduchu. Skočil po ní přesně ve chvíli, kdy dopadla na zem. Srazili se ve vzduchu. Vykřikla a znovu po něm sekla nehty. On jí ale držel pevně, dokonce i když dopadli na zem, čímž si vyrazil dech.

Vítězstvím v jejich boji bylo udržet jí na zemi. Tiše děkoval Jacovi, který ho ve školicí místnosti znovu a znovu učil odrážet se, takže teď už k tomu mohl použít skoro jakýkoliv povrch, aby se alespoň na chvíli dostal do vzduchu.

Když se spolu kutáleli po podlaze, sekl andělským ostřím. Ona ale odrážela jeho výpady až moc snadno. Pohybovala se tak rychle, až

se mu její pohyby jevily rozmazaně. Kopla ho vysokými podpatky, které se mu zabořily do nohou. Zakolísal a zaklel. Na to mu odpověděla až překvapivým proudem sprostých slov, které zahrnovaly jeho sex s Magnusem, její sex s Magnusem a mohlo by toho být i víc, kdyby se nedostali až do středu místnosti, kde byl na podlaze pruh slunečního světla.

Chytil jí za zápěstí a donutil jí natáhnout ruku do světla. Křičela, když se jí na kůži začaly objevovat velké puchýře. Alec cítil, jak jí v ruce vře krev. Propletl si s ní prsty, než jí prudce stáhnul ruku zpátky do stínů. Zavrčela a začala na něj prskat. Praštil jí loktem do obličeje a rozbil jí ret. Upíří krev -třpytivě jasně červená, zářivější než ta lidská-jí vytékala z koutku úst.

“Stačí ti to?” zavrčel na ní. “Nebo chceš ještě?” Nepatrně pohnul s její rukou zpátky ke slunci. Už se začala léčit. Byla červená, ale puchýře už pomalu mizely a kůže jí růžověla.

“Ne!” vydechla. Odkašlala si a začala se třást. Celé její tělo se chvělo. Po chvíli mu došlo, že se směje -směje se na něj skrz krev, která jí pokrývala rty a zuby. “Tohle mě nutí cítit se naživu, malý Lovče stínů. Dobrý boj - měla bych ti poděkovat.”

“Poděkuj mi tím, že mi dáš odpověď na mojí otázku,” odpověděl jí Alec, zatímco lapal po dechu. “Nebo tě proměním na prach. Je mi zle z těch tvých her.”

Koutky jejích úst se zvedly do úsměvu. Její rány už se zacelily, ačkoliv její tvář pořád pokrývala krev. “Neexistuje žádný způsob, jak by ses mohl stát nesmrtelným. Ne bez černé magie nebo bez toho, aby ses změnil v upíra. A obě tyhle možnosti si odmítnul.”

“Ale řeklas, že existuje možnost, jak bychom mohli zůstal spolu-” “Ach. Je tu jedna možnost.” V jejích očích tančily jiskry. “Možná

pro sebe nejsi schopný získat nesmrtelnost, malý Nephilime,

alespoň ne za podmínek, které by pro tebe byly přijatelné. Ale můžeš Magnuse připravit o tu jeho.”

Clary seděla ve svém pokoji u Luka doma. V ruce svírala pero a před sebou na stole měla rozložený papír. Slunce už zapadlo a lampička na jejím stole byla zapnutá. Svítila dolů na runu, s jejíž tvorbou právě začala.

Už se jí začala tvořit v mysli, zatímco seděla v metru a dívala se okýnkem ven. Byla si jistá, že tahle runa neexistovala. Spěchala domů z nástupiště, zatímco obraz runy měla pořád v mysli. Ignorovala máminy dotazy a zavřela se u sebe v pokoji. Vzala do ruky papír a pero—

A ozvalo se zaklepání na dveře. Clary rychle schovala papír pod jiný prázdný, zatímco její máma vstoupila do pokoje.

“Já vím, já vím,” řekla Jocelyn a zvedla ruku proti jejím protestům. “Chceš být sama. Ale Luke udělal večeři a ty by ses měla najíst.”

Clary si změřila mámu pohledem. “Jo, to ty bys měla taky.” Jocelyn, stejně jako její dcera, díky stresu úplně ztratila chuť k jídlu. Tváře měla propadlé. Právě by se měla připravovat na svatební cestu. Sbalit si kufry a utéct na nějaké krásné místo daleko odsud. Místo toho byla jejich svatba odložená na neurčito a Clary mohla slyšet každou noc přes stěny její pláč. Věděla, že se tenhle druh pláče zrodil z hněvu a pocitu viny. Je to pláč, kterým všechnu vinu svaluje na sebe.

“Najím se, jestli ty taky,” řekla Jocelyn s nuceným úsměvem. “Luke udělal těstoviny.”

Clary se otočila na židli a zároveň natočila svoje tělo tak, aby zakryla blok na stole. “Mami,” řekla. “Je tu něco, na co jsem se tě chtěla zeptat.”

“Na co?”

Clary začala kousat konec svého pera. Zlozvyk, který si uchovala z doby, kdy začala kreslit. “Když jsem byla s Jacem v Mlčenlivém městě, bratři mi řekli, že existuje slavnostní obřad, kterým si projdou Lovci stínů po narození, a který je má chránit. Vykonávají

ho Mlčenliví bratři a Železné sestry. Říkala jsem si…” “Jestli byl ten obřad provedený i po tvém narození?” Clary přikývla.

Jocelyn vydechla a vjela si rukama do vlasů. “Byl,” řekla. “Poprosila jsem Magnuse, aby to zařídil. Byl u toho Mlčenlivý bratr, který byl zavázán k mlčenlivosti a čarodějka, místo Železné sestry. Nechtěla jsem to udělat. Nechtěla jsem ani myslet na to, že bys mohla být v nebezpečí před nadpřirozenými silami potom, co jsem tě tak pečlivě skryla. Ale Magnus mě k tomu přemluvil a měl pravdu.”

Clary se na ní zvědavě podívala. “A kdo byla ta čarodějka?” “Jocelyn!” zavolal Luke z kuchyně. “Voda už se dovařila!”

Jocelyn se sklonila a rychle Clary políbila do vlasů. “Omlouvám se. Kulinářská krize. Uvidíme se v pět?”

Clary přikývla, když její máma spěchala ven z pokoje. Pak se obrátila čelem ke stolu. Runa, kterou kreslila, tam pořád byla. Okupovala okraj její mysli. Začala znovu kreslit a snažila se dokončit obrázek, který před chvíli začala. Když skončila, seděla a dívala se na to, co vytvořila. Vypadalo to jako Odemykací runa, ale nebyla to ona. Byla jednoduchá. Vypadala jako kříž, ale byla stejně nová jako novorozeně. Nesla v sobě tichou hrozbu. Pocit, že se zrodila z jejích obav, viny a bezmocného vzteku.

Byla to silná runa. Ale i když věděla přesně co znamená a jak by mohla být použita, nemohla vymyslet žádný způsob, jak by jí v téhle chvíli mohla pomoct. Bylo to jako mít rozbité auto na opuštěné silnici, zoufale se hrabat v kufru a vítězoslavně odtamtud vytáhnout prodlužovací kabel místo startovacích kabelů. Měla pocit, jako kdyby se jí vysmívala vlastní moc. Se zaklením odložila pero na stůl a skryla tvář do dlaní.

Vnitřek staré nemocnice byl pečlivě vymalovaný na bílo.

Propůjčovalo to děsivou záři každé zdi. Většina oken byla zabedněná, ale i ve slabém světle Maia díky svému skvělému zraku viděla všechny detaily - místa, kde chyběl prach podél zdí na holé podlaze chodby, kde byla postavená stavební světla, kousky elektrického vedení přilepeného na stěnách, myši potulující se v potemnělých rozích.

Najednou se za ní ozval hlas. “Už jsem prohledal východní křídlo.

Nic. Co ty?”

Maia se otočila. Jordan stál za ní. Měl na sobě tmavé džíny, napůl rozepnutou černou mikinu a pod ní zelené tričko. Zavrtěla hlavou. “V západním křídle nic nebylo. Jenom pár rozviklaných schodišť. Krásná architektura, jestli tě zajímají tyhle věci.”

Zavrtěl hlavou. “Pojďme pryč. Z tohohle místa mi naskakuje husí kůže.”

Maia souhlasila. Ulevilo se jí, že to nemusela být ona, kdo to navrhnul. Šla jenom krok vedle Jordana, když se vydali dolů po schodech, které byly pokryté kousky rozpadající omítky, takže to vypadalo, jako kdyby šli ve sněhu. Nebyla si jistá, proč souhlasila s tím, že s ním půjde na hlídku, ale nemohla popřít, že byli celkem slušný tým.

S Jordanem bylo lehké vyjít. Navzdory tomu, co se mezi nimi stalo předtím, než Jace zmizel, se k ní choval zdvořile a držel si odstup, aniž by se kvůli tomu musela cítit špatně. Na oba dopadalo měsíční světlo, když vyšli z nemocnice na otevřené prostranství. Byla to velká budova z bílého mramoru, jejíž okna vypadaly jako prázdné oči. Pokřivený strom, který už nepokrývalo žádné listí, shrbeně stál před předními dveřmi.

“No, tohle byla ztráta času,” řekl Jordan. Maia se na něj podívala. Zíral na starou námořnickou nemocnici. Byla za to ráda. Líbilo se jí dívat se na Jordana, zatímco on se na ní nedíval. Takhle mohla sledovat jeho čelist, jeho tmavé vlasy, které se mu vlnily na zadní straně krku, křivku jeho klíční kosti pod tričkem, a neměla přitom pocit, že od ní něco očekává kvůli tomu, že ho pozoruje.

Když ho poznala, byl krásný kluk se smyslem pro módu. Teď byly ale jeho rysy ostřejší, vypadal starší, klouby měl pokryté jizvami a jeho svaly, které se jemně hýbaly pod přiléhavým zeleným tričkem, byly větší. Pořád měl ještě olivovou kůži, díky jeho italským předkům a oříškově hnědé oči, které si pamatovala, až na to, že teď byly jeho zorničky zlaté, což bylo typické pro lykantropy. Tyhle zorničky viděla každé ráno, když se podívala do zrcadla. Tyhle zorničky měla kvůli němu.

“Maio?” Díval se na ní s otázkou v očích. “Na co myslíš?”

“Ach.” Zamrkala. “Já, ehm, ne. Nemyslím si, že prohledávání nemocnice by mohlo být v něčem užitečné. Abych byla upřímná, nenávidím důvod, proč nás sem poslali.Brooklynské námořnictvo? Co by tu Jace dělal? Nikdy neměl slabost pro lodě.”

Jordanův pohled se změnil z tázavého na mnohem temnější. “Když se těla dostanou do Východní řeky, mnohokrát se dostanou

sem. Na pozemek námořnictva.”

“Myslíš tím, že jsme právě hledali jeho tělo?”

“Nevím.” Pokrčil rameny, otočil se a vyrazil pryč. Jeho boty šustily v suché trávě. “Možná jsem se teď dostal do bodu, kdy hledám, protože se mi zdá špatné to jen tak vzdát.”

Šel pomalu, nikam nespěchal. Přidala se k němu. Pokračovali bok po boku, skoro se dotýkaly. Maia upřela pohled na panorama Manhattanu za řekou. Jasně bílá světla se odrážela do vody. Když se blížili k Wallabout Bay, naskytnul se jim pohled na Brooklynský most a na osvětlenou část Seaport South Street za řekou. Cítila znečištěnou vodu, špínu a naftu od budov námořnictva a vůni malých zvířat pohybujících se v trávě.

“Nemyslím si, že je Jace mrtvý,” řekla nakonec. “Myslím jenom, že nechce, aby ho někdo našel.”

Jordan se na ní podíval. “Chceš tím říct, že už bychom ho neměli hledat?”

“Ne,” zaváhala. Přišli k břehu řeky k nízké zdi. Přejížděla po ní rukou, zatímco pokračovali v cestě. Mezi nimi a vodou byl úzký pruh asfaltu. “Když jsem utíkala z New Yorku, nechtěla jsem, aby mě někdo našel.Ale líbila se mi myšlenka, že by po mě někdo pátral tak usilovně, jako teď každý pátrá po Jacovi Lightwoodovi.”

“Měla jsi Jace ráda?” Jordanův hlas byl bez emocí.

“Jako jestli jsem ho milovala? Ne. Tahle jsem ho ráda neměla.”

Jordan se zasmál. “Já to tak nemyslel. I když je o něm obecně známo, že je neuvěřitelně atraktivní.”

“Vytáhneš teď tu věc, kdy předstíráš, že jako kluk nedokážeš říct, jestli je nějaký jiný kluk hezký, nebo ne? Jace, ten vlasatý kluk z lahůdek na Deváté ulici, přijdou ti všichni stejní?”

“No, ten vlasatý kluk má dost výrazný mateřský znamínko, tak si myslím, že nad ním Jace o něco vede. Jestli se ti líbí blonďáci s výraznými rysy, za které by se Abercrombie a Fitch prali, aby dělal tvář jejich značky.” Podíval se na ni skrz řasy.

“Vždycky jsem měla ráda spíš kluky s tmavšími vlasy,” řekla tichým hlasem. Díval se na řeku. “Jako Simon.”

“No - jo.” Simon byl ten poslední, kdo Maiu v té chvíli napadnul. “Hádám, že máš pravdu.”

“A navíc máš ráda muzikanty.” Natáhl se a utrhl list s nízké větve nad jeho hlavou. “Myslím tím, já jsem jsem zpěvák, Bat byl DJ a Simon-”

“Mám ráda muziku.” Maia si odhrnula vlasy z obličeje.

“A co dalšího máš ráda?” Jordan v prstech trhal list na kusy. Zastavil se a vyhoupnul se na zídku. Pak se k ní otočil čelem. “Myslím tím, jestli existuje něco, co máš ráda natolik, aby ses tím chtěla živit?”

Překvapeně se na něj podívala. “Co tím myslíš?”

“Pamatuješ si, kde jsem přišel k tomuhle?” Rozepnul si svetr a sundal si ho. Tričko pod ním mělo krátké rukávy. Kolem každého bicepsu měl v sanskrtu napsaná slova ze Shanti Mantras. Dobře si na to pamatovala. Jejich kamarádka Valerie mu je několik hodin tetovala zadarmo v jejím tetovacím obchodě v Red Bank. Maia udělala krok k němu. Protože on seděl a ona stála, jejich oči byly skoro ve stejné výšce. Natáhla ruku a váhavě mu přejela prsty po písmenech na levé paži. Při jejím doteku zavřel oči.

“Veď nás od neskutečného ke skutečnému,” přečetla nahlas. “Veď nás z tmy na světlo. Veď nás od smrtelnosti k nesmrtelnosti.” Pod konečky prstů cítila jeho hladkou kůži. “Z Upanišády.”

“To byl tvůj nápad. To ty jsi byla ta, kdo pořád četl. To tys byla ta, kdo věděl všechno…” Otevřel oči a podíval se na ní. Byly o odstín světlejší, než voda za ním. “Maio, ať už chceš udělat cokoliv, pomůžu ti. Ušetřil jsem dost z mého platu Prétora. Můžu ti to dát… mohla bys jít na Stanford. No, asi byl neměla na všechny semestry, ale na většinu jo. Jestli tam chceš pořád jít.”

“Nevím,” řekla a její mysl vířila. “Když jsem vstoupila do smečky, myslela jsem si, že můžu být jenom vlkodlak a nic jiného. Myslela jsem, že můžu žít jenom ve smečce, nemít opravdovou identitu. Cítila jsem se tak bezpečněji. Ale Luke má život. Má knihkupectví. A ty jsi Prétor. Myslím tím… můžeš být víc, než jenom vlkodlak.”

“A tys vždycky byla víc.” Jeho hlas byl tichý, chraplavý. “Víš cos řekla před chvílí - že když jsi utekla, líbila by se ti myšlenka, že tě někdo hledá.” Zhluboka se nadechl. “Hledal jsem tě. A nikdy jsem hledat nepřestal.”

Setkala se s jeho oříškově hnědýma očima. Ani se nepohnul, ale na rukách, kterýma svíral svoje kolena, měl díky sevření bílé klouby. Maia se naklonila dopředu. Bylo to dost blízko, aby viděla jeho slabé strniště na bradě, cítila jeho vůni vlka, zubní pastu a jeho klučičí vůni. Položila ruce na ty jeho. “Fajn,” řekla. “Našels mě.”

Jejich tváře byly jenom pár centimetrů od sebe. Cítila jeho dech

na rtech předtím, než jí políbil. Opřela se do jejich polibku a zavřela oči. Jeho ústa byla stejně měkká, jako si je pamatovala. Jemně jimi přejel přes ty její, čímž jí poslal mráz do celého těla. Zvedla paže, aby mu je ovinula kolem krku a vjela prsty do jeho vlnitých tmavých vlasů. Lehce se dotkla kůže na jeho zátylku a chytila ho za límec.

Přitáhl si jí blíž. Třásl se. Cítila jeho teplé silné tělo těsně přitisknuté na tom jejím. Jeho ruce, které jí klouzaly po zádech. “Maio,” zašeptal. Zvednul jí lem svetru a prsty jí kroužil po nahých zádech. Přejel rty po těch jejích. “Miluju tě. Nikdy jsem tě nepřestal milovat.”

Jsi můj. Vždycky jsi byl můj.

Srdce jí bušilo, když se mu vytrhla a stáhla si svetr dolů. “Jordane - přestaň.”

Podíval se na ní. Jeho výraz byl zmatený a ustaraný. “Omlouvám se. Nebylo to dobré? Nikdy jsem nelíbal nikoho jiného, jenom tebe od chvíle, kdy…” Jeho hlas se zlomil.

Zavrtěla hlavou. “Ne, já jenom - nemůžu.”

“Dobře,” řekl. Vypadal zranitelně. Jenom tam seděl a v obličeji měl vepsané zděšení. “Nemusíme dělat nic-”

Hledala správná slova. “Je toho prostě nějak moc.” “Byl to jenom polibek.”

“Řekls, žes mě miloval.” Hlas se jí třásl. “Nabídnuls mi svoje úspory. Nemůžu to přijmout.”

“A co?” zeptal se. V jeho hlase rozpoznala zraněnost. “Moje peníze, nebo mojí lásku?”

“Ani jedno. Prostě to nejde, jo? Ne s tebou. Ne teď.” Začala couvat. Díval se za ní. Pomalu rozevřel rty. “Nechoď za mnou, prosím,” řekla a otočila se, aby se rychle vydala zpátky cestou, kterou sem přišli.

Kapitola 5 – Valentýnův syn

Zase se jí zdálo o ledových krajinách. O nehostinné tundře, která se táhla všemi směr, o plovoucích krách v černých vodách Severního moře, o zasněžených horách a městech z ledu, jehož věže se leskly jako démonské věže v Alicante.

Před městem z ledu bylo zamrzlé jezero. Clary rychle klouzala po prudkém svahu dolů. Snažila se dostat k jezeru, i když si nebyla jistá proč. Uprostřed zmrzlé vody stály dvě temné postavy. Když se blížila k jezeru, zakopla a dopadla na zem. Ruce jí hořely z kontaktu s ledem a sníh jí plnil boty. Všimla si, že má jeden z mužů černá křídla podobná křídlům vrány, která mu vystupovala ze zad. Vlasy měl bílé jako led, který je obklopoval. Sebastian. A vedle Sebastiana stál Jace. Jeho zlaté vlasy byly jediná věc, která nepostrádala barvu, v celé okolní krajině, která se skládala jenom z černé a bílé.

Pak se Jace odvrátil od Sebastiana a vydal se směrem ke Clary. Z jeho zad se vynořila křídla. Byla bílo zlatá a třpytila se. Clary se sklouzla posledních pár stop až k zamrzlé hladině jezera a zhroutila se vyčerpáním na kolena. Ruce měla promodralé a zakrvácené, rty měla popraskané a v plících jí píchalo s každým dalším nádechem mrazivého vzduchu.

“Jaci,” zašeptala.

A najednou tam byl. Zvednul jí na nohy a jeho křídla se kolem ní obalila. Zase jí bylo teplo a jejím pomalu rozmrazovaným tělem opět začala žílami protékat krev. Díky tomu mohla znovu hýbat nohama a rukama, i když to bylo trochu bolestivé.

“Clary,” řekl a pohladil jí něžně po vlasech. “Můžeš mi slíbit, že nebudeš křičet?”

Clary otevřela oči. Chvíli byla dezorientovaná. Zdálo se jí, jako kdyby se na svět kolem sebe dívala z pohybujícího se kolotoče. Byla ve svém pokoji u Luka - pod ní byla známá sedačka, na skříni bylo prasklé zrcadlo, okna směřovala k East River, v topení chrčelo a pískalo. Okny dovnitř pronikalo tlumené světlo a z požárního alarmu

nad skříní tmu prozařovalo červené světýlko. Clary ležela na boku pod hromadou dek. Bylo jí příjemné teplo na záda. Kolem jejího boku byla omotaná paže. Na moment, když byla ještě ve fázi mezi bděním a spánkem a nebyla ještě úplně probuzená, jí napadlo, že Simon vlezl dovnitř oknem, když spala a lehl si vedle ní. Když byly ještě děti, byly zvyklí spát v jedné posteli.

Jenže Simon neměl žádné tělesné teplo.

Srdce v hrudi jí začalo splašeně bít. Najednou byla úplně vzhůru a pod dekou se otočila. Vedle ní byl Jace. Ležel na boku a díval se na ní. Hlavu měl opřenou o dlaň. Měsíční světlo dopadalo na jeho vlasy a tvořilo mu kolem nich svatozář. Zlaté oči se mu leskly jako kočičí. Byl úplně oblečený. Pořád měl na sobě bílé tričko s krátkým rukávem, ve kterém ho viděla předtím. Holé paže měl pokreslené runami, které vypadaly jako plazící se popínavé rostliny.

Vyděšeně zalapala po dechu. Jace, její Jace, se na ní takhle nikdy nedíval. Už se na ní díval s touhou v očích, ale nikdy ne s tímhle líným, dravým, pohlcujícím pohledem, z kterého jí srdce vynechávalo údery.

Otevřela ústa - aby ho oslovila nebo začala křičet, nebyla si jistá. Ale ani neměla šanci to zjistit. Jace se pohnul tak rychle, že to dokonce ani nestačila postřehnout. V jednu chvíli ležel vedle ní a v tu další byl nad ní a rukou jí zakrýval ústa. Sednul si jí na boky a ona cítila, jak se k ní tiskne jeho štíhlé, svalnaté tělo.

“Neublížím ti,” řekl. “Nikdy bych ti neublížil. Ale nechci, abys křičela. Musím si s tebou promluvit.”

Zamračila se na něj. K jejímu překvapení se zasmál. Jeho známý smích se ztišil do šepotu. “Dokážu číst v tvojí tváři, Clary Frayová. V okamžiku, kdy tu ruku sundám, začneš ječet. Nebo využiješ pár věcí ze svého tréninku a zlomíš mi zápěstí. No tak. Slib mi, že to neuděláš. Přísahej na anděla.”

Tentokrát na něj obrátila oči v sloup.

“Fajn, máš pravdu,” řekl. “Nemůžeš mi moc přísahat, když ti

zacpávám pusu. Sundám jí. A jestli začneš křičet-” Naklonil hlavu na stranu a světle blonďaté vlasy mu spadly do očí. “Zmizím.”

Sundal ruku. Ležela klidně a ztěžka dýchala. Pořád cítila tlak jeho těla na tom jejím. Věděla, že byl rychlejší, než ona a že nemůže udělat žádný pohyb, který by byl rychlejší, než ten jeho. V tuhle chvíli se ale zdálo, že si s ní hodlá hrát.

Sklonil se k ní blíž a ona si uvědomila, že má vyhrnuté tílko.

Mohla cítit svaly jeho plochého břicha na své kůži. Zrudla.

Ale i přes teplo v obličeji měla pocit, jako kdyby jí žilami kolovaly jehličky ledu. “Co tady děláš?”

Trochu se od ní odtáhnul. Vypadal zklamaně. “Tohle není zrovna to, co jsem čekal, že mi řekneš. Čekal jsem spíš něco jako Hallelujah. Myslím, že se nestává každý den, že by tvůj kluk vstával z mrtvých.”

“Jenže já už věděla, že nejsi mrtvý.” Mluvila i přes to, že byly její rty znecitlivělé. “Viděla jsem tě v knihovně. S-”

“Colonelem Mustardem?” “Se Sebastianem.”

Vydechl a tiše se zasmál. “Věděl jsem, že jsi tam. Cítil jsem to.”

Cítila, jak se její tělo napjalo. “Nechals mě myslet si, že jsi pryč,” řekla. ” Předtím. Myslela jsem si - vážně jsem si myslela, že je tu šance, žes-” Odmlčela se. Nedokázala říct slovo umřel. “To je neodpustitelné. Kdybych ti tohle udělala já-”

“Clary.” Znovu se k ní sklonil. Cítila jeho teplé dlaně na svých zápěstích. Jeho teplý dech na svém uchu. Cítila každé místo, kde se jí dotkl na holé kůži. Bylo to až hrozivě rozptylující. “Musel jsem to udělat. Bylo to až moc nebezpečné. Kdybych ti to řekl, musela by sis vybrat mezi tím, říct Radě, že jsem pořád naživu -a nechat je ulovit mě-nebo zachováním tajemství, což by ale z tebe dělalo v jejich očích komplice. Pak, když jsi mě uviděla v knihovně, musel jsem

čekat. Potřeboval jsem vědět, jestli mě pořád miluješ. Jestli nepůjdeš hned za Radou a o všem jim neřekneš. Neudělalas to. Měl jsem vědět, že ti na mně záleží víc, než na Zákonu. Je to tak, viď?”

“Nevím,” zašeptala. “Nevím. Kdo jsi?” “Jsem pořád Jace,” řekl. “Pořád tě miluju.”

Do očí jí vhrkly horké slzy. Zamrkala, a díky tomu se jí pomalu rozlily po tváři. Jemně sklonil hlavu a políbil jí na tváře, a pak na ústa. Ochutnala svoje vlastní slzy. Z jeho rtů chutnaly slaně. Pak jí svými ústy otevřel ty její. Opatrně. Něžně. Známá chuť a vůně jí obalily a ona se do polibku na zlomek vteřiny opřela. Zapomněla na svoje pochybnosti a nechala svoje tělo naplnit potřebou mít ho blízko u sebe, udržet ho tam - a v tu chvíli se dveře do jejího pokoje otevřely.

Jace jí pustil. Clary se mu okamžitě vytrhla a stáhla si tílko dolů. Jace se vyhoupnul do sedu s pomalou, línou elegancí a usmál se na osobu ve dveřích. “Fajn, prostě paráda,” řekl Jace. “Tak tohle je to nejhorší načasování od chvíle, kdy se Napoleon uprostřed smrtící zimy rozhodnul, že je ten pravý čas na to, aby vtrhnul do Ruska.”

Byl to Sebastian.

Zblízka mohla Clary jasně vidět, jak se změnil od doby, kdy ho poznala v Idris. Vlasy měl bílé jako papír. Oči černé jako tunely, které lemovaly řasy dlouhé jako pavoučí nohy. Na sobě měl bílou košili s vytaženými rukávy. Na pravém zápěstí si všimla černé jizvy. Vypadala jako náramek. Další jizvu měl na dlani. Vypadala nově a dost ošklivě.

“To je moje sestra, koho tu právě oblemcáváš,” řekl a střelil svým černým pohledem po Jacovi. V jeho výrazu bylo znát pobavení.

“Promiň.” Jace nezněl omluvně. Opíral se zády o deku v kočičí póze. “Nechali jsme se unést.”

Clary zalapala po dechu. I jejím uším zněl její hlas hrubě. “Vypadni,” řekla Sebastianovi.

Opřel se o rám dveří loktem a kyčlem. Byla překvapená podobou mezi ním a Jacem. Nevypadali stejně, ale stejně se pohybovali. Jako kdyby - jako kdyby byli vytrénovaní stejnou osobou.

“Ale, ale,” řekl, “takhle se bavíš se svým velkým bráškou?”

…

“Magnus tě měl nechat zmraženého,” vyhrkla Clary.

“Ach, ty si na to pamatuješ? Myslím, že jsme si ten den celkem užili.” Trochu se ušklíbl a Clary se zvednul žaludek, když si vzpomněla, jak jí vzal ke spáleným troskám domu její mámy. A jak jí potom políbil, i když celou dobu věděl, jaký je mezi nimi ve skutečnosti vztah a jak měl přitom radost, že ona to neví. Rychle se podívala na Jace. Věděl až moc dobře, že jí Sebastian políbil. Sebastian se mu tím vysmíval a Jace ho pak málem zabil. Ale teď nevypadal naštvaně. Vypadal pobaveně a trochu pobouřeně kvůli jeho vyrušení.

“Můžeme si to zopakovat,” řekl Sebastian, zatímco se upřeně díval na svoje nehty. “Dopřát si nějaký ten rodinný čas.”

“Je mi fuk, co si myslíš. Nejsi můj bratr,” řekla Clary. “Jsi vrah.” “Vážně nechápu, proč by se ty dvě věci měly navzájem

vylučovat,” řekl Sebastian. “Není to přece stejné jako u našeho

drahého tatínka.” Pohledem líně přejel zpátky k Jacovi. “Normálně bych vážně nesnášel už jenom představu, že stojím v cestě milostného života mého přítele, ale vážně nehodlám stát venku na chodbě. Hlavně proto, že nemůžu zapnout žádné světlo. Je tam nuda.”

Jace si sednul a stáhnul si košili dolů. “Dej nám pět minut.”

Sebastian si hraně povzdechl a zmizel zpátky za dveřmi. Clary zírala na Jace. “Co to kur-”

“Dávej si pozor na jazyk, Frayová.” V Jacových očích tančily jiskřičky. “A hoď se do klidu.”

Clary rukou zuřivě ukázala na dveře. “Slyšels, co řekl. O tom dni, kdy mě políbil. Věděl, že jsem jeho sestra. Jaci-”

V jeho očích se něco zablesklo. Zlato v nich ztmavlo. Po chvíli ale vypadaly zase stejně, jako kdyby na něj ta slova neměla žádný účinek. Bylo to stejné, jako kdyby narazila do teflonové pánve a jenom sklouzla po jejím povrchu.

Odtáhla se od něj. “Jaci, tys neslyšel, co jsem ti právě teď řekla?”

“Podívej, chápu že se asi necítíš zrovna nepříjemněji, když venku na chodbě čeká tvůj bratr. Neměl jsem v plánu políbit tě.” Usmál se svým typickým rozkošným způsobem. “V tu chvíli se mi to prostě zdálo, jako dobrý nápad.”

Clary se vyškrábala z postele a podívala se na něj. Natáhla se pro župan, který ležel na pelesti a zabalila se do něj.

Jace jí sledoval. Neudělal nic, aby jí zastavil. Všimla si ale, že se jeho oči ve tmě lesknou. “Já - nerozumím tomu. Nejdřív zmizíš a teď se vrátíš a chováš se, jako kdybych si toho ani nevšimla, jako kdybych se nebála a nepamatovala si, že-”

“Říkal jsem ti to. Musel jsem se ujistit, jestli ti můžu věřit. Nechtěl jsem tě postavit do pozice, kdy bys věděla, kde se schovávám, zatímco by tě pořád vyslýchali Clavové. Myslel jsem, že by to pro tebe mohlo být těžké-”

“Těžké?” Skoro se dusila vlastním vztekem. “Zkoušky jsou těžké. Překážkové dráhy jsou těžké. Ale tvoje zmizení mě skoro zabilo, Jaci. A co si myslíš, že to udělalo s Alecem? Isabelou? Marysou? Víš vůbec, jaké to bylo: Dokážeš si to představit? Nevědět nic, hledat-”

Obličejem mu znovu proběhl zvláštní výraz. Jako kdyby jí slyšel, ale zároveň byl k jejím slovům hluchý. “Ach, ano, zrovna jsem se chtěl zeptat.” Usmál se jako andílek. “Vážně mě hledali všichni?”

“Ty se ptáš, jestli-” Zavrtěla hlavou a přitáhla si župan blíž k tělu. Najednou chtěla být něčím chráněná před vší tou známostí, krásnou

a nádhernými smyslnými úsměvy, kterými jí naznačoval, že by s ní byl ochotný dělat cokoliv, bez ohledu na to, kdo právě čekal na chodbě.

“Doufal jsem, že vytisknou letáky s mojí fotkou, jako když se hledají ztracené kočky,” řekl. “Pohřešuje se jeden neskutečně krásný teenager. Slyší na ´Jace´ nebo ´Fešák´.”

“Tos neřekl, že ne?”

“A co myslíš? Fešák? Myslíš, že by bylo lepší ´Sladká tvářičko´? Nebo ´Sexy hošane´? To poslední už se mi zdá trochu přehnané. I když, technicky vzato, moje rodina pochází z Británie-”

“Sklapni,” řekla zuřivě. “A vypadni.”

“Já…” Vypadal překvapeně. Vzpomněla si, jak překvapeně vypadal, když ho odstrčila v Panství. “Dobře, fajn. Budu vážný. Clarisso, jsem tady, protože chci, abys se mnou odešla.”

“Kam?”

“Pojď se mnou,” řekl a pak zaváhal, “a se Sebastianem. A já ti všechno vysvětlím.”

Na chvíli cítila, jak její tělo ztuhlo. Oči upírala do těch jeho. Stříbrný měsíční svit vrhal stíny na křivku jeho rtů, tvar jeho klíčních kostí, jeho řasy a krk. “Naposled, když jsem s tebou ´někam´ šla, skončila jsem v bezvědomí uprostřed obřadu černé magie.”

“To jsem nebyl já. To byla Lilith.”

“Jace Lightwood, kterého znám, by nebyl ve stejné místnosti jako Jonathan Morgenstern, aniž by se ho pokusil zabít.”

“Myslím, že brzy přijdeš na to, že by se to rovnalo sebevraždě,” řekl Jace tiše, zatímco si obouval boty. “Jsme svázaní. Pořež jeho a já budu krvácet.”

“Svázaní? Co tím myslíš?”

Pohodil svými blonďatými vlasy a ignoroval její otázku. “Tohle je mnohem větší věc, než si myslíš, Clary. Má plán. Je ochotný se do něj pustit. Obětovat se. Kdybys mi dala šanci vysvětlit ti to-”

“Zabil Maxe, Jaci,” řekla. “Tvého malého brášku.”

Trhl sebou a na chvíli bláhové naděje si myslela, že se k němu její slova konečně dostala - ale jeho výraz se brzy vyhladil. Jako když někdo narovná zmuchlaný papír. “To byla - byla to nehoda. Kromě toho, Sebastian je taky můj bratr.”

“Ne.” Clary zavrtěla hlavou. “Není to tvůj bratr. Je to můj bratr. Bůh ví, že se modlím za to, aby to bylo jinak. Nikdy se neměl narodit-”

“Jak to můžeš vůbec říct?” zeptal se Jace. Přehodil obě nohy přes okraj postele. “Došlo ti vůbec někdy, že věci nejsou jenom černé a bílé?” Sklonil se, zvednul svůj opasek se zbraněmi a začal si ho připevňovat. “Byla válka, Clary, a lidi umírali, ale - věci se potom změnily. Teď už vím, že by Sebastian nikdy úmyslně neublížil nikomu, koho miluju. Slouží vyšším cílům. Někdy jsou tu prostě nevyhnutelné ztráty-”

“Tys právě nazval svého bratra nevyhnutelnou ztrátou?” Její hlas se nevěřícně zvyšoval, dokud skoro nekřičela. Měla pocit, že se nemůže nadechnout.

“Clary, ty mě neposloucháš. Tohle je důležité-” “Valentýn si taky myslel, že to co dělá, je důležité.”

“Valentin se spletl,” řekl. “Měl pravdu jenom v tom, že Clavové byli zkažení. Spletl se ale v tom, jak by je měl zastavit. Ale Sebastian má pravdu. Kdybys nás vyslechla-”

“Nás,” řekla. “Bože. Jaci…”

Díval se na ní z postele, a i když cítila, jak se jí láme srdce, její mysl závodila. Vzpomněla si, že stélu nechala na stole, ale

přemýšlela, jestli by se mohla dost rychle dostat k šuplíku jejího stolu, kde měla schovaný nůž. Přemýšlela, jestli by ho dokázala použít, kdyby k tomu měla příležitost.

“Clary?” Jace naklonil hlavu na stranu a studoval její tvář. “Ty - pořád mě miluješ, viď?”

“Miluju Jace Lightwooda,” řekla. “Ale nevím, kdo jsi ty.”

Výraz v jeho tváři se změnil, ale než stačil promluvit, ticho prořízl výkřik. Výkřik a zvuk rozbíjejícího se skla.

Clary ten hlas poznala okamžitě. Byla to její máma.

Bez dalšího pohledu směrem k Jacovi trhnutím otevřela dveře a vyrazila ven na chodbu a tou pokračovala až do obývacího pokoje. Byl velký a spojený s kuchyní. Dělil je jenom dlouhý pult. Jocelyn, v jejích kalhotách na spaní, vytahaném tričku a s vlasy stáhnutými do rozcuchaného drdolu, stála u pultu. Určitě přišla do kuchyně pro něco k pití. U jejích nohou leželo rozbité sklo. Voda se ještě pořád vsakovala do šedého koberce.

Z její tváře se vytratila všechna barva a byla bledá jako stěna. Její pohled směřoval na druhý konec místnosti. Ještě předtím, než tím směrem Clary otočila hlavu, věděla, na co se její máma dívá.

Na svého syna.

Sebastian se opíral o stěnu u dveří a v hubené tváři měl prázdný výraz. Sklopil víčka a podíval se skrz řasy na Jocelyn. Něco na jeho postoji, jí připomínalo Hodgovu fotku sedmnáctiletého Valentýna.

“Jonathane,” zašeptala Jocelyn. Clary se ani nepohnula, i když se z chodby vynořil Jace. Stačila mu sekunda na to, aby si prohlédnul scénu před ním, a zastavil se taky. Levou ruku měl položenou u opasku se zbraněmi. Hubené prsty měl jenom centimetr od rukojeti jedné ze svých dýk. Clary ale věděla, že by mu netrvalo ani sekundu jí vyndat.

“Vlastně teď spíš dávám přednost ´Sebastianovi´,” řekl bratr

Clary. “Došel jsem k názoru, že si nemusím nechávat jméno, které jste mi spolu s mým otcem vybrali. Oba jste mě zradili a já bych byl rád, kdybych měl s vámi oběma společného co nejmíň.”

Rozlitá voda u nohou Jocelyn pomalu tvořila tmavý kruh. Udělala krok dopředu. Její oči přejížděly nahoru a dolů po Sebastianově tváři. “Myslela jsem, žes umřel,” zašeptala. “Že jsi mrtvý. Viděla jsem tvoje kosti měnit se v prach.”

Sebastian se na ní podíval. Černé oči měl klidné a přimhouřené. “Kdybys byla moje skutečná matka,” řekl, “dobrá matka, věděla bys, že žiju. Kdysi dávno jeden muž řekl, že si matky nosí celý život u sebe klíč k duším jejich dětí. Ale tys ten můj zahodila.”

Jocelyn vydala přiškrcený zvuk, který se jí usídlil vzadu v krku. Opřela se o pult, aby se podepřela. Clary k ní chtěla běžet, ale nemohla se pohnout, jako kdyby jí nohy přimrzly k zemi. Všechno, co se dělo mezi jejím bratrem a její matkou, s ní nemělo nic společného.

“Neříkej mi, že nejsi ani trošku ráda, že mě vidíš, matko,” řekl Sebastian. A i když byly jeho slova prosebná, jeho hlas byl prázdný. “Copak nemám všechno, co sis u svého syna přála?” Široce roztáhl ruce. “Silný, hezký a tolik podobný jeho starého dobrému tatínkovi.”

Jocelyn zavrtěla hlavou. Její tvář nabrala popelavou barvu. “Co chceš, Jonathane?”

“Chci to, co chtějí všichni,” řekl Sebastian. “Chci to, na co mám nárok. V tomhle případě je to Morgensternovo dědictví.”

“Morgensternovo dědictví je jenom krev a zkáza,” řekla Jocelyn. “Tady není nikdo, kdo by patřil k Morgensternům. Ani já, ani moje dcera.”

Napřímila se. Její ruka pořád svírala pult, ale Clary viděla, jak se do jejího výrazu vrací starý oheň. “Jestli hned odejdeš, Jonathane, neřeknu Clavům, žes tu byl.” Pohledem přejela na Jace. “Neřeknu jim ani o tobě. Kdyby věděli, že spolupracujete, zabili by vás oba.”

Clary si reflexivně stoupla před Jace. Podíval se přes její rameno na její mámu. “Záleží vám na tom, jestli umřu?” zeptal se.

“Záleží mi na tom, co by to udělalo s mojí dcerou,” řekla Jocelyn. “A Zákon je tvrdý - až příliš tvrdý. Cokoliv se ti stalo - možná se s tím dá ještě něco dělat.” Pohledem přejela zpátky k Sebastianovi. “Ale pro tebe -můj Jonathane-je až příliš pozdě.”

Sáhla rukou pod pult a vytáhla Lukovo dlouhé ostří - kinžál. Po tvářích jí stékaly slzy. Nůž ale držela pevně.

“Vypadám jako on, co?” řekl Sebastian, ale ani se nepohnul. Zdálo se, jako kdyby si toho nože ani nevšimnul. “Valentýn. To je důvod, proč se na mě takhle díváš.”

Jocelyn zavrtěla hlavou. “Vypadáš pořád stejně. Už od okamžiku, kdy jsem tě poprvé uviděla. Jako démon.” Její hlas byl bolestný a smutný. “Omlouvám se.”

“Za co se omlouváš?”

“Že jsem tě nezabila, když ses narodil,” řekla a vyšla zpoza pultu.

Přetočila si kinžál v ruce.

Clary se napjala, ale Sebastian se ani nepohnul. Jeho tmavé oči sledovaly jeho mámu, zatímco k němu pomalu šla. “Je tohle to, co chceš?” řekl. “Abych umřel?” Rozevřel paže, jako kdyby chtěl Jocelyn obejmout a udělal krok vpřed. “Jenom do toho. Splň si svoje přání. Nebudu ti bránit.”

“Sebastiane,” řekl Jace. Clary po něm střelila nevěřícným pohledem. Vážně zněl jeho hlas ustaraně?

Jocelyn udělala další krok dopředu. Zatočila nožem v ruce, až se Clary jevil jenom jako rozmazaná šmouha. Když se zastavil, jeho ostří mířilo Sebastianovi přímo na srdce. Přesto se ani nepohnul.

“Udělej to,” zašeptal. Naklonil hlavu na stranu. “Dokážeš se k tomu vůbec přinutit? Mohlas mě zabít, když jsem se narodil. Ale neudělalas to.” Trochu ztišil hlas. “Možná sis uvědomila, že ne každý

musí milovat svoje dítě. Možná, kdybys mě milovala dost, mohla bys mě zachránit.”

Chvíli se dívali jeden na druhého. Matka se synem. Ledově zelený pohled se setkával s uhlově černým. V rozích úst Jocelyn byly hluboké vrásky a Clary mohla přísahat, že tam ještě před dvěma týdny nebyly. “Jenom to předstíráš,” řekla a hlas se jí třásl. “Necítíš nic, Jonathane. Tvůj otec tě naučil předstírat lidské emoce stejně, jako můžeš papouška naučit opakovat slova. On nechápe co říká a stejně tak ty nechápeš, co předstíráš. Přála bych si -ach, Bože, tak moc bych si přála-abys to cítil. Ale-”

Jocely opsala s nožem rychlý, čistý oblouk. Ostří mělo skončit pod Sebastianovými žebry, odkud by řez pokračoval až k jeho srdci. A přesně to by se stalo, kdyby se pohybovala rychleji, než Jace. Otočil se a sáhnul po dýce a vrhnul jí, čímž odklonil její ostří. Špička čepele stačila Sebastianovi způsobit mělký řez na hrudníku.

Jace se vedle Clary trhaně nadechl. Otočila se k němu. Na přední části jeho košile se pomalu tvořila krvavá skvrna. Dotkl se jí rukou. Prsty měl od krve. Jsme svázáni. Pořež jeho a já budu krvácet.

Clary se bez přemýšlení rozběhla k druhé straně místnosti a vrhla se mezi Jocelyn a Sebastiana. “Mami,” vydechla. “Přestaň.”

Jocelyn držela nůž. Očima pořád sledovala Sebastiana. “Clary, běž pryč.”

Sebastian se začal smát. “Sladké, viď? Sestřička brání svého velkého brášku.”

“Já tě nebráním.” Clary měla pořád oči upřené do máminy tváře. “Ať se stane Jonathanovi cokoliv, stane se i Jaceovi. Chápeš, mami? Jestli ho zabiješ, Jace zemře. Už krvácí. Mami, prosím.”

Jocelyn pořád pevně svírala nůž, ale její výraz byl nejistý. “Clary…”

“Ježiši, tohle je trapný,” poznamenal Sebastian. “Celkem mě zajímá, jak tohle dopadne. Koneckonců, já nemám důvod, proč

odcházet.”

“No, vlastně,” ozvalo se z chodby, “máš.”

Byl to Luke. Bosý, v džínech a starém svetru. Byl rozcuchaný a bez brýlí působil mladší. V ruce držel brokovnici. Hlavní mířil přímo na Sebastiana.

“Tohle je dvanáctikalibr, Winchestrovka. Ruční zbraň. Smečka jí používá k utracení vlků, kteří zdivočeli,” řekl. “I když tě nemůžu zabít, pořád ti můžu prostřelit nohu, synu Valentýna.”

Bylo to, jako kdyby všichni v místnosti najednou zalapali po dechu - všichni, kromě Luka. A Sebastiana, kterému se na tváři rozlil jemný úsměv a otočil se, aby zamířil k Lukovi, jako kdyby ani nevnímal zbraň, která na něj mířila.

“Valentýnův syn,” řekl. “Takže takhle o mě smýšlíš? Za jiných okolností bys mohl být můj kmotr.”

“Za jiných okolností,” řekl Luke a posunul prst na spoušti, “bys mohl být člověk.”

Sebastian se zastavil. “To samé bych mohl říct o tobě, vlkodlaku.”

Najednou se zdálo, že se svět zpomalil. Luke zamířil. Sebastian dál s úsměvem stál na místě.

“Luku,” řekla Clary. Bylo to, jako kdyby se znovu ocitla ve své noční můře, kdy chtěla křičet, ale všechno co vyšlo z jejího krku, byl bezmocný šepot. “Luku, nedělej to.”

Její nevlastní otec pevněji stiskl spoušť - a pak se dal Jace do pohybu. Vyběhnul od Clary, přeskočil pohovku a strčil do Luka přesně ve chvíli, kdy zbraň vystřelila. Střela zasáhla jedno okno a vyletěla ven. Luke ztratil rovnováhu a zapotácel se. Jace mu vytrhl zbraň z rukou a odhodil jí. Proletěla rozbitým oknem a Jace se obrátil zpátky ke staršímu muži.

“Luku-” začal.

Luke ho praštil.

Dokonce, i když věděla všechno, co věděla, šok z toho vidět Luka, který se nesčetněkrát postavil za Jace, aby ho bránil před její mámou, Marysou a Clavy - Luka, který byl klidný a laskavý -dávat pěstí Jacovi do tváře, bylo jako kdyby dal pěstí jí. Jace nebyl na jeho útok připravený, a tak ho rána odhodila až ke zdi.

A Sebastian, který až doteď nedával najevo žádné skutečné emoce kromě znechucení, zavrčel - zavrčel a vytáhl z opasku dlouhý, tenký nůž.

Lukovi oči se rozšířily a on začal couvat, ale Sebastian byl rychlejší - byl rychlejší, než kdokoliv, koho Clary znala. Rychlejší, než Jace. Bodl dýku do Lukovi hrudi a zakroutil s ní, než jí z jeho těla vytrhl, červenou až po jílec. Luke dopadl zády na zeď. Pomalu po ní klouzal dolů a zanechával za sebou krvavou stopu. Clary se na celou scénu dívala s narůstající hrůzou.

Jocelyn zakřičela. Ten zvuk byl horší, než když kulka rozbíjela okno, i když se Clary zdálo, jako kdyby přicházel z dálky, nebo zazněl pod vodou. Dívala se na Luka, který se zhroutil na podlahu. Koberec kolem něj rychle rudnul.

Sebastian zvedl znovu dýku - a Clary se na něj vrhla. Praštila ho do ramene tak tvrdě, jak dokázala. Snažila se ho srazit na zem. On se ale sotva pohnul. Dýka mu ale spadla na zem. Otočil se na ní. Krvácel z rozseknutého rtu. Clary nevěděla proč, dokud se v jejím zorném poli neobjevil Jace. Na jeho ústech uviděla krev v místech, kam ho praštil Luke.

“Dost!” Jace chytil Sebastiana za zadní část bundy. Byl bledý. Nedíval se na Luka, ani na Clary. “Přestaň. Kvůli tomuhle jsme sem nepřišli.”

“Nech mě-”

“Ne.” Jace obešel Sebastiana a chytil ho za ruku. Jeho oči se setkaly s těmi Clary. Jeho rty se pohybovaly, jako kdyby jí chtěl něco

říct -pak uviděla stříbrný záblesk prstenu na Sebastianově prstě - a oba zmizeli. Netrvalo to ani dost dlouho na to, aby se stačila nadechnout. Ve chvíli, kdy zmizeli, se něco kovového se mihlo místem, kde ještě před chvíli stáli a zabořilo se to do zdi.

Lukův kinžál.

Clary se otočila a podívala se na mámu, která vrhla nůž. Ale Jocelyn se na Clary nedívala. Vrhla se k Lukovi a padla na kolena na krvavý koberec. Pak si ho přitáhla do klína. Oči měl zavřené. Z koutku úst mu vytékala krev.

Sebastianova stříbrná dýka, teď potřísněná krví, ležela o kousek dál. “Mami,” zašeptala Clary. “Je-”

“Ta dýka byla stříbrná.” Její hlas se střásl. “Nebude se hojit tak rychle, jak by měl. Ne, bez speciálního ošetření.” Konečky prstů se dotkla Lukovy tváře. Jeho hruď se zvedala a klesala. Clary se na to dívala s úlevou. V zadní části krku cítila přicházející slzy a na chvíli obdivovala klid její mámy. Jenže tohle byla žena, která kdysi stála v popelu jejího domu, obklopená ohořelými těly své rodiny, včetně svých rodičů a syna. I z toho se vzpamatovala a šla dál. “Běž do koupelny pro nějaké ručníky,” poručila jí máma. “Musíme zastavit krvácení.”

Clary donutila k pohybu své ztuhlé nohy a skoro poslepu došla do Lukovy malé kachlíkové koupelny. Na zadní straně dveří visel šedivý ručník. Strhla ho z věšáku a vrátila se do pokoje. Jocelyn si jednou rukou držela Luka v klíně. Tou druhou držela mobil. Pustila ho a natáhla se pro ručník, když k ní Clary došla. Složila ho na polovinu a položila ho na ránu v Lukově hrudníku. Pak jí stlačila. Clary sledovala, jak se okraje šedého ručníku začaly barvit šarlatovou krví.

“Luku,” zašeptala Clary. Ani se nepohnul. Jeho tvář měla příšernou popelavou barvu.

“Právě jsem volala jeho smečce,” řekla Jocelyn. Nedívala se na svojí dceru. Clary si uvědomila, že jí Jocelyn nepoložila ani jedinou otázku ohledně Jace a Sebastiana. Nezeptala se, proč Jace vyběhl z

jejího pokoje nebo co tam dělali. Její pozornost patřila jenom Lukovi. “Mají pár členů v terénu. Hned, jak se sem dostanou, musíme odejít. Jace se pro tebe vrátí.”

“Nevíš, jestli-” začala Clary šeptat, i když měla vyschlý krk. “Vím,” řekla Jocelyn. “Valentýn se pro mě vrátil po patnácti

letech. Takový Morgensternovi muži jsou. Nikdy se nevzdají. Vrátí se pro tebe.”

Jace není Valentýn. Ale ta slova Clary zemřela na rtech. Chtěla padnout na kolena a vzít Luka za ruku. Pevně ho držet a říct mu, že ho miluje. Ale pak si vzpomněla na Jacovy ruce na její kůži v jejím pokoji.

Byla to její chyba. Nezasloužila si utěšovat Luka, ani sama sebe.

Zasloužila si bolest a pocit viny.

Z verandy se ozvaly kroky a tichý šepot. Jocelyn prudce zvedla hlavu. Smečka. “Clary, běž a sbal si věci,” řekla. “Vem si, co si myslíš, že budeš potřebovat. Ale ne víc, než můžeš unést. Do tohohle domu už se nevrátíme.”

Kapitola 6 – Žádné zbraně v tomto světě

Malé sněhové vločky, které Clary připomínaly peří, začaly padat z oblohy barvy oceli. Spěchala s mámou po Greenpoint Avenue. Měly skloněné hlavy proti chladnému větru, který přicházel od East River. Jocelyn neřekla ani slovo od chvíle, kdy opustili Luka na opuštěné policejní stanici, která sloužila jako sídlo smečky. Všechno co se stalo se jí jevilo rozmazaně - smečka vnesla jejich vůdce dovnitř, začala mu léčit ránu, chvíli kdy s matkou bojovala, aby mohli jít za Lukem, ale smečka zavřela dveře a nepustila je k němu. Věděla, proč ho nemohli vzít do nemocnice pro civily, ale bylo to těžké, tak těžké, nechat ho v bílém pokoji, který sloužil jako ošetřovna.

Nebylo to tak, že by jí nebo Jocelyn neměli vlci rádi. Bylo to jenom o tom, že Lukova snoubenka a její dcera nebyly součástí smečky. A ani nikdy nebudou. Clary se rozhlížela po Maie, která by jí snad mohla pomoct, ale nebyla tam. Nakonec Jocelyn poslala Clary, aby počkala na chodbě, protože místnost byla dost přeplněná. Tam se Clary zhroutila na zem a batoh si nechala ležet v klíně. Byly asi dvě ráno a ona se nikdy necítila tak sama. Kdyby Luke umřel…

Nedokázala si ani vzpomenout na život bez něj. Díky němu a její mámě se naučila, co je to bezpodmínečně milovat. Jedna z jejích prvních vzpomínek byla na to, jak jí Luke houpal na houpačce na jabloni na jeho farmě. V nemocnici přerývavě dýchal, když členovi jeho smečky, Batovi, léčili zranění. Lidé měli ve zvyku přerývavě dýchat, když umírali. Nemohla si vzpomenout na posední věc, kterou Lukovi řekla. Neměli byste si pamatovat poslední věc, kterou jste řekli někomu předtím, než umřel?

Když Jocelyn konečně přišla z ošetřovny, vypadaly vyčerpaně.

Natáhla ruku ke Clary a pomohla jí vstát. “Je…,” začala Clary.

“Je stabilizovaný,” řekla Jocelyn. Rozhlédla se po chodbě. “Měli bychom jít.”

“Jít? Kam?” Clary byla zmatená. “Myslela jsem, že tu zůstaneme s Lukem. Nechci ho opustit.”

“Ani já.” Její hlas byl pevný. Clary o ní začala přemýšlet jako o ženě, která se otočila zády k Idris, ke všemu, co kdy znala a začala žít nový život. Sama. “Ale nemůžeme sem přivést Jace a Jonathana. Nebylo by to pro smečku bezpečné. Ani pro Luka. A tohle je první místo, kde tě Jace bude hledat.”

“Tak kam…,” začala Clary, ale došlo jí to ještě dřív, než stačila dokončit větu. Nechala jí vyznít do ztracena. Kam vždycky šli, když potřebovali pomoct?

Na popraskané dlažbě byl bílý sněhový poprašek. Jocelyn si vzala dlouhý kabát předtím, než odešli z domu. Pod ním měla ale pořád oblečení, které bylo nasáklé Lukovou krví. Rty měla stažené do úzké přímky a pohled měla pevně upřený na silnici cestu před sebou. Clary napadlo, jestli takhle vypadala její máma, když odcházela z Idris. Její boty obalené popelem a Pohár smrti ukrytý pod kabátem. Clary zavrtěla hlavou, aby si pročistila myšlenky. Začala si vymýšlet. Představovala si věci, u kterých nikdy nemohla být. Její mysl závodila. Možná se snažila jenom uprchnout pryč od hrůzy, kterou právě viděla.

Vzpomínka na Sebastiana, který zabodával nůž do Luka, jí okupovala mysl, spolu se zvukem Jacova známého a milovaného hlasu: nevyhnutelná ztráta.

Když přijdete o něco cenného, většinou o to přijdete nadobro. Až ho znovu najdete, nemusel by být stejný jako ve chvíli, kdy jste ho ztratili.

Jocelyn se zachvěla a natáhla si kapuci tak, aby jí zakrývala vlasy. Bílý jemný sníh se už začal vsakovat do červených pramínků jejích vlasů. Pořád mlčela. Ulice, lemovaná polskými a ruskými restauracemi spolu s kadeřnickými a kosmetickými salony, byla opuštěná. Žluté světlo ozařovalo bílý sníh. Clary zavřela oči a za víčky se jí vynořila vzpomínka. Tentokrát to ale nebyla její představivost. Její matka spěchala v noci černou ulicí mezi hromadami špinavého sněhu. Obloha se zdála nízko, šedá s těžkými mraky…

Ten obraz už viděla předtím. Mlčenliví bratři tu vzpomínku vyhrabali v její mysli. Teď si uvědomila, co to mělo být. Její vzpomínka na chvíli, kdy jí její máma vzala k Magnusovi, aby jí změnil vzpomínky. Muselo to být v zimě. Poznala tu ulici. Greenpoint Avenue.

Dům, ve kterém žil Magnus, se tyčil nad nimi. Jocelyn otevřela skleněné vchodové dveře. Vešli dovnitř a Clary se snažila párkrát zhluboka nadechnout. Pak její máma zazvonila. Jednou, dvakrát, třikrát. Pak se dveře konečně otevřely a oni spěchali po schodech nahoru. Dveře do Magnusova bytu už byly otevřené. Čaroděj se opíral o rám, zatímco na ně čekal. Měl na sobě kanárkově žluté pyžamo a na nohou měl zelené pantofle s tvářemi mimozemšťanů. Vlasy měl rozcuchané a zvlněné a jeho zlato zelené oči na ně unaveně mrkaly.

“Domov svatého Magnuse pro vzpurné Lovce stínů,” řekl hlubokým hlasem. “Vítejte.” Rozhodil paže. “Pokoje pro hosty tímhle směrem. Otřete si na rohožce bory.” Vstoupil do bytu. Nechal je projít dovnitř a pak za nimi zavřel. Dneska to tu bylo ve stylu viktoriánské éry. Pohovky měly vysoká opěradla a všude vysela velká pozlacená zrcadla. Pilíře byly světlé s květinovými vzory.

V krátké chodbě, která vedla z obývacího pokoje, byly tři pokoje pro hosty. Clary si vybrala ten na pravé straně. Byl vymalovaný oranžovou barvou, stejně jako její starý pokoj v Park Slope. Byla tam rozkládací pohovka a malé okno, z kterého byl výhled na ztemnělou ulici. Chairman byl stočený do klubíčka na posteli a čumák měl strčený pod ocasem. Sedla si vedle něj a drbala ho za ušima. Cítila, jak jeho malé chlupaté tělo spokojeně vrní. Zatímco ho hladila, zahlédla rukáv svého svetru. Byl tmavý a pokrytý krví. Lukovou krví.

Vstala a servala ze sebe svetr. Vytáhla z batohu čisté džíny a černou mikinu a oblékla si je. Chvíli si prohlížela svůj bledý odraz v okně. Vlasy jí zplihle visely díky vlhkému sněhu a pihy byly na její tváři až moc výrazné. Ne, že by záleželo na tom, jak vypadala. Vzpomněla si na to, jak jí Jace líbal. Přišlo jí to spíš jako dny, než jako hodiny. Z té vzpomínky jí rozbolelo břicho, jako kdyby jí do něj někdo bodal malými dýkami. Držela se tak dlouho okraje postele,

dokud si nebyla jistá, že bolest ustoupila. Pak se zhluboka nadechla a vrátila se do salonu.

Její máma seděla na jedné z pozlacených židlí. Její dlouhé prsty umělkyně byly omotané kolem hrnečku s horkou vodou s citronem. Magnus seděl na svítivě růžové pohovce. Zelené pantofle byly položené na konferenčním stolku.

“Smečka ho stabilizovala,” řekla Jocelyn vyčerpaně. “Neví, jak dlouho bude jeho léčení trvat. Myslí, že byl na ostří stříbrný prášek. Špička nože-” Vzhlédla, uviděla Clary a odmlčela se.

“To je v pohodě, mami. Jsem dost stará na to, abych mohla slyšet, co se děje s Lukem.”

“No, neví přesně co se s ním děje,” řekla Jocelyn tiše. “Špička Sebastianova nože se zlomila o jedno z jeho žeber a ten úlomek v něm zůstal. Jenže ho nedokázaly vyndat. Totiž… pohybuje se.”

“Pohybuje se?” Magnus vypadal zmateně.

“Když se ho snažili vyndat, úlomek se zavrtal do kosti a skoro jí provrtalo,” řekla Jocelyn. “Je to vlkodlak. Hojí se rychle. Jenže špička nože je pořád vevnitř a ohrožuje jeho vnitřní orgány. Proto udržují ránu otevřenou.”

“Démonský kov,” řekl Magnus. “Nejde o stříbro.”

Jocelyn se naklonila dopředu. “Myslíš, že bys mu mohl pomoct?

Ať to bude stát cokoliv. Zaplatím-”

Magnus vstal. Jeho pantofle s mimozemšťany se zdály nevhodné vzhledem k vážnosti situace. “Nevím.”

“Ale uzdravils Aleca,” řekla Clary. “Když ho poranil Vyšší démon…”

Magnus začal přecházet po místnosti. “Věděl jsem, co se s ním děje. Jenže nevím o jaký druh démonského kovu se jedná. Mohl bych experimentovat. Zkusit nějaké hojivé kouzlo, ale nebude to

zrovna ta nejrychlejší cesta k tomu, jak mu pomoct.” “A jaká je ta nejrychlejší cesta?” zeptala se Jocelyn.

“Prétor,” řekl Magnus. “strážce vlků. Znal jsem muže, který ten spolek založil - Woolsey Scott. Kvůli některým… nehodám, byl fascinovaný všemi detaily o démonských kovech, démonských drogách a lykantropii. Stejně jako si Mlčenliví bratři vedli záznamy o Nephilimech, které vyléčili. V průběhu let se stali Prétoři dost uzavřenou a tajnou společností. Bohužel. Ale každý člen Prétorů by měl mít přístup k jejich informacím.”

“Luke ale není člen,” řekla Jocelyn. “A jejich seznam je tajný-” “Ale Jordan,” řekla Clary. “Jordan je člen. Může to zjistit. Zavolám

mu-”

“Já mu zavolám,” řekl Magnus. “Nemůžu se sice dostat na ústředí Prétorů, ale můžu jim předat zprávu. Zprávu, na kterou budou muset zareagovat. Pak se vrátím.”

Rychle přešel do kuchyně, kde si sundal pantofle a jemně jim zamával, jako mořské řasy pohybující se v proudu.

Clary se otočila zpátky k mámě, která se dívala na hrníček v její ruce plný horké vody. Byl to jeden z jejích oblíbených nápojů, i když Clary nikdy nepochopila, proč by někdo chtěl pít horkou kyselou vodu. Sníh jí promočil vlasy. Zatímco jí schnuly, pomalu se začaly kroutit, stejně jako Clary ve vlhkém počasí.

“Mami,” řekla Clary a její máma vzhlédla. “Ten nůž, který jsi hodila -potom co byl Luke poraněný-mířilas na Jace?”

“Ne, mířila jsem na Jonathana.” Nikdy by mu neřekla Sebastian. “Já jenom…” Clary se zhluboka nadechla. “To je skoro stejné.

Vidělas to. Když jsi bodla Sebastiana, Jace začal krvácet. Je to jako

- zrcadlo. Pořež Sebastiana, Jace bude krvácet. Zabij ho a Jace umře.”

“Clary.” Její máma si protřela unavené oči. “O tom se teď nebudeme bavit.”

“Ale říkalas, že se pro mě vrátí. Myslím Jace. Potřebuju vědět, že mu neublížíš-”

“Fajn. Nemůžeš to vědět. Protože já ti to nemůžu slíbit, Clary. Nemůžu.” Oči její mámy byly vyhýbavé. “Viděl jsem, jak jste vycházeli z tvého pokoje.”

Clary zrudla. “Nechtěla jsem-”

“Co? Říct mi o tom? Fajn, škoda. Přivedlas ho. Máš jediný štěstí, že už nepatřím do Clavů. Jak dlouho víš, kde se Jace skrývá?”

“Nevím, kde se skrývá. Dneska jsem s ním mluvila poprvé od chvíle, kdy se ztratil. Viděla jsem ho včera v Institutu se Seb-s Jonathanem. Řekla jsem to Alecovi, Isabele a Simonovi. Ale nemohla jsem to říct nikomu jinému. Kdyby ho Clavové chytili - nemohla jsem to dopustit.”

Jocelyn k ní zvedla své zelené oči. “Proč ne?” “Protože je to Jace. A protože ho miluju.”

“Není to Jace. V tom to je, Clary. Už není ten, kdo býval. Ty to nevidíš-”

“Samozřejmě, že to vidím. Nejsem úplně blbá. Ale věřím mu. Viděla jsem ho posedlého už předtím. A viděla jsem, jak se z toho dostal. Myslím, že někde uvnitř je pořád Jace. Myslím, že existuje způsob, jak ho zachránit.”

“A co když není?” “Dokaž to.”

“Nemůžu dokázat, že ten způsob neexistuje, Clarisso. Chápu, že ho miluješ. Vždycky jsi ho milovala. Až příliš. Myslíš, že já tvého otce nemilovala? Myslíš, že jsem mu neustále nedávala další a další

šance? A podívej, co z toho vzniklo. Jonathan. Kdybych nezůstávala s tvým otcem, nikdy by neexistoval.”

“Ale to ani já,” řekla Clary. “V případě, že bys zapomněla, já se narodila až po mém bratrovi. Ne před ním.” Tvrdě se podívala na mámu. “Chceš říct, že bys mě klidně obětovala, kdyby ses tak mohla zbavit Jonathana?”

“Ne, já-”

Ozvalo se zachrastění klíče v zámku a dovnitř vstoupil Alec. Měl na sobě dlouhý kožený rozepnutý kabát, který odhaloval modrý svetr. V černých vlasech mu roztávaly bílé sněhové vločky. Tváře měl červené, ale jinak byla jeho tvář bledá. “Kde je Magnus?” zeptal se. Když se podíval do kuchyně, Clary si všimla modřiny, která se táhla od jeho brady až k uchu, a která vypadala jako otisk palce.

“Alecu!” Magnus zrovna vcházel do obývacího pokoje a poslal svému příteli vzdušný polibek přes celou místnost. Potom, co se zbavil pantoflí, byl teď. Jeho kočičí oči se rozzářily, když uviděl Aleca. Clary znala ten pohled. Tahle se dívala na Jace. Alec mu ten pohled nevracel. Sundal si kabát a pověsil ho na háček na stěně. Byl viditelně rozrušený. Ruce se mu třásly a široká ramena měl ztuhlá.

“Dostals mojí zprávu?” zeptal se Magnus.

“Jo. Stejně jsem byl jenom pár bloků odtud.” Alec se podíval na Clary a pak na její mámu. V jeho výrazu spolu soupeřily úzkost a nejistota. Přestože byl Alec pozvaný na hostinu Jocelyn, setkal se s ní jenom párkrát. Neznaly se navzájem moc dobře. “Je pravda, co mi napsal Magnus? Tys zase viděla Jace?”

“A Sebastiana,” řekla Clary.

“Ale Jace,” řekl Alec. “Jak - myslím tím, jak vypadal?”

Clary věděla přesně, na co se ptal. Pro jednou si Alec a Clary rozuměli líp, než kdokoliv jiný v místnosti. “Nic na Sebastiana nehraje,” odpověděla mu tiše. “Vážně se změnil. Už není sám sebou.”

“V čem?” zeptal se Alec s podivnou směsí vzteku a zranitelnosti. “V čem se změnil?”

Na koleni jejích džínů byla díra. Zvedla ruku a poškrábala si kůži pod ní. “Způsob, jakým mluvil - věří v Sebastiana. Věří v to, co dělá, ať už je to cokoliv. Připomněla jsem mu, že Sebastian zabil Maxe, ale jemu to bylo jedno.” Hlas se jí zlomil. “Řekl, že je Sebastian stejně tak jeho bratr, jako byl Max.”

Alec zbledl ještě víc. Jeho červené tváře se začaly jevit jako krvavé skvrny. “Říkal něco o mě? Nebo o Izzy? Ptal se na nás?”

Clary zavrtěla hlavou. Sotva snesla pohled na Alecovu tvář. Koutkem oka viděla, že Magnus sledoval Alecův výraz taky. Tvář se mu stáhla smutkem. Přemýšlela, jestli pořád na Jace žárlil, nebo jestli tu bolest cítil kvůli Alecovi.

“Proč přišel do tvého domu?” Alec zavrtěl hlavou. “Nechápu to.” “Chtěl, abych šla s ním. Připojila se k němu a k Sebastianovi.

Myslím, že chce udělat z jejich malého zlého dua zlé trio.” Pokrčila

rameny. “Možná se cítí osamělý. Sebastian asi není ten nejlepší společník.”

“To nemůžeme vědět. Třeba by mohl být dobrý ve Scrabblu,” poznamenal Magnus.

“Je to vraždící psychopat,” řekl Alec hlasem bez emocí. “A Jace to ví.”

“Ale Jace už teď není stejný Jace, jako předtím-” začal Magnus, ale přerušil ho zvonicí telefon. “Jasně. Já to vezmu. Kdo ví, kdo další může být na útěku před Clavy a potřebuje přístřeší? V tomhle městě nejspíš nejsou žádné hotely.” Znovu se vydal do kuchyně.

Alec se vrhnul na pohovku. “Pracuje až moc tvrdě,” řekl a ustaraně se podíval za svým přítelem. “Celou noc byl vzhůru a snažil se rozluštit ty runy.”

“Pořád dělá pro Clavy?” zeptala se Jocelyn.

“Ne,” řekl Alec pomalu. “Dělá to pro mě. Kvůli tomu, co všechno pro mě Jace znamená.” Zvedl rukáv a ukázal Jocelyn runu parabataiů na jeho vnitřním předloktí.

“Věděls, že Jace není mrtvý,” řekla Clary. Její mysl začala pracovat na plné obrátky. “Protože jsi jeho parabatai. Protože je mezi vámi spojení. Ale říkals, že s ním bylo něco špatně.”

“Jo, protože je posedlý,” řekla Jocelyn. “To ho změní. Valentýn řekl, že když se stal Luke Lovcem stínů, cítil to. Měl špatný pocit.”

Ale zavrtěl hlavou. “Když byl Jace posedlý Lilith, necítil jsem nic,” řekl. “Teď cítím něco… špatného. Něco jiného.” Podíval se dolů na svoje boty. “Můžete cítit, když váš parabatai zemře - jako kdybyste byli svázáni nějakým lanem. Když ten druhý zemře, lano praskne a vy spadnete.” Podíval se na Clary. “Už jsem to cítil. V Idris. Během bitvy. Ale byl to tak krátký pocit, a když jsem se vrátil do Alicante, Jace byl naživu. Vsugeroval jsem si, že jsem si to jenom představoval.”

Clary zavrtěla hlavou, když si vzpomněla na Jace a krví nasáklý písek u jezera Lyn. Nezdálo se ti to. “To co cítím teď, je jiné,” pokračoval. “Mám pocit, jako kdyby nebyl na tomhle světě, ale není mrtvý. Není ani uvězněný… jenom tu prostě není.”

“A v tom to je,” řekla Clary. “Už dvakrát, když jsem ho viděla se Sebastianem, zmizeli. Prostě se vypařili. Neodešli Portálem. Prostě tu v jednu chvíli byli a v té druhé už ne.”

“Když mluvíte o tady a tam,” řekl Magnus, zatímco se se zazíváním vracel zpátky do pokoje, “a o tomhle a tamtom světě, mluvíte vlastně o dimenzích. Existuje jenom pár čarodějů, kteří zvládnou dimenzionální kouzlo. Můj starý přítel Ragnor to kouzlo ovládal. Dimenze nejsou jedna vedle druhé - protínají se. Jsou jako papír. Tam, kde se protínají dimenze může být vytvořeno kouzlo, které brání tomu, aby je někdo našel. Takže nakonec, když nejsi tam - jsi tady.”

“Možná to je důvod, proč ho nemůžeme najít. A proč ho Alec nemůže vycítit,” řekla Clary.

“Mohlo by to být v tomhle.” Magnus zněl skoro dojatě. “To by ale taky znamenalo, že neexistuje žádný způsob, jak je najít, jestli nebudou chtít být objeveni. A není žádný způsob, jak poslat zprávu zpátky k nám, kdyby je opravdu nakonec někdo objevil. Je to komplikovaná a dost nákladná magie. Sebastian musí mít nějaký přístroj-” Přerušilo ho zazvonění zvonku. Všichni naskočili. Magnus obrátil oči v sloup. “Všichni se uklidněte,” řekl a zmizel u vchodových dveří.

Po chvíli se vrátil spolu s mužem oblečeným do dlouhého roucha barvy pergamenu, na jehož stranách a zadní části byly červeno hnědou runou nakreslené runy. Ačkoliv měl kapuci nasazenou a jeho tvář byla pokrytá stíny, byl suchý. Jako kdyby na něj nedopadla ani jedna vločka sněhu. Když si sundal kapuci, Clary nebyla překvapená, když v muži poznala bratra Zachariáše. Jocelyn najednou postavila hrneček na stůl. Dívala se na Mlčenlivého bratra. Teď byly vidět jeho tmavé vlasy. Jeho obličej ale pořád pokrýval stín, takže Clary nemohla vidět nic jiného, jenom jeho oči a vysoké, runami pokryté, lícní kosti. “Ty,” řekla Jocelyn slabým hlasem. “Ale Magnus mi řekl, že bys nikdy-”

Nečekané události přímo volají po nečekaných opatřeních. Hlas bratra Zachariáše zesílil a Clary uslyšela jeho slova ve své hlavě. Podle výrazů, které viděla na tvářích ostatních, ho slyšeli taky. O ničem, co se tu dnes stane, neřeknu Clavům, ani Radě. Když dostanu šanci zachránit jednoho z pokrevní linie Herondalů, má to pro mě mnohem větší význam, než věrnost, kterou jsem poskytl Clavům.

“Tak je to vyřešené,” ozval se Magnus. Tvořil dost zvláštní pár s Mlčenlivým bratrem stojícím vedle něj. Jeden byl bledý ve světlých

šatech a ten druhý měl na sobě zářivě žluté pyžamo. “Nějaký pokrok ve zkoumání Lilithiných run?”

Studoval jsem ty runy pečlivě a naslouchal všem výpovědím, které byly podány Radě. Věřím, že její rituál se skládal ze dvou částí. Nejdřív použila Světlomilce k oživení vědomí Jonathana Morgensterna. Jeho tělo bylo pořád hodně oslabené, ale jeho mysl fungovala dokonale. Věřím, že když s ním Jace Herondale zůstal na střeše sám, Jonathan začal čerpat sílu z run Lilith a donutil Jace vstoupit do kruhu, který ho obklopoval. Cílem toho rituálu bylo, aby se Jace stal jeho loutkou. Věřím, že donutil Jace dát mu svojí krev, která ho přivedla zpátky k životu. Pak utekl ze střechy a Jace vzal sebou.

“A jak tohle mezi nimi mohlo vytvořit pouto?” zeptala se Clary. “Protože, když máma bodla Sebastiana, Jace začal krvácet.”

Ano. To, co vytvořila Lilith byl rituál spojení, ale na rozdíl od vašeho obřadu parabataiů, tenhle byl mnohem silnější a nebezpečnější. Ty dva jsou teď spolu neoddělitelně svázaní. Jestli zemře jeden, zemře i druhý. Žádná zbraň na tomhle světě by nemohla zabít jenom jednoho z nich.

“Když říkáte, že jsou neoddělitelně svázaní,” řekl Alec a naklonil se k němu blíž, “znamená to - myslím tím, Jace Sebastiana nenávidí. Sebastian mu zavraždil bratra.”

“Nechápu, jak Sebastian může k Jacovi chovat takovou náklonnost. Celý život na něj hrozně žárlil. Myslel si, že ho před ním Valentýn upřednostňuje,” řekla Clary.

“Nemluvě o tom,” vložil se do toho Magnus, “že ho Jace zabil. To by přece dokázalo někoho dost vytočit, ne?”

“Je to, jako kdyby si Jace nic z toho nepamatoval,” řekla Clary frustrovaně. “Ne, není to, jako kdyby si na to nevzpomínal - on tomu nevěří.”

Vzpomíná si na všechno. Ale síla jejich spojení je taková, že Jacovo vědomí tyhle vzpomínky prostě míjí. Jako řeka obtéká kolem kamenů. Je to jako kouzlo, které Magnus použil na tvojí mysl, Clarisso. Když jsi viděla kusy světa, který byl pro ostatní neviditelný, tvoje mysl to prostě zamítla a odvrátila se od nich. Jace nemá důvod pochybovat o Jonathanovi. Ani pravda nemůže zlomit jejich spojení.

Clary si vzpomněla na chvíli, kdy Jacovi připomněla, že Sebastian zabil Maxe. Jak se jeho tvář na chvíli stáhla usilovným přemýšlením, ale pak se vyhladila, jako kdyby okamžitě zapomněl na to, co mu řekla skoro hned, jak ta slova opustila její ústa.

Malou útěchou by pro vás mohlo být, že je Jonathan Morgenstern k Jacovi přivázaný stejně, jako on k němu. Nemůže mu ublížit, ani ho zranit. I kdyby chtěl.

Alec prudce rozpažil. “Takže se teda teď milují? Jsou to nejlepší kamarádi?” V jeho hlase byla patrná bolest a žárlivost.

Ne. Teď jsou tím druhým. Vidí to, co vidí ten druhý. Ví, že jsou jeden pro druhého nepostradatelní. Sebastian je vůdce. Je v jejich vztahu ten hlavní. Čemu věří on, věří i Jace. To co chce on, chce i Jace.

“Takže je posednutý,” řekl Alec prostě.

Během posednutí ale část vědomí oběti zůstane nedotčená. Ti, kteří byli posedlí, mluví o sledování svého vlastního jednání z vnějšku. Volají, ale nikdo je neslyší. Jenže Jace plně ovládá svoje tělo i mysl. Věří, že je při smyslech. Věří, že je to to, co chce.

“Tak co ode mě chce?” zeptala se Clary třesoucím se hlasem. “Proč dneska přišel do mého pokoje?” Doufala, že jí nehoří tváře. Snažila se odsunout stranou vzpomínky na to, jak jí líbal. Na Váhu jeho těla, která se na ní tiskla v její posteli.

Pořád tě miluje, řekl bratr Zachariáš a jeho hlas byl překvapivě něžný. To kolem tebe se točí celý jeho svět. To se nikdy nezmění.

“A to je důvod, proč jsme museli odejít,” řekla Jocelyn. Její hlas zněl napjatě. “Vrátí se pro ní. Nemohli jsme zůstat na policejní stanici. Nevím, kde bude bezpečné-”

“Tady,” řekl Magnus. “Můžu použít kouzlo, které Jace a Sebastiana udrží dál odsud.”

Clary viděla úlevu v jejích očích. “Děkuju,” řekla Jocelyn.

Magnus jenom mávl rukou. “Je to pro mě čest. Hrozně rád odrážím naštvané Lovce stínů. Hlavně posedlé Lovce stínů.”

Není posedlý, připomněl mu bratr Zachariáš.

“Na tom nezáleží,” řekl Magnus. “Otázkou je, k čemu se ti dva chystají? Jaké jsou jejich plány?”

“Clary řekla, že když je viděla v knihovně, řekl Sebastian Jacovi, že bude brzy řídit Institut,” ozval se Alec. “Takže mají určitě něco v plánu.”

“Nejspíš pokračují ve Valentýnově plánu,” řekl Magnus. “Pryč s Podsvěťany, zabít všechny Lovce stínů, kteří jim budou vzdorovat, bla bla bla.”

“Možná.” Clary si tím ale nebyla jistá. “Jace řekl něco o tom, že Sebastian slouží vyšším cílům.”

“Jenom Anděl ví, co to znamená,” řekla Jocelyn. “Byla jsem roky provdaná za fanatika. Vím, co znamenají ty ´vyšší cíle´. Je to mučení nevinných, brutální vraždy, zrazování bývalých přátel, a to všechno ve jménu něčeho, o čem si myslíte, že je to větší než vy. Není v tom ale nic víc, než chamtivost a pošetilost, skrytá za vytříbeným jazykem.”

“Mami,” zaprotestovala Clary. Nelíbilo se jí, když její máma mluvila tak hořce. Jocelyn se ale dívala na bratra Zachariáše. “Říkal jste, že žádná zbraň na tomhle světě nedokáže zabít jenom jednoho z nich,” řekla. “Žádná zbraň, kterou znáte…”

Magnusovi oči se najednou rozzářily, jako kočka, která je uchvácená paprskem světla. “Ty myslíš, že…”

“Železné sestry,” řekla Jocelyn. “Jsou to odbornice na zbraně a výzbroj. Mohli by něco vymyslet.”

Železné sestry. Clary věděla, že to byla sesterská sekta Mlčenlivých bratrů. Na rozdíl od nich, ale žili téměř úplně osamocené v pevnosti, jejíž umístění nebylo známé. Nebyly to bojovnice - byly

to tvůrkyně. Jejich ruce dávaly konečnou formu zbraním, stélám a andělským ostřím, které drželi Lovce stínů naživu. Nanášely na ně runy a jenom ony znaly tajemství stříbřitě bílé substance, která se jmenovala adamitum, a která byla obsažená v démonských věžích, stélách a magických kamenech. Z pevnosti vycházely jenom zřídka. Neúčastnily se zasedání Rady a nenavštěvovaly ani Alicante.

Je to možné, řekl bratr Zachariáš po dlouhém tichu.

“Jestli je možné Sebastiana zabít - jestli je tu zbraň, která ho dokáže zabít, ale přitom nechá Jace naživu - znamená to, že to zároveň dostane Jace z jeho vlivu?” zeptala se Clary.

Nastalo další dlouhé ticho. Pak se ozval bratr Zachariáš. Ano. To je ten nejpravděpodobnější výsledek.

“Pak bychom měli zajít za Sestrami.” Vyčerpání Clary obalilo jako plášť. Oční víčka se jí začala zavírat a její ústa naplnila kyselá pachuť. Rychle si protřela oči a snažila se tím probudit. “Hned.”

“Já jít nemůžu,” řekl Magnus. “Do Adamantové citadely, můžou vejít jenom Lovkyně stínů.”

“A ty nikam nepůjdeš,” řekla Jocelyn Clary tím nejpřísnějším hlasem, jak od ní slýchala, když jí chtěla přemluvit, aby se mohla se Simonem vrátit z klubu až po půlnoci. “Tady je to pro tebe nejbezpečnější, tak tu taky zůstaneš.”

“Isabele,” řekl Alec. “Isabele by tam mohla jít.”

“Máš nějakou představu o tom, kde je?” zeptala se Clary.

“Nejspíš doma,” řekl Alec. Pokrčil při tom jedno rameno. “Můžu jí zavolat-”

“Postarám se o to,” řekl Magnus. Vytáhnul mobil z kapsy a začal psát zprávu tak rychlými pohyby, jako kdyby v tom měl dlouhou praxi. “Už je pozdě a my jí přece nechceme budit. Každý z nás potřebuje odpočinek. Jestli někoho z vás pošlu k Železným sestrám, bude to zítra.”

“Půjdu s Isabele,” řekla Jocelyn. “Konkrétně mě nikdo nehledá a bude lepší, když nepůjde sama. I když technicky vzato nejsem Lovec stínů, kdysi jsem byla. Stačí, aby jedna z nás byla ve správném postavení.”

“To není fér,” řekla Clary.

Její máma se na ní ani nepodívala. “Clary…”

Clary se zvedla na nohy. “Poslední dva týdny jsem byla prakticky vězeň,” řekla třesoucím se hlasem. “Clavové mi nedovolili hledat Jace. A teď, když za mnou přišel -za mnou-ani mi nedovolíš jít s tebou k Železným sestrám-”

“Není to bezpečné. Jace tě nejspíš sleduje-”

Clary ztratila trpělivost. “Pokaždé, když se mě snažíš udržet v bezpečí, zničíš mi život!”

“Ne, čím víc se zaplétáš s Jacem, tím víc si ty sama ničíš život!” odsekla jí její máma. “Každá riskantní věc, kterou uděláš, každé nebezpečí do kterého se kvůli němu dostaneš! Držel ti u krku dýku, Clarisso-”

“To nebyl on,” řekla klary tím nejtišším a zároveň tím nejhrozivějším hlasem jaký si vůbec dokázala představit. “Myslíš, že bych zůstala třeba jenom sekundu s klukem, který mě ohrožoval nožem? I kdybych ho milovala? Možná si žila až moc dlouho ve světě civilů, mami, ale tohle je magie. Ten, kdo mi ublížil, nebyl Jace. Byl té démon s jeho tváří. A člověk, kterého teď hledáme, taky není Jace. Ale jestli zemře…”

“Už nebude žádná šance, abychom dostali Jace zpátky,” řekl Alec.

“Možná není žádná šance ani teď,” řekla Jocelyn. “Bože, Clary, otevři konečně oči. Myslela sis, že je Jace tvůj bratr! Obětovalas všechno, abys mu zachránila život a pak ho Vyšší démon využil, aby se k tobě dostal! Kdy ti konečně dojde skutečnost, že vám dvěma prostě není souzeno být spolu?”

Clary udělala prudce krok zpátky, jako kdyby jí dala máma facku. Bratr Zachariáš stál nehybně jako socha. Jako kdyby na sebe vůbec nekřičeli. Magnus a Alec na ně zírali a Jocelyn měla rudé tváře a oči jí jiskřily vztekem. Nedůvěřovala vlastnímu hlasu, tak se Clary otočila a vydala se chodbou ke svému dočasnému pokoji v Magnusově bytě, kde za sebou tvrdě zabouchla dveře.

…

“Fajn, jsem tu,” řekl Simon. Na obrovské střešní zahradě foukal studený vítr. Nacpal si ruce do kapes džín. Necítil chlad. Měl jenom takový pocit. Zvýšil hlas. “Sem tady. Tak kde seš?”

Střešní zahrada v Hotelu Greenwich -teď zavřená, a díky tomu i prázdná-byla postavená ve stylu anglických zahrad s pečlivě vytvarovanými trpasličími stromy, elegantně rozprostřeným proutěným a skleněným nábytkem a se slunečníky, které se teď třepotaly v drsném větru. Kolem mříží se obtáčely růže, které teď ale díky mrazu nekvetly. Střechu obklopovaly kamenné zdi. Mezi

nimi Simon viděl nádherný jiskřivý výhled na New York. “Jsem tady,” ozval se hlas a tenký stín se oddělil od proutěného křesla a růží. “Zrovna jsem začal přemýšlet, jestli vůbec přijdeš, Světlomilče.”

“Rafaeli,”řekl Simon hlasem plným rezignace. Udělal pár kroků dopředu. Přešel přes dřevěná prkna, která byla mezi květinovými záhony a umělým bazénkem, který byl lemovaný zářícími křemeny. “Taky jsem o tom přemýšlel.”

Když přišel ještě blíž, uviděl Rafaela jasně. Simon měl skvělý zrak i v noci. Jenom upírova schopnost splynout se stíny, ho držela jeho očím skrytého. Měl na sobě černý oblek. Když se otočil, uviděl jeho manžetové knoflíčky ve tvaru řetězů. Pořád měl tvář malého anděla, i když způsob, jakým se díval na Simona, byl mrazivý.“Když tě zavolá hlava Manhattanských upírů, Lewisi, musíš přijít.”

“A co bys udělal, kdybych nepřišel? Probodnul mě?” Simon doširoka rozevřel paže. “Tak dělej. Dělej si se mnou co chceš. Klidně se zblázni, jestli chceš.”

“Dios. Začínášbýt otravný,” řekl Rafael. Za ním u zdi Simon uviděl kovový záblesk upíří motorky, na které se sem nejspíš dostal.

Simon upažil. “Ty seš ten, kdo mě sem pozval.” “Mám pro tebe pracovní nabídku,” řekl Rafael. “Vážně?Nemáš v hotelu dost pracovní síly?” “Potřebuju bodyguarda.”

Simon po něm přejel pohledem. “Viděls vůbec Osobního strážce? Protože já se do tebe vážněnehodlám zamilovat a pak tě nosit na mých obrovských ramenou.”

Rafael mu věnoval kyselý úšklebek. “Zaplatil bych ti nejspíš i něco navíc, když bys byl během svojí služby úplně zticha.”

Simon na něj zíral. “Ty to myslíš vážně, co?”

“Neobtěžoval bych se setkat se s tebou, kdybych to nemyslel vážně. Kdybych měl náladu na žertíky, strávil bych tenhle čas spíš s někým, koho mám rád.” Rafael si sednul do křesla. “Camille Belcourt je zpátky v New Yorku. Lovci stínůmají plné ruce práce se stupidním hledáním Valentýnova syna a tak je ani nenapadne, aby po ní šli. Jenže ona pro mě představuje bezprostřední nebezpečí. Přeje si stát se hlavou Manhattanského klanu. Většina upírů je ke mně loajální. Zabít mě, by pro ní byl ten nejrychlejší způsob, jak se znova dostat až na vrchol hierarchie.”

“Fajn,” řekl Simon pomalu. “Ale proč já?”

“Jsi Světlomilec. Ostatní mě můžou ochránit v noci, ale ty mě můžeš chránit ve dne. Ve chvíli, kdy je většina našeho druhu bezmocných. A navíc neseš Kainovo znamení. Jestli se postavíš mezi mě a jí, neodváží se na mě zaútočit.”

“To je sice pravda, ale já to neudělám.”

Raphael mu věnoval nevěřícný pohled. “Proč ne?”

Simon ze sebe začal rychle chrlit odpověď: “Děláš si srandu? Protože si pro mě za celou dobu od chvíle, kdy se ze mě stal upír, neudělal ani jednu jedinou věc. Místo toho ses snažil postarat, jak nejlíp si uměl, aby byl můj život tak mizerný, jak to jenom šlo, a pak ses ho pokusil ukončit. Takže -jestli to chceš slyšet v upířím jazyce-je mi neskutečným potěšeným, můj pane, říct ti: Běž kčertu.”

“Není pro tebe moc moudré, Světlomilče, dělat si ze mě nepřítele.

Jako přátelé-”

Simon se nevěřícně zasmál. “Počkej chvíli. My byli přátelé? Tohle považuješ za přátelství?”

Rafaelovyšpičáky se prudce vysunuly. Byl dost naštvaný, došlo Simonovi. “Vím, proč mě odmítáš,Světlomilče. Není to z nějakého předstíraného pocitu ukřivděnosti. Jsi tak spojený s Lovci stínů, že si myslíš, že jsi jeden z nich. Viděli jsme tě s nimi. Místo toho, abys

trávil noci na lovu, trávíš je s Valentýnovou dcerou. Žiješ s vlkodlakem. Jsi ostuda našeho rodu.”

“Vedeštakhle každý pracovní rozhovor?”

Rafael na něj vycenil zuby. “Musíš se rozhodnout, jestli jsi upír nebo Lovec stínů,Světlomilče.”

“Pak si vybírám lovce stínů. Protože to, co jsem zažil s upíry, byla z většiny díky tobě příšerná zkušenost. A to myslím naprosto vážně.”

Rafael se zvednul. “Děláš velkou chybu.” “Už jsem tiříkal-”

Upír mávnul rukou a přerušil ho. “Přichází k nám temnota. Zaplní zem ohněm a stíny. Ažse přežene, žádný z tvých drahých Lovců stínů už nebude naživu. A jestli budeš dál popírat to, co jsi, budeš zničen. A nikdo nezvedne ani ruku, aby ti nějak pomohl.”

Simon bez přemýšlení zvedl ruku, aby se dotkl znamení na svém čele.

Rafael se tiše zasmál. “Ach, ano. Značka anděla. V době temnoty budou zničeni i andělé. Jejich síla už ti nepomůže. A měl by ses radši modlit, Světlomilče, abys neztratil svoje znamení ještě předtím, než přijde válka. Protože jestli se to stane, povstane řada nepřátel, kteří čekají na to, aby tě mohli zabít. A já budu v jejich čele.”

Clary ležela na zádech na Magnusově rozkládacím gauči. Už tu byla dlouho. Slyšela její mámu jít přes chodbu do jednoho z pokojů pro hosty a zavřít za sebou dveře. Slyšela Aleca a Magnuse tiše spolu něco probírat v obýváku. Mohla počkat, nežpůjdou spát, ale Alec řekl, že Magnus v poslední době dlouho do noci studuje runy. I když jim bratr Zachariáš udělal jejich podrobný výklad, nemohla se spoléhat na to, že půjdou Alec s Magnusem brzy do postele.

Posadila se a Chairman vedle ní vydal protestující pobouřený zvuk. Chvíli se přehrabovala v batohu, dokud nenašla malou plastovou krabičku. Otevřela jí. Uvnitř byly její tužky, pár malých kříd - a její stéla.

Zvedla se a dala si stélu do kapsy bundy. Vzala ze stolu mobil a napsala SEJDEM SE U TAKIHO. Dívala se na obrazovku, dokud se zpráva neodeslala a pak si zastrčila telefon do džínů.Zhluboka se nadechla.

Tohle nebylo k Magnusovi fér. Věděla to. Slíbil její mámě, že na ní dohlédne a to rozhodně nezahrnovalo tajné noční proklouznutí z bytu. Ale nic neřekla. Ona nic neslíbila. A kromě toho, tady šlo o Jace.

Vytáhla stélu, přiložila jí k oranžové stěně a začala kreslit portál.

Jordana probudily hlasité rány. Okamžitě se zvednul do sedu, seskočil z postele a skončil v podřepu před ní. Roky tréninku jako Prétora mu zaručily rychlé reflexy a zvyk lehkého spánku. Rychle zapojil čich, který mu řekl, že je místnost prázdná. Zemi u jeho nohou ozařovalo měsíční světlo. Rány se ozvaly znovu. Tentokrát je ale identifikoval. Někdo bušil na dveře. Obvykle spal jenom v trenýrkách. Natáhl si tričko a džíny a vyrazil ke dveřím. Jestli je to nějaká banda opilých vysokoškoláků, kteří se baví tím, že buší na všechny dveře v budově, stanou tváří v tvář vytočenému vlkodlakovi. Sáhl na kliku, ale najednou se zastavil. Vzpomněl si na to, jak od něj před několika hodinami Maia utekla. Vybavil si výraz její tváře, když se od něj odtáhla. Moc na ní tlačil. Věděl, že toho po ní chtěl příliš. A taky věděl, že to bylo moc rychle. V tu chvíli mu to bylo ale nejspíš jedno. Jenže - možná si to rozmyslela. Dobře si vybavoval dobu, kdy byl jejich vztah plný vášnivých hádek a stejně vášnivých usmíření.

Srdce mu bušilo, když trhnutím otevřel dveře. Zamrkal. Na prahu stála Isabele Lightwoodová. Dlouhé černé lesklé vlasy jí sahaly až do pasu. Měla na sobě černé semišové kozačky, které jí sahaly až ke

kolenům, těsné džíny a červený hedvábný top. Kolem krku se temně třpytil její červený přívěsek.

“Isabele?“Nedokázal ve svém hlase skrýt překvapení, a zároveň zklamání.

“Jo, jasně,tebe nehledám,” řekla a vtlačila ho dovnitř. Voněla jako Lovec stínů - jako sluncem zahřívané sklo-a parfém z růží. “Hledala jsem Simona.”

Jordan na ní zamžoural. “Jsou dvě hodiny ráno.” Pokrčila rameny. “Je to upír.”

“Ale já nejsem upír.”

“Váážně?“Rudé rty se nepatrně nadzvedly v koutcích. “Já tě vzbudila?”

Natáhla ruku a dotkla se knoflíku na jeho džínech. Pak mu špičkou nehtu přejela po plochém břiše. Cítila, jak se mu napjaly svaly. Izzy byla nádherná, to nemohl popřít. Ale zároveň byla trochu děsivá. “Možná sis měl nejdřív zapnout knoflík, než sišel otevřít. A mimochodem, pěkné boxerky.”

Prošla kolem něj a zamířila k Simonově ložnici. Jordan jí následoval. Zapínal si knoflík džínů a přitom si pro sebe mumlal, že není nic divného na tom, mít na boxerkách tančící tučňáky.

Isabele strčila hlavu do Simonova pokoje. “Není tady.” Zabouchla dveře, opřela se zády o zeď a podívala se na Jordana. “Neříkals, že jsou dvě hodiny ráno?”

“Jo. Nejspíšje u Clary. V poslední době tam spí celkem často.” Isabele se kousla do rtu. “Jasně. Samozřejmě.”

Jordan začal mít pocit, že řekl něco nevhodného, i když neměl ani nejmenší představu o tom, co to bylo. “Proč si se vlastně přišla? Myslím tím, stalo se něco? Něcošpatnýho?”

“Špatnýho?“Isabele rozhodila rukama. “Chceš říct kromě toho, že můj bratr zmizel a má pravděpodobně vymytý mozek od jednoho příšernýho démona, moji rodiče se rozvádí a Simon je pryč s Clary-”

Zarazila se a prošla kolem něj do obývacího pokoje. Spěchal za ní. V době, kdy jí dostihnul, už byla v kuchyni. Prohledávala jim skříňky. “Máš něco k pití? Barolo? Sagrantino?”

Jordan jí vzal jemně za ramena a vystrkal jí z kuchyně. “Sedni si,” řekl. “Přinesu ti tequilu.”

“Tequilu?”

“Máme jenom tequilu. Když teda nepočítám sirup proti kašli.”

Sedla si na jednu z židlí, které lemovaly kuchyňskou linku a mávla na něj rukou. Čekal by, že bude mít dlouhé červené nebo růžové nehty, dokonale upravené tak, aby odpovídali zbytku jejího vzhledu, ale ne - byla přece Lovec stínů. Ruce měla zjizvené, nehty krátké a na pár místech zlomené. “Fajn.”

Jordan vzal láhev Cuervo, otevřel jí a nalil jí panáka. Odstrčil k ní skleničku přes pult. Hodila do sebe její obsah, zamračila se a bouchla sklem o pult.

“To nestačí,” řekla a natáhla se přes pult. Vytrhla mu láhev z ruky. Naklonila hlavu a polkla. Jednou, dvakrát, třikrát. Když položila láhev před sebe, tváře měla zrudlé.

“Kde ses naučila takhle pít?” Nebyl si jistý, jestli by měl být ohromený, nebo vystrašený.

“V Idris se pije alkohol od patnácti. Ne, že by tomu vůbec někdo věnoval pozornost. Pila jsem víno naředěné vodou s mými rodiči, když jsem byla ještě malá holka.“Isabele pokrčila rameny. Ten pohyb nebyl tak důrazný, díky alkoholu, který užstačila vypít.

“Fajn. No, chceš napsat Simonovi nějaký vzkaz nebo bych mu měl něco vyřídit nebo-”

“Ne.” Znovu se napila. “Už jsem trochu napitá a navíc jsem si s ním přišla promluvit. Ale on je samozřejmě u Clary. Jaké překvapení.”

“Myslel jsem,že to tys mu řekla, že by měl za ní jít.” “Jo.“Isabele si hrála se štítkem na lahvi. “Řekla.”

“Tak,“pokračoval Jordan dál tónem, který doufal, že zní rozumně, “mu zase řekni, aby s tím přestal.”

“Nemůžu to udělat.” Zněla vyčerpaně. “Dlužím jí.”

Jordan se opřel o pult. Cítil se trochu jako barman v nějaké televizní show, kde lidem nabízel rady. “Co jí dlužíš?”

“Život,”řekla Isabele.

Jordan zamrkal. To bylo trochu mimo jeho barmanské poradenské dovednosti. “Zachránila ti život?”

“Zachránilaživot Jacovi. Mohla si od anděla Raziela přát cokoliv, a ona mi zachránila bratra. Vždycky jsem v mém životě věřila jenom pár lidem. Myslím tím, opravdu věřila. Mámě, Alecovi, Jacovi a Maxovi. Jednoho už jsem ztratila. Clary je jediný důvod, proč jsem neztratila dalšího.”

“Myslíš, že nikdy nedovedeš věřit nikomu, s kým nejsi příbuzná?” “Nejsem s Jacem příbuzná. Ne doopravdy.” Isabele se vyhnula

jeho pohledu.

“Ty víš, co tím myslím,” řekl Jordan s významným pohledem na Simonův pokoj.

Izzy se zamračila. “Lovci stínů žijí pro svoji čest, vlkodlaku,” řekla po chvíli, jako pravá arogantní Nephilimka a Jordan si vzpomněl, proč je tolik Podsvěťanůnesnáší. “Clary zachránila Lightwooda. Dlužím jí svůj život. Když jí ho nemůžu dát -a já vážně nevím, jaký

by z toho mohla mít užitek-dám jí cokoliv, díky čemu se bude cítit míň nešťastná.”

“Nemůžeš jí dát Simona. Simon je osoba, Isabele. Půjde, kam bude chtít.”

“Jo,” řekla.“Ale nejspíš mu moc nevadí chodit tam, kde je ona, nemyslíš?”

Jordan zaváhal. Na tom co říkala Isabele, bylo něco trochu mimo. Ale dávalo to smysl. Simon měl s Clary vztah, který on s nikým neměl. On byl ve svémživotě zamilovaný jenom do jedné dívky. A jeho láska pořád trvá. Necítil se moc způsobilý k tomu, aby rozdával rady v tomhle tématu - pak si ale vzpomněl, jak ho Simon varoval s kyselým úšklebkem, že každý kluk Clary byl jako ´nukleární bomba´. Jordan si nebyl jistý, jestli za tím úšklebkem byla skrytá žárlivost. Nebyl si jistý, jestli by vůbec někdy mohl dokázat zapomenout na první dívku, do které se zamiloval. Zvlášť, když jí vídal každý den.

Isabele luskla prsty. “Hej ty. Posloucháš mě vůbec?” Naklonila hlavu na stranu a odfoukla si tmavý pramen vlasů z tváře. Pak se na něj tvrdě podívala. “Co je vlastně mezi tebou a Maiou?”

“Nic.” To jediné slovo vystihovalo všechno. “Nejsem si jistý, jestli mě vůbec někdy přestane nenávidět.”

“Možná ne,”řekla Isabele. “Má pro to dobrý důvod.” “Díky.”

“Nehodlám ti dávat žádné falešné naděje,” řekla Izzy a odstrčila láhev tequily. Upřela na Jordana svoje temné jiskřící oči. “Pojď sem, vlkodlaku.”

Ztišila hlas. Zněl jemně a svůdně. Jordan se pokusil polknout, i když mu úplně vyschlo v krku. Vzpomněl si, jak viděl Isabele v rudých šatech předŽelezárnou a jak ho napadlo: To je holka, s kterou Simon podvádí Maiu? Ani jedna z nich nebyla typ holky, kterou byste mohl podvádět a přežít to. Ani jedna z nich nebyla typ

holky, které byste byli schopní říct ne. Ostražitěobešel pult a zastavil se před Isabele. Byl od ní pár kroků, když k němu natáhla ruku, chytila ho za zápěstí a přitáhla ho k sobě. Rukama mu sklouzla po pažích, přes jeho svaly, až na ramena. Srdce mu začalo bít jako o závod. Cítil, jak z ní vyzařuje teplo. Cítil parfém a sladkou tequilu.“Jsi nádherný,” řekla. Rukama mu sklouzla po hrudi. “Víš to, viď?”

Jordana napadlo, jestli mohla přes tričko cítit jeho bušící srdce. Věděl, jak se na něj holky na ulici dívají -a někdy i kluci. Věděl, co viděl každý den v zrcadle, ale nikdy moc nepřemýšlel o tom, jak vypadá. Byl tak dlouho soustředěný jenom na Maiu, že ho nikdy ani nenapadlo, jestli se jí vůbec bude ještě líbit, až se znova uvidí. Často dostával nabídky od holek, ale nikdy od takové, která by vypadala jako Isabele, a nikdy tak otevřeně. Napadlo ho, jestli se ho chystá políbit. Naposled líbal Maiu, ale to mu bylo patnáct. Od té doby nic. Ale Isabele se na něj dívala rozšířenýma a tmavýma očima. Rty měla mírně pootevřené. Měly barvu jako jahody. Napadlo ho, jestli by chutnala po jahodách, kdyby jí políbil.

“A mě je to jedno,” řekla.

“Isabele, nemyslím si - počkat. Cože?”

“Nemělo by mi to být jedno,” řekla. “Myslím tím, musím pořád myslet na Maiu, takže bych z tebe nejspíš jen tak šaty neservala, ale i bez toho. Já to nechci. Normálně bych to chtěla.”

“Ach,” řekl Jordan. Cítil úlevu a taky nepatrně zklamání. “No… to je dobře, ne?”

“Celou dobu jsem myslela na něj,” řekla. “Je to příšerné. Nic takového se mi nikdy dřív nestalo.”

“Myslíš tím Simona?”

“Na toho vychrtlýho bastarda a civila,” řekla a sundala ruce z Jordanova hrudníku.“Až na to, že to není pravda. Už není vychrtlý. A není ani civil. A mě se líbí trávit s ním čas. Umí mě rozesmát. A líbí se mi způsob, jakým se směje. Víš, jeden koutek se mu zvedá výš,

než ten druhý - no, jasně, žiješ s ním. Musel sis toho všimnout.” “Ani ne,“poznamenal Jordan.

“Chybí mi, když není se mnou,” přiznala Isabele. “Myslela jsem… nevím, po tom všem co se stalo tu noc s Lilith, se věci mezi námi změnily. Ale teď je pořád s Clary. A já na ní ani nemůžu být naštvaná.”

“Ztratilas bratra.”

Isabele k němu vzhlédla. “Cože?”

“No, je s Clary proto, aby se cítila líp, protože ztratila Jace,” řekl Jordan.“Ale Jace je tvůj bratr. Neměl by být Simon i s tebou, aby ses cítila líp? Možná nemůžeš být naštvaná na ní, protože bys měla být naštvaná spíš na něj.”

Isabele se na něj dlouho dívala. “Ale mezi námi nic není,” řekla. “Není to můj kluk. Jenom ho mám ráda.” Zamračila se. “Sakra. Nemůžu uvěřit, že jsem to řekla. Musím být opilejší, než jsem si myslela.”

ní.

“No, přišel jsem na to už z toho, cos říkala předtím.” Usmál se na

Ona mu ale úsměv nevrátila. Jenom sklopila řasy a podívala se na něj. “Nejsi tak špatný,”řekla. “Jestli chceš, můžu říct o tobě Maie něco pěknýho.”

“Ne, díky,”řekl Jordan, který si nebyl jistý tím, jaký druh pěkných věcí by to byl, a bál se to zjistit. “Víš, je normální, že když si procházíš těžkým obdobím, chcešbýt s osobou, kterou-” Chtěl říct miluješ, ale uvědomil si, že to slovo nikdy nepoužila a radši zvolil něco nevinnějšího. “Na které ti záleží. Ale nemyslím si, že Simon ví, že k němu cítíš něco takového.”

Znovu zvedlařasy. “Říkal o mě něco?”

“Myslí si,že jsi vážně silná,” řekl Jordan. “A že ho vůbec

nepotřebuješ. Myslím, že se ve tvém životě cítí… zbytečný. Co ti může dát, když ty jsi dokonalá? Co by ti mohl nabídnout kluk, jako je on?” Jordan zamrkal. Nechtěl zavést jejich rozhovor tímhle směrem. Nebyl si jistý, kolik z toho, co řekl, by mělo sedět na Simona, a kolik z toho mělo být spíš o Maie a o něm.

“Takže si myslíš, že bych mu měla říct, jak se cítím?” zeptala se Isabele tiše.

“Jo. Jasně.Řekni mu, jak se cítíš.”

“Fajn.“Vzala si láhev tequily a napila se. “Půjde teď ke Clary a řeknu mu to.”

V hrudi mu začalo bít na poplach. “To nemůžeš. Jsou skoro tři ráno.”

“Jestli budučekat, přijdu o nervy,” řekla tak zaujatým tónem, kterého jsou schopní jenom opilí lidé. Dopřála si další lok z láhve. “Prostě tam půjdu, zaklepu na okno a řeknu mu, jak se cítím.”

“Víš vůbec, jaké okno je Clary?” Přimhouřila oči. “Neee.”

Jordanovi se v hlavě zrodila příšerná představa opilé Isabele, která budí klepáním na okno Jocelyn a Luka. “Isabele, ne.” Natáhl se, aby jí z ruky vyrval láhev tequily. Prudce se od něj odtáhla.

“Myslím, že jsem na tebe změnila názor,” řekla polohrozivým tónem, který by možná byl ještěděsivější, kdyby se dívala přímo na něj a ne do prostoru vedle něj. “Nemyslím si, že bych tě po tom všem měla nějak moc ráda.” Zvedla se ze židle a překvapeně se podívala na svoje nohy, než spadla dozadu. Jenom Jordanovy rychlé reflexy mu pomohly jí chytit předtím, než spadla na podlahu.

Kapitola 7 – Moře mění

Clary zrovna dopíjela třetí hrneček kafe u Takiho, když dovnitř vešel Simon v džínech, červená mikině se zipem (proč se obtěžovat s kabátem, když necítíte zimu?) a v teniskách. Lidé se otáčeli a prohlíželi si ho, když si k ní razil cestu mezi stoly. Simon se snažil upravovat od té doby, kdy Isabele projevila zájem o jeho oblečení, napadlo Clary, zatímco mířil přímo k jejímu boxu. Na tmavých vlasech se mu zachytilo pár vloček sněhu, ale zatímco chlad zbarvil Alecovy tváře do šarlatova, ty Simonovy zůstávaly bezbarvé a bledé. Sklouzl na sedačku naproti ní a podíval se na ní. Jeho tmavé oči zářily.

“Volalas?” zeptal se. Jeho hlas byl hluboký a rozléhal se místností. Zněl trochu jako hrabě Drákula.

“No, vlastně jsem ti spíš psala.” Podala mu přes stůl menu a nalistovala mu stránku pro upíry. Sice už jejich menu viděla, ale jenom z myšlenky na krevní pudinky a na mléčné koktejly vyrobené z krve, se jí zvedal žaludek. “Doufám, že jsem tě nevzbudila.”

“Ach, ne,” řekl. “Neuvěříš, kde jsem byl…” Když si všimnul výrazu její tváře, zlomil se mu hlas. “Hej.” Jemně jí zasunul prsty pod bradu a zvednul jí hlavu. Pobavení z jeho očí zmizelo a vystřídaly ho obavy. “Co se stalo? Nějaké další novinky o Jacovi?”

“Už víte co si dáte?” Byla to Kaelie, modrooká víla, která dala Clary zvonek od královny. Podívala se na Clary a věnovala jí zářivý úsměv. Clary zatnula zuby.

Objednala si kousek jablečného koláče a Simon si vybral směs horké čokolády a krve. Kaelie odnesla menu a Simon se ustaraně podíval na Clary. Zhluboka se nadechla a řekla mu všechno o té noci. Každý nepodstatný detail - jak Jace vypadal, co jí řekl, popsala mu konfrontaci v obýváku a nakonec co se stalo Lukovi. Řekla mu, co vyprávěl Magnus o dimenzích a dalších světech. O tom, že neexistuje žádný způsob, jak vysledovat někoho, kdo se skrývá ve vytvořené kapse mezi dimenzemi, a jak není možné z toho místa ani poslat zprávu. Simonovi oči s každým kouskem příběhu tmavly. Když skončila, měl hlavu v dlaních.

“Simone?” Kaelie mezitím přišla a odešla, aby jim tam nechala jídlo, které bylo ještě pořád nedotčené. Clary mu položila ruku na rameno. “Co se děje? Jestli jde o Luka-”

“Je to moje vina.” Podíval se na ní. Oči měl suché. Někde četla, že i upíři dokážou brečet - slzy smíchané s krví. “Kdybych Sebastiana nekousnul…”

“Udělals to kvůli mně. Díky tomu jsem naživu.” Její hlas byl plný něhy. “Zachránils mi život.”

“Jo, a tys zachránila ten můj šestkrát nebo sedmkrát. To je fér.” Jeho hlas byl chraplavý. Clary si vzpomněla, jak mu na střešní zahradě kapala Sebastianova černá krev z brady na kolena.

“Obviňování se nás nikam nedostane,” řekla Clary. “Ale já tě sem nevytáhla jenom kvůli tomu, abych ti řekla, co se stalo. Chci tím říct, řekla bych ti to tak jako tak, ale počkalo by to do zítřka, kdyby to nebylo tak…”

Opatrně se na ní podíval a napil se z hrníčku. “Kdyby to nebylo tak co?”

“Mám plán.”

Zasténal. “Toho jsem se bál.” “Moje plány nejsou tak příšerné.”

“Plány Isabele jsou příšerné.” Ukázal na ní prstem. “Tvoje plány jsou sebevražedné. V tom lepším případě.”

Opřela se a zkřížila si ruce na hrudi. “Tak chceš to slyšet nebo ne?

Musíš to udržet v tajnosti.”

“Radši bych si vypíchl oči vidličkou, než někomu vykecal tvoje tajemství,” řekl Simon, ale jeho oči byly plné úzkosti. “Počkej chvíli. Myslíš, že to bude fakt potřeba?”

“Nevím.” Clary si schovala tvář v dlaních.

“Tak mi to prostě řekni.” Znělo to rezignovaně.

S povzdechem si sáhla do kapsy a vytáhla malý sametový pytlíček, který nakonec položila na stůl. Vypadly z něj dva zlaté prsteny. S měkkým cinknutím dopadly na dřevo.

Simon si je zmateně prohlédnul. “Chceš se vdávat?”

“Nebuď idiot.” Naklonila se blíž k němu a ztišila hlas. “Simone, to jsou ty prsteny. Ty, které po mě chtěla královna Seelie.”

“Myslel jsem, žes je nikdy-” Odmlčel se a zvedl pohled k její tváři.

“Lhala jsem. Vzala jsem je. Ale potom, co jsem viděla Jace v knihovně, jsem jí je už nechtěla dát. Měla jsem pocit, že bych je mohla na něco potřebovat. Došlo mi, že ona nám nikdy nedá žádné užitečné informace. Ty prsteny se zdály cennější, než další kolo otázek a odpovědí s královnou.”

Simon je vzal do ruky a skryl je před pohledem Kaelie, která právě procházela. “Clary, nemůžeš si jenom tak nechat věci, které chce královna Seelie. Ona je fakt nebezpečný nepřítel.”

Prosebně se na něj podívala. “Můžeme aspoň zjistit, jestli fungují?”

Povzdechl si a podal jí jeden prsten. Byl lehký, ale zároveň tak poddajný, jako kdyby byl z pravého zlata.

Clary se chvíli bála, že jí nesedne, ale hned, jak si ho navlékla na pravý ukazováček, přizpůsoboval se tvaru jejího prstu, dokud se jí neusadil pod kloubem. Viděla, jak se Simon díval na svojí pravou ruku a došlo jí, že u něj to mělo ten samý účinek.

“Tak teď spolu budeme mluvit,” řekl. “Řekni mi něco. No víš, v myšlenkách.”

Clary se otočila na Simona. Cítila se absurdně, jako kdyby jí

poprosil, aby si s ním zahrála hru, kterou nevěděla, jak hrát. Simone?

Simon zamrkal. “Myslím - můžeš to zkusit znova?”

Tentokrát se Clary soustředila a snažila se svojí mysl nasměrovat k Simonovi - k Simonovi, bez jeho fyzického já, k způsobu jeho myšlení, k pocitu jaký má, když slyší jeho hlas, k němu samotného a k pocitu, že je blízko ní. Jeho šeptání, jeho tajemství, způsob, jakým jí dokázal rozesmát. Takže, poslala mu v myšlenkách, teď, když jsem v tvojí mysli, můžeš mi ukázat nějaké tvoje představy nahého Jace?

Simon nadskočil. “Já to slyšel! A ne, nemůžu.”

Clary se žilami rozproudilo vzrušení. Funguje to. “Zkus na něco myslet.”

Trvalo to míň, než sekundu. Slyšela Simona stejně, jako slyšela bratra Zachariáše. Hlas přímo uprostřed její mysli. A tys ho viděla nahého?

No, ne úplně. Ale já-

“Dost,” řekl nahlas, a i přes to, že byl jeho hlas chycený někde mezi pobavením a úzkostí, jeho oči jiskřily. “Funguje to. Sakra. Vážně to funguje.”

Naklonila se dopředu. “Takže můžu ti říct, co mě napadlo?”

Dotkl se prstenu na jeho prstě a cítil jemně vyryté tvary listů, které končily na vnitřní straně. Jasně.

Začala mu vysvětlovat její plán. Ještě se ale nedostala ke konci, když jí Simon přerušil. Tentokrát nahlas. “Ne. To ať tě ani nenapadne.”

“Simone,” řekla. “Je to naprosto perfektní plán.”

“Plán, ve kterém půjdeš za Sebastianem a Jacem do nějakého

mezidimenzionálního prostoru, a my budeme používat tyhle prsteny na komunikaci proto, aby ti, kteří zůstanou v naší normální dimenzi na Zemi, tě pak podle něj mohli vysledovat. Tenhle plán?”

“Jo.”

“Ne. To vážně není perfektní plán.”

Clary se opřela. “Nemůžeš mi prostě jen tak říct ne.” “Zahrnuješ mě do svýho plánu! Můžu říct ne! Ne.” “Simone-”

Simon poklepal na místo vedle sebe, jako kdyby tam někdo seděl. “Dovol mi ti představit mýho dobrýho kamaráda Ne.”

“Možná se můžeme domluvit na kompromisu,” navrhla a ukousla si kousek koláče.

“Ne.”

“Simone.”

“Ne, je ´magické slůvko´,” řekl jí. “Teď ti řeknu, jak to chodí. Ty řekneš ´Simone, napadnul mě šílenej, sebevražednej plán. Chtěl bys mi s ním trochu pomoct?´ A já řeknu. ´Ne. Ani náhodou.´”

“Stejně to udělám,” řekla. Podíval se na ní přes stůl. “Co?”

“Udělám to, ať mi pomůžeš, nebo ne,” řekla. “Když nebudu moct použít ty prsteny, stejně budu sledovat Jace, kamkoliv se pohne a budu se snažit poslat nějaký vzkaz, odplížit se a najít telefon nebo cokoliv. Když to teda bude možné. Udělám to, Simone. Prostě jenom budu mít vyšší šance na přežití, jestli mi pomůžeš. A pro tebe to nebude představovat žádné riziko.”

“Mě nejde o to, jestli mě to nějak ohrozí,” zasyčel a naklonil se

přes stůl. “Záleží mi na tom, co se stane s tebou! Sakra, jsem prakticky nezničitelný. Nech mě jít. Můžeš zůstat tady.”

“Jo,” řekla Clary. “Jacovi na tom nepřijde vůbec nic divnýho. Prostě mu můžeš říct, žes ho vždycky potají miloval a nemůžeš snést, že jste teď odloučení.”

“Můžu mu říct, že jsem si to celé nechal projít hlavou a naprosto souhlasím s jeho a se Sebastianovou filozofií a rozhodl jsem se jim s tím trochu píchnout.”

“Ani nevíš jaká je jejich filozofie.”

“To je pravda. Možná bych měl větší štěstí, kdybych mu řekl, že ho miluju. Jace si stejně myslí, že je do něj úplně zblázněnej.”

“Ale já,” řekla Clary, “jsem.”

Simon se na ní dlouho tiše díval. “Myslíš to vážně,” řekl nakonec. “Fakt bys to udělala. Beze mě - bez jakékoliv záchranné sítě.”

“Není nic, co bych pro Jace neudělala.”

Simon zaklonil hlavu a opřel se o sedadlo. Stříbrné Kainovo znamení na jeho kůži zářilo. “Neříkej to.”

“Ty bys neudělal cokoliv pro lidi, které miluješ?”

“Pro tebe bych udělala skoro všechno,” řekl Simon tiše. “Umřel bych pro tebe. Víš to. Ale zabil bych někoho jiného? Někoho nevinného? A co vzít spoustu nevinných životů? Co usmrtit celý svět? Je to vážně láska, když někomu řekneš, aby si vybral mezi ním a jakýmkoliv jiným životem na téhle planetě? Co by sis vybrala ty? Je to - nevím, je to vůbec morální způsob lásky?”

“Láska není morální nebo nemorální,” řekla Clary. “Prostě je.”

“Já vím,” řekl Simon. “Ale věci, co děláme ve jménu lásky, ty už jsou morální nebo nemorální. A normálně by na tom ani nezáleželo. Normálně -ať už mě Jace rozčiloval jakkoliv-by tě nikdy nepoprosil,

abys udělala něco, co je proti tvojí přirozenosti. Ne pro něj, ani pro nikoho jiného. Ale on už není dál Jace, ne? A já prostě nevím, Clary. Vůbec se mi nelíbí myšlenka na to, o co by ti mohl říct.”

Clary se opřela loktem o stůl. Najednou se cítila hrozně unavená. “Možná už to není Jace. Ale je to ta nejbližší věc Jacovi. Bez něj se Jace už nikdy nevrátí zpátky.” Zvedla oči k Simonovi. “Nebo mi tím chceš říct, že je to beznadějné?”

Nastalo dlouhé ticho. Clary viděla, jak Simonova neutuchající upřímnost bojuje s jeho touhou chránit svojí nejlepší kamarádku. Nakonec řekl: “To jsem nikdy neřekl. Jsem pořád Žid, vždyť víš, i když jsem upír. V mém srdci si vzpomínám a věřím každému slovu, které teď nemůžu vyslovit. G-” Zakašlal a polknul. “Uzavřel s námi smlouvu, stejně jako Lovci stínů věří, že Raziel uzavřel smlouvu s nimi. A my věříme v jeho sliby. Proto nikdy nemůžeme ztrácet naději -hatikvu-protože dokud věříš, žiješ.” Vypadal trochu v rozpacích. “To vždycky říkal můj rabín.”

Clary posunula ruku po stole a položila jí na tu Simonovu. Málokdy s ní nebo s kýmkoliv jiným, mluvil o svém náboženství. I tak ale věděla, že tomu věřil. “Znamená to, že souhlasíš?”

Zasténal. “Myslím, že to znamená, žes rozdrtila mého ducha na prach a porazila mě.”

“Paráda.”

“Samozřejmě si musíš uvědomit, že mě necháváš v pozici, kdy to musím oznámit všem - tvojí mámě, Lukovi, Izzy, Magnusovi…”

“Myslím, že to pro tebe nepředstavuje moc velké riziko,” řekla Clary trpělivým hlasem.

“Jasně, pravda,” řekl Simon. “Jen si na to vzpomeň, až mi tvoje máma bude ohlodávat kotník jako nějaká zuřivá medvědice, která byla oddělená od svého mláděte. Udělám to pro tebe.”

Jordan zrovna usínal, když se bouchání na dveře ozvalo znovu.

Převalil se na záda a zasténal. Hodiny u postele ukazovaly žlutými zářícími číslicemi 4:00.

Další bouchání. Jordan jenom neochotně vstal. Natáhl si na sebe džíny a vydal se směrem k sobě. Zuřivě trhnutím otevřel dveře. “Co- “

Slova mu odumřela na rtech. Na chodbě stála Maia. Měla na sobě džíny a koženou bundu barvy karamelu. Vlasy měla stažená do drdolu za hlavou a v nich měla zapíchnuté bronzové hůlky. Na spánku měla jeden uvolněný pramínek. Jordana svěděly prsty touhou natáhnout se zastrčit jí ho za ucho. Místo toho si zastrčil ruce do kapes.

“Pěkný tričko,” řekla s toužebným pohledem na jeho nahou hruď. Na jednom rameni měla batoh. Na chvíli jeho srdce zaškobrtlo. Odjížděla z města? Odjížděla z města, aby se od něj dostala co nejdál? “Podívej, Jordane-”

“Kdo je to?” Hlas za Jordanem byl zastřený spánkem a zmačkaný stejně jako postel, z které asi právě vylezla. Viděl, jak Maia otevřela pusu a ohlédl se přes rameno. Uviděl Isabele, která na sobě měla jedno ze Simonových triček, jak stojí přímo za ním a protírá si oči.

Maia prudce zavřela pusu. “To jsem já,” řekla ne moc přátelským tónem. “Ty jsi… u Simona na návštěvě?”

“Cože? Ne, Simon tu není.” Sklapni, Isabele, prohnala se Jordanovi hlavou naštvaná myšlenka. “On je…” Neurčitě ukázala někam za sebe. “Venku.”

Maie zrudly tváře. “Smrdí to tu jako v baru.”

“To je Jordanova levná tequila,” řekla Isabele a mávla rukou. “Vždyť víš…”

“A je to taky jeho tričko?” zeptala se Maia.

Isabele se podívala na sebe a pak zpátky na Maiu. I když opožděně, nakonec jí konečně došlo, kam tím druhá dívka míří.

“Ach. Ne. Maio-”

“Takže mě nejdřív Simon podváděl s tebou a teď ty a Jordan-” “Simon,” řekla Isabele, “taky podváděl mě s tebou. Každopádně

mezi mnou a Jordanem nic není. Přišla jsem za Simonem, ale ten tu

nebyl, tak jsem se rozhodla dneska spát u něj v pokoji. A taky se tam teď hodlám vrátit.”

“Ne,” řekla ostře Maia. “Nevracej. Zapomeň na Simona a Jordana. To, co teď chci říct, si musíš vyslechnout taky.”

Isabele ztuhla s jednou rukou na Simonových dveřích. Její tvář zarudlá od spánku pomalu bledla. “Jace,” řekla. “Proto jsi tady?”

Maia přikývla.

Isabele se zhroutila na dveře. “Je-” Hlas se jí zlomil. Začala znovu. “Už našli jeho-”

“Vrátil se,” řekla Maia. “Pro Clary.” Odmlčela se. “Byl s ním i Sebastian. Došlo tam k boji a Luke byl zraněný. Umírá.”

Isabele vydala sípavý zvuk. “Jace? Jace zranil Luka?”

Maia se vyhnula jejímu pohledu. “Nevím přesně, co se stalo. Jenom to, že Jace a Sebastian přišli pro Clary a pak došlo k boji. Luke byl zraněný.”

“Clary-”

“Je v pořádku. Je s mámou u Magnuse.” Maia se obrátila k Jordanovi. “Magnus mi volal a poprosil mě, abych za tebou zašla. Snažil se s tebou spojit, ale nepovedlo se mu to. Chce, abys ho zkontaktoval s Prétory.”

“Zkontaktoval ho s…” Jordan zavrtěl hlavou. “Nemůžeš jen tak zavolat Prétorům. Není to jako 1-200-VLKODLAK.”

Maia zkřížila ruce na prsou. “No, a jak se k nim teda dostaneme?”

“Mám nadřízeného. Vyhledá mě, když něco potřebuje, nebo mu můžu v případě nouze zavolat-”

“Tohle je případ nouze.” Maia si provlékla prsty poutky na jejích džínách. “Luke může umřít a Magnus říká, že můžou mít Prétoři informace, které by mohli pomoct.” Podívala se na Jordana velkýma a tmavýma očima.

Měl bych jí to říct, napadlo ho. Že se Prétoři neradi míchají do záležitostí Clavů. Že se drží jejich mise - pomáhat novým Podsvěťanům. Že není zaručené, že jim pomůžou, a že je spíš pravděpodobné, že jejich žádost zamítnou.

Jenže ho o to Maia prosila. Tohle bylo něco, co pro ní mohl udělat. Mohl by to být první krůček na nekonečně dlouhé cestě, kdy se bude snažit odčinit to, co jí provedl.

“Fajn,” řekl. “Pojedeme na jejich ústředí a uvedeme se osobně. Jsou na Long Islandě a ulici North Fork. Dost daleko odsud. Můžeme si vzít moje auto.”

“Dobře.” Maia si zvedla batoh výš. “Myslela jsem si, že možná budeme muset někam jet. Proto jsem si vzala moje věci.”

“Maio.” Byla to Isabele. Neřekla nic tak dlouho, že Jordan málem zapomněl, že je tam s nimi. Otočil se a uviděl jí, jak se opírá zády o Simonovi dveře. Objímala se pažemi, jako kdyby jí byla zima. “Je v pořádku?”

Maia sebou trhla. “Luke? Ne, on-”

“Jace.” Isabelin hlas byl chraplavý. “Je Jace v pořádku? Ublížili mu nebo ho chytili-”

“Je v pořádku,” řekla Maia prázdným hlasem. “A je zase pryč.

Zmizel se Sebastianem.”

“A Simon?” Isabele přejela pohledem z Maiy na Jordana. “Říkals, že je s Clary-”

Maia zavrtěla hlavou. “Nebyl. Nebyl tam.” Sevřela pevněji popruh batohu. “Ale je tu jedna věc, kterou už víme. Nebude se ti líbit. Jace je se Sebastianem nějak propojený. Zraň Jace a zraníš Sebastiana. Zabij ho a Sebastian zemře. A naopak. Tohle mi řekl přímo Magnus.”

“A ví to Clavové?” zeptala se Isabele okamžitě. “Neřekli to Clavům, že ne?”

Maia zavrtěla hlavou. “Ještě ne.”

“Přijdou na to,” řekla Isabele. “Celá smečka to ví. Někdo jim to řekne. A pak nastane hon. Zabijou ho jenom proto, aby zabili Sebastiana. Tak jako tak umře.” Zvedla ruce a vjela si jimi do svých hustých černých vlasů. “Chci mého brášku,” řekla. “Chci vidět Aleca.”

“No, to je jenom dobře,” řekla Maia. “Protože potom, co mi Magnus volal, mi napsal ještě zprávu. Řekl, že má takový dojem, že tady budeš a má pro tebe vzkaz. Chce, abys šla do jeho bytu v Brooklynu. Co nejdřív.”

Venku mrzlo. Byla taková zima, že jí nepomohla dokonce ani runa, která sloužila proti chladu - a tenká větrovka, kterou si vzala ze Simonovy skříně. Isabele se třásla, ještě když otevřela vchodové dveře do domu, kde měl Magnus byt. Rychle se prosmýkla dovnitř.

Potom, co se jí trochu zamotala hlava, vyšla nahoru po schodech a opírala se rukou o rozvrzané zábradlí. Jedna její část chtěla schody vyběhnout, protože věděla, že tam bude Alec, a že bude rozumět všemu, co cítí. Druhá část, ta která skrývala už odmalička tajemství svých bratrů před rodiči, se ale chtěla stočit do klubíčka a zůstat sama se svým utrpením. Tahle část nenáviděla spoléhat se na kohokoliv jiného -protože co když vás nechají ve štychu?- a byla hrdá na to, že je Isabele Lightwoodová, a že nepotřebuje nikoho kromě sebe, a že je tady jenom proto, že jí o to poprosili. Potřebovali jí.

Isabele nevadilo být potřebná. Vlastně se jí to líbilo. To byl důvod,

proč jí trvalo tak dlouho začít mít ráda Jace, když poprvé prošel Portálem z Idris. Tenkrát to byl jenom hubený desetiletý kluk s vystrašenýma světle zlatýma očima. Alec ho začal okamžitě zbožňovat, ale Isabele nesnášela jeho vyrovnanost. Když jí její máma řekla, že před ním zavraždili jeho otce, představovala si, že za ní přijde se slzami v očích a bude prosit o utěšení a o radu. Ale on zřejmě nikoho nepotřeboval. Dokonce i po deseti letech se obrňoval ostrým, obranným humorem a schovával se za svojí sarkastickou povahu. Nakonec Isabele zděšeně došlo, že je stejný jako ona.

Nakonec si vytvořili pouto díky jejich životnímu údělu - být Lovcem stínů. Sdílená láska k ostrým hranám zbraní, lesklým andělským ostřím, k bolestivému potěšení z hořící Runy, k mysl znecitlivující rychlosti bitvy. Když chtěl jít Alec na lov sám s Jacem a nechat Izzy doma, Jace se jí zastal: “Musíme jí vzít taky, v tomhle je nejlepší. Teda hned po mně.”

Už jenom za tohle, ho milovala.

Najednou stála u dveří Magnusova bytu. Škvírou pod dveřmi prosvítalo světlo. Slyšela mumlání. Otevřela dveře a obklopila jí vlna světla. Vděčně vešla dovnitř. Teplo přicházelo od krásného krbu, i když budova neměla žádné komíny. Hořel v něm modro-zelený kouzelný oheň. Magnus a Alec seděli na jedné z pohovek u krbu. Když k nim přišla blíž, Alec vzhlédl a uviděl jí. Vyskočil na nohy a spěchal k ní bos po pokoji. Na sobě měl černé tepláky a bílé tričko s límečkem.

Když se ocitl až u ní, objal jí. Na chvíli si užívala jeho objetí, poslouchala bušení jeho srdce. Rukama jí jemně, a napůl v rozpacích, přejížděl po zádech a po vlasech. “Iz,” řekl “Bude to v pohodě, Izzy.”

Odstrčila ho a otřela si oči. Bože, nenáviděla slzy. “Jak to můžeš říct?” odsekla mu. “Jak by mohlo být po tomhle všem ještě něco v pořádku?”

“Izzy.” Alec jí odhrnul vlasy přes rameno a jemně jí za ně zatáhnul. Připomnělo jí to dobu, kdy nosila vlasy v copánkách a on jí

za ně tahal s daleko menší něžností, než jí ukázal teď. “Nesmíš se sesypat. Potřebujeme tě.” Snížil hlas. “Jen tak mezi náma, víš, že smrdíš jako tequila?”

Podívala se na Magnuse, který je pozoroval z pohovky jeho nečitelnýma kočičíma očima. “Kde je Clary?” zeptala se. “A její máma? Myslela jsem, že jsou tady.”

“Spí,” řekl Alec. “Mysleli jsme, že si potřebujou trochu odpočinout.”

“A já ne?”

“Viděla si právě svého snoubence nebo tvého nevlastního tátu, jak ho skoro zavraždili před tvýma očima?” zeptal se suše Magnus. Měl na sobě pruhované pyžamo a přes něj měl přehozený černý hedvábný župan. “Isabele Lightwoodová,” řekl. Sednul si a sepnul před sebou ruce. “Jak už Alec řekl, potřebujeme tě.”

Isabele se napřímila a vypjala hruď. “Na co mě potřebujete?” “Potřebujeme, abys zašla k Železným sestrám,” řekl Alec.

“Potřebujeme zbraň, která by rozdělila Jace a Sebastiana a my pak

mohli jednoho z nich odděleně zabít - no, víš co tím myslím. Aby bylo možný zabít Sebastiana bez nepříznivých vlivů na Jace. Navíc je jenom otázka času, než se Clavové dozví, že Jace není Sebastianův vězeň, a že s ním spolupracuje-”

“To není Jace,” zaprotestovala Isabele.

“Nemusí to být Jace,” řekl Magnus, “ale jestli umře, váš Jace umře s ním.”

“Jak víš, Železné sestry mluví jenom s ženami,” řekl Alec. “A Jocelyn nemůže jít sama, protože už není Lovec stínů.”

“A co Clary?”

“Pořád je ještě ve výcviku. Nebude vědět na co by se jich měla zeptat, nebo jak jim tu otázku podat. Ale ty a Jocelyn to zvládnete.

A Jocelyn říká, že už tam byla dřív. Může ti pomoct a nasměrovat tě, až vyjdete z Portálu před bránou Adamantové citadely. Vyrazíte ráno.”

Isabele o tom uvažovala. Myšlenka, že bude mít konečně co dělat, něco určitého a důležitého, byla úlevná. Ten úkol by se jí zamlouval trochu víc, kdyby to mělo něco společného se zabíjením démonů nebo odsekáváním Sebastianových nohou, ale pořád to bylo lepší než nic. Legendy, které doprovázely neproniknutelnou citadelu vypovídaly, že jde o odporné a dost vzdálené místo. Navíc Železné sestry vycházely ven ze své pevnosti mnohem míň, než Mlčenliví bratři. Isabele nikdy žádnou neviděla.

“Kdy odjíždíme?” zeptala se.

Alec se usmál. Bylo to poprvé od chvíle, kdy přišla. Trochu jí pocuchal vlasy. “Tohle je moje Isabele.”

“Nech toho.” Přikrčila se, aby na ní nedosáhnul a viděla, jak se na ně Magnus usmívá z pohovky. Sám se ani nepohnul, jenom si přejel dlaní přes špičaté černé vlasy.

“Mám tu tři volné pokoje,” řekl. “Clary je v jednom. Její máma v druhém. Ukážu ti ten třetí.”

Všechny pokoje oddělovala úzká chodba bez oken, která vedla z obývacího pokoje. Dvoje dveře byly zavřené. Magnus vedl Isabele do třetí místnosti, která byla vymalovaná tmavě růžovou barvou. Na stříbrných tyčích nad okny, byly pověšené černé záclony, které visely na poutech. Na přehozu na posteli bylo nakreslené tmavě červené srdce.

Isabele se rozhlédla. Cítila se nesvá, byla nervózní a hlavně se jí chtělo spát. “Super pouta. Chápu, proč tady nespí Jocelyn.”

“Potřeboval jsem něco, na co ty záclony pověsit.” Magnus pokrčil rameny. “Máš tu něco na spaní?”

Isabele jenom kývla. Nechtěla přiznat, že si sebou vzala Simonovo tričko. Upíři sice nemají žádnou vůni, ale pořád na ní byla

ulpělá slabá uklidňující vůně pracího prášku a mýdla. “Je to trochu divné,” řekla. “Chceš po mně, abych přišla přímo sem jenom proto, abys mě uložil do postele a řekl mi, že zítra ráno půjdeme k Železným sestrám.”

Magnus se opřel o stěnu u dveří a ruce si zkřížil na prsou. Díval se na ní svýma přimhouřenýma kočičíma očima. Na chvíli jí připomněl Kostelníka, jenom u tohohle bylo trochu míň pravděpodobné, že vás pokouše. “Miluju tvého bratra,” řekl. “Víš to, viď?”

“Jestli chceš moje svolení, aby sis ho vzal, no tak jo, jenom do toho,” řekla Isabele. “Podzim je na to naprosto dokonalá chvíle. Můžeš si na sebe vzít oranžový smoking.”

“Není šťastný,” řekl Magnus a ignoroval její poznámku. “Samozřejmě, že není,” odsekla mu Isabele. “Jace-”

“Jace,” řekl Magnus a zaťal ruce v pěst. Isabele na něj zírala. Vždycky si myslela, že mu Jace nevadil, že ho měl rád. Že už má jasno v Alecových citech. Nahlas ale řekla jenom: “Myslela jsem, že ty a Jace jste přátelé.”

“Takhle to není,” řekl Magnus. “Existujou lidé - lidé, pro které si vesmír nejspíš vybral speciální osud. Prožívají neobyčejně krásné chvíle ale taky neobyčejná muka. Bůh ví, že jsme všichni přitahovaní k tomu, co je krásné a zlomené. Já byl taky, ale někteří lidé nedokážou být zachyceni do téhle přitažlivosti. A když už je to k něčemu táhne, je to k lásce a obětem tak velkým, že to zničí ty, kteří je dávají.”

Isabele pomalu zavrtěla hlavou. “Nepochopils mě. Jace je náš bratr, ale pro Aleca - pro Aleca je to taky parabatai.”

“Vím všechno o parabatii,” řekl Magnus. “Vím, že jsou si parabatiové tak blízko, že jsou skoro stejná osoba. Vím co se stane, když jeden z nich umře a ten druhý tu zůstane-”

“Mlč!” Isabele si položila dlaně na uši a pak je pomalu sundala.

“Jak se opovažuješ, Magnusi Bane?” řekla. “Jak se opovažuješ dělat to horším, než to ve skutečnosti je?”

“Isabele.” Magnus uvolnil ruce, které měl pořád zaťaté v pěst. Oči měl vytřeštěné, jako kdyby její výbuch nečekal. “Omlouvám se. Zapomněl jsem, že někdy… se vším tvým sebeovládáním a sílou, jsi stejně zranitelná, jako Alec.”

“Na Alecovi není nic slabošského,” řekla Isabele.

“Ne,” řekl Magnus. “Ale tak obrovská láska bere sílu. Jde o to, že jsem chtěl, abys tu pro něj byla. Jsou tu věci, které pro něj nemůžu udělat. Které mu nemůžu dát.” Na chvíli Magnus vypadal sám zranitelně. “Znáš Jace tak dlouho jako on. Ty mu dokážeš porozumět. Já ne. A on tě miluje.”

“Jasně, že mě miluje. Jsem jeho sestra.”

“Krev není láska,” řekl Magnus hořkým hlasem. “Zeptej se Clary.”

Clary vešla do portálu a proletěla jím, jako kulka hlavní pušky. Spadla na zem a tvrdě dopadla na nohy. Soustředila se hlavně na to, aby přistání nebylo tak tvrdé. Závrať z portálu trvala jenom chvíli, ale i to stačilo, aby ztratila rovnováhu a spadla na zem. Batoh trochu ztlumil její pád. Vzdychla -někdy už by se na ten trénink vážně vykašlala-zvedla se na nohy a oprášila si zem z džínů.

Stála před Lukovým domem. Nad jejím ramenem zářila řeka. Za ní se tyčilo město jako les plný světel. Lukův dům byl ve stejném stavu, v jakém ho nechali před pár hodinami. Zamčený a tichý. Clary stála na příjezdové cestě, která byla vysypaná kamínky, a která vedla až ke vchodu. Těžce polkla. Pomalu se dotkla prstem levé ruky prstenu na své pravé ruce. Simone?

Odpověď dostala okamžitě. Jo? Kde jsi?

Jdu k metru. Už ses dostala Portálem domů?

Jo. K Lukovi. Jestli přijde Jace, a já si myslím, že přijde určitě, objeví se tady.

Ticho. Pak No, myslím že víš, jak se se mnou zkontaktovat, když to budeš potřebovat.

Jo, myslím že jo. Clary se zhluboka nadechla. Simone? Jo?

Miluju tě.

Chvíle ticha. Já tebe taky.

A to bylo všechno. Nemusela mačkat tlačítko, aby ukončila hovor, jako na mobilu. Clary jenom ucítila, jak se jejich spojení přerušilo, jako kdyby měla uprostřed hlavy nějaký spojovací kabel. Napadlo jí, jestli Alec myslel tohle, když vyprávěl, jak se lano mezi ním a Jacem najednou přetrhlo.

Vydala se směrem k Lukovu domu. Pomalu vystoupala po schodech. Tohle byl její domov. Jestli se pro ní Jace vrátí, a on řekl, že se vrátí, přijde sem. Sedla si nahoru na schody, stáhla si batoh na klín a čekala.

Simon stál před ledničkou v jeho bytě a právě polykal poslední lok studené krve, když se mu konečně vzpomínka na Claryn hlas vypařila z mysli. Zrovna dorazil domů. Byt byl tmavý, hučení ledničky hlasité a celý byt smrděl nějak zvláštně - po tequile? Možná se Jordan trochu napil. Dveře do jeho pokoje byly zavřené. Ne, že by si Simon myslel, že je ještě vzhůru. Ve čtyři ráno. Strčil láhev zpátky do lednice a zamířil do svého pokoje. Tohle byla první noc v týdnu, kdy bude spát doma. Zvykl si s někým sdílet postel. Mít u sebe tělo, které se k němu uprostřed noci přivinulo. Líbilo se mu, jak tělo Clary padlo k tomu jemu. Vždycky usínala s rukou pod hlavou. A, aby byl sám k sobě upřímný, líbilo se mu, že neodkáže usnout, když není u ní. Cítil se díky tomu nepostradatelný a potřebný a to i přes to, že Jocelyn nedala nijak najevo, že by jí vadila jeho

přítomnost v posteli její dcery. Možná to bylo skutečností, že máma Clary si myslela, že je tak po sexuální stránce tak nebezpečný jako zlatá rybička.

Samozřejmě, že s Clary spal v posteli často. Od jejích pěti, do jejích dvanácti let. To by na tom mohlo mít nějaký podíl, uvažoval a otevřel dveře do svého pokoje. Většinu z těch nocí strávili vyčerpávajícími činnostmi, jako je soutěž o to, kdo dokáže sníst víc Reesova arašídového másla. Nebo propašovali do pokoje přenosný DVD přehrávač a-Zamrkal. Jeho pokoj vypadal stejně. Holé zdi, plastové police s jeho oblečením, jeho kytara na zdi a matrace na zemi. Ale na jeho posteli byl kus bílého papíru, který kontrastoval s jeho černou dekou. Bylo tam načmáraných pár slov známým rukopisem. Isabeliným rukopisem.

Zvedl ho a přečetl:

Simone, snažila jsem se ti dovolat, ale zdá se, že máš vypnutý telefon. Nevím, kde si. Nevím, jestli ti už Clary řekla, co se stalo dneska v noci. Ale musím jít k Magnusovi a byla bych vážně moc ráda, kdybys tam přišel.

Nikdy jsem neměla strach. Jenže teď mám. Bojím se o Jace. Mám strach o mého brášku. Nikdy jsem tě o nic neprosila, Simone, ale teď tě prosím. Prosím, přijď.

Isabele

Simon si nechal dopis vyklouznout z ruky. Zabouchl za sebou dveře do bytu a běžel dolů po schodech ještě dřív, než stačil dopadnout na zem.

Když Simon vešel do Magnusova bytu, bylo všude ticho. V krbu pořád poblikával oheň a před ním na přeplněné pohovce seděl Magnus. Nohy měl položené na konferenčním stolku. Alec spal s

hlavou v Magnusově klíně. Čaroděj si na prst natáčel prameny jeho černých vlasů. Díval se do plamenů a vypadal vzdáleně a ztraceně. Vzpomněl si na to, co mu jednou řekl o věčném životě: Jednou budeme ty a já poslední, co tu zůstanou.

Simon se otřásl a Magnus vzhlédl. “Isabele tě sem pozvala, já vím,” promluvil tiše, aby neprobudil Aleca. “Jdi tamtou chodbou - první pokoj vlevo.”

Simon kývnul a s pozdravem někam Magnusovým směrem vyrazil k chodbě. Cítil se nezvykle nervózní. Jako kdyby šel na první rande. Isabele, podle toho na co si vzpomínal, po něm nikdy nechtěla pomoc, ani neprosila o jeho přítomnost. Nikdy dřív si nevšimnul, že by ho nějak potřebovala.

Otevřel dveře do prvního pokoje vlevo a vešel dovnitř. Byla tam tma, a kdyby neměl Simon upíří zrak, nejspíš by nic neviděl. Takhle ale rozeznával obrysy skříně, židli přes kterou bylo přehozené oblečení a postel s rozestlanými peřinami. Isabele spala na boku. Černé vlasy měla rozprostřené po polštáři.

Simon si jí prohlížel. Nikdy dřív neviděl Isabele spát. Vypadala mladší, než normálně. Její obličej se uvolnil a její dlouhé řasy překrývaly horní část jejích lícních kostí. Ústa měla pootevřená a nohy měla schoulené pod sebou. Měla na sobě jenom tričko - jeho tričko s modrým nápisem na přední straně DOBRODRUŽNÝ KLUB LOCH NESS MONSTRA: NAJDI ODPOVĚDI, IGNORUJ FAKTA.

Simon za sebou zavřel dveře. Cítil větší zklamání, než čekal. Nenapadlo ho, že už bude spát. Chtěl s ní mluvit. Slyšet její hlas. Skopl boty na zem a lehl si vedle ní. Tohle byla určitě větší postel, než měla Clary. Isabele byla vysoká, skoro stejně velká jako on. Když jí položil ruku na rameno, cítil pod prsty její kosti. Něžně jí pohladil. “Iz?” zašeptal. “Isabele?”

Něco zamumlala a otočila se obličejem do polštáře. Naklonil se k ní blíž. Voněla po alkoholu a parfému z růží. No, tak tady měl odpověď na svoje dohady. Přemýšlel o tom, že by si jí přitáhnul do náruče a jemně jí políbil, ale chtěl se držet svého motta ´Simon Lewis, zachránce žen co odpadly´.

Lehl si na záda a díval se do stropu. Omítka byla popraskaná, jako kdyby nedávnou nasákla vodou. Magnus by s tím měl něco udělat, než si sem začne někoho zvát.

Jako kdyby vycítila jeho přítomnost, Isabele se k němu otočila a položila mu tvář na rameno. “Simone?” dostala ze sebe ospalým hlasem.

“Jo.” Jemně se dotkl její tváře.

“Tys přišel.” Natáhla mu ruku přes hrudník a našla si pohodlnější pozici pro svojí hlavu na jeho rameni. “Nemyslela jsem si, že vážně přijdeš.”

Jemně jí přejížděl prsty po ruce. “Samozřejmě, že jsem přišel.” Její další slova byla tlumená tím, že mu šeptala do pokožky krku.

“Promiň, jsem hrozně ospalá.”

Sám pro sebe se ve tmě trochu usmál. “To je v pohodě. I kdyby bylo všechno, co ode mě chceš, přijít sem a držet tě, zatímco budeš spát, udělám to.”

Cítil, jak ztuhla a pak se uvolnila. “Simone?” “Jo?”

“Můžeš mi vyprávět nějaký příběh?” Zamrkal. “A jaký příběh?”

“Takový, kde ti dobří vyhrajou a ti zlí zas prohrajou. A zůstanou mrtví.”

“Takže nějakou pohádku?” zeptal se. Probíral se pamětí. Znal jenom Disneyho verze pohádek a ta první, která mu vytanula na mysl, byla Ariel ve svojí podprsence ze škeblí. Byl do ní zamilovaný, když mu bylo osm. Ne, že by byla teď vhodná chvíle pro to, aby se o tom zmínil.

“Ne,” vydechla. “O pohádkách jsme se učili ve škole. Většina té magie je skutečná - ale tak jako tak. Já chci slyšet něco, co jsem ještě neslyšela.”

“Fajn. Pak tu mám jeden příběh.” Simon Isabele pohladil po vlasech. Cítil, jak ho lochtají její řasy na krku, když zavřela oči. “Kdysi dávno, v jedné vzdálené galaxii…”

Clary nevěděla, jak dlouho seděla na Lukových schodech, dokud nezačalo vycházet slunce. Pomalu se začalo objevovat za domem. Obloha se změnila na tmavě růžovou. Pod ní byl pruh ocelově modré řeky. Třásla se tak dlouho, až se jí zdálo, že se celé její tělo proměnilo v třesoucí se promrzlý kus ledu. Použila na sebe runu proti chladu, ale ani ta jí nepomohla. Měla pocit, že se netřese kvůli svému fyzickému stavu, ale spíš kvůli tomu psychickému. Přijde? Jestli má pořád uvnitř sebe z Jace tolik, kolik si myslela, tak když říkal, že se pro ní vrátí, myslel tím v nejbližší možné době. Jace nebyl trpělivý. A neměl rád hry.

Ale byla omezená doba, kdy na něj mohla čekat. Nakonec slunce vyjde. Ráno jí půjde máma zkontrolovat. Bude se muset vzdát Jace na další den. A možná i na mnohem delší dobu.

Zavřela oči před jasnými slunečními paprsky a opřela si lokty o schod za ní. Jenom na chvíli se nechala unést svojí fantazií. Vrátila se do doby, kdy bylo všechno jako dřív. Snila o tom, že by se setkala s Jacem odpoledne po jejím tréninku nebo by šli na večeři a on by jí držel a rozesmíval jí stejně, jako vždycky.

Teplé sluneční paprsky jí dopadly na tvář. Neochotně otevřela oči.

A on tam byl. Šel k ní po schodech nahoru. Byl tichý jako kočka. Ale to byl vždycky. Měl na sobě tmavě modrý svetr, díky čemuž měly jeho vlasy barvu jako slunce. Narovnala se. Srdce jí prudce bilo. Slunce kolem něj tvořilo lehkou svatozář. Vzpomněla si na noc v Idris, kdy na obloze vybuchoval ohňostroj a ona myslela na padající hořící anděly.

Natáhl se k ní a nabídl jí své ruce. Chytila se jich a nechala ho vytáhnout jí na nohy. Jeho zlaté oči zkoumaly její tvář. “Nebyl jsem si jistý, jestli tu budeš.”

“Od kdy si mnou nejsi jistý?”

“Bylas předtím dost naštvaná.” Položil jí dlaň na tvář. Na své kůži cítila hrubou jizvu na jeho ruce.

“Kdybych tu nebyla, co bys dělal?”

Přitáhl si jí k sobě. Třásl se a vítr cuchal jeho vlnící se vlasy. “Jak je Lukovi?”

Při zvuku Lukova jména se znovu roztřásla. Jace, který si myslel, že je jí zima, si jí přitáhl ještě blíž k sobě. “Dostane se z toho,” řekla opatrně. Je to tvoje chyba, tvoje chyba, tvoje chyba.

“Nikdy jsem mu nechtěl ublížit.” Pevně jí objímal pažemi a prsty jí pomalu jezdil nahoru a dolů po zádech. “Věříš mi?”

“Jaci…” řekla Clary. “Co tu děláš?”

“Přišel jsem se tě znova zeptat. Jestli půjdeš se mnou.” Zavřela oči. “A řekneš mi kam?”

“Důvěra,” zašeptal. “Musíš mi důvěřovat. Ale taky musíš vědět - že, jestli půjdeš se mnou, už nebude žádná cesta zpátky. Hodně dlouho ne.”

Vzpomněla si na chvíli, kdy vyšla ven z Java Jones a viděla, jak tam na ni čeká. Její život se v tu chvíli změnil způsobem, který už se nedal nikdy vzít zpátky.

“Nikdy nebyla žádná cesta zpátky,” řekla. “Ne s tebou.” Otevřela oči. “Měli bychom jít.”

Usmál se. Tak krásně, že jí to připomínalo slunce, které vyšlo zpoza mraků. Cítila, jak se její tělo uvolnilo. “Jsi si jistá?”

“Jo. To jsem.”

Sklonil se k ní a políbil jí. Natáhla k němu ruce a objala ho. Jeho rty chutnaly hořce. Pak jí obklopila temnota. Stáhla se kolem ní jako opona, která značí konec aktu hry.

Kapitola 8 – Ohěn zkouší zlato

Maia sice nikdy nebyla na Long Islandu, ale když o něm přemýšlela, myslela si, že se hodně podobá New Jersey - většinou složený z příměstských částí, kde žijí lidé, kteří pracují v New Yorku nebo v Philly.

Hodila si batoh do kufru Jordanova auta-které jí přišlo podivně neznámé. Když spolu chodili, řídil trochu potlučenou červenou Toyotu. Byla vždycky plná starých zmačkaných kalíšků od kafe a sáčků z fastfoodů. Popelník byl plný vajglů cigaret, které byly vykouřené až k filtru.

Vnitřek tohohle auta byl celkem čistý. Jenom na sedadle spolujezdce byl stoh papírů. Beze slova je přesunul dozadu a ona nasedla. Nemluvili celou cestu na dálnici z Manhattanu až na Long Island. Maia nakonec usnula s tváří přitisknutou na chladné sklo okýnka. Probudila se až ve chvíli, kdy přejeli výmol na silnici a ona trochu nadskočila. Zamrkala a promnula si oči.

“Promiň,” řekl Jordan smutně. “Chtěl jsem tě nechat spát, dokud se tam nedostaneme.”

Narovnala se a rozhlédla se. Vjížděli na dvouproudovou silnici. Obloha kolem nich už začala blednout. Po obou stranách silnice byly pole. Občas projeli kolem nějakého sila nebo farmy. Domy se šindelovými střechami byly daleko od nich a byly obehnané laťkovými ploty.

“Je to tu pěkné,” řekla překvapeně.

“Jo.” Jordan přeřadil a odkašlal si. “Když už jsi vzhůru… předtím, než se dostaneme k Prétorům, můžu ti něco ukázat?”

Váhala jenom chvíli předtím, než přikývla. A teď tu byly. Jeli po prašné cestě. Po obou stranách byly stromy. Na většině z nich nebyly listy. Cesta byla zablácení a Maia si stáhla okýnko, aby se mohla pořádně nadechnout vzduchu. Stromy, slaná voda, pomalu tlející listy, malá zvířata, která běhala ve vysoké trávě. Zhluboka se nadechla, když sjeli z cesty a zaparkovali na malém kruhovém

prostranství. Před nimi byla pláž, která se táhla až k tmavé ocelově modré vodě. Obloha měla barvu šeříku.

Podívala se na Jordana. Díval se přímo před sebe. “Když jsem ještě trénoval u Prétorů, chodil jsem sem,” řekl. “Někdy stačí jenom pohled na moře, aby sis mohla vyčistit hlavu. Východ slunce tady… každý je jiný, ale všechny jsou nádherné.”

“Jordane.”

Nepodíval se na ní. “Jo?”

“Omlouvám se za to předtím. Že jsem utekla.”

“To je v pohodě.” Pomalu se nadechnul, ale ona poznala podle napjetí v jeho ramenou a podle ruky, kterou pevně svíral řadící páku, že rozhodně uvolněný není. Snažila se nedívat na jeho napjaté svaly ramenou a nevšímat si tvaru jeho zatnutých bicepsů. “Bylo toho na tebe moc. Chápu to. Já jenom…”

“Myslím, že bychom na to měli jít pomalu. Třeba začít s tím, že budeme přátelé.”

“Nechci být tvůj kamarád,” řekl. Nedokázala skrýt překvapení. “Vážně ne?”

Sundal ruku z řadící páky a položil jí na volant. Z topení tryskal dovnitř teplý vzduch a mísil se s chladným vzduchem, který pronikal dovnitř otevřeným oknem Maiy. “Teď na tenhle rozhovor není ten správný čas.”

“Já myslím, že je,” řekla. “Chci to probrat teď. Nechci být ve stresu ohledně nás, až budeme u Prétorů.”

Sklouzl na svém místě víc dolů a kousnul se do rtu. Jeho rozcuchané hnědé vlasy mu spadly do čela. “Maio…”

“Jestli nechceš být můj kamarád, tak co teda potom jsme? Zase nepřátelé?”

Otočil k ní hlavu. Tvář měl přitisknutou k opěradlu sedačky. Jeho oči byly přesně takové, jaké si je pamatovala. Oříškově zelené, se zelenými, modrými a zlatými skvrnkami. “Nechci být tvůj kamarád,” řekl, “protože tě pořád miluju. Maio, víš že jsem nikoho nepolíbil od chvíle, kdy jsme se rozešli?”

“Isabele…”

“Chtěla se opít a mluvit o Simonovi.” Sundal ruce z volantu. Natáhnul se po jejích dlaních a pak je spustil na svůj klín. Tvářil se poraženě. “Vždycky jsem tě miloval. Jenom myšlenka na tebe mě držela nad vodou během mého tréninku. Představa, že bych ti to mohl možná někdy vynahradit. A taky ti to vynahradím, jestli k tomu dostanu šanci.”

“Ale nebudeš můj kamarád.”

“Nebudu jenom tvůj kamarád. Miluju tě, Maio. Jsem do tebe blázen. Vždycky jsem byl. A vždycky budu. Být jenom tvůj kamarád, by mě zabilo.”

Podívala se směrem k oceánu. Nad vodou se právě vynořoval malý kousek slunce. Jeho paprsky osvětlovaly moře a vrhaly na něj odstíny fialové, zlaté a modré. “Je tu nádherně.”

“To je důvod, proč jsem sem chodil. Nemohl jsem spát, tak jsem se chodil dívat na východ slunce.”

“A teď už můžeš spát?” Obrátila se zpátky k němu.

Zavřel oči. “Maio… jestli mi chceš říct ne, jestli mě chceš jenom jako kamaráda… prostě to řekni. Náplast se má strhávat rychle, ne?”

Vypadal odhodlaně, jako kdyby byl připravený na úder. Jeho řasy vrhaly stíny na jeho lícní kosti. Na olivové kůži na krku měl bledé bílé jizvy. Jizvy, které mu udělala ona. Rozepnula si bezpečnostní pás a nahnula se k němu. Slyšela, jak zalapal po dechu, ale ani se nepohnul, když se k němu naklonila a políbila ho na tvář.

Nadechovala se jeho vůně. Stejné mýdlo i šampon. Jediné co chybělo byl smrad z cigaret. Stejný kluk. Přejela mu rty po tváři, ke koutku úst a konečně se k němu naklonila ještě víc a přitiskla svá ústa na ty jeho.

Jeho rty se pod těmi jejími pootevřely a on tiše hrdelně zavrčel. Vlkodlaci k sobě navzájem nebyli něžní, ale jeho ruce byly jemné,

když jí zvedl ze sedačky a posadil si jí na klín. Objal jí a prohloubil

jejich polibek. Pocit jeho těla pod sebou, jeho rukou v manšestru, tlukot jeho srdce, chuť jeho úst, střet jejich zubů a jazyka, jí bral dech. Sklouzla mu dlaněmi za krk. Když mezi prsty cítila jemné a husté prameny jeho vlasů, které byly stejné, jako vždycky, začala pomalu roztávat.

Když se od sebe konečně odtáhli, jeho oči byly zastřené. “Na tohle jsem čekal celé roky.”

Prstem přejela po linii jeho klíční kosti. Cítila vlastní tlukot srdce. Na pár chvil nebyli dva vlkodlaci na misi směřující k smrtící tajemné organizaci, ale byli to dva teenageři, kteří se muchlovali v autě na pláži. “A splnilo to tvoje očekávání?”

“Ne, úplně je to předčilo.” Koutky jeho úst se lehce zvedly. “Znamená to…”

“No,” řekla. “Tohle snad není věc, kterou děláš se svými kamarádkami, ne?”

“Není? Tak to musím říct Simonovi. Bude fakt zklamanej.” “Jordane.” Lehce ho praštila do ramene, ale smála se. A jemu se

na obličeji rozlil nezvykle velký, připitomělý úsměv. Naklonila se k

němu blíž a tvář mu zabořila do krku. Spolu s přicházejícím ránem vdechovala jeho vůni.

Bojovali na zamrzlém jezeře. V dálce svítilo ledové město jako lampa. Anděl se zlatými křídly a anděl s křídly černými jako oheň. Clary stála na ledě a sníh všude kolem ní byl pokrytý krví a peřím.

Zlaté peří hřálo jako oheň v místech, kde se dotklo její kůže. To černé studilo jako led.

Clary se probudila s bušícím srdcem zamotaná v peřině. Sedla si a vytáhla si deku až k pasu. Byla v cizím pokoji. Zdi byly z bílé sádry. Ležela v posteli z černého dřeva. Na sobě měla pořád šaty z večera. Sklouzla z postele a bosýma nohama se postavila na studenou kamennou podlahu. Rozhlédla se po svém batohu. Našla ho snadno. Byl položený na černém koženém křesle. V místnosti nebyly žádná okna. Jediné světlo pocházelo z lustru z broušeného černého skla. Chvíli se prohrabovala batohem a se zlostí jí došlo, že už jí ho někdo prohledal. Její krabička s výtvarnými potřebami byla pryč spolu s její stélou. V batohu jí zbyl jenom kartáč, džíny a spodní prádlo. Aspoň, že měla na prstě pořád svůj zlatý prsten. Lehce se ho dotkla a myslela na Simona. Jsem tu.

Nic.

Simone?

Žádná odpověď. Polkla svojí nejistotu. Neměla nejmenší tušení, kde byla, nebo jaká doba uplynula od chvíle, kdy mrzla venku. Simon mohl spát. Nemohla propadat panice a hned předpokládat, že prsteny nefungují. Musela začít fungovat na autopilota. Podívat se kolem a zjistit všechno, co mohla. Později se znova zkusí spojit se Simonem.

Zhluboka se nadechla a snažila se soustředit na svoje nejbližší okolí. V pokoji byly dvoje dveře. Zkusila ty první a otevřela je. Před ní se rozprostírala malá koupelna ze skla a chromu s měděnou vanou na čtyřech nohách s drápy. Ani tady nebyla žádná okna. Rychle se osprchovala a osušila se nadýchaným bílým ručníkem. Pak se převlékla do čistých džín a svetru předtím, než se vrátila zpátky do ložnice. Nazula si boty a zkusila druhé dveře.

Bingo. Tady byl zbytek - domu? Bytu? Ocitla se ve velké místnosti. Celou polovinu prostoru zabíral dlouhý skleněný stůl. Na stropu byl další černý lustr z broušeného skla, který vrhal na stěnu pohybující se stíny. Všechno tu bylo moderní. U velkého krbu, orámovaného chromem, byla velká kožená křesla. Hořel v něm

oheň. Takže někdo musel být doma. Nebo alespoň v poslední době.

Druhá polovina místnosti byla vybavená velkou televizí, lesklým černým konferenčním stolem, na kterém byly rozložené hry a ovladače a nízkým koženým gaučem. Nahoru vedlo skleněné točité schodiště. Clary je rychle přejela pohledem a pak po nich začala stoupat. Sklo bylo úplně průhledné a propůjčovalo tak dojem, že stoupá po neviditelném schodišti vzhůru k nebi. Druhé patro bylo podobné tomu prvnímu. Bledé stěny, podlahy, černá dlouhá chodba s mnoha zavřenými dveřmi. První dveře vedly do ložnice. Obrovská postel z růžového dřeva s průsvitnými bílými nebesy zabírala většinu místa. Byla tu okna laděná do tmavě modré barvy. Clary přešla přes pokoj, aby se podívala ven.

V duchu se chvíli ptala, jestli není zpátky v Alicante. Dívala se přes kanál na další budovu. Zelené okenice na ní byly zavřené. Nebe bylo šedé, voda v kanálu byla zeleno modrá a vpravo viděla most. Stáli na něm dva lidé. Jeden z nich měl u tváře foťák a zrovna něco fotil. Pak tohle nemohlo být Alicante. Amsterdam? Benátky? Rozhlédla se. Snažila se přijít na to, jak otevřít okno, ale nevypadalo to, že by to šlo. Bušila do okna a křičela, ale nezdálo se, že by si jí lidé na mostě všimli. Po chvíli se dali do kroku a pokračovali v cestě. Clary se otočila zpátky do pokoje a šla k jedné ze skříní. Otevřela jí a její srdce na chvíli přestalo bít. Skříň byla plná šatů - krajkové, saténové, s perlami a květinami. V šuplíkách bylo spodní prádlo, košilky, bavlněná a hedvábná tílka, sukně, ale žádné džíny nebo kalhoty. Byly tam dokonce i boty: sandály, boty na podpatkách a zásoba silonek. Chvíli jenom zírala. Přemýšlela, jestli tu žila nějaká další holka nebo jestli se Sebastian věnoval transvestitismu. Na každém kusu oblečení ale byla pořád cenovka a navíc všechno bylo v její velikosti. A nejenom to, docházelo jí pomalu. Byly to přesně barvy a střihy, které měla ráda - modrá, zelená a žlutá, střižené přesně na její hubenou a malou postavu. Nakonec si vzala jeden jednodušší top a tmavě zelenou blůzu s tříčtvrtečním rukávem s hedvábným šněrováním vepředu. Potom co se oblékla, se podívala do zrcadla, které bylo ve skříni.

Perfektně jí to sedlo. Tahle velikost přesně odpovídala její malé postavě. Košile jí trochu obtahovala pas a díky zelené barvě její oči vypadaly tmavší. Strhla cenovku. Ani nechtěla vědět, kolik to

všechno stálo. Vyběhla z místnosti a cítila, jak jí přejíždí mráz po zádech.

Další pokoj byl určitě Jacovo. Věděla to už ve chvíli, kdy vešla dovnitř. Voněl po něm. Cítila jeho kolínskou, mýdlo a vůni jeho kůže.

Postel byla z ebenového dřeva s bílým prostěradlem a dekou. Byla perfektně ustlaná. Pokoj byl stejně čistý a uklizený jako ten jeho v Institutu. Vedle postele měl vyskládané knížky. Jejich názvy byly psané v italštině, francouzštině a latině. Stříbrná dýka Herondalů se vzorem ptáků byla zaseknutá do zdi. Když popošla trochu blíž, všimla si, že s ní byla k omítce přišpendlená fotografie. Byla na ní ona a Jace. Fotila jí Izzy na začátku října. Jace seděl na schodech Institutu a v klíně měl knížku. Ona seděla schod nad ním, ruku na jeho rameni a byla k němu nakloněná, aby viděla, co čte. Rukou zakrýval tu její a usmíval se. Tenkrát mu neviděla do tváře. Nevěděla, že se takhle usmíval. Až teď. Cítila, jak se jí stahuje hrdlo. Vyšla z jeho pokoje a snažila se chytit dech.

Takhle se nemohla chovat, napomenula se přísně. Každý pohled na nynějšího Jace byl pro ní jako rána do břicha. Musela předstírat, že jí to nevadí. Dělat, že žádný rozdíl nevidí. Šla do další místnosti. Byla to další ložnice podobná té předtím, ale tahle uklizená nebyla - postel byla jenom změť černých hedvábných polštářů a dek. Na stole ze skla a oceli ležely knížky a papíry. Všude po pokoji bylo rozházené pánské oblečení. Džíny, bundy, trička, výstroj. Všimla si něčeho lesklého a stříbrného na nočním stolku u postele. Přešla ke stolku a nemohla uvěřit vlastním očím. Byla to malá skříňka její mámy s iniciály J.C.

Její máma u ní každý rok tiše brečela. Slzy jí tekly po tváři a padaly jí na ruce.

Clary věděla, co je v té krabici - pramen vlasů, tak jemný a bílý jako chmýří pampelišky. Cár dětské košilky. Dětská botička, dost malá na to, aby se vešla do dlaně. Věci, které patřily jejímu bratrovi. Koláž dítěte, kterého její máma chtěla, o kterém vždycky snila. Předtím, než Valentýn udělal to co udělal, a změnil vlastního syna na netvora.

J.C.

Jonathan Christopher.

Zvednul se jí žaludek a ona rychle vycouvala z místnosti - a narazila rovnou do něčí postavy. Ovinuly se kolem ní paže a pevně jí přivinuly k tělu za ní. Viděla, že jsou štíhlé a svalnaté s jemnými světlými chloupky. Na chvíli si myslela, že jí drží Jace. Uvolnila se.

“Co děláš v mém pokoji?” zašeptal jí Sebastian do ucha.

Isabele byla zvyklá vstávat brzy ráno, ať pršelo nebo svítilo sluníčko. Dokonce ani mírná kocovina nezměnila její návyky. Pomalu si sedla a zamrkala. Pak se podívala dolů na Simona.

Nikdy nestrávila celou noc v posteli s jiným člověkem. Jestli nepočítala dobu, kdy spávala s rodiči, když jí byli čtyři a bála se bouřky. Nemohla si pomoct a prohlížela si Simona, jako kdyby to byl nějaký druh exotického zvířete. Ležel na zádech, pusu měl pootevřenou, vlasy mu padaly do očí. Obyčejné hnědé vlasy, které padaly do obyčejných hnědých očí. Tričko měl trochu vytažené. Nebyl svalnatý, jako byli Lovci stínů. Měl hladké ploché břich, ale ne vydřené. Jeho tvář byla jemná. Co jí na něm tolik fascinovalo? Byl roztomilý, ale ona chodila s nádhernými vílími rytíři, se sexy Lovci stínů…

“Isabele,” řekl Simon bez toho, aby otevřel oči. “Přestaň na mě zírat.”

Isabele si podrážděně povzdychla a sklouzla z postele. Natáhla se po svojí tašce, aby si vzala svojí zbroj. Když jí našla, vyrazila najít koupelnu. Byla v polovině chodby, když se otevřely dveře. Vyšel z nich Alec v oblaku páry. Kolem pasu měl ručník. Další měl kolem ramen a vytíral si s ním vodu z mokrých černých vlasů. Isabele by neměla být překvapená, že ho vidí. Byl zvyklý vstávat stejně brzy ráno jako ona.

“Smrdíš jako santalové dřevo,” řekla mu místo pozdravu.

Nenáviděla tu vůni. Měla ráda sladké vůně, jako byla vanilka, skořice nebo gardénie.

Alec se na ní podíval. “My máme rádi santalové dřevo.”

Isabele se na něj zašklebila. “Buď máš dost vysoký sebevědomí a mluvíš o sobě v množném čísle nebo tím ´my´ myslíš tebe a Magnuse, čímž se z vás stává jeden z těch párů, co o sobě smýšlí jako o jedné osobě. ´Máme rádi santalové dřevo.´ ´Líbí se nám opera.´ ´Doufáme, že se vám líbil náš vánoční dárek.´ - což je podle mě dost fikaný způsob, jak ušetřit a vyhnout se kupování dvou dárků.”

Alec na ní zamrkal mokrými řasami. “Pochopíš to-”

“Řekni, že to pochopím, až budu zamilovaná a já tě tím ručníkem asi uškrtím.”

“A jestli mi budeš bránit vrátit se zpátky do mého pokoje, abych se oblékl, řeknu Magnusovi, aby ti zacuchal vlasy a svázal je do malých uzlíků.”

“Ach, táhni.” Isabele kopla Aleca do kotníku. Ten jí po chvíli uvolnil cestu a beze spěchu se vydal na konec chodby. Cítila, že kdyby se na něj otočila, nejspíš by na ní vypláznul jazyk, tak se na něj nedívala. Místo toho se zamkla v koupelně a zapnula sprchu plnou páry. Pak se podívala na stojánek se šampony a vyklouzlo jí slovo, které se pro dámy moc nehodí.

Šampon, kondicionér i mýdlo se santalovým dřevem. Fuj.

Když se konečně vynořila z koupelny oblečená ve své zbroji a s vyčesanými vlasy, našla Aleca, Magnuse a Jocelyn čekat na ní v obývacím pokoji. Byly tam koblihy, na které neměla chuť a káva, kterou nepohrdla. Nalila si do ní mléko a sedla si. Dívala se na Jocelyn, která na sobě měla - k Isabelině překvapení - výstroj Lovců stínů.

Je to zvláštní, napadlo jí. Lidé často říkali, že vypadala jako její máma, i když jí to tak nepřišlo. Teď ale přemýšlela, jestli jí byla

podobná stejně, jako byla Clary podobná Jocelyn. Ta samá barva vlasů, skoro totožné rysy, stejný sklon hlavy, stejně tvrdohlavě zatnutá čelist. Stejný pocit, že žena před vámi mohla vypadat jako porcelánová panenka, ale pod povrchem byla tvrdá jako ocel. I když si přála, aby stejně jako Clary, která dostala matčiny zelené oči, ona dostala stejně modré jako měla Marysa a Robert. Modrá byla mnohem zajímavější, než černá.

“Stejně jako v Mlčenlivém městě je jenom jedna Adamantová citadela, ale je tam příliš mnoho dveří, které můžete najít,” řekl Magnus. “Nejblíž k nám je Grymes Hill na Staten Isalndu. Alec a já se tam přeneseme Portálem s vámi a počkáme na váš návrat. Nemůžeme ale jít s vámi až tam.”

“Já vím,” řekla Isabele. “Protože jste kluci. To je pech, co?”

Alec na ní ukázal prstem. “Ber to vážně, Isabelo. Železné sestry nejsou jako Mlčenliví bratři. Jsou mnohem míň přátelské a nemají rádi, když je někdo obtěžuje.”

“Slibuju, že se budu chovat nejlíp, jak umím,” řekla Isabele a postavila na stolek prázdný hrníček od kafe. “Jdeme.”

Magnus si jí chvíli nedůvěřivě prohlížel a pak pokrčil rameny. Vlasy měl dneska nagelované do milionu malých hrotů. Na očích měl černou tužku, takže připomínaly kočičí víc než obvykle. Prošel kolem ní ke zdi a mumlal si něco v latině. Začaly se objevovat známé tvary Portálu, jeho tajné dveře pokryté třpytivými symboly. Zvednul se studený a prudký vítr, který Isabele rozcuchal vlasy.

Jocelyn se dala do pohybu jako první a vešla do Portálu. Bylo to trochu jako sledovat někoho, kdo mizí ve vodní cloně. Stříbrný opar jí spolknul a rudá barva jejích vlasů pomalu mizela, dokud po ní nezbyl jenom nepatrný záblesk.

Isabele šla hned po ní. Byla zvyklá na zvedání žaludku během procházení Portálu. V uších slyšela tiché šumění a v plicích neměla žádný vzduch. Zavřela oči a pak je znova otevřela, až když jí vítr opustil a ona se dostala na místo určení. Vstala a očistila si kolena od suché trávy. Viděla, jak se na ní Jocelyn dívala. Máma Clary

otevřela pusu a zase jí zavřela, když se objevil Alec a dopadl do trávy hned vedle Isabele. Nakonec vyšel Magnus. Skoro neviditelný jiskřící portál, se za ním zavřel.

Dokonce ani cesta skrz Portál Magnusovi nerozcuchala jeho účes. Hrdě se zatahal za jednu bodlinu. “Paráda co,” pronesl směrem k Isabele.

“Magie?”

“Gel. $3,99 u Rickyho.”

Isabele protočila oči a otočila se, aby si prohlédla okolí. Stáli na vrcholu kopce, který byl pokrytý zemí a uschlou trávou. Dole byly stromy s hnědými listy a v dálce viděla Isabele nebe bez mráčku a vršek Verrazano-Narrow - most spojující Staten Island s Brooklynem. Když se otočila, uviděla klášter, který se tyčil nad vrcholky stromů. Byl velký a postavený z červených cihel. Většina oken byla rozbitých nebo zatlučených. Na pár místech byla zeď pokreslená grafity. Kondoři, kteří byli vyrušení příchodem návštěvníků, kroužili nad zchátralou zvonicí.

Isabele zamžourala a snažila se vidět před okouzlení. Jestli tam nějaké bylo, muselo být vážně silné. Ať dělala co dělala, neviděla nic kromě rozpadající se budovy před ní.

“Není na tom žádné okouzlení,” řekla Jocelyn, čímž Isabele překvapila. “Vidíš to přesně takové, jaké to je.”

Jocelyn se vydala na cestu. Její boty křupaly na suché trávě. Po chvíli Magnus pokrčil rameny a vydal se za ní. Isabele a Alec ho následovaly. Nebyla tam žádná cesta. Větve se neuspořádaně proplétaly. Dýchali čerstvý vzduch a pokračovali dál po křupajícím suchém listí. Když se přiblížili k budově, Isabele si všimla, že v místech, kde byly na zemi sprejem namalované pentagramy a runové kruhy, nerostla žádná tráva.

“Civilové,” řekl Magnus a odrhnul Isabele z cesty větev. “Hrajou si svoje nicotné hry s magií, i když jí přitom vůbec nerozumí. Často jsou přitahovaní k místům, jako je tohle -k centrům moci-aniž by

vůbec věděli proč. Pijí, muchlujou se tu a sprejujou zdi, jako kdyby v sobě měly runy nakreslené člověkem nějakou magii. Nemají.” Došli ke dveřím v cihlové zdi. “Jsme tady.”

Isabele se podívala pevným pohledem na dveře. Opět neměla pocit, že by je krylo nějaké okouzlení, ale když se dost soustředila, vycházela z nich slabá zář, jako když se slunce odráží od vody. Jocelyn a Magnus si vyměnily pohled. Jocelyn se otočila k Isabele. “Připravená?”

Isabele kývla a bez dalších řečí Jocelyn udělala krok vpřed a zmizela ve dveřích. Magnus se s očekáváním podíval na Isabele.

Alec se k ní naklonil blíž a ona cítila na rameni dotek jeho ruky. “Neboj se,” řekl. “Bude to v pořádku, Iz.”

Zvedla bradu. “Já vím,” řekla a následovala Jocelyn skrz zavřené dveře.

Clary se zhluboka nadechla, ale než mohla odpovědět, ozvaly se kroky na schodech a na konci chodby se objevil Jace. Sebastian jí hned pustil a otočil jí k sobě. S vlčím úsměvem jí pocuchal vlasy. “Rád tě vidím, sestřičko.”

Clary oněměla. Ale Jace ne. Neslyšně se k nim blížil. Měl na sobě černou koženou bundu, bílé tričko a džíny. Byl bos. “Tys právě objímal Clary?” Užasle si Sebastiana prohlížel.

Sebastian jenom pokrčil rameny. “Je to moje sestra. Jsem rád, že jí vidím.”

“Ty ale neobjímáš lidi,” řekl Jace. “Možná trochu měním návyky.”

“O nic nešlo,” řekla Clary a mávla rukou ke svému bratrovi. “Zakopla jsem. Chytil mě, abych nespadla.”

Jestli byl Sebastian překvapený, že se ho zastala, nedal to

najevo. Ve tváři neměl žádnou emoci, ani když Clary přešla přes chodbu k Jacovi, který jí políbil na tvář. Měl ledové prsty. “Co tu děláš?” zeptal se.

“Hledám tě.” Pokrčila rameny. “Vzbudila jsem se a nemohla jsem tě najít. Myslela jsem si, že asi budeš ještě spát.”

“Vidím, žes objevila skříň s oblečením.” Sebastian ukázal na její košili. “Líbí se ti?”

Jace po něm střelil pohledem. “Byli jsme venku pro něco k jídlu,” řekl Clary. “Nic mimořádného. Chleba a sýr. Chceš oběd?”

O několik minut později se Clary ocitla u velkého stolu ze skla a oceli. Podle potravin, které viděla prostřené na stole usoudila, že byl její druhý odhad správný. Byli v Benátkách. Byl tu chleba, italské sýry, salámy a prosciutto, hroznové víno, fíkový džem a lahve italského vína. Jace seděl naproti ní. Sebastian byl v čele stolu. Až děsivě jí to připomínalo noc, kdy potkala Valentýna na Renwicku v New Yorku. To, jak se posadil do čela stolu mezi Clary a Jace, jak jim nabídnul víno, jim oběma říkal, že jsou jako bratr a sestra.

Tajně se podívala na svého skutečného bratra. Myslela na to, jak vypadala její máma, když ho viděla. Valentýn. Ale Sebastian nebyl přesná kopie jeho otce. Viděla Valentýnovi fotky, když byl v jeho věku. Sebastian měl ve tváři ostré rysy jeho otce spolu s krásou jeho matky. Byl vysoký, ale ne tak ramenatý, víc pružný a elegancí připomínal kočku. Měl Jocelyniny lícní kosti a krásná jemná ústa, Valentýnovy tmavé oči a světlé blond vlasy.

Najednou vzhlédl, jako kdyby věděl, že se na něj dívá. “Víno?” Nabídl jí láhev.

Přikývla, i když jí víno nikdy moc nechutnalo a od Renwick ho nenáviděla. Odkašlala si, když jí Sebastian plnil skleničku. “Takže,” řekla. “Tohle místo - je tvoje?”

“Bylo našeho otce,” řekl Sebastian a položil láhev dolů. “Valentýna. Pohybuje se. Dovnitř a ven skrz světy - našimi i ostatními. Kdysi to používal jako úkryt i jako dopravní prostředek. Několikrát mě sem vzal a ukázal mi, jak se dostat dovnitř a ven a

jak cestovat.”

“Nejsou tu žádné vchodové dveře.”

“Jsou, když víš, jak je najít,” řekl Sebastian. “Táta byl ohledně tohohle místa dost vynalézavý.”

Clary se podívala na Jace, který zavrtěl hlavou. “Nikdy mi to tu neukázal. Ani jsem nevěděl, že něco takového existuje.”

“Je to takový… staromládenecký brloh,” řekla Clary. “Ani bych si nemyslela, že Valentýn…”

“Bude mít byt s LCD televizí?” zakřenil se na ní Jace. “Ne, že by se tu daly chytit nějaké kanály, ale můžeš si na ní pouštět DVD. Na panství jsme měli starou ledničku, která byla poháněná magickým světlem. Tady je lednička Sub-Zero.”

“To bylo pro Jocelyn,” řekl Sebastian. Clary vzhlédla. “Cože?”

“Všechny ty moderní věci. Spotřebiče. A oblečení. Třeba ta košile, co máš teď na sobě. Všechno to bylo pro naší mámu. Kdyby se rozhodla vrátit zpátky.” Sebastianovy tmavé oči vyhledaly ty její. Začínalo jí být zle. Tohle je můj bratr a právě mluvíme o našich rodičích. Cítila závrať. Dělo se toho příliš a navíc to bylo všechno moc rychlé. Ještě ani neměla čas na přemýšlení o Sebastianovi, jako o jejím žijícím a dýchajícím bratrovi. Ve chvíli, kdy zjistila, kdo doopravdy je, už byl mrtvý.

“Omlouvám se, jestli je to divné,” řekl Jace omluvně a ukazoval na její košili. “Můžeme ti koupit jiné oblečení.”

Clary se lehce dotkla rukávu. Látka byla hedvábná, jemná a určitě drahá. Tak tohle všechno vysvětlovalo - všechno oblečení bylo blízko její velikosti, všechny barvy jí slušely. Protože vypadala stejně jako její máma.

Zhluboka se nadechla. “To je v pohodě,” řekla. “Já jenom - co

přesně vlastně děláte? Cestujete uvnitř tohohle bytu a…” “Vidíme svět?” navrhnul Jace vesele. “Jsou i horší věci.” “Ale tohle nemůžete dělat věčně.”

Sebastian toho moc nesnědl, ale vypil dvě skleničky vína. Právě si naléval třetí a oči mu jiskřily. “Proč ne?”

“No, protože vás oba hledají Clavové a vy nemůžete strávit věčnosti utíkáním a schováváním se…” Hlas Clary se vytratil, když mezi nimi přejela pohledem. Vyměnily si pohled. Pohled dvou lidí, kteří věděli něco, co ten další nevěděl. Tohle už hodně dlouho nebyl pohled, který by před ní Jace s někým sdílel.

Sebastian začal pomalu a tiše. “Pokládáš otázku nebo děláš nějaký průzkum?”

“Má právo znát naše plány,” řekl Jace. “Přišla sem, i když věděla, že se nemůže vrátit zpátky.”

“Skok do neznáma. Díky víře,” řekl Sebastian a přejel prstem po okraji své skleničky. Tohle viděla Clary dělat Valentýna. “V tebe. Miluje tě. To je důvod, proč je tady. Nebo to není pravda?”

“A co když je?” zeptala se Clary. Předpokládala, že by mohla předstírat, že tam byl i jiný důvod, ale Sebastianovy oči byly tmavé a ostré. Pochybovala, že by jí to uvěřil. “Věřím Jacovi.”

“Ale ne mě,” řekl Sebastian.

Clary volila další slova s velkou opatrností. “Jestli ti Jace věří, pak ti chci věřit taky,” řekla. “A jsi můj bratr. To přece něco znamená.” Ochutnala v ústech hořkost svojí lži. “Ale neznám tě.”

“Pak bys možná měla strávit nějaký čas tím, že mě budeš poznávat,” řekl Sebastian. “A pak ti prozradím, jaké jsou naše plány.”

Prozradíme ti naše plány. Tím ´my´ myslel sebe a Jace. Nebylo

žádné Jace a Clary.

“Nelíbí se mi držet jí v nevědomosti,” řekl Jace.

“Řekneme jí to za týden. Týden sem, týden tam. Jaký je v tom rozdíl?”

Jace mu věnoval pronikavý pohled. “Před dvěma týdny jsi byl mrtvý.”

“Fajn, já ale nenavrhoval dva týdny,” řekl Sebastian. “To by bylo samozřejmě padlé na hlavu.”

Jacovi koutky se zvedly. Podíval se na Clary.

“Jsem ochotná počkat. Chci, abys mi věřil,” řekla. Věděla, že to takhle bylo správně. Bylo chytré tohle říct. Ale zároveň nenáviděla, že to musela vyslovit. “Ať už to trvá jakkoliv dlouho.”

“Týden,” řekl Jace.

“Týden,” souhlasil Sebastian. “A to znamená, že zůstane v bytu. Žádná komunikace. S nikým. Žádné odemykání dveří. Nikdo nevejde dovnitř a nikdo neodejde ven.”

Jace se opřel do židle. “Co když budu s ní?”

Sebastian mu věnoval dlouhý pohled skrz sklopené řasy. Jeho pohled byl přemýšlivý. Rozhodoval se o tom, co Jacovi dovolí, došlo Clary. Rozhodoval se o tom, jak moc svému ´bratrovi´ povolí vodítko.

“Fajn,” řekl nakonec. Jeho hlas byl plný povýšenosti. “Jenom když budeš s ní.”

Clary sklonila hlavu a podívala se na svojí skleničku. Slyšela, jak mu Jace něco zamumlal na odpověď, ale nepodívala se na něj. Z myšlenky na Jace, který se musel dovolovat, aby mohl něco udělat - Jace, který si vždycky dělal všechno co chtěl - se jí dělalo špatně. Chtěla vstát a rozbít láhev vína Sebastianovi o hlavu, ale věděla, že

to nebylo možné. Řízni jednoho, ten druhý začne krvácet.

“Chutná ti víno?” Byl to Sebastian. V jeho hlasu zaznělo pobavení.

Dopila skleničku a zakuckala se hořkou chutí. “Vynikající.”

Isabele se ocitla v neznámé krajině. Objevila se před ní tmavě zelená pláň. Nad sebou viděla šedo černou oblohu. Isabele si natáhla kapuci a fascinovaně se rozhlédla. Ještě nikdy neviděla tak obrovské nebe nebo tak dalece sahající pláň odstínu mechu. Když Isabele udělala krok dopředu, uvědomila si, že je to doopravdy mech, a že roste všude okolo, i kolem černých skal, které byly rozptýlené po zemi barvy uhlí.

“Tohle je vulkanická pláň,” řekla Jocelyn. Stála vedle Isabele. Vítr jí uvolnil několik pramínků vlasů z pevně utaženého drdolu. Byla Clary tak podobná, až to bylo děsivé. “Kdysi tu bylo lávové naleziště. Celá oblast je nejspíš pořád ještě do určité míry sopečně činná. Kvůli práci s adamitem potřebují Sestry ve svých kovárnách neuvěřitelné horko.”

“Člověk by si myslel, že by tu pak teda mělo být trochu tepleji, ne?” zamumlala Isabele.

Jocelyn se na ní tvrdě podívala a dala se do pohybu směrem, který Isabele přišel jako náhodný. Rychle se vydala za ní. “Někdy mě ohromuje, jak jsi podobná své mámě, Isabele.”

“Beru to jako kompliment.” Isabele přimhouřila oči. Nikdo nebude urážet její rodinu.

“To nebylo myšlené jako urážka.”

Isabele měla pohled pořád upřený k horizontu, kde se temné nebe setkávalo s třpytivě zelenou trávou. “Jak dobře jste znala moje rodiče?”

Jocelyn jí věnovala rychlý postranní pohled. “Docela dobře.

Všichni jsme spolu byli v Idris. Od té doby jsem je neviděla. Až nedávno.”

“Věděla jste, že se vzali?”

Cesta začala prudce stoupat do kopce, takže byla odpověď Jocelyn trochu zadýchaná. “Ano.”

“A byli… zamilovaní?”

Jocelyn se zastavila a otočila se na Isabele. “Isabele, o co ti jde?” “O lásku?” řekla Isabele po krátké odmlce.

“Nevím, proč si myslíš, že jsem na to nějaká odbornice.”

“No, podařilo se vám donutit Luka celý život kolem vás běhat jako pejsek, než jste souhlasila, že si ho vezmete. Je to působivé. Přála bych si mít tenhle druh moci nad klukem.”

“Přála by sis to?” řekla Jocelyn. “Ty jí máš. A věř mi, není to něco, co by sis měla přát.” Přejela si po vlasech rukama a Isabele sebou trochu cukla. Jocelyn vypadala úplně jako její dcera. Ale její hubené dlouhé ruce, pružné ale křehké, byly stejné jako Sebastianovy. Isabele si vzpomněla, jak mu jednu z nich usekla v údolí v Idris. Její bič projel kůží, a pak kostí.

“Tvoji rodiče nejsou dokonalí, Isabele, protože nikdo není dokonalý. Lidé jsou složití. A oni právě ztratili dítě. Takže jestli ti jde o to, že tvůj otec zůstává v Idris-”

“Můj otec podvedl mojí mámu,” vyhrkla Isabele. Když si uvědomila co řekla, přikryla si pusu dlaní. Celé roky to držela v tajnosti a říct to nahlas Jocelyn se jí zdálo jako zrada.

Výraz v tváři Jocelyn se změnil. Teď byl její obličej plný sympatií. “Já vím.”

Isabele se ostře nadechla. “Ví to všichni?”

Jocelyn zavrtěla hlavou. “Ne. Jenom pár lidí. Byla jsem… prostě jsem se o tom dozvěděla díky pozici, ve které jsem tehdy byla. Nemůžu ti říct víc.”

“Kdo to byl?” zeptala se Isabele. “S kým jí podvedl?” “Nebyl to nikdo, koho bys znala, Isabele-”

“Vy nevíte, koho já znám!” vykřikla. “A přestaňte vyslovovat moje jméno, jako kdybych byla nějaké malé dítě.”

“Nemůžu ti to říct,” prohlásila Jocelyn pevně a znovu se vydala na cestu.

Isabele se škrábala do vršku za ní, i když cesta byla pořád strmější a zeleň se nahoře setkávala s rozbouřenou oblohou. “Mám právo to vědět. Jsou to moji rodiče. A jestli mi to neřeknete, já-” Odmlčela se a ostře se nadechla. Dorazili na vrchol kopce a před nimi se objevila tvrz. Vykvetla ze země jako květina. Byla vytesaná z bílého stříbra adamantu, od kterého se odráželo zamračené nebe. Věže s vrcholky z elektra dosahovaly až k nebe. Tvrz byla obklopená vysokou zdí také z adamanta. Byla tam jenom jedna brána. Byly na ní dvě velká ostří, které k sobě byla natočená v úhlu, ve kterém připomínala monstrózní nůžky.

“Adamantová citadela,” řekla Jocelyn. “Díky,” odsekla jí Isabele. “To mi taky došlo.”

Jocelyn vydala zvuk, který znala Isabele od vlastních rodičů. Isabele si byla jistá, že nějak takhle rodiče mluví k ´teenagerům´. Pak se vydala Jocelyn dolů z kopce směrem k pevnosti. Isabele, která byla unavená ze škrábání se za ní, šla tentokrát před ní. Byla vyšší, než máma Clary a měla delší nohy. Neviděla důvod, proč by na Jocelyn měla čekat, když se k ní neustále chovala jako k dítěti. Dupala dolů z kopce a drtila pod svými botami mech, otevřela dveře ve tvaru nůžek-A ztuhla. Stála na malém výběžku skály. Před ní se otevírala obrovská propast. Dole tekla červeno zlatá láva. Propast se táhla

kolem celé pevnosti. Nedala se přeskočit, protože to bylo moc daleko, dokonce i pro Lovce stínů. Vidět byl jenom vstup do pevnosti a zavřený padací most.

“Některé věci,” řekla Jocelyn, která stála u jejího lokte, “nejsou tak jednoduché, jak se na první pohled zdá.”

Isabele nadskočila a pak se zamračila. “Takže se tam asi jen tak někdo neproplíží, co?”

Jocelyn si jenom zkřížila ruce na prsou a zvedla na ní obočí. “Hodge tě určitě naučil, jak se dostat do Adamantové citadely,” řekla. “Koneckonců, je otevřená pro všechny Lovkyně stínů, které nemají rozpory s Clavy.”

“Samozřejmě, že mě to naučil,” řekla Isabele povýšeně a přehrabovala se ve vzpomínkách. Jenom ti s krví Nephilimů… natáhla ruku a vzala jednu z kovových hůlek, kterou měla zapíchnutou ve vlasech. Když s ní v dlani otočila, rozložila se do dýky s runou Odvahy na čepeli.

Isabele zvedla ruce nad propast. “Ignis aurum probat,” řekla a dýkou se řízla do levé dlaně. Okamžitě ucítila ostrou spalující bolest a z řezu začala vytékat krev. Rubínový proud krve se snesl do propasti pod nimi. Objevil se záblesk modrého světla a zaskřípání padacího mostu, který se začal pomalu sklápět.

Isabele se usmála a utřela si ostří nože do výstroje. Po dalším zakroucení se dýka znovu změnila v kovovou hůlku, kterou si po chvíli znovu zabodla do vlasů.

“Víš, co to znamená?” zeptala se Jocelyn a pozorovala padající most.

“Co?”

“To cos řekla. Motto Železných sester.”

Padací most už byl skoro kolmo se skálou. “Znamená to ´Oheň testuje zlato´.”

“Dobře,” řekla Jocelyn. “Nejde jenom o kovárny a jejich strojírenskou výrobu. Mají tím na mysli i testy síly charakteru. V těžkých dobách, v dobách temna, nějací lidé září mezi těmi ostatními.”

“Ach, jo?” řekla Izzy. “Je mi zle jenom když slyším těžké a temné časy. Možná nechci mezi ostatními zářit.”

Padací most se zastavil u jejich nohou. “Jestli jsi v něčem podobná své mámě,” řekla Jocelyn, “nebudeš si prostě moct pomoct.”

Kapitola 9 – Železné sestry

Alec zvedl ruku s magickým světlem. Vyzařovalo z něj jasné světlo a ozařovalo tak roh stanice metra Radnice. Nadskočil, když vyběhla na zaprášené nástupiště pištící myš. Byl to Lovec stínů a byl už na mnoha tmavých místech, ale z něčeho na zatuchlém vzduchu v téhle stanici mu běhal mráz po zádech.

Možná ten chlad, který cítil, byl z pocitu zrady, když se vyplížil ze strážního bytu na Staten Islandu a zamířil dolů z kopce k trajektu hned, jak Magnus odešel. Nepřemýšlel o tom, co dělá: prostě to udělal. Jako kdyby fungoval na autopilota. Jestli bude spěchat, byl si jistý, že by se mohl vrátit dřív, než Isabele a Jocelyn. Ještě předtím, než si kdokoliv uvědomí, že byl vůbec někdy pryč.

Alec zvedl hlas. “Camille!” zakřičel. “Camille Belcourt!”

Slyšel tichý smích, který se odrážel od stěn stanice. Byla tam, nahoře na schodech. Lesk jeho magického kamene osvětloval její siluetu. “Alexandr Lightwood,” řekla. “Pojď nahoru.”

A pak zmizela. Alec se vydal s magickým světlem v ruce po schodech nahoru a našel Camille v místnosti, kde už byl předtím. Měla na sobě starodávné dlouhé sametové šaty s živůtkem, na vlasech měla vysokou bílou kudrnatou paruku a na rtech měla rudou rtěnku. Napadlo ho, že je nejspíš nádherná, i když on nebyl ten nejlepší hodnotitel ženské krásy, a ani tomu možná moc nepomohlo, že jí nenáviděl. “Co je to za kostým?” zeptal se.

Usmála se. Její kůže byla hladká a bílá bez tmavých žilek - nejspíš nedávno pila krev. “Maškarní bál v centru města. Dobře jsem se najedla. Proč jsi tady, Alexandře? Hladovíš po konverzaci na úrovni?”

Kdyby byl Jace, napadlo Aleca, nejspíš by ho napadla nějaká inteligentní odpověď, nebo by jí chytrou hláškou úplně zesměšnil. Alec se ale jenom kousnul do rtu a řekl: “Řeklas mi, abych se vrátil, jestli mě bude zajímat to, co nabízíš.”

Přejela dlaní po zadní opěrce sedačky, jediném kusu nábytku v

místnosti. “A ty ses rozhodl, že tě to zajímá?” Alec přikývnul.

Zasmála se. “Chápeš vůbec, co po mě chceš?”

Alecovi bušilo srdce. Napadlo ho, jestli to může Camille slyšet. “Řeklas, že můžeš udělat z Magnuse smrtelníka. Jako jsem já.”

Její plné rty se stáhly do úzké čárky. “Jo,” řekla. “Musím přiznat, že jsem pochybovala o tom, že bys měl o tenhle druh řešení zájem. Odešels celkem ve spěchu.”

“Nehraj si se mnou,” řekl. “Nestojím o žádnou z tvých her.” “Lháři,” řekla pobaveným hlasem. “Kdybys to nechtěl, nebyl bys

tu.” Zvedla se z pohovky a udělala pár kroků směrem k němu.

Pohledem přejížděla po jeho tváři. “Zblízka,” řekla, “nejsi Willovi tak podobný, jak jsem si dřív myslela. Barva vašich vlasů je stejná, ale tvar obličeje se liší… možná máš trochu menší čelist-”

“Sklapni,” řekl. Fajn, tohle nebylo na úrovni Jacových jízlivých poznámek, ale alespoň něco. “Nechci slyšet nic o Willovi.”

“Dobrá.” Lenivě se protáhla jako kočka. “Už to je dost let, kdy jsme byli s Magnusem milenci. Byli jsme spolu v posteli po velmi vášnivém večeru.” Viděla jak sebou trhnul a usmála se. “Víš, jak je to s postelovou konverzací. Milenci odhalují svoje slabiny. Magnus mi řekl o kouzle, které dokáže zbavit čaroděje jejich nesmrtelnosti.”

“Tak co kdybys mi prostě řekla jaké je to kouzlo a já ho použiju?” Alec pořád zvyšoval svůj chraplavý hlas. “K čemu tě vlastně ještě potřebuju?”

“Tak zaprvé, jsi Lovec stínů, nemáš nejmenší tušení, jak pracovat s kouzly,” řekla klidným hlasem. “Zadruhé, protože jestli ho použiješ, hned bude vědět, žes to udělal ty. Jestli to udělám já, bude předpokládat, že je to pomsta. Moje zlomyslná pomsta. A mě nezáleží na tom, co si Magnus bude myslet. Ale tobě ano.”

Alec neuhnul pohledem. “A ty to pro mě uděláš jako laskavost?”

Zasmála se. Znělo to jako cinkání zvonečků. “Samozřejmě, že ne,” řekla. “Ty uděláš laskavost mě a já pro tebe udělám tohle. Takhle to chodí.”

Alecova ruka se sevřela těsněji kolem magického kamene, až se mu jeho okraje začaly zařezávat do dlaně. “A jakou laskavost ode mě budeš chtít?”

“To je jednoduché,” řekla. “Chci, abys zabil Rafaela Santiaga.”

Most přes propast, který vedl k Adamantové citadele, byl lemovaný noži. Byly ostré a umístěné podél mostu v náhodných intervalech, takže bylo možné přejít most jenom pomalu. Navíc bylo nutné obratně si vybírat cestu. Isabele s tím měla trochu problémy a byla překvapená, jak lehce se pohybovala Jocelyn, i když už patnáct let nebyla aktivní Lovkyní stínů.

Ve chvíli, kdy Isabele došla na druhou stranu mostu, její runa zručnosti zmizela a zanechala za sebou malou bílou značku. Jocelyn byla jenom krok za ní, a i když jí přišla na jednu stranu jako přítěž, ve chvíli kdy zvedla ruku s magickým světlem, které osvětlilo prostor před nimi, byla ráda že tu byla s ní. Před nimi byla stěna vytesaná z bílo stříbrného adamanta. Zdálo se, že z ní vyzařovalo slabé světlo. Podlaha byla taky z kamene a přímo uprostřed byl vytesaný černý kruh. Uvnitř něj byl vytesaný symbol Železných sester - srdce skrz na skrz propíchnuté ostřím.

Šeptající hlasy Isabele donutily odtrhnout pohled od podlahy a vzhlédnout. Z jedné bílé zdi se oddělil stín. Byl pořád jasnější a přibližoval se. Najednou se část zdi pohnula dozadu a z otvoru vystoupila žena.

Měla na sobě dlouhé bílé volné šaty, které měla na zápěstí a pod prsy pevně svázané bílým kabelem - démonským drátem. Její tvář byla stará, ale bez vrásek. Mohla být v jakémkoliv věku. Vlasy měla dlouhé a temné. Visely jí na zádech v tlustém copu. Přes oči a na spáncích měla vytetovanou masku. Oči měla oranžové a jiskřivé.

“Kdo z vás volá Železné sestry?” zeptala se. “Řekněte mi vaše jména.”

Isabele se podívala na Jocelyn a dala jí gestem najevo, že bude mluvit první. Odkašlala si. “Jsem Isabele Light - woodová a tohle je Jocelyn Fr - Fairchildová. Přišli jsme vás poprosit o pomoc.”

“Jocelyn Morgensternová,” řekla žena. “Rozená Fairchildová. Nemůžeš ze své minulosti jen tak vymazat své temné období s Valentýnem. Copak ses snad neotočila zády ke Clavům?”

“Otočila,” řekla Jocelyn. “Jsem psanec. Ale Isabela je dcera Clavů. Její máma-”

“Řídí New Yorský Institut,” doplnila jí žena. “Je to tu sice trochu z ruky, ale nejsme úplně odříznuté od informací. Nejsem blázen. Jmenuju se Cleophas a jsem Výrobce. Vyrábím adamantum pro ostatní sestry, které ho dále zpracovávají. Vím, že to co máš tak šikovně omotané kolem zápěstí je bič.” Ukázala na Isabele. “A pokud jde o tu cetku na tvém krku-”

“Jestli toho teda víte tolik,” řekla Jocelyn, když Isabele přiložila svojí dlaň na přívěšek na krku, “pak taky víte, proč jsme tady. Proč k vám přicházíme.”

Sestra Cleophas přimhouřila oči a pomalu se usmála. “Na rozdíl od našich němých bratrů, tady v pevnosti nedokážeme číst myšlenky. Proto se spoléháme na síť informací. Většina z nich je velmi spolehlivá. Proto předpokládám, že má vaše návštěva něco společného se situací zahrnující Jace Lightwooda -když je tu jeho sestra-a tvého syna, Jonathana Morgensterna.”

“Máme problém,” řekla Jocelyn. “Jonathan Morgenstern plánuje něco zlého proti Clavům. Stejně jako jeho otec. Clavové na něj uvalili trest smrti. Ale Jace -Jonathana Lightwooda-jeho rodina, která nikdy neudělal nic zlého, moc miluje. I moje dcera ho miluje. Problém je, že Jace a Jonathan jsou svázaní velmi starou magií krve.”

“Magií krve? Jakým druhem magie krve?”

Jocelyn vyndala Magnusovy poznámky, které měla složené v kapse své zbroje a rozložila je. Cleophas je přejela svým ohnivým pohledem. Isabele si všimla už na začátku, že prsty její ruky byly nezvykle dlouhé -ale ne elegantně dlouhé, ale spíš vtipně dlouhé, jako kdyby měla vytahané kosti. Každá její ruka připomínala albínského pavouka. Nehty měla vytvarované do špiček a na každé z nich bylo elektrum.

Zavrtěla hlavou. “Sestry toho o magii krve moc neví.”

Její oči barvy plemene zaplály a pak se jí zúžily zorničky. Po chvíli se objevil další stín, který vyšel zpoza adamantové zdi. Tentokrát už Isabele sledovala stín pozorněji. Bylo to jako dívat se, jak se někdo vynořuje z mlhavého bílého kouře.

“Sestro Dolores,” řekla Cleophas a podala jí Magnusovy poznámky. Byla Cleophas podobná - stejná vysoká hubená postava, stejné bílé šaty, stejné dlouhé vlasy, s jedinou vyjímkou, její vlasy byly šedé. Na koncích jejích dvou copánků byl zlatý drát. I přes její šedé vlasy byl její obličej bez vrásek a její oči barvy ohně byly jasné. “Dává vám to nějaký smysl?”

Dolores krátce prolétla pohledem stránky. “Spojovací kouzlo,” řekla. “Je to stejné, jako váš obřad parabatai, ale tohle spojenectví je démonské.”

“A co ho dělá démonským?” zeptala se Isabele. “Jestli je kouzlo parabatai neškodné-”

“Vážně?” ozvala se Cleophas, ale Dolores po ní střelila pohledem. “Rituál parabatai k sobě sváže dvě osoby, ale jejich vůli nechá

netknutou,” vysvětlila Dolores. “Tohle spojení ale sváže dva lidi s tím, že je jeden tomu druhému podřízený. Čemu věří ten hlavní z nich, věří i ten druhý. Co bude ten první chtít, bude chtít i ten druhý. V podstatě to odstraňuje vůli podřízené osoby a to je důvod, proč je to démonské spojení. Naše svobodná vůle nás dělá nebeskými bytostmi.”

“Taky to znamená, že když jednoho z nich poraníte, poraníte i toho druhého,” řekla Jocelyn. “Bude se tohle vztahovat i na smrt?”

“Ano. Žádný nepřežije smrt toho druhého. Ani tohle není součást rituálu parabatai. Je to až příliš kruté.”

“Naše otázka je,” řekla Jocelyn. “Existuje nebo byste mohli vytvořit nějakou zbraň, která by dokázala zranit jednoho, ale toho druhého ne? Nebo je od sebe oddělit?”

Sestra Dolores si znovu prohlédla poznámky a pak je podala Jocelyn. Její prsty, stejně jako její kolegyně, byly dlouhé, tenké a bílé jako nit. “Žádná zbraň, kterou jsme vytvořili nebo kterou bychom mohli vytvořit, by tohle nedokázala.”

Isabele sevřela ruku u svého boku v pěst, až se jí nehty zařízly do dlaně. “Chcete tím říct, že neexistuje nic, co by je rozdělilo?”

“Nic na tomhle světě,” řekla Dolores. “Nebeské nebo Pekelné ostří, by to mohlo zvládnout. Meč archanděla Michaela, s kterým Joshua bojoval v Jerichu taky, protože je naplněný nebeským ohněm. A existují i dýky kované v propastech temnoty, ale nevím, jak byste se k nim mohli dostat.”

“A i kdybychom to věděli, Zákon nám brání prozradit vám to,” řekla Cleophas příkře. “Také musíte chápat, že musíme o vaší návštěvě říct Clavům-”

“A co Joshuův meč?” přerušila jí Isabela. “Můžete se k němu dostat? Nebo my?”

“K meči se můžete dostat jen tak, že vám ho dá anděl darem,” řekla Dolores. “A zavoláním anděla riskujete to, že budete zatraceni nebeským ohněm.”

“Ale Raziel-” začala Isabele.

Cleophas stáhla rty do úzké linky. “Raziel nám nechal Nástroje smrti, abychom ho mohli zavolat v době nejvyšší nouze. Valentýn tu

šanci ale vyplýtval, když ho povolal. Nikdy nebudeme schopní znovu vyvolat jeho moc. Byl zločin použít nástroje tímhle způsobem. Jediný důvod, proč se Clarissa Morgensternová vyhýbá vině je, že ho nepovolala ona, ale její otec.”

“Můj manžel také povolal jiného anděla,” řekla Jocelyn. Její hlas byl tichý. “Anděla Ithuriela. Držel ho mnoho let uvězněného.”

Obě sestry váhaly. Nakonec promluvila Dolores. “Je to ten nejhanebnější čin, chytit anděla,” řekla. “Clavové by to nikdy neschválili. I když už jednoho vyvoláš, nikdy ho nesmíš přinutit k tomu, aby udělal to co chceš. Na to neexistuje žádné kouzlo. Nikdy nemůžeš donutit anděla vydat ti archandělův meč. Můžeš ho vzít andělovi násilím, ale neexistuje větší zločin. Radši ať ten váš Jonathan zemře, než riskovat hněv andělů.”

Po tomhle Isabelin vztek rostl, až jí nakonec ruply nervy. “To je váš problém - Železných sester a Mlčenlivých bratrů. Všechno co vás odlišuje od Lovců stínů je, že vy nemáte žádné city. Můžeme být možná z části andělé, ale pořád jsme i lidé. Nechápete lásku, ani věci, které lidi z lásky dělají. Nebo věci, které jsme schopni udělat pro rodinu-”

V oranžových očích Dolores zajiskřilo. “Měla jsem rodinu,” řekla. “Manžela a děti. Všechny zavraždili démoni. Nezbylo mi nic. Vždycky jsem byla dobrá ve tvarování věcí, tak jsem se stala Železnou sestrou. Mír, který mi tohle místo přineslo je mír, který bych nikde jinde nenašla. Proto jsem si zvolila jméno Dolores, ´smutek´. Netroufej si nám říkat co víme a co nevíme o bolesti nebo o lidství.”

“Nevíte o tom nic,” odsekla jí Isabele. “Jste tvrdé jako démonské kameny. Není divu, že se jimi obklopujete.”

“Oheň zkouší zlato, Isabelo Lightwoodová,” řekla Cleophas.

“Ach, sklapněte,” řekla Isabele. “Nebyli jste nám k ničemu. Ani jedna.”

Otočila se a vydala se pryč přes most. Sotva si všímala nožů, které jí stály v cestě. Nechala prostě jednat svoje vytrénované tělo

instinktivně a prošla smrtící pastí. Vyšla branami ven a teprve pak se zhroutila. Klečela mezi mechem a lávovými skálami pod obrovskou šedou oblohou a tiše se třásla. Žádné slzy ale nepřicházely.

Zdálo se to jako věčnost, než uslyšela tiché kroky vedle ní a Jocelyn si k ní klekla a objala jí. Kupodivu Isabele zjistila, že jí to nevadí. Ačkoliv nikdy neměla Jocelyn moc ráda, v jejím doteku bylo něco tak mateřského, že se do jejího objetí Isabele proti svojí vůli opřela.

“Chceš vědět co řekli potom, cos odešla?” zeptala se Jocelyn, když se Isabelin třes trochu zmírnil.

“Nejspíš, že jsem ostuda Lovců stínů?”

“Abych řekla pravdu, Cleophas řekla, že by z tebe byla skvělá Železná sestra, a jestli o to budeš mít někdy zájem, máš jim dát vědět.” Ruka Jocelyn jí jemně pohladila po vlasech.

Navzdory všemu Isabele spolkla hysterický smích. Podívala se na Jocelyn. “Řekněte mi to,” řekla.

Jocelyn se zastavila uprostřed pohybu. “Co ti mám říct?”

“Kdo to byl. S kým měl můj otec poměr. Nerozumíte tomu. Vždycky, když vidím nějakou ženu mámina věku, přemýšlím jestli to nebyla ona. Lukova sestra. Konzul. Vy-”

Jocelyn si povzdechla. “Byla to Annamarie Highsmithová. Umřela při Valentýnově útoku na Alicante. Pochybuju, žes jí znala.”

Isabele otevřela pusu, ale pak jí zase zavřela. “Nikdy předtím jsem to jméno neslyšela.”

“Dobře.” Jocelyn zastrčila Isabele pramen vlasů za ucho. “Cítíš se teď líp, když to víš?”

“Jasně,” zalhala Isabele a sklopila pohled. “Cítím se mnohem líp.”

Po obědě se Clary vrátila do pokoje v přízemí s omluvou, že je unavená. Když za sebou pevně zavřela dveře, znovu se pokusila spojit se Simonem. Pak si ale uvědomila, jaký je časový rozdíl mezi Itálií a New Yorkem a došlo jí, že nejspíš Simon ještě spí. Byla to pořád lepší alternativa než si připustit, že prsteny nefungují.

Byla v pokoji asi půl hodiny, když někdo zaklepal na dveře.

Zavolala: “Pojď dál.” Zvedla se a opřela se o ruce. Propletla si prsty, jako kdyby tak mohla skrýt prsten. Dveře se pomalu otevřely a ve dveřích se objevil Jace.

“Čau,” řekl. Teď měl ruce prázdné. Na sobě měl bronzový svetr z měkkého materiálu. Na tváři už neměl žádné modřiny a šedé stíny pod jeho očima zmizely.

Clary odsunula malý hlásek v její hlavě a donutila se k úsměvu. “Co se děje?”

Usmál se. Byl to šibalský úsměv, z kterého Clary začala proudit krev v žilách trochu rychleji. “Chceš jít na rande?”

Zaskočeně začala koktat. “Co - cože?”

“Rande,” zopakoval Jace. “V tomhle případě jde o nabídku večera se žhavou, do běla rozžhavenou romancí.”

“Vážně?” Clary nevěděla, co by si o tom měla myslet. “Do běla rozžhavenou romancí?”

“Jo. Je to mnou,” řekl Jace. “Jenom sledovat mě, jak hraju Scrabble, dost žen dostává do mdlob. Představ si co se stane, až se začnu doopravdy snažit.”

Clary si sedla a podívala se na sebe. Džíny, hedvábná zelená halenka. Vzpomněla si na kosmetiku v téhle divné ložnici. Nemohla si pomoct, ale přála si aspoň přejet rty leskem.

Jace k ní natáhl ruku. “Vypadáš nádherně,” řekl. “Jdeme.”

Vzala ho za ruku a nechala ho vytáhnout jí na nohy. “Já nevím…”

“Tak pojď.” Jeho sebevědomý a svůdný tón si pamatovala z doby, kdy se poznali, a kdy jí vzal do skleníku, aby jí ukázal kytku, která rozkvetla o půlnoci. “Jsme v Itálii. V Benátkách. V jednom z nejkrásnějších měst na světě. Byla by škoda si to tu neprojít, ne?”

Jace si jí k sobě prudce přitáhnul a ona mu dopadla na hruď. Materiál jeho košile byl pod prsty jemný a ona cítila jeho známou vůni mýdla a šamponu. Srdce jí poskočilo v hrudi. “Nebo můžeme zůstat tady,” řekl trochu chraplavým hlasem.

“Abych omdlela, až vymyslíš nějaké slovo s trojitým bonusem?” S velkým úsilím se od něj odtáhla. “A ušetři mně tvých vtipů o skórování.”

“Sakra, ženská. Čteš mi myšlenky,” řekl. “Je tu vůbec nějaké zvrácené slovo, u kterého neuhodneš, že na něj myslím?”

“Ne. Je to moje jedinečná magická moc. Dokážu ti číst myšlenky, když myslíš na zvrácené věci.”

“Takže mi čteš myšlenky devadesát pět procent času, co jsme spolu?”

Trochu zaklonila hlavu a podívala se na něj. “Devadesát pět procent? A na co myslíš v těch zbývajících pěti procentech času?”

“No, víš, na obvyklé věci. Na zabíjení démonů, na runy které se musím naučit, na lidi kteří mě v poslední době vytočili, na lidi kteří mě vytočili dřív, než v poslední době, na kachny.”

“Kachny?”

Odmávnul její otázku rukou. “Přesně tak. Teď se pojď podívat na tohle.” Vzal jí za ramena a jemně jí otočil tak, aby se oba dívali stejným směrem. O chvíli později -nebyla si jistá jak-se zdálo, že se stěny kolem nich rozpouštějí a tají a ona zjistila, že stojí na dlažebních kostkách. Vydechla a obrátila se. Před sebou viděla

jenom holé zdi a okna vysoko ve staré kamenné budově. Řada podobných domů lemovala kanál. Když si stoupla na špičky a podívala se vlevo, v dálce viděla, jak se kanály rozšiřují do jednoho obrovského. Kolem něj byly obrovské budovy. Všude byla cítit voda a kamení.

“Paráda, co?” řekl Jace hrdě.

Otočila se a podívala se na něj. “Kachny?” zeptala se znova.

Zvedl koutky úst. “Nenávidím kachny. Nevím proč. Ale vždycky to tak bylo.”

Bylo brzy ráno, když Maia a Jordan přijeli k Prétorskému domu, sídlu Prétorů vlků. Auto zarachotilo a najelo na dlouhou bílou cestu, která vedla přes udržované trávníky k obrovskému domu, který se v dálce tyčil jako příď lodi. Za ním Maia viděla pás stromů a ještě o kus dál modrou vodu Sound.

“Tady probíhal tvůj trénink?” zeptala se. “Je tu to nádherné.” “Nenech se zmást,” řekl Jordan s úsměvem. “Tohle místo je

výcvikový tábor pro nováčky. S důrazem na slovo výcvikový.”

Věnovala mu postranní pohled. Pořád se usmíval. Usmíval se od chvíle, kdy ho políbila dole na pláži. Jedna její část měla pocit, jako kdyby jí někdo vzal a hodil jí zpátky do minulosti, kde milovala Jordana víc než cokoliv jiného a ta druhá část se cítila rozervaná, jako kdyby se probudila v úplně neznámé krajině, daleko od jejího každodenního života a vřelosti smečky.

Bylo to divné. Ale ne zlým způsobem, napadlo jí. Jenom prostě… divné.

Jordan zastavil na kruhové cestě u domu. Když se Maia dostala blíž, poznala, že je dům postavený ze zlatých cihel, podobných snědé barvě vlčí kůže. Nad velkým kamenným schodištěm byly dvojité černé vchodové dveře. Ve středu kruhové cesty byly sluneční hodiny. Když k nim zvedla tvář, zjistila, že je sedm hodin ráno. Na

okraji slunečních hodin byla vyřezaná slova: TYHLE HODINY JSOU OZNAČENÉ SVĚTLEM.

Otevřela dveře a vystoupila z auta přesně ve chvíli, kdy se dveře domu otevřely: “Prétore Kyle!”

Jordan a Maia vzhlédli. Muž, který k nim scházel po schodech, byl asi ve středním věku, oblečený v obleku barvy uhlí. Jeho světlé vlasy v sobě měly šedé pramínky. Jordan vymyzal ze své tváře veškěré emoce a otočil se k němu. “Prétore Scotte,” řekl. “Tohle je Maia Robertsová z Garrowayovy smečky. Maio, tohle je Prétor Scott. Vede Prétory vlků.”

“Scottové řídí Prétory už od roku 1800,” řekl muž a podíval se na Maiu. Ta sklopila hlavu na znamení podřízenosti. “Jordane, musím se přiznat, že jsme tě nečekali zpátky tak brzy. Situace s tím upírem na Manhattanu, Světlomilcem-”

“Všechno je v pořádku,” řekl Jordan rychle. “To není důvod, proč jsme tady. Tohle souvisí s něčím úplně jiným.”

Prétor Scott zvedl obočí. “Teď jsi vzbudil mojí zvědavost.”

“Je to naléhavé,” řekla Maia. “Luke Garroway, vůdce naší smečky-”

Prétor Scott na ní vrhnul ostrý pohled, kterým jí umlčel. I když nebyl v žádné smečce, byl to alfa, což bylo zřejmé z jeho vystupování. Jeho oči, pod hustým obočím, byly zelenošedé. Kolem krku měl bronzový přívěsek Prétorů s otiskem vlčí tlapy, který mu mizel pod límcem košile. “Prétor rozhodne, co bude považovat za naléhavé a co ne,” řekl. “Nejsme hotel. Nezvaní hosté sem nemají přístup. Jordan hodně riskoval, když tě sem vzal, a on to ví. Kdyby to nebyl jeden z našich nejnadanějších absolventů, hned bych vás odsud oba vyhodil.”

Jordan si zaháknul palce za pásek džín a sklopil pohled k zemi. O chvíli později položil Prétor Scott ruku na Jordanovo rameno.

“Ale,” řekl, “ty jsi jeden z našich nejnadanějších absolventů. A

vypadáš vyčerpaně. Byl jsi určitě vzhůru celou noc. Pojď, probereme to v mé kanceláři.”

Do kanceláře se šlo dlouhou chodbou elegantně obloženou tmavým dřevem. Dům byl živý a všude se ozývaly hlasy. Na zdi vedle schodiště byla připevněna DOMOVNÍ PRAVIDLA.

DOMOVNÍ PRAVIDLA

Žádné měnění podob na chodbách. Žádné vytí.

Žádné stříbro.

Nošení oděvu po celou dobu pobytu v domě. PO CELOU DOBU. Žádné rvačky. Žádné kousání.

Označení veškerého vašeho jídla předtím, než ho dáte do společné ledničky.

Maia ve vzduchu ucítila vůni snídaně, z čehož jí zakručelo v žaludku.

Prétor Scott zněl pobaveně. “Řeknu někomu, aby vám připravil něco k snídani, jestli máte hlad.”

“Díky,” zamumlala Maia. Došli na konec chodby a Prétor Scott otevřel dveře s cedulkou KANCELÁŘ.

Starší vlkodlak se zamračil. “Rufusi,” řekl. “Co tady děláš?”

Maia se rozhlédla. Kancelář byla velká místnost. Byl v ní trochu nepořádek. Bylo tam obdélníkové okno, ze kterého byl výhled na široké travnaté plochy, na kterých byla skupina mladých lidí, kteří pracovali s něčím, co vypadalo jako vrtačka. Na sobě měli černé pracovní kalhoty a trička. Stěny pokoje byly lemované knihami o

lykantropii. Většina z nich byla v latině, ale Maia poznávala slovo

´lupus´. U sochy dvou vyjících vlků byl stůl s deskou z mramoru.

Před ním byly dvě židle. V jedné z nich seděl velký muž - vlkodlak. Byl shrbený a ruce měl sepnuté. “Prétore,” řekl ostrým hlasem. “Doufal jsem, že s vámi budu moct probrat ten incident, co se odehrál v Bostonu.”

“Ten, ve kterém sis zlomil nohu?” řekl Prétor suše. “Já si s tebou o tom promluvím, Rufusi, ale teď mám na starosti něco důležitějšího.”

“Ale, Prétore-”

“To je všechno, Rufusi,” řekl Scott svým pronikavým hlasem alfa vlka, jehoř nařízení nemohlo být ignorováno. “Pamatuj, tohle je část rehabilitace. Musíš se naučit respektovat autoritu.”

Rufus se zvednul ze židle a něco si přitom mumlal po vousy. Teprve, když vstal, si Maia uvědomila, jak obrovský je. Tyčil se nad ní a nad Jordanem. Černé tričko měl obtažené kolem hrudi a kolem bicepsů měl rukávy troch rozstřihnuté. Hlavu měl pečlivě vyholenou. Na jedné tváři měl hluboké jizvy po drápech, které vypadaly jako rýhy v zemi po oradle. Když je míjel, věnoval jí kyselý pohled. Pak zmizel v chodbě.

“Samozřejmě někteří z nás,” zamumlal Jordan, “se rehabilitují mnohem snadněji, než ostatní.”

Když Rufusovy těžké kroky mizely v chodbě, Scott se vrhl do vysoké židle za stolem a vzal do ruky moderní intercom. Potom, co strohým hlasem objednal snídani, opřel se do židle se sepjatýma rukama za hlavou.

“Jsem jedno ucho,” řekl.

Jordan vylíčil co se stalo a přednesl jejich žádost. Maia nedokázala donutit svojí mysl a oči, aby se nepotulovaly po místnosti. Napadlo jí, jaké by to bylo, kdyby tu vyrostla. V tomhle elegantním domě s pravidly a předpisy, a ne ve smečce, kde si

každý dělal co chtěl. Najednou dovnitř vešel vlkodlak oblečený celý v černé -nejspíš to bylo normální oblečení Prétorů-a přinesl plátky hovězí pečeně, sýr a proteinové nápoje na cínovém podnose. Maia se na snídani dívala s neskrývanou hrůzou. Byla pravda, že vlkodlaci potřebovali víc proteinů, než normální lidé, ale hovězí k snídani?

“Zjistíte,” řekl Prétor Scott Maie, když opatrně pila svůj proteinový nápoj, “že je ve skutečnosti cukr pro vlkodlaky škodlivý. Když ho na nějakou dobu přestaneš používat, tvoje tělo ho přestane vyžadovat. Tvůj vůdce smečky ti to neřekl?”

Maia se snažila představit Luka, který rád dělal palačinky ve zvláštních a zábavných tvarech, jak jí přednáší o škodlivosti cukru, ale selhala. Teď nebyl ten pravý čas na takovéhle myšlenky. “Ne, teda jo, samozřejmě,” řekla. “Ale v době krize mám tendence na to zapomínat.”

“Chápu vaše obavy o vašeho vůdce smečky,” řekl Scott. Na jeho zápěstí se třpytily zlaté Rolexky. “Normálně se řídíme podle přísné politiky nevměšování se do věcí, které nesouvisí s novými Podsvěťany. Ve skutečnosti nechceme před ostatními vlkodlaky upřednostňovat Podsvěťany, i když jenom lykantropům je dovoleno stát se Prétory.”

“Ale to je přesně důvod, proč potřebujeme vaši pomoc,” řekl Jordan. “Přirozenost smeček je být vždycky v pohybu. Nemají možnost vybudovat si věci, jako jsou knihovny, kam by uložili určité znalosti. Neříkám, že nejsou chytří, ale všechno co ví je díky vyprávění jejich předchůdců a každá smečka zná jiné věci. Mohli bychom jít od smečky ke smečce a možná by někdo z nich věděl, jak Luka vyléčit, ale my nemám čas. Tady” -ukázal na knihy, které byly v policích na stěnách- “jsou ty nejdetailnější informace, které o vlkodlacích existují. Je tu toho víc, než mají Mlčenliví bratři nebo čarodějové ve Spirálovém labyrintu.”

Scott nevypadal přesvědčeně. Maia položila svoje bílkoviny. “A Luke není jen tak nějaký vůdce smečky,” řekla. “Je to reprezentant lykantropů v Radě. Kdybyste ho pomohl vyléčit, věděl byste, že vždycky budou mít Prétoři jeho hlas v Radě.”

Scottovy oči se zaleskly. “Zajímavé,” řekl. “Tak dobře. Podívám se do knih. Bude to nejspíš trvat několik hodin. Jordane, navrhuju aby sis trochu odpočinul předtím, než se vrátíš zpátky na Manhattan. Nechceme, abys svoje auto omotal kolem nejbližšího stromu.”

“Já bych to mohla odřídit-” začala Maia.

“Vypadáš stejně vyčerpaně jako on. Jordane, jak víš, v domě Prétorů pro tebe bude vždycky pokoj, i potom, cos absolvoval. A Nick je v terénu, takže je tam postel i pro Maiu. Proč si oba trochu neodpočinete a já vás pak zavolám dolů, až skončím s mým hledáním.” Otočil se v křesle a začal zkoumat knihy na stěnách.

Jordan naznačil Maie, že to byl pokyn k odchodu. Vstala a oklepala si drobky z džínů. Byla na půli cesty ke dveřím, když Prétor Scott zase promluvil.

“Ach, a Maio Robertsová,” řekl a v jeho hlase bylo zřejmé varování. “Doufám, že rozumíte tomu, že když učiníte slib za někoho jiného, padá na vaší hlavu postarat se, aby to pak dotyčný člověk dotáhl do konce.”

Simon se probudil vyčerpaný. Zamžoural do tmy. Tlustý černý závěs, který byl zatažený přes okna, do pokoje propouštěl jenom málo světla. Jeho tělo mu ale říkalo, že už je den. To a skutečnost, že byla Isabele pryč, a na straně její postele byla jenom zmačkaná deka.

Je den, a on ještě nemluvil s Clary od chvíle, kdy zmizela.

Odhodil deku a podíval se na zlatý prsten na jeho pravé ruce. Byl jemný a byly do něj vyryté nějaké vzory nebo slova v jazyce, který neznal.

Zatnul zuby, posadil se a dotkl se ho prstem. Clary?

Odpověď byla okamžitá a jasná. Málem spadnul z postele úlevou.

Simone. Díky Bohu.

Můžeš mluvit?

Ne. Cítil napjetí v jejím hlase, který slyšel v mysli. Jsem ráda, že spolu mluvíme, ale teď není dobrá chvíle. Nejsem sama.

Ale jsi v pořádku?

Jsem v pohodě. Nic se nestalo. Snažím se získat informace.

Slibuju, že se s tebou spojím hned, až něco zjistím.

Fajn. Buď opatrná.

Ty taky. A byla pryč. Přehodil nohy přes okraj matrace. Dělal co mohl, aby nějak srovnal svoje vlasy rozcuchané spánkem a šel zjistit, jestli je ještě někdo vzhůru.

Byli. Alec, Magnus, Jocelyn a Isabele seděli kolem stolu v Magnusově obývacím pokoji. Zatímco Magnus a Alec byli oblečení v džínách, Jocelyn a Isabele na sobě měli zbroj. Isabele měla kolem pravého zápěstí omotaný bič. Vzhlédla, když přišel, ale neusmála se. Ramena měla napjatá a ústa měla stažená do úzké linky. Přede všemi ležely hrnky kafe.

“Je tu důvod, proč byl rituál Nástrojů smrti tak komplikovaný.” Magnus si k sobě vzduchem přivolal cukřenku a nasypal si bílý prášek do kávy. “Andělé se chovají podle příkazů Boha, ne podle toho, co jim přikážou lidé - ani podle příkazů Lovců stínů. Přivolejte jednoho a pravděpodobně vás za to stihne Boží hněv. Celá pointa Nástrojů smrti nebyla, že díky tomu bude někomu dovoleno povolat Raziela. Naopak. Chránila toho, který ho vyvolal před hněvem anděla, který se před ním objevil.”

“Valentýn-” začal Alec.

“Ano. Valentýn povolal méně významného anděla. A on mu nikdy nic neřekl, ne? Nikdy mu nevěnoval ani kousek své pomoci, i když využíval jeho krev. A i tak musel být neuvěřitelně silný, aby ho dokázal pomocí kouzla svázat. Chápu to tak, že svázal jeho život s panstvím Waylandů, takže když se jeho panství zhroutilo a zbyly z něj jenom trosky, anděl zemřel.” Poklepal modro fialovým nehtem na svůj hrnek. “A proklel sám sebe. Ať už věříte v Nebe a Peklo nebo ne, proklel se. Když povolal Raziela, Raziel na něj udeřil. Možná to byla pomsta Valentýnovi za to, co udělal jeho andělskému bratrovi.”

“Proč se bavíme o vyvolávání démonů?” zeptal se Simon a posadil se na konec dlouhého stolu.

“Isabele a Jocelyn byly za Železnými sestrami,” řekl Alec. “Ptali se, jestli existuje nějaká zbraň, která by mohla zranit Sebastiana, ale Jacovi by nijak neublížila.”

“A existuje?”

“Ne na tomhle světě,” řekla Isabele. “Nebeská zbraň by to mohla dokázat. Nebo démonská zbraň. Zkoumali jsme možnost, jak se dostat k té první.”

“Přivolat anděla a říct mu, aby vám dal zbraň?”

“Už se to stalo dřív,” řekl Magnus. “Raziel dal Meč smrti Jonathanovi Lovci stínů. A v legendách se noc před bitvou v Jerichu objevil anděl a dal meč Joshuovi.”

“Hm,” řekl Simon. “A já si myslel, že andělé pořád hlásají mír a nevyznávají politiku zbraní.”

Magnus si odfrkl. “Andělé nejsou jenom poslové. Jsou to vojáci. O Michaelovi se říká, že porazil celé armády. Andělé nejsou trpěliví. Určitě ne, co se týče nepředvídatelných činů lidí. Každý, kdo se snažil přivolat Raziela bez Nástrojů smrti, kterého by ho později ochránily, byl na místě sežehnut ohněm. Démoni se dají přivolat snadněji. Existuje jich víc a mnoho z nich je slabých. Ale pak, slabý

démon je ti skoro k ničemu-”

“Nemůžeme vyvolat démona,” řekla Jocelyn zděšeně. “Clavové-” “Myslel jsem, že ses přestala starat o to, co si o tobě myslí

Clavové, už před lety,” řekl Magnus.

“Nejde o mě,” řekla Jocelyn. “Ale o vás. O Luka. Mojí dceru.

Kdyby Clavové věděli-”

“Fajn, ale oni nic neví, ne?” přerušil jí Alec jako obvykle jemným hlasem. “A pokud jim to neřeknete, ani to vědět nebudou.”

Jocelyn přejela pohledem z Isabeliny tváře bez emocí, k Magnusovým zvědavým očím a její pohled ulpěl na Alecových tvrdohlavých modrých očích. “Vy to vážně zvažujete? Vyvolat démona?”

“No, ne jen tak obyčejného démona,” řekl Magnus. “Azazela.”

Jocelyniny oči zaplály. “Azazela?” Očima přejela po tvářích ostatních, jako kdyby hledala nějakou podporu, ale Izzy a Alec se dívali do svých hrnků a Simon jenom pokrčil rameny. “Nevím, kdo je Azazel,” řekl. “Není to tak kočka ze Šmoulů?” Zrovna o tom přemýšlel, když Isabele obrátila oči v sloup.

Clary? pomyslel si.

Uslyšel její hlas zabarvený strachem. Co se děje? Co se stalo?

Máma už zjistila, že jsem pryč?

Ještě ne, pomyslel si znovu. Je Azazel kočka ze Šmoulů?

Nastala dlouhá pauza. To je Azrael, Simone. A už ten magický prsten nepoužívej na otázky o Šmoulech.

A byla pryč. Simon vzhlédnul od své ruky a uviděl, jak se na něj dívá Magnus s otázkou v očích. “On není žádná kočka, jako

Sylvestr,” řekl. “Je to Vyšší démon. Poručík pekla a je to Výrobce zbraní. Byl to anděl, který učil lidstvo jak vyrábět zbraně. Předtím to byla jenom znalost andělů. Díky tomu padnul a teď je z něj démon.

´A celá země byla zničena prací, kterou je naučil Azazel. A jemu se připisují všechny hříchy.´”

Alec se na Magnuse díval s úžasem v očích. “Jak to všechno víš?” “Je to můj přítel,” řekl Magnus. Když si všimnul jejich výrazů,

povzdychnul si. “Fajn, to byl jenom vtip. Je to napsané v Enochově knize.”

“Zdá se celkem nebezpečný.” Alec se zamračil. “Spíš to vypadá, jako kdyby byl něco víc, než Vyšší démon. Připomíná mi Lilith.”

“Naštěstí už je svázán,” řekl Magnus. “Když ho přivoláme, přijde k nám jen jeho duch. Jeho tělo bude i nadále svázáno s ostrými skálami Duduael.”

“Ostré skály čeho… no to je jedno,” řekla Isabele a stáčela si dlouhé černé vlasy do drdolu. “Je to démon zbraní. Dobře. Já říkám, jdeme do toho.”

“Nemůžu uvěřit tomu, že to vůbec zvažujete,” řekla Jocelyn. “Když jsem sledovala svého manžela, naučila jsem se dost o tom, jaké důsledky má fušování do vyvolávání démonů. Clary-” Odmlčela se, jako kdyby na sobě vycítila Simonův pohled. “Simone,” řekl, “nevíš, jestli už je Clary vzhůru? Nechali jsme jí spát, ale už bude jedenáct.”

Simon zaváhal. “Nevím.” Tohle, napadlo ho, byla pravda. Kdekoliv Clary byla, klidně mohla právě teď spát. I když s ní před chvíli mluvil.

Jocelyn se zatvářila nechápavě. “Tys s ní nebyl v pokoji?”

“Ne, nebyl. Byl jsem-” Simon se odmlčel, protože si uvědomil, že si právě pro sebe vykopal hlubokou díru. Byly tu tři pokoje pro hosty. V jednom byla Jocelyn. V jednom Clary. Což samozřejmě znamenalo, že musela spát v třetí místnosti u-

“U Isabely?” řekl Alec a zvednul obočí. “Tys spal v pokoji Isabele?”

Isabele to jenom odmávla rukou. “Nemusíš se ničeho bát, velký bráško. Nic se nestalo. Samozřejmě,” dodala a Alecova ramena se trochu uvolnila. “Byla jsem na mol. Ať už by chtěl se mnou podniknout cokoliv, stejně by mě neprobudil.”

“Ach, prosím,” řekl Simon. “Všechno co jsem dělal bylo, že jsem ti převyprávěl děj Hvězdných válek.”

“Nemyslím si, že si něco z toho pamatuju,” řekla Isabele a vzala si sušenku z talíře na stole.

“Ach, vážně? Kdo byl v dětství nejlepší kamarád Luka Skywalkera?”

“Biggs Darklighter,” řekla Isabele bezmyšlenkovitě a pak praštila dlaní o stůl. “Tohle je tak nefér!” I tak se na něj ale přes sušenku usmívala.

“Ach,” řekl Magnus. “Mladá láska. Je to nádherná věc a zároveň je to předmět výsměchu a veselí pro ty z nás, kteří jsou sofistikovanější, než vy.”

“Fajn, to už stačilo.” Jocelyn vstala. “Jdu vzbudit Clary. Jestli budete vyvolávat démona, nechci tu být a nechci, aby u toho byla moje dcera.” Zamířila k chodbě.

Simon jí zastoupil cestu. “To nemůžete,” řekl.

Jocelyn se na něj podívala s pevně staženou tváří. “Vím, že mi teď řekneš, že je tohle pro nás to nejbezpečnější místo, Simone, ale jestli budete vyvolávat démona, prostě musím-”

“Ne. Tohle jsem říct nechtěl.” Simon se zhluboka nadechl, ale moc mu to nepomohlo, protože jeho krev už nezpracovávala kyslík. Bylo mu trochu zle. “Nemůžete jí jít probudit, protože… protože tu není.”

Kapitola 10 – Divoký lov

Jordanův starý pokoj v Domě prétorů vypadal jako každý jiný pokoj na koleji. Byly tam dvě postele se železnou konstrukcí, každá u jedné zdi. Oknem které je oddělovalo od venkovních zelených trávníků, bylo vidět na dvě patra pod nimi. Jordanova strana místnosti byla prázdná. Vypadalo to, že si vzal sebou na Manhattan většinu svých knížek a fotek -ačkoliv tam bylo na stěně pár připíchnutých obrázků pláže a oceánu a o stěnu bylo opřené surfové prkno. Když uviděla na stolku její fotku s Jordanem zarámovanou ve zlatém rámečku, trochu sebou cukla. Bylo to vyfocené v Ocean city a za nimi byla vidět pláž.

Jordan se podíval na fotku, pak na ní a zrudnul. Otočil se k ní zády. Hodil tašku na postel a svlékl si bundu.

“Kdy se vrátí tvůj spolubydlící?” zeptala se najednou, aby přerušila nepříjemné ticho. Nebyla si jistá, proč byli oba v rozpacích. Určitě rozpaky necítili v autě, ale tady v Jordanově pokoji se zdálo, že roky, které spolu nemluvili, je od sebe nějakým způsobem oddělovaly.

“Nemám tušení. Nick je na misi. Jsou nebezpečné. Možná se už nevrátí.” Jordanův hlas zněl rezignovaně. Hodil bundu přes opěradlo židle. “Proč si nelehneš? Já si dám zatím sprchu.”

Šel do koupelny a Maie se ulevilo, když si uvědomila, že je přímo na pokoji. Moc se necítila na sdílení koupelny s celým patrem.

“Jordane-” začala, ale on jí neslyšel, protože už za sebou zavřel dveře koupelny. Slyšela, jak pouští vodu. S povzdechem sklopla boty na zem a lehla si na Nickovu postel. Na dece byl tmavě modrý přehoz, který voněl po šiškách. Podívala se nahoru a zjistila, že byl strop polepený fotkami. Stejný smějící se blonďatý kluk, který vypadal tak na sedmnáct, se na ní culil z každého obrázku. Nick, napadlo jí. Vypadal šťastně. Byl tady Jordan taky šťastný?

Natáhla ruku a vzala do ruky jejich fotku. Byla focená už před lety, když byl Jordan ještě vyhublý, s velkýma oříškově hnědýma očima, které dominovaly jeho tváři. Objímali se a byli opálení a

šťastní. Léto ztmavilo o pár odstínů jejich kůži a Maia měla díky sluníčku ve vlasech světlé proužky. Jordan k níl mírně otočenou hlavu, jako kdyby se jí chystal něco říct, nebo jí políbit. Nepamatovala si na to. Už ne.

Vzpomněla si na kluka, kterého patřila postel, na které se rozvalovala, a který se už možná nikdy nevrátí. Vzpomněla si na Luka, který pomalu umíral a na Alarica, Gretel, Justina a Thea a na všechny ostatní členy její smečky, kteří umřeli ve válce proti Valentýnovi. Vzpomněla si na Maxe a Jace. Dva Lightwoodové, kteří boj taky prohráli - i když musela přiznat, že ve svém srdci věřila, že se Jace vrátí. A konečně si vzpomněla na Daniela, na bratra, kvůli kterému nikdy nebrečela, a k jejímu překvapení cítila, jak jí v očích pálí slzy.

Rychle se vyhoupla do sedu. Měla pocit, jako kdyby se s ní najednou nakláněl svět a ona bezmocně stála na jeho hraně a snažila se udržet, aby nespadla do černé propasti. Najednou jí obklopily stíny. Jestli Jace prohraje a Sebastian uskuteční svoje plány, budou věci mnohem temnější, než teď. Přijdou jenom další ztráty a další smrt. Musela si přiznat, že nejvíc naživu za celé týdny se cítila dneska při svítání, když líbala Jordana v autě.

Jako kdyby byla ve snu, zvedla se na nohy. Přešla přes pokoj a otevřela dveře do koupelny. Sprchový kout byl čtvercový a byl vyrobený z matného skla. Viděla přes něj jenom Jordanovu siluetu. Pochybovala, že jí slyšel přes tekoucí vodu, když ze sebe stahovala svetr, kalhoty a spodní prádlo.

S hlubokým nádechem přešla místnosti, otevřela sprchový kout a vešla dovnitř.

Jordan se otočil a odhrnul si mokré vlasy z očí. Tekla na něj teplá voda a tvář měl rudou, ale jeho oči zářily, jako kdyby je voda nějak vyhladila. Nebo to možná nebylo jenom vodou, když mu krev pod kůží začala proudit rychleji a on na ní upřel svoje oči, aby si jí mohl prohlédnout - jí celou. Pohled mu upřeně vracela. Bez rozpaků. Dívala se na jeho přívěšek Prétora, který zářil v mokré dutině krku. Přejela pohledem přes jeho ramena a hrudník. Díval se na ní a snažil se dostat mrkáním vodu z očí. Byl krásný, ale to ona vždycky

věděla.

“Maio?” ozval se nejistě. “Jsi…?”

“Psst.” Položila mu prst na rty a zavřela za nimi dveře od sprchy. Pak k němu přišla blíž, objala ho a nechala tak vodu, aby z nich obou smyla temnotu.

“Nemluv. Jenom mě líbej.” A to taky udělal.

“Co ve jménu anděla myslíš tím, že tu Clary není?” vyjekla Jocelyn s mrtvolně bílou tváří. “Jak to víš, když ses právě probudil? Kam šla?”

Simon polknul. Když vyrůstal, byla pro něj Jocelyn jako druhá máma. Byl zvyklý na její ochraňování Clary, ale jeho v tom vždycky viděla jako svého spojence. Jako kluka, který by se vždycky postavil před Clary, ať už by čelila jakémukoliv nebezpečí. Teď se na něj dívala jako na nepřítele. “Včera v noci mi napsala…,” začal Simon, ale pak zmlknul, když Magnus máchnul rukou ke stolu.

“Možná byste si měli sednout,” řekl. Isabele a Alec se na něj dívaly s vytřeštěnýma očima, ale čaroděj nevypadal moc překvapeně. “Řekni nám všechno. Mám pocit, že to bude chvíli trvat.”

Bude. I když snad ne tak dlouho, zadoufal Simon. Zatímco jim vysvětloval události včerejší noci, hrbil se na své židli a díval se dolů na Magnusův stůl. Nakonec zvedl hlavu, aby viděl Jocelyn, která ho pozorovala ledovým zeleným pohledem, mrazivým asi tak, jako arktická voda. “Tys nechal mojí dceru odejít… s Jacem… na nějaké neznámé místo, které není možné najít, a kde se s ní nikdo z nás nemůže spojit?”

Simon se díval na své ruce. “Já se s ní můžu spojit,” řekl a zvedl pravou ruku se zlatým prstenem na prstě. “Říkal jsem to. Mluvili jsme spolu dneska ráno. Řekla mi, že je v pořádku.”

“Tys jí hlavně nikdy odsud neměl dovolit odejít!”

“Já jí ale nenechal. Řekla, že půjde ať jí pomůžu, nebo ne. Myslel jsem, že jí takhle poskytnu alespoň něco jako záchranný kluk, když už jí ten nápad nemůžu dostat z hlavy.”

“Buďme k sobě fér,” řekl Magnus, “nemyslím si, že by jí někdo mohl zastavit. Clary si dělá co chce.” Podíval se na Jocelyn. “Nemůžeš jí držet v kleci.”

“Věřila jsem ti,” vyjela na Magnuse. “Jak se odsud dostala?” “Vytvořila Portál.”

“Ale tys říkal, že vytvoříš kouzla-”

“Aby odsud udržel dál všechny hrozby. Ne, aby udržely hosty uvnitř mého bytu. Jocelyn, tvoje dcera není hloupá a dělá to, co si myslí, že je správné. Nemůžeš jí zastavit. Nikdo jí nemůže zastavit. Je v tomhle hodně podobná své mámě.”

Jocelyn se na Magnuse chvíli dívala s otevřenou pusou. Simonovi došlo, že Magnus musel znát mámu Clary ještě když byla mladá a zradila Valentýna a kruh a málem umřela ve vzpouře. “Je to ještě holčička,” řekla a obrátila se k Simonovi. “Mluvils s ní? Pomocí těchhle - těchhle prstenů? Potom co odešla?”

“Dneska ráno,” řekl Simon. “Řekla mi, že je v pohodě. Že je všechno v pohodě.”

Místo toho, aby to Jocelyn uklidnilo to vypadalo, že jí to spíš rozzuřilo. “Jsem si jistá, že ti řekla přesně tohle. Simone, nemůžu uvěřit, žes jí dovolil to udělat. Měls jí v tom zabránit-”

“A jak? Měl jsem jí svázat?” přerušil jí Simon nevěřícně. “Připoutat jí k jídelnímu stolu?”

“Jestli by to fungovalo, tak ho. Jsi silnější, než ona. Jsem zklamaná-”

Isabele vstala. “Fajn, tak to by stačilo.” Dívala se na Jocelyn. “Je to naprosto nespravedlivé, že křičíte na Simona kvůli něčemu, co se Clary rozhodla udělat na vlastní pěst. A co kdyby jí kvůli vám Simon svázal? Co by se stalo pak? Plánovala byste jí držet svázanou navěky? Musela byste jí nakone nechat jít. A pak co? Nevěřila by už ani Simonovi. Vám nevěří, protože jste jí ukradla vzpomínky. A jestli si dobře vzpomínám, bylo to proto, že jste se jí snažila ochránit. Možná, kdybyste jí tak moc usilovně nechránila, věděla by víc o tom, co je pro ní nebezpečné a co ne. Nebyla by tolik tajnůstkářská

- a rozhodně by tolik neriskovala!”

Každý zíral na Isabele. Simon si na chvíli vzpomněl na něco, co mu řekla Clary. Že Izzy se projevuje jenom vzácně, ale když už to udělá, donutí všechny poslouchat.

Jocelyn zbledla ještě víc. “Jdu na nádraží za Lukem,” řekla. “Simone, od tebe očekávám, že mi budeš dávat každých dvacet čtyři hodin zprávy o tom, že je moje dcera v pořádku. Jestli od tebe tohle neuslyším každou noc, půjdu okamžitě za Clavy.”

A pak vyrazila z bytu a zabouchla za sebou dveře tak tvrdě, že se hned vedle nich objevila v omítce dlouhá trhlina.

Isabele si sedla. Tentokrát vedle Simona. Neřekl nic, ale natáhl k ní ruku a ona jí chytila a propletla sis ním prsty.

“Takže,” prolomil nakonec ticho Magnus. “Kdo je pro vyvolání Azazela? Protože na to budeme potřebovat vážně spoustu svíček.”

Jace a Clary strávili den procházením se - přes malé uličky, které vedly podél kanálů, jejichž voda měla barvu do syté zelené až po kalně modrou. Vydali se mezi turisty na náměstí svatého Marka a přes Most vzdechů a v Caffé Florian si dali malé silné espresso. Matoucí labyrint ulic Clary připomněl Alicante. Ale v Alicante nebyla Benátská atmosféra elegantního rozkladu. Nebyly tu žádné silnice, žádná auta, jenom malé kroutící se uličky a mosty, které se tyčily nad kanály, jejichž voda byla tak zelená, že připomínala Malachit. Nebe nad jejich hlavami ztmavlo do hlubokého modrého podzimního

soumraku, začala se rozsvěcet světla - v malých buticích, barech a restauracích, které vypadaly, že se zjevily odnikud a po chvíli zase mizely ve stínech, když kolem nich ona a Jace procházeli a nechávali světlo i smích za sebou.

Když se Jace Clary zeptal, jestli je připravená navečeřet se, pevně přikývla na souhlas. Začala se cítit provinile, že z něj netahá žádné informace a vlastně se celkem dobře baví. Když přecházeli most Dorsoduro v jedné z klidnějších částí města, kde nebyl tak šílený turistický dav, rozhodla se od něj tuhle noc zjistit něco, co by mohla říct Simonovi.

Jace držel pevně její ruku, když přešli přes most a ulice před nimi ústila do velkého čtvercového náměstí, po jehož straně byl kanál, který se velikostí mohl rovnat řece. Po pravé straně byla bazilika. Za kanálem viděla světla nočního města, která vrhala na vodu zářivé odlesky. Clary svěděly ruce touhou mít sebou křídu a tužky a zachytit na papír hvězdy, temnou vodu, zubaté obrysy budov a jejich odrazy, které na vodě kanálu s přicházející nocí pomalu bledly. Vypadalo to, jako kdyby všechno omývala ocelově modrá barva. Někde zazvonily kostelní zvony.

Sevřela Jacovu ruku pevněji. Cítila se tu daleko od všeho v jejím životě. Daleko tak, jak se necítila ani v Idris. Benátky sdíleli s Alicante pocit, že jste v úplně jiné době, vytržené z minulosti. Jako kdybyste vstoupili do obrazu nebo na stránky knížek. Ale tohle bylo zároveň skutečné místo. Místo, o kterém slyšela, když vyrůstala a kam se vždycky chtěla podívat. Letmo se podívala na Jace, který si prohlížel kanál. Byl obklopený ocelově modrým světlem, takže jeho oči působily ještě víc tmavěji a pod jeho lícními kostmi a pod linií úst byl jemný stín. Když zachytil její pohled, podíval se na ní a usmál se.

Vedl jí kolem kostela dolů před schody porostlé mechem a pak úzkou cestou ke kanálu. Všechno vonělo po vlhkém kamení, vodě a stáří. Když obloha potemněla, něco spadlo do kanálu jenom několik metrů od Clary. Když uslyšela šplouchnutí, otočila se a uviděla ženu se zelenými vlasy, která stála ve vodě a usmívala se na ní. Měla krásnou tvář, ale zuby měla ostré jako žralok a oči žluté jako ryba. Ve vlasech měla vpletené perly. Klesla pod vodu bez toho, aby

jakkoliv zčeřila vodu.

“Mořská panna,” řekl Jace. “V Benátkách žijou prastaré rody mořských panen. Jsou trochu zvláštní. Je jim lépe v čisté vodě, daleko na moři a řekl bych, že se živí radši rybami, než odpadky.” Podíval se na západ slunce. “Celé město se potápí,” řekl. “Za sto let to tu bude všechno pod vodou. Představ si, že se koupeš v oceánu a přitom se nohou dotýkáš baziliky svatého Marka.” Ukázal na kostel přes vodu.

Clary pocítila záchvěv smutku při pomyšlení, že se všechny tyhle krásy ztratí. “A nedá se s tím něco dělat?”

“Jako nějak zvýšit celé město? Nebo udržet odsud oceán dál? Ne, nedá se dělat nic,” řekl Jace. Vyšli schody. Od vody foukal vítr a odfoukl mu zlaté vlasy z čela a z krku. “Všechny věcí mají tendenci k entropii. Celý vesmír se roztahuje a hvězdy se oddalují. Bůh ví, co může propadnout na zem trhlinami mezi nimi.” Odmlčel se. “Fajn, tohle znělo trošku šíleně.”

“Možná je to kvůli všemu tomu vínu u oběda.”

“Na mě alkohol nemá skoro žádné účinky.” Zatočili za roh a před nimi se zaleskla nějaká světla. Clary zamrkala. Byla to malá restaurace se stoly uvnitř i venku na terase. Tepelné lamoy a vánoční světýlka se proplétaly mezi stoly jako v kouzelném lese stromy. Jace jí opustil jenom na tak dlouho, aby jim objednal stůl a brzy seděli vedle kanálu a poslouchali, jak voda naráží na kameny a zvuk malých lodiček, které se houpaly na hladině s přicházejícím přílivem.

Clary začala pociťovat únavu, když poslouchala vlny, které narážely dos těny kanálu. Řekla Jacovi co by si dala a nechala ho to objednat v italštině. Ulevilo se jí, když číšník odešel a ona se mohla naklonit dopředu, opřít si lokty o stůl a položit do do dlaní hlavu.

“Myslím, že mám pásmovou nemoc,” řekla. “Mezidimenzionální pásmovou nemoc.”

“Čas je vlastně dimenze, kdybys to nevěděla.”

“Puntičkáři.” Hodila po něm drobeček chleb z košíku na stole.

Usmál se. “Snažil jsem se zapamatovat si všechny smrtelné hříchy,” řekl. “Chamtivost, závist, obžerství, ironie, puntičkářství…”

“Jsem si celkem jistá, že ironie není smrtelný hřích.” “Já jsem si celkem jistý, že je.”

“Chtíč,” řekla. “Chtíč je smrtelný hřích.”

“Nebo někoho přehnout přes koleno a naplácat mu.” “Myslím, že to taky spadá pod chtíč.”

“Myslím, že by to mělo mít svojí vlastní kategorii,” řekl Jace. “Chamtivost, závist, obžerství, ironie, puntičkářství a naplácání.”

Bílá vánoční světýlka se odrážela v jeho očích. Vypadal ještě krásnější, než kdy dřív, napadlo Clary. A svým způsobem taky mnohem víc vzdálenější a jeho doteky jí přišly tvrdší. Vzpomněla si, co říkal o potápění města a o prostorech mezi hvězdami. Připomnělo jí to slova z písničky Leonarda Cohena, kterou nahrála Simonova kapela, i když to nebyl moc vydařený cover. ´Ve všem je nějaká prasklina, tak se dovnitř dostává světlo.´

I v Jacovi musela být nějaká prasklina. Způsob, jak se dostat až k jeho pravému já. Věřila, že v člověku naproti ní je pořád její Jace.

Jacovi jantarové oči si jí prohlížely. Natáhl ruku a dotkl se té její. Teprve teď si Clary uvědomila, že přejíždí prsty po jejím zlatém prstenu. “Co je to?” zeptal se. “Nepamatuju si, že bys měla nějaký prsten vyrobený vílami.”

Jeho tón byl normální, ale jí srdce i tak vynechalo úder. Lhát Jacovi přímo do tváře nebylo něco, s čím by měla dost zkušeností. “Byl Isabelin,” řekla s pokrčením ramen. “Vyhazovala všechny věci, které jí dal její bývalý Meliorn a mě přišel pěkný, tak mi řekla, že jestli chci, můžu si ho vzít.”

“A Morgensternův prsten?”

V tomhle mu snad mohla říct pravdu. “Dala jsem ho Magnusovi, aby se tě s jeho pomocí pokusil najít.”

“Magnus.” Jace to jméno vyslovil, jako kdyby bylo cizí a vydechl. “Pořád si myslíš, že ses rozhodla správně? Žes šla se mnou?”

“Jo. Jsem s tebou ráda. A - fajn, vždycky jsem se chtěla podívat do Itálie. Nikdy jsem moc necestovala. Nikdy jsem nevycestovala z-”

“Byla jsi v Alicante,” připomněl jí.

“Fajn, kromě navštívení magické země, kterou nikdo jiný nevidí jsem moc necestovala. Se Simonem jsme to měli v plánu. Chtěli jsme si sbalit batohy a pak se vydat do Evropy. Po maturitě…” Clary se zlomil hlas. “Teď to zní hloupě.”

“Ne, nezní.” Natáhl ruku a zasunul jí pramínek vlasů za ucho. “Zůstaň se mnou. Můžeme procestovat celý svět.”

“Jsem s tebou. Nikam se nechystám.”

“A je tu něco speciálního, co bys chtěla vidět? Paříž? Budapešť?

Šikmou věž v Pise?”

Jenom kdyby právě padala Sebastianovi na hlavu, napadlo jí. “Můžeme jet do Idris? Myslím tím, může se tam váš byt přemístit?”

“Nedostal by se přes zábrany.” Přejížděl jí dlaní po linii tváře. “Víš, vážně jsi mi chyběla.”

“Chceš tím říct, žes nepodnikal žádné romantické schůzky se Sebastianem, zatímco jsem tu nebyla?”

“Snažil jsem se,” řekl Jace, “ale bez ohledu na to, kolik alkoholu si mu naservírovala, na něj to prostě nemělo žádný účinek.”

Clary sáhla po skleničce vína. Začala si zvykat na tu chuť. Cítila, jak si vypaluje cestičku dolů jejím krkem, putuje jejími žílami a

začíná dávat tomuhle večeru trochu snový opar. Byla v Itálii s krásným klukem, byla krásná noc, jedli výborné jídlo, které se rozpouštělo v puse. Právě se tu odehrával jeden z okamžiků, které si bude pamatovat až do konce vašeho života. Ale bylo to, jako kdyby se dotýkala jenom okraje štěstí. Vždycky, když se podívala na Jace, její štěstí se vytratilo. Jak to mohl být Jace a - zároveň nebýt? Jak mohla mít zlomené srdce a zároveň se cítit šťastná?

Leželi na úzké palandě, na posteli, která byla určená jenom pro jednoho. Byli pevně zabalení v Jordanově flanelové dece. Maia měla hlavu položenou v ohbí jeho paže. Sluce z okna jí prohřívalo tvář a ramena. Jordan se opřel o paži a naklonil se nad ní. Volnou rukou jí projížděl vlasy a nechával je prokluzovat mezi jeho prsty.

“Stýskalo se mi po tvých vlasech,” řekl a políbil jí na čelo.

Někde hluboko v ní zabublal smích. Ten druh smíchu, který přicházel spolu se závratí z poblouznění. “Jenom po mých vlasech?”

“Ne.” Zakřenil se na ní. Jeho oříškově hnědé oči se rozzářily a objevily se v nich zelené tečky. Hnědé vlasy měl úplně rozcuchané. “Po tvých očích.” Jedno víčko po druhém je políbil. “Po tvých ústech.” Ty také políbil a ona mu přejela prsty po řetízku Prétora, na jeho nahé hrudi. “Po tobě celé.”

Natočila si řetízek na prsty. “Jordane… omlouvám se za to předtím. Že jsem na tebe vyjela kvůli penězům a Stanfordu. Bylo toho jenom prostě hrozně moc na to, abych to dokázala vstřebat.”

Jeho oči potemněly. Sklonil k ní hlavu. “Moc dobře vím, jak nezávislá jsi. Jenom jsem chtěl… pro tebe udělat něco pěkného.”

“Já vím,” zašeptala. “Vím, že se bojíš, že už tě nepotřebuju. Ale já s tebou nechci být kvůli tomu, že tě potřebuju. Chci s tebou být, protože tě miluju.”

Jeho oči se rozzářily. Nevěřícně. Nadějně. “Ty - myslím tím, myslíš že je možné zase ke mně cítit to, co dřív?”

“Nikdy jsem tě nepřestala milovat, Jordane,” řekla a on jí k sobě pevně přitiskl a políbil jí tak prudce, až jí to zraňovalo. Objala ho ještě pevněji a vypadalo to, že to skončí stejně jako ve sprše, kdyby ale někdo najednou nezaklepal na dveře.

“Prétore Kyle!” zakřičel hlas od dveří. “Probuďte se! Prétor Scott si vás přeje přijmout ve své kanceláři.”

Jordan,který pořád Maiu držel pevně v pažích, tiše zaklel. Maia mu se smíchem pomalu přejela rukou po zádech a zamotala mu prsty do vlasů. “Myslíš, že by Prétor Scott mohl počkat?” zašeptala.

“Myslím, že má klíč k tomuhle pokoji a použije ho, když bude chtít.”

“To nevadí,” řekla a přejela mu rty přes ucho. “Máme dost času, ne? Všechen čas, který budeme potřebovat.”

Chairman ležel na stole před Simonem a spal. Ležel na zádech a čtyři natažené nohy mu trčely do vzduchu. Tohle byl pro Simona úspěch. Než se stal upírem, zvířata ho měla ráda. Od onoho osudného dne se mu ale buď vyhýbali, když to bylo možné, nebo na něj syčeli a štěkali, když se k nim dostal moc blízko. Pro Simona, který zvířata vždycky miloval, to bylo těžká ztráta. Ale domácí mazlíček čaroděje se už asi musel naučit snášet kolem sebe podivné tvory.

Magnus, jak se ukázalo, si s těmi svíčkami srandu nedělal. Simon zrovna chvíli odpočíval a popíjel kafe. Držel se opodál a navíc kafe spolehlivě utlumilo začínající hlad. Celé odpoledne všichni pomáhali připravit prostředí pro vyvolání Azazela. Vpadli do místní věštírny a vykoupili všechny čajové a modlitební svíčky, které potom postavily do kruhu. Isabele a Alec poprášily podlahu mimo kruh směsí soli a sušeného beladonu, jak jim Magnus nařídil a četli nahlas texty ze Zakázaných obřadů a Manuálu nekromancie z patnáctého století.

“Cos provedl mojí kočce?” zeptal se Magnus, když se vrátil do obývacího pokoje s velkým hrnečkem kafe v ruce. Další hrníčky se mu vznášely kolem hlavy. Vypadal jako model planet rotujících

kolem Slunce. “Tys z něj pil? Říkals, že nemáš hlad!”

Simona se jeho narážka dotkla. “Nepil jsem jeho krev. Je v pohodě!” Dloubl Chairmana do žaludku. Kočka zazívala. “A navíc, ty ses mě zeptal jestli mám hlad, když si objednával pizzu, tak jsem řekl, že ne, protože já jíst pizzu nemůžu. Byl jsem jenom slušný.”

“To ti nedává právo vysávat mojí kočku.”

“Tvoje kočka je v pořádku!” Simon se natáhnul, aby pořádně strčil do kočky, která se rozhořčeně otočila a vyhoupla se na nohy. Pak odkráčela ze stolu. “Vidíš?”

“Jak myslíš.” Magnus se vrhnul na židli v čele stolu. Hrnky se položily na místa vedle něj přesně ve chvíli, kdy se Isabele a Alec zastavili, konečně hotoví s jejich úkoly. Magnus tlesknul. “Všichni! Tak si sedněte. Je čas na poradu. Naučím vás, jak vyvolat démona.”

Prétor Scott na ně čekal v knihovně, stále ve svém otočném křesle. Mezi nimi byla na stole malá bronzová krabička. Maia a Jordan si sedli naproti němu a Maia si nemohla pomoct a přemýšlela, jestli je na její tváři vidět, co právě s Jordanem dělali. Ne, že by se na ně Prétor díval s nějakým přílišným zájmem.

Přisunul krabičku blíž k Jordanovi. “Je to hojivá mast,” řekl. “Když jí použijete na Garrowayovu ránu, dokáže dostat jed z jeho krve a vypudí démonské železo z jeho těla. Měl by se vyléčit během pár dní.”

Maie poskočilo srdce - konečně nějaké dobré zprávy. Sáhla po krabičce, která ležela před Jordanem a otevřela jí. Byla plná tmavé voskové masti, která voněla po bylinkách a po rozdrceném bobkovém listě.

“Já-” začal Prétor Scott a jeho oči spočinuly na Jordanovi.

“Měla by to vzít ona,” řekl Jordan. “Je Garrowayovi blízko a je součástí smečky. Věří jí.”

“Chceš tím říct, že nedůvěřují Prétorovi?”

“Polovina z nich věří, že jsou Prétoři jenom pohádka,” řekla Maia a po chvíli dodala ´pane´.

Prétor Scott vypadal naštvaně, ale než stačil něco říct, zazvonil na jeho stole telefon. Zdálo se že váhá, než zvedl sluchátko. “Tady Scott,” řekl. Po chvíli dodal: “Ano - ano, taky myslím.”

Zavěsil a po chvíli se jeho ústa zkřivila do nepříjemného úsměvu. “Prétore Kyle,” řekl. “Jsem rád, že jste dorazil ze všech dní zrovna dneska. Zůstaňte ještě chvíli. Tahle záležitost se vás týká.”

Maiu jeho prohlášení trochu vylekalo, ale nebyla tak překvapená jako o chvíli později, když se roh místnosti začal třpytit a pomalu se tam začala rýsovat postava - bylo to jako dívat se na pomalu se objevující snímky v temné komoře - dokud před nimi nestál mladý kluk. Vlasy měl krátké, rovné a tmavě hnědé. Na hnědé kůži jeho krku zářil zlatý řetízek. Vypadal drobně a skoro étericky, jako vokalista, ale něco v jeho očích ukazovalo, že je mnohem starší, než se zdá.

“Rafaeli,” řekla, když ho poznala. Byl skoro průhledný - Projekce, došlo jí. Už o tom slyšela, ale nikdy to neviděla zblízka.

Prétor Scott se na ní překvapeně podíval. “Znáš hlavu New Yorského upírského klanu?”

“Už jsme se jednou potkali, v lese Brocelind,” řekl Rafael a díval se na ní bez jakéhokoliv zájmu. “Je to kamarádka Světlomilce, Simona.”

“Tvého úkolu,” řekl Scott Jordanovi, jako kdyby na to mohl Jordan zapomenout.

Jordanovo čelo naplnily ustarané vrásky. “Stalo se mu něco?” zeptal se. “Je v pořádku?”

“Tady nejde o něj,” řekl Rafael. “Jde tu o nebezpečného upíra, Maureen Brownovou.”

“Maureen?” ozvala se Maia. “Ale vždyť je jí teprve třináct, ne?”

“Vraždící upír je vraždící upír,” řekl Rafael. “A Maureenino teritorium sahá od Tribeci až po Lower East Side. Nespočetně zraněných a nejméně šest zabití. Podařilo se nám to ututlat, ale…”

“Ona je Nickův úkol,” řekl Prétor Scott a zamračil se. “Ale on jí nedokázal najít. Nenechává za sebou žádné stopy. Nejspíš za ní budeme muset poslat někoho s víc zkušenostmi.”

“Žádám vás, abyste to udělali vy,” řekl Rafael. “Kdyby Lovci stínů nebyli natolik zaměstnaní vlastními… důležitými problémy, jistě by se do oho pustili sami. A poslední věc, kterou klan potřebuje po té aféře s Camille, je odsuzování od Lovců stínů.”

“Předpokládám, že je Camille pořád pohřešovaná,” řekl Jordan. “Simon nám řekl o všem, co se stalo tu noc, kdy Jace zmizel. Zdá se, že tohle všechno dělá Maureen na Camillin příkaz.”

“Camille není novorozená a tohle určitě není naše starost,” řekl Scott.

“To vím, ale - najděte jí a najdete i Maureen. To je všechno, co jsem tím chtěl říct,” dodal Jordan.

“Kdyby byla s Camille, tolik by nezabíjela,” řekl Rafael. “Camille by jí v tom zabránila. Je krvežíznivá, ale zná Konklávu a Zákon. Držela by Maureen a její aktivity na uzdě. Snažila by se být nenápadná. Ne. Maureenino chování má všechny charakteristické znaky zdivočelého upíra.”

“Myslím, že máš pravdu.” Jordan se opřel. “Nickovi by měl někdo krýt záda, při jeho vyjednávání s Maureen, nebo-”

“Nebo by se mu mohlo něco stát? Jestli se mu něco stane, možná ti to pomůže se v budoucnosti trochu víc soustředit,” řekl Prétor Scott. “Na tvůj vlastní úkol.”

Jordan otevřel ústa. “Simon není zodpovědný za to, co se stalo

Maureen. Říkal jsem ti-”

Prétor Scott jeho slova odmávnul rukou. “Jasně, já vím,” řekl, “kdyby to byla pravda, byl bys odvolán ze svého úkolu, Kyle. Ale ten, na koho si měl dohlížet, jí kousnul. A to už byl pod tvým dohledem. A ať už byl její vztah k Světlomilci jakkoliv vzdálený, vedlo to k její Přeměně.”

“Světlomilec je nebezpečný,” řekl Rafael a oči mu zářily. “Říkal jsem to celou dobu.”

“Není nebezpečný,” řekla Maia prudce. “Má dobré srdce.”

Viděla, jak na ní Jordan vrhnul postranní pohled. Bylo to ale tak rychlé, že si chvíli myslela, že se jí to jenom zdálo.

“Bla, bla, bla,” řekl Rafael přezíravě. “Vy vlkodlaci nevidíte to, co máte přímo před nosem. Věřil jsem ti, Prétore, že se postaráš o všechny nové Podsvěťany. Ale nechat Maureen dál divočet, vrhá špatné světlo na můj klan. Jestli jí hned nenajdete, povolám každého upíra, kterého mám k dispozici. Koneckonců” -usmál se, až jeho řezáky zasvítily ve světle- “je jedna z nás a tak je naše starost se o ní postarat.”

Když se najedli, Clary a Jace se vraceli mlhou zahaleným večerem do bytu. Ulice byly prázdné a voda v kanálech zářila jako sklo. Zatočili za roh a ocitli se vedle tichého kanálu lemovaného domy se zavřenými okenicemi. Lodě se houpaly na skoro černé vodě s jemnými vlnkami.

Jace se tiše zasmál a udělal krok dopředu. Pustil ruku Clary, kterou do té doby svíral. Ve zlatém světle lampy viděla, že jeho oči byly rozšířené. Klekl si k okraji kanálu. Uviděla záblesk bílého stříbra stély a pak se jedna loď uvolnila a začal jí unášet proud ke středu kanálu. Jace zasunul stélu zpátky do opasku a pak skočil. Lehce přistál na dřevěném sedadle v přední části lodi. Natáhl ruku směrem ke Clary. “Pojď.”

Podívala se z něj na loď a zase zpátky. Pak zavrtěla hlavou. Loď

byla jenom o málo větší, než kánoe. Byla natřená načerno. Vypadala lehká a křehká jako hračka. Představovala si, jak se pod jejich tíhou rozhoupe a převrátí se, díky čemuž oba dva skončí v ledové a zelené vodě kanálu. “Nemůžu. Převrátila bych jí.”

Jace netrpělivě zavrtěl hlavou. “Zvládneš to,” řekl. “Vytrénoval jsem tě.” Udělal krok dozadu. Teď stál na tenkém okraji lodi, hned vedle vidlice s veslem. Díval se na ní. Ústa měl zvednutá v pokřiveném úsměvu. Podle všech zákonů fyziky, napadlo jí, už by se měla loď dávno převrhnout a shodit ho do vody. Ale Jace lehce držel rovnováhu a měl narovnaná záda, jako kdyby to nebyla žádná věda. Za ním viděla vodu a kameny, kanály a mosty. V dohledu nebyla žádná moderní stavba. S jeho světlými vlasy a elegantním držením těla, mohl být klidně nějaký renesanční princ.

Znovu k ní natáhl ruku. “Nezapomeň. Jsi tak lehká, jak chceš být.”

Vzpomněla si. Na všechny hodiny tréninku pádů a rovnováhy. Jak dopadala na zem lehce jako Jace. Bylo to, jako kdyby byla jenom kousek popela, který jemně padal dolů.

Zhluboka se nadechla a skočila. Viděla pod sebou zelenou vodu. Nakonec ale dopadla na příď lodi na dřevěné sedadlo. Loď se chvíli kývala, ale zůstala stabilní.

Úlevně vydechla a slyšela Jacův smích, když seskočil dolů na dno lodi. Bylo děravé. Na dřevu byla tenká vrstva vody. Byl asi o devět centimetrů vyšší než ona, takže díky tomu, že stála na sedadle, byly jejich hlavy zhruba ve stejné úrovni.

Objal jí pažemi kolem pasu. “Takže,” řekl. “Kam chceš jet teď?” Rozhlédla se kolem sebe. Už byli daleko od břehu kanálu.

“Neukradli jsme právě tuhle loď?”

“´Ukradli´ je tak ošklivé slovo,” řekl pobaveně. “A jak tomu teda chceš říkat?”

Vzal jí do náruče a zatočil s ní předtím, než jí pustil na zem. “Trochu extrémní případ zkoušení zboží bez úmyslu si ho potom koupit.”

Přitáhl si jí blíž k sobě a ona ztuhla. Uklouzla na podlaze, která byla sice rovná, ale vlhká a páchla jako voda a mokré dřevo.

Clary dopadla přímo na Jace. Koleny se dotýkala jeho boků. Voda se mu vsakovala do košile, ale nezdálo se, že by mu to nějak vadilo. Dal si ruce za hlavu, čímž se mu vyhrnula košile. “Doslova si mě srazila na zem sílou tvojí vášně,” poznamenal. “Dobrá práce, Frayová.”

“Nespadnul bys, kdybys nechtěl. Znám tě,” řekla. Měsíc na ně svítil jako reflektor. Jako kdyby byli široko daleko jediní lidé. “V životě jsi neuklouznul.”

Dotkl se její tváře. “Možná jsem nikdy neuklouznul,” řekl, “ale do tohohle jsem určitě spadnul přímo po hlavě.”

Srdce jí bušilo. Musela polknout, než mu mohla odpovědět. Snažila se o lehký tón. Jako kdyby to myslel jenom jako vtip. “To byla tvoje nejhorší hláška.”

“Kdo říká, že to měla být hláška?”

Loď se zhoupla a ona se naklonila dopředu. Opřela se mu rukama o hrudník. Boky se tiskla k těm jeho a podívala se mu od očí. Ty se rozšířily a v šumivém zlatě se rozsvítily zlomyslné ohníčky. Zorničky zanikaly ve tmě. Viděla v nich samu sebe a noční oblohu. Opřel se o loket a vsunul jí ruku za krk. Cítila, jak se vypjal proti jejímu tělu a jak jeho rty přejely po těch jejích. Ona se ale odtáhla a nedovolila mu v polibku pokračovat. Chtěla ho. Chtěla ho tak moc, že se cítila uvnitř prázdná. Jako kdyby jí její touha úplně sežehla. Bez ohledu na to, že jí mysl našeptávala, že to není Jace, ne její Jace, její tělo si ho pořád pamatovalo. Křivky jeho těla, pocit, když se k ní tisknul, vůni jeho kůže a vlasů, a ona ho chtěla zpátky.

Usmála se proti jeho ústům, jako kdyby ho škádlila a odvrátila se od něj. Překulila se na stranu a stočila se vedle něj na mokrou

podlahu lodi. Neprotestoval. Omotal kolem ní paži. Houpání lodi pod nimi bylo jemné a uspávající. Chtěla mu položit hlavu na rameno, ale neudělala to.

“Unáší nás to,” řekla.

“Vím. Je tu něco, co ti chci ukázat.” Podíval se na nebe. Měsíc byl velký, bílý a vzdouval se jako plachta. Jacova hruď se pomalu zvedala a zase klesala. Zapletl jí prsty do vlasů. Pořád ležela vedle něj. Čekala, dívala se, jak hvězdy plynou a přemýšlela, na co čekají. Nakonec to uslyšela. Dlouhý, pomalý, hlasitý zvuk, který je zavalil jako voda z rozbité hráze. Obloha potemněla a temnota trochu zhoustla, když se přes ní přehnala nějaká postava. Sotva jí mohla vidět jasně přes mraky a obrovskou vzdálenost, ale zdálo se, že to byl muž s dlouhými světlými vlasy, který jel na koni, jehož kopyta se leskly barvou krve. Noc prořízl zvuk lesního rohu a hvězdy se zachvěly a semkly se těsněji k sobě, když muž zmizel za měsícem.

Pomalu vydechla. “Co to bylo?”

“Divoký lovec,” řekl Jace. Jeho hlas zněl vzdáleně a rozostřeně. “Gabrielův lovecký pes. Divoký průvodce. Má hodně jmen. Jsou to víly, které opovrhují zemí. Jezdí po obloze a účastní se věčného lovu. Jednu noc v roce se k nim můžou připojit smrtelníci - ale když se k nim jednou připojíš, už nikdy je nemůžeš opustit.”

“Proč by o to někdo stál?”

Jace se překulil a najednou byl nad Clary. Zatlačil jí do podlahy lodi. Sotva si všímala vlhka. Cítila jenom teplo, které z něj sálalo. Dívala se do jeho spalujících očí. Opíral se o zem, aby na ní neležel plnou vahou, ale ona i tak cítila každý kousek jeho těla, který se tisknul proti ní - tvar jeho boků, knoflíky na jeho džínsech, jeho jizvy, které mu brázdily kůži. “Něco na té myšlence je až neskutečně přitažlivé,” řekl. “Ztratit veškerou kontrolu. Nemyslíš?”

Otevřela pusu, aby mu odpověděla, ale jí prudce políbil. Už ho líbala mnohokrát - jemné něžné polibky, tvrdé a zoufalé, krátké překrytí rtů, které říkalo sbohem a polibky, u kterých se jí zdálo, že trvají celé hodiny - a tohle nebylo jiné. Způsobem, jakým si

zachováte v paměti někoho, kdo kdysi žil a vzpomínka na něj přetrvá i potom, co je pryč. Jako nějaký myšlenkový otisk. Stejným způsobem si její tělo vzpomínalo na Jace. Na jeho chuť, pocit jeho úst na těch jejích, jeho jizvy pod jejími prsty, tvar jeho těla pod jejíma rukama. Odsunula stranou svoje pochybnosti a přitiskla se k němu.

Přetočil se na bok, ale pořád jí držel. Loď se pod nimi houpala. Clary slyšela šplouchnutí vody, když rukama objížděl tvar jejího boku a pomalu mířil k pasu. Prsty lehce pohladil její záda. Vklouzla mu rukama do vlasů a zavřela oči. Nechala se obklopit mlhou, zvuky a vůní vody. Mohly uplynout klidně věky. Pro ní existovala jenom Jacova ústa na těch jejích, uklidňující pohupování lodi a ruce na její kůži. Nakonec, po době, která mohla být pár minut nebo i pár hodin, slyšela jak někdo křičí. Rozzlobený italský hlas. Zvyšoval se a rozléhal tichou nocí. Jace se odtáhl. Jeho pohled byl povadlý a lítostivý. “Radši půjdeme.”

Clary se na něj omámeně podívala. “Proč?”

“Kvůli tomu chlapíkovi, kterému jsme ukradli loď.” Jace si sednul a stáhnul si tričko. “A který se právě chystá zavolat policii.”

Kapitola 11 – Přisuzování všech hříchů

Magnus řekl, že k vyvolání Azazela nesmí být použitá žádná elektřina, takže byl celý byt osvětlený jenom svíčkami. Byly rozestavěné uprostřed místnosti do kruhu. Byly jinak vysoké a každá vydávala jinou zář. Sdílely ale stejný modrobílý plamen.

Uvnitř kruhu byl pentagram. Magnus ho nakreslil pomocí větve jeřábu na podlahu. Byly to dva křížící se trojúhelníky. V pentagramu byly symboly, které Simon nikdy předtím neviděl: nebyla to písmena, ani runy, ale díky nim cítil Simon i přes teplo, které vyzařovaly svíčky, svírající chlad.

Za okny už byla tma. Ten druh tmy, která přichází s brzkým západem slunce při blížící se zimě. Isabele, Alec, Simon a Magnus - který nahlas zpíval texty ze Zakázaných obřadů-stáli každý v kruhu u jednoho cípu pentagramu. Magnusův hlas stoupal a klesla. Latinská slova zněla jako modlitba, ale zároveň zněla zvláštně a zlověstně.

Plameny vyšlehly výš a symboly nakreslené na podlaze se začaly vypalovat do podlahy. Chairman, který je pozoroval z rohu pokoje, zasyčel a utekl do tmy. Modro-bílé plameny vzrostly tak, že za ně Simon jen těžko viděl. V místnosti bylo pořád větší a větší teplo, čaroděj zpíval rychleji a jeho černé vlasy se vlnily díky vlhkému teplu, které je obklopovalo. Na jeho lícních kostech se lesknul pot. “Quod tumeraris: per Jehovam, Gehennam, et consecratam aquam quam nunc spargo, signum que crucisquod nunc facio, et per vota nostra, ipse nunc surgat nobis dicatus Azazel!”

Uprostřed pentagramu vybuchl oheň a pokoj se začal pomalu ztrácet v husté černé vlně kouře, takže každý kromě Simona kašlal a dusil se. Dým kroužil a připomínal vír, dokud se pomalu nepřesunul do středu pentagramu a nezměnil se v postavu člověka.

Simon zamrkal. Nebyl si jistý, co od toho vlastně čekal, ale tohle to teda určitě nebylo.

Před nimi stál vysoký muž s kaštanovými vlasy. Nebyl ani mladý, ani starý. Jeho tvář jakoby nestárnula. Byla nelidská a čišel z ní

chlad. Muž byl svalnatý a na sobě měl dobře padnoucí černý oblek a lesknoucí se černé boty. Kolem každého zápěstí měl tmavě červenou rýhu. Známku po nějakém druhu provázku nebo kovu, který se vám zařízne do kůže a rána se nezahojí ani za mnoho let. V očích mu hořely červené plameny.

Pak promluvil. “Kdo volá Azazela?” Jeho hlas zněl jako narážení kovu o kov.

“Já.” Magnus pevně zavřel knihu, kterou držel. “Magnus Bane.”

Azazel pomalu otočil k Magnusovi hlavu. Zdálo se, že se na jeho krku otočila do nepřirozeného úhlu. Vypadala jako hlava hada. “Čaroděj,” řekl. “Vím, kdo jsi.”

Magnus zvedl obočí. “Vážně?”

“Vyvolávač. Svazovač. Ničitel démona Marbase. Syn-”

“Jasně,” přerušil ho rychle Magnus. “Není potřeba zacházet do detailů.”

“Je tu důvod, proč jsem to chtěl říct.” Azazelův hlas zněl rozvážně a trochu pobaveně. “Jestli potřebuješ pekelnou pomoc, proč nevyvoláš svého otce?”

Alec se díval na Magnuse s otevřenou pusou. Simon se cítil podobně. Nikdo z nich nevěděl, kdo je Magnusův otec. Jediné co věděli bylo, že to byl démon, který svedl jeho matku, když vzal na sebe podobu jejího manžela. Alec nejspíš nevěděl o nic víc než oni a, jak si Simon domyslel, asi toho nebyl moc šťastný.

“Můj otec a já spolu nevycházíme zrovna nejlíp,” řekl Magnus. “Radši bych ho do toho nezatahoval.”

Azazel zvedl ruce. “Jak říkáš, pane. Teď mě máš ve své moci. Co ode mě chceš?”

Magnus neřekl nic, ale z výrazu na Azazelově tváři bylo jasné, že s ním Magnus mluvil tiše v jeho mysli. Plameny vzplanuly a

roztančily se v démonových očích, jako když nedočkavé dítě poslouchá příběh. “Mazaná Lilith,” řekl démon nakonec. “Přivedla toho kluka zpátky z říše mrtvých a zajistila mu život tím, že ho spoutala s někým, koho nedokážete zabít. Byla vždycky skvělá v manipulaci s lidskými emocemi. Lepší, než my všichni dohromady. Možná proto, že byla kdysi lidem dost blízko.”

“Existuje nějaký způsob?” zeptal se Magnus netrpělivě. “Jak rozbít spojení mezi nimi?”

Azazel zavrtěl hlavou. “Ne bez toho, aby oba zemřeli.”

“A je tu nějaký způsob, jak zranit Sebastiana bez nepříznivých dopadů na Jace?” zeptala se Isabele dychtivě. Magnus na ni vrhl pohled, kterým se jí snažil trochu uklidnit.

“Ne s žádnou zbraní, kterou bych mohl vytvořit nebo kterou mám k dispozici,” řekl Azazel. “Můžu vyrábět jenom démonské zbraně. Blesk z rukou anděla by možná mohl spálit všechno zlo, co je v synovi Valentýna a tím i zlomit jejich spojení nebo z něj udělat toho nejlaskavějšího člověka na světě. Jestli bych mohl něco navrhnout…”

“Ach,” řekl Magnus a přimhouřil svoje kočičí oči, “jenom do toho.”

“Napadlo mě jednoduché řešení, které ty kluky rozdělí, udrží toho vašeho naživu a neutralizuje nebezpečnost toho druhého. Na oplátku budu od vás žádat jenom takovou drobnou maličkost.”

“Jsi můj služebník,” řekl Magnus. “Jestli chceš opustit tenhle pentagram, uděláš to, co ti řeknu. Nemáš právo požadovat cokoliv na oplátku.”

Azazel zasyčel. Z jeho stočených rtů vyšlehl oheň. “Když nebudu svázaný tady, budu svázaný tam. To pro mě není žádný rozdíl.”

“Nikdy jsem z pekla neodešel, protože tohle je peklo,” řekl Magnus hlasem starého řečníka.

Azazel mu ukázal svůj kovový úsměv. “Možná nejsi stejně hrdý,

jako byl starý Faust, čaroději, ale jsi netrpělivý. Jsem si jistý, že má ochota zůstat v tomhle pentagramu překoná tvou touhu držet si mě tady.”

“Ach, tím bych si nebyl tak jistý,” řekl Magnus. “Vždycky jsem byl celkem odvážný ohledně dekorace, i když se ostatním zdála znepokojující. Mít tě tady by dodalo tomuhle pokoji takový zvláštní nádech.”

“Magnusi,” řekl Alec. Zjevně nebyl nadšený myšlenkou nesmrtelného démona usídleného v podkrovním pokoji jeho přítele.

“Žárlíš, malý Lovče stínů?” Azazel se na Aleca zakřenil. “Tvůj čaroděj není můj typ, a kromě toho bych vážně nechtěl naštvat jeho-”

“Dost,” řekl Magnus. “Řekni nám, co je ta ´maličkost´, co chceš na oplátku za tvůj návrh.”

Azazel sepjal ruce - ruce dělníka zbarvené krví s černí za nehty. “Jednu šťastnou vzpomínku,” řekl. “Od každého z vás. Něco co by mě pobavilo, zatímco budu svázaný stejně jako Prométheus ke skále.”

“Vzpomínku?” zeptala se Isabele užasle. “Chcete tím říct, že by úplně zmizela z naší mysli? Že už si na ní nikdy nevzpomeneme?”

Azazel na ní zamžoural skrz plameny. “A co jsi ty, maličká? Nephilim? Ano, vymazal bych ji z tvojí paměti a přivlastnil bych si jí. Nepamatovala by sis, že se někdy něco takového stalo. Ale prosím, vyvaruj se darování mi vzpomínky, ve které vraždíš ve světle měsíce nějakého démona. Takové věci mě moc nebaví. Ne, to co chci, jsou…. osobní vzpomínky.” Usmál se. Jeho zuby zářily jako nějaké železné mříže.

“Jsem starý,” řekl Magnus. “Mám mnoho vzpomínek. Klidně se jedné vzdám, jestli to bude potřeba. Ale vás ostatní nemůžu nutit. Nikdo by neměl být k něčemu takovému přinucen.”

“Udělám to,” ozvala se okamžitě Isabele. “Pro Jace.”

“Já samozřejmě taky,” řekl Alec. Pak byla řada na Simonovi. Vzpomněl si na Jace, jak se říznul do zápěstí a dal mu krev v malém pokoji na Valentýnově lodi. Riskoval pro Simona vlastní život. Mohlo to být kvůli Clary, ale pro něj to byl pořád dluh. “Jsem s vámi.”

“Dobře,” řekl Magnus. “Všichni se soustřeďte na nějakou šťastnou myšlenku. Musí být vážně šťastná. Něco, co vám dělá radost, i když si tu vzpomínku jenom necháte projít hlavou.” Vrhl kyselý pohled na samolibého démona v pentagramu.

“Jsem připravená,” řekla Isabele. Stála se zavřenýma očima. Záda měla rovná, jako kdyby se připravovala na bolest. Magnus k ní přešel, položil jí prsty na čelo a tiše něco mumlal.

Alec sledoval Magnuse se svou sestrou. Ústa měl pevně zavřená. Po chvíli zavřel oči. Simon zavřel ty svoje taky. Rychle se snažil najít nějakou šťastnou vzpomínku - na něco, co prožil s Clary? Ale tolik vzpomínek na ní teď bylo zastíněných jeho starostí o ní, že si nemohl žádnou šťastnou v mysli vybavit. Něco z jejich mládí? Do popředí jeho mysli vplula vzpomínka - horký letní den na Coney Islandu, on na ramenou jeho otce, Rebecca běžící za nimi, táhnoucí malé balónky. Dívali se na nebe a snažili se najít v mracích nějaké tvary. Slyšel smích jeho matky. Ne, napadlo ho, ne. O tomhle nechci přijít - ucítil na svém čele chladný dotek. Otevřel oči a uviděl, jak Magnus pokládal ruku. Simon na něj zamrkal. Jeho mysl byla najednou prázdná. “Ale já na nic nemyslel,” zaprotestoval.

Magnusovi kočičí oči se na něj smutně podívaly. “Ale ano, myslel.”

Simon se rozhlédl po místnosti. Cítil trochu závrať. Ostatní vypadali stejně, jako kdyby se probouzeli z podivného snu. Zachytil Isabelin pohled. Její tmavé řasy se chvěly. Přemýšlel na co myslela. O jakou šťastnou myšlenku přišla.

Tichý zvuk ze středu pentagramu přerušil jeho oční kontakt s Izzy. Azazel stál tak blízko u okraje kruhu, jak jenom mohl. Z krku mu vycházelo tiché hladové vrčení. Magnus se otočil a podíval se na něj. Na jeho tváři byl výraz odporu. Ruku měl sevřenou v pěst a

zdálo se, že mu něco září mezi prsty. Jako kdyby měl v ruce magický kámen. Otočil se a rychle to odhodil. Do středu pentagramu. Simon to díky svému upířímu super zraku viděl. Připomínalo to korálek světla, který se v letu rozletěl na snímky, ve kterých Simon viděl kus oceánu, azurové saténové šaty, které se vlnily, když je měl někdo na sobě. V další byl záblesk Magnusovi tváře a kluk s modrýma očima - a pak Azazel rozevřel náruč a kruh tvořený ukradenými vzpomínkami zmizel v jeho těle, jako když do sebe proudové letadlo nasává zatoulané kusy odpadků.

Azazel zalapal po dechu. Jeho oči, ve kterých byly červené ohníčky, teď plály jako oheň. Když promluvil, byl jeho hlas chraplavý. “Ááách. Vynikající.”

Magnus promluvil ostrým hlasem. “A teď tvoje část dohody.”

Démon si olízl rty. “Řešení vašeho problému je tohle: osvobodíte mě a vpustíte do vašeho světa. Já se zmocním Valentýnova syna a vezmu ho sebou do pekla. Neumře a Jace bude žít. Valentýnův syn ale opustí tenhle svět a jejich spojení se bude pomalu vytrácet. Budete mít svého přítele zpátky.”

“A co pak?” zeptal se Magnus pomalu. “Vpustíme tě do našeho světa a ty se potom vrátíš a necháš se znovu uvěznit?”

Azazel se zasmál. “Samozřejmě, že ne, hloupý čaroději. Cena za váš úspěch je moje svoboda.”

“Svoboda?” promluvil Alec nevěřícně. “Máme poslat prince pekla na svobodu? Už jsme ti dali naše vzpomínky-”

“Vzpomínky byly cena, kterou jste zaplatili za to, že jste mohli vyslechnout můj plán,” řekl Azazel. “Moje svoboda je cena, kterou musíte zaplatit, aby plán vyšel.”

“To je podvod, a ty to víš,” řekl Magnus. “Žádáš po nás nemožné.”

“Jak myslíš,” řekl Azazel. “V tom případě je ale váš kamarád ztracený navždycky. ´Když člověk složí slib Pánu, nebo složí přísahu

a sváže svou duši poutem, nesmí porušit své slovo.´ A podle slov Lilithina rituálu, se jejich duše svážou jenom tehdy, když s tím oba souhlasí.”

“Jace by s tím nikdy nesouhlasil-” začal Alec.

“Řekl ta slova. Z vlastní vůle nebo na základě přinucení, na tom nezáleží. Žádáte mě, abych zpřetrhal pouto, které může zrušit pouze nebe. Ale nebe vám nepomůže, to víte stejně jako já. To je důvod, proč jste vyvolali démona a ne anděla, ne? Tohle je cena, kterou zaplatíte za to, že vám pomůžu. Jestli nechcete platit, musíte se naučit vyrovnat se se ztrátou.”

Magnusova tvář byla bledá a zamračená. “Musíme si promluvit a dohodnout se, jestli je tvoje nabídka přijatelná. Do té doby tě osvobozuju.” Mávl rukou a Azazel zmizel a zanechal za sebou vůni spáleného dřeva.

Čtyři lidé v místnosti se na sebe nevěřícně dívali. “To co po nás chce,” řekl Alec konečně, “není možné, ne?”

“Teoreticky je možné všechno,” řekl Magnus a zíral před sebe, jako kdyby před ním byla bezedná propast. “Ale osvobodit Vyššího démona a pustit ho na svět -a ne jen tak nějakého Vyššího démona, ale Prince pekla, druhého muže hned po Luciferovi-by mohlo způsobit naprostou destrukci-”

“A není možné,” řekla Isabele, “že by Sebastian taky mohl způsobit naprostou destrukci?”

“Přesně, jak řekl Magnus,” ozval se Simon hořce, “všechno je možné.”

“Důležité je, že v očích Clavů neexistuj žádný větší zločin,” řekl Magnus. “Z toho, kdo osvobodí Azazela, se stane hledaný zločinec.”

“Ale kdyby to zničilo Sebastiana…” začala Isabele.

“Nemáme žádný důkaz o tom, že má Sebastian něco v plánu,” řekl Magnus. “Jediné co teď víme je, že se chce usadit v krásném

domku v Idris.”

“S Clary a Jacem?” vložil se do toho Alec nevěřícně.

Magnus pokrčil rameny. “Kdo ví, co s nima chce udělat? Možná je prostě jenom osamělý.”

“V žádném případě neunesl Jace ze střechy kvůli tomu, že potřeboval prožít nějakej pošahanej románek,” řekla Isabele. “Má něco v plánu.”

Všichni se podívali na Simona. “Clary se to snaží zjistit. Potřebuje trochu času. A neříkejte ´My ale nemáme čas´,” dodal. “Ona to moc dobře ví.”

Alec si projel rukou tmavé vlasy. “Dobře. Takže jsme prostě zbytečně promrhali celý den. Den, který jsme neměli. Už žádné další hloupé nápady.” Jeho hlas zněl nezvykle ostře.

“Alecu,” řekl Magnus a položil ruku svému příteli na rameno. Alec stál bez hnutí. Naštvaný pohled upíral do podlahy. “Jsi v pořádku?”

Alec se na něj podíval. “Kdo jsi?”

Magnus zalapal po dechu. Vypadal -snad poprvé, napadlo Simona-skutečně nervózně. Trvalo to jenom chvilku, ale i tak to rozpoznal.

“Alexandře,” řekl.

“Jasně, chápu. Moc brzy na vtipkování o odebrání šťastných vzpomínek,” řekl Alec.

“Myslíš?” Magnus prudce zvednul hlas. Než stačil cokoliv dodat, dveře se rozlétly a Maia a Jordan vešli dovnitř. Jejich tváře byly červené chladem a-jak si Simon překvapeně všimnul-Maia měla na sobě Jordanovu koženou bundu.

“Právě jdeme z nádraží,” řekla nadšeně. “Luke se ještě nevzbudil, ale vypadá to, že bude v pořádku-” Ztichla. Rozhlédla se kolem sebe

a všimla si zbytku pergamenu, mraků černého kouře a propálených obrazců na podlaze. “Tak fajn, co jste to tu lidi vyváděli?”

S pomocí okouzlení a Jacovi schopnosti vyhoupnout se s pomocí jedné ruky na most, spolu s Jacem unikli italské policii bez toho, aby je zatkli. Potom, co přestali utíkat, se zhroutili na stěnu budovy, bok po boku a smáli se. Celou dobu se drželi za ruce. Clary na chvíli ucítila pocit čistého štěstí a musela pohřbít hlavu do Jacova ramene, aby si připomněla svým tvrdým vnitřním hlasem, že to není on ještě předtím, než se její smích vytratil a změnil se v ticho.

Jace si její mlčení vyložil tím, že je unavená. Držel jí lehce za ruku, když šli zpátky ulicí vedle úzkého kanálu, který měl na obou koncích mosty. Mezi nimi Clary poznala prázdný, nevýrazný dům, ze kterého odešli. Otřásla se.

“Je ti zima?” Jace si jí přitáhl blíž a políbil jí. Byl o tolik vyšší, než ona, že se musel buď sklonit, nebo jí zvednout, když jí chtěl dát pusu. V tomhle případě zvolil druhou možnost a ona potlačila povzdech, když s ní zatočil a opřel jí o stěnu domu. Postavil jí dolů a kopnutím otevřel dveře, které se najednou objevily. Pak je dalším kopnutím zavřel a chystal se sundat si sako, když se ozval těžce potlačovaný smích.

Clary se odtáhla od Jace přesně ve chvíli, kdy kolem nich vzplálo světlo. Sebastian seděl na pohovce a nohy měl položené na konferenčním stolku. Světlé vlasy měl rozcuchané. Jeho oči byly lesklé a černé. Nebyl sám. Byl z obou stran obklopený dvěma dívkami. Jedna měla blonďaté vlasy a byla spoře oděná v třpytivé krátké sukni a ve flitrovém topu. Dlaní se opírala o Sebastianovu hruď. Druhá byla mladší a jemnější. Černé vlasy měla krátké. Na hlavě měla červenou sametovou čelenku a byla oblečená v černých krajkových šatech.

Clary cítila, jak se jí napjaly nervy. Upírka, napadlo jí. Nevěděla, jak to ví, ale věděla to. Možná to bylo voskově bílou kůží tmavovlasé dívky nebo jejíma bezednýma očima. Nebo se možná jenom Clary naučila tyhle věci vnímat tak, jak to bylo u Lovců stínů běžné. A dívka věděla, že to Clary ví. To bylo zřejmé. Dívka se na ní usmála a

ukázala jí tak své malé špičaté zuby. Pak se sklonila a přejela jimi Sebastianovi po klíční kosti. Jeho víčka se zachvěla. Přivřel oči, čímž skryl za řasami temné oči. Podíval se na Clary a Jace ignoroval.

“Jak sis užila své malé rande?”

Clary si přála, aby mu mohla něco odseknout, ale nakonec jenom přikývla.

“Dobře, tak byste se k nám teď mohli připojit, ne?” řekl a ukázal na dvě dívky. “Na drink?”

Tmavovlasá dívka se zasmála a řekla Sebastianovi něco v italštině. Její hlas zněl zvědavě.

“No,” řekl Sebastian. “Lei ? mia sorella.”

Dívka se posadila a vypadala zklamaně. Clary vyschlo v puse. Najednou cítila, jak její dlaň pevně chytila Jacova ruka. Cítila na kůži jeho mozolnaté prsty. “Myslím, že ne,” řekl. “Jdeme nahoru. Uvidíme se ráno.”

Sebastian zakroutil prsty a na jeho ruce se zablýskl Morgensternův prsten. Zářil jako signální oheň. “Ci vediamo.”

Jace vedl Clary z místnosti ke skleněným schodům. Teprve, když byli na chodbě cítila, jak lapá po dechu. Tenhle jiný Jace byla jedna věc. Sebastian byl něco jiného. Hrozba z něj sálala jako kouř z ohně. “Co to říkal?” zeptala se. “V italštině.”

“Řekl: Ne, je to moje sestra,” řekl Jace. Ale už jí nepřeložil to, na co se upírka ptala Sebastiana.

“Dělá tohle často?” zeptala se. Zastavili se na prahu před Jacovým pokojem. “Vodí si sem holky?”

Jace se dotkl její tváře. “Dělá si co chce a já se ho na nic neptám,” řekl. “Klidně si může domů přivést šest stop vysokého růžového králíka v bikinách, jestli bude chtít. Není to moje věc. Ale jestli se mě chceš zeptat, jestli jsem si sem vodil nějaké holky, tak

odpověď zní ne. Nechci nikoho, jenom tebe.” Na tohle se sice neptala a stejně přikývla, jako kdyby jí tím nějak uklidnil. “Nechci jít zpátky dolů.”

“Můžeš dneska večer spát se mnou. V mém pokoji.” Jeho zlaté oči ve tmě zářily. “Nebo můžeš spát v hlavní ložnici. Víš, že bych tě nikdy ne-”

“Chci být s tebou,” řekla a překvapila sama sebe prudkostí té věty. Možná to bylo myšlenkou na to spát v ložnici, kde dřív spal Valentýn, a ve které pořád doufal, že se k němu znovu vrátí její máma. Bylo toho na ní moc. Nebo byla možná jenom moc unavená a chtěla prostě strávit jednu noc s Jacem v posteli, kde budou jenom spát a dotýkat se rukama, jako kdyby mezi nimi ležel neviditelný meč.

“Dej mi chvilku. Jenom trochu uklidím pokoj. Je tam bordel.”

“Jo, když jsem tam byla předtím, mohla jsem vidět vrstvu prachu na okenním parapetu. Možná už trochu stárneš.”

Zatahal jí za uvolněný pramen vlasů a pohladil ho v prstech. “Ne, že bych chtěl nějak mařit moje snahy, ale nepotřebuješ náhodou něco na spaní? Pyžamo, nebo…”

Vzpomněla si na plnou skříň oblečení v hlavní ložnici. Bude si na tu myšlenku muset zvyknout. A nejlíp by s tím měla začít už teď. “Seženu si noční košili.”

Samozřejmě, napadlo jí o chvíli později, když stála nad otevřeným šuplíkem, že noční košilky, které muži kupovali svým ženám a chtěli, aby je nosili, nebyl zrovna typ oblečení, kterou by si koupila. Obvykle spala v tričku a kraťasech, ale tady bylo všechno hedvábné, krajkové nebo průhledné nebo všechno dohromady.

Nakonec se konečně rozhodla pro zelenou hedvábnou košilku, která jí sahala do poloviny stehen. Vzpomněla si na červené nehty dívky v přízemí, která měla dlaň položenou na Sebastianově hrudi. Ona měla nehty okousané a nehty na noze nikdy neměla natřené barevným lakem. Napadlo jí, jaké by to bylo, kdyby byla trochu víc

jako Isabele, která si byla vědomá svojí ženské síly a mohla jí ovládat jako zbraň místo toho aby jenom zmateně tápala, stejně jako když jí někdo přivede do bytu, o kterém nikdo neví, kde se příště objeví. Dotkla se zlatého prstýnku. Pro štěstí. Teprve potom se vydala do Jacovi ložnice. Seděl na posteli bez košile, jenom v černých kalhotách od pyžama. Četl si knížku v mdlém žlutém světle, které přicházelo z lampičky na stole. Jenom stála a chvíli se na něj dívala. Viděla, jak se mu pod kůží jemně pohybovaly svaly, když obracel stránky. Všimla si Lilithiny značky na jeho hrudi. Nepřipomínala černou krajku, jako zbytek jeho run. Byla stříbřitě červená, jako krev zbarvená rtutí. Na jeho těle působila nepatřičně.

Dveře se za ní s tichým klapnutím zavřely a Jace vzhlédl.

Clary si všimla změny v jeho výrazu. Nemusela být moc velký fanoušek nočních košilek, ale on rozhodně byl. Z jeho pohledu jí přeběhl mráz po zádech.

“Je ti zima?” Odhodil deku. Pomalu šla směrem k němu, zatímco on odhodil knížku na noční stolek. Pak vklouzli společně pod deku a lehli si proti sobě. Už spolu jednou leželi v jedné posteli na lodi a celé hodiny se líbali, ale tohle bylo něco jiného. Tehdy to nebylo v soukromí, ale před zraky města a hvězd. Tohle ale bylo intimní, jenom oni dva pod dekou, jejich přerývavý dech a teplo jejich těl. Nebyl tu nikdo, kdo by je mohl vidět a kdo by je mohl zastavit. A tady najednou ani nebyl žádný důvod k zastavení. Když natáhl ruku a položil jí dlaň na tvář, napadlo jí, že by jí bušení vlastní krve mohlo brzo ohlušit.

Jejich oči byly blízko u sebe. V těch jeho viděla čisté zlato a trochu temnější barvu, která jí připomínala mozaiku opálu. Byla jí zima tak dlouho, že teď měla pocit, jako kdyby hořela, tála a rozpouštěla se v jeho teple - a to se sotva dotýkaly. Zjistila, že pohledem přejíždí po místech, kde byl nejvíc zranitelný - po jeho spáncích, jeho očích, pulzu na jeho krku. Chtěla ho na všechna ta místa políbit. Cítit jeho tep na svých rtech.

Zjizvenou pravou dlaní jí přejel po tváři, ramenu, pasu, dokud neskončil na jejím boku. Už jí došlo, proč mělo tolik mužů rádo noční košilky. Hladce klouzaly po kůži. Bylo to, jako kdybyste rukou

přejížděly po skle. “Řekni mi, co chceš,” zašeptal a nedokázal skrýt chrapot ve svém hlase.

“Chci jenom, abys mě držel,” řekla. “Až budu spát. To je všechno, co teď chci.”

Jeho prsty, kterými jí pořád na boku opisoval malé kroužky, se zastavily. “To je všechno?”

Ne. To nebylo to, co chtěla. Chtěla ho líbat, dokud by neztratil pojem o prostoru a čase, stejně jako to udělala na lodi - líbat ho, dokud by nezapomněla, kdo byla a proč tu byla. Chtěla ho využít jako drogu.

Ale to byl špatný nápad.

Díval se na ní. Neklidně. Vzpomněla si na chvíli, kdy ho uviděla poprvé. Zdál se jí stejně krásný, jako smrtící. Jako lev. Tohle je zkouška, napadlo jí. A možná hodně nebezpečná zkouška. “To je všechno.”

Jeho hruď se zvedla a zase klesla. Vypadalo to, jako kdyby mu Lilithina značka na jeho srdci pulsovala na kůži. Slyšela svůj vlastní mělký dech.

Přitáhl si jí k sobě a přetočil tak, aby k němu ležela zády. Spolkla zajíknutí. Jeho kůže byla proti té její horká, jako kdyby měl horečku. Jeho paže kolem ní ale působily známě. Jejich těla do sebe zapadala jako vždycky. Hlavu měla pod jeho bradou, na páteři cítila tvrdé svaly jeho hrudníku a břicha a nohy měla omotané kolem těch jeho. “Dobře,” zašeptal. Z pocitu jeho dechu na zadní straně jejího krku, jí naskočila husí kůže. “Takže budeme spát.”

A to bylo všechno. Její tělo se pomalu uvolňovalo. Tep jejího srdce zpomaloval. Jeho paže kolem ní byly stejné jako vždycky. Cítila se pohodlně. Sevřela ruce kolem těch jeho a zavřela oči. Představila si svojí postel, daleko od tohohle zvláštního vězení, kde pluly v prostoru nebo na povrchu oceánu. Místo, kde by byli jenom oni dva.

Spala se zastrčenou hlavou pod jeho bradou. Její páteř se přizpůsobila jeho tělu a jejich nohy byly pořád propletené. Takhle dobře se celé týdny nevyspala.

Simon seděl na kraji postele v Magnusově pokoji pro hosty. Upřeně pozoroval svůj batoh, který mu ležel v klíně. Slyšel hlasy z obývacího pokoje. Magnus Maie a Jordanovi vysvětloval co se stalo během noci a Izzy občas doplnila nějaký detail. Jordan říkal něco o tom, že by měli objednat čínské jídlo, protože umírá hlady a Maia se zasmála a řekla, že jenom doufá, že to nebude od Vlka Jada. Byl vyhládlý - tak hladový, že to cítil až v žilách. Nebylo to stejné jako lidský hlad. Cítil, jak ho pohlcuje a nechává jeho nitro dutě prázdné. Napadlo ho, že kdyby do něj praštil, zvonil by jako zvon.

“Simone.” Jeho dveře se otevřely a dovnitř vklouzla Isabele. Černé vlasy měla rozpuštěné a sahaly jí skoro až do pasu. “Jsi v pohodě?”

“Je mi fajn.”

Všimla si batohu v jeho klíně a napjala ramena. “Odcházíš?”

“No, neměl jsem v úmyslu tu zůstat navždy,” řekl Simon “Myslím tím, včerejší noc byla - jiná. Poprosilas mě…”

“Dobře,” řekla nepřirozeně tichým hlasem. “No, můžeš se svést zpátky s Jordanem. Všimnul sis jen tak mimochodem jeho a Maiy?”

“A čeho přesně jsem si měl všimnout?”

Ztišila hlas. “Něco se mezi nimi na tom jejich výletě muselo stát.

Chovají se teď, jako kdyby spolu chodili.” “No, to je dobře.”

“Žárlíš?”

“Jestli žárlím?” opakoval zmateně.

“No, ty a Maia…” Mávla rukou a povídala se na něj skrz řasy. “Byli jste…”

“Ach. Ne. Ne, ani náhodou. Jsem za ní a za Jordana fakt rád. S ním bude šťastná.” A myslel to vážně.

“Dobře.” Isabele vzhlédla a on si všimnul, že jí zrůžověly tváře. A nebylo to zimou. “Chtěl bys tu dneska večer zůstat, Simone?”

“S tebou?”

Přikývla, ale nepodívala se na něj. “Alec jde ven. Chce si vzít z Institutu další oblečení. Zeptal se mě, jestli bych nešla s ním, ale já

- radši bych tu zůstala s tebou.” Zvedla bradu a pevně se na něj podívala. “Nechci spát sama. Kdybych tu zůstala, zůstal bys tu se mnou?”

Poznal, jak moc nenáviděla muset se na to ptát. “Samozřejmě,” řekl tak lehce, jak jenom mohl. Odtlačil ze své mysli nutkání napít se krve. Nebo se o to aspoň snažil. Naposled, když se snažil zapomenout na krev, skončilo to tím, že Jordan odtahoval tělo Maureen v bezvědomí.

A tenkrát nejedl několik dní. Tohle bylo něco jiného. Znal svoje limity. Byl si tím jistý.

“Samozřejmě,” řekl znovu. “To by bylo skvělé.”

Camille se na Aleca ze své sedačky ušklíbla. “Tak kde si tentokrát Magnus myslí, že jsi?”

Alec, který si sednul na dřevo, položené přes dvě tvárnice, si natáhl dlouhé nohy a pohled zaměřil na svoje boty. “V Institutu. Vyzvednout si oblečení. Chtěl jsem jít do španělského Harlemu, ale místo toho jsem tady.”

Její oči se zúžily. “Proč?”

“Protože nemůžu zabít Rafaela. Nemůžu to udělat.”

Camille rozhodila rukama. “A proč ne? Máš s ním snad nějaké osobní pouto?”

“Sotva ho znám,” řekl Alec, “ale zabít ho by bylo záměrné porušení Zákonu. Ne, že už bych ho neporušoval dřív, ale je rozdíl mezi tím porušovat ho z dobrého důvodu a porušovat ho kvůli mým sobeckým důvodům.”

“Ach, Bože.” Camille začala přecházet po místnosti. “Ušetři mě Nephilime tvých výlevům svědomí.”

“Omlouvám se.”

Zúžila na něj oči. “Omlouváš se? Já tě-” Zarazila se. “Alexandře,” pokračovala klidným hlasem. “A co Magnus? Jestli budeš pokračovat ve vašem způsobu života, ztratíš ho.”

Alec sledoval, jak přecházela. Kočičí a pevnou chůzí. Její tvář byla prázdná jako vždycky, ale teď v ní navíc hrála sympatie. “Kde se Magnus narodil?”

Camille se zasmála. “Nevíš ani tohle? Můj bože. V Batavii, jestli to musíš vědět.” Odfrkla si, když si všimla jeho nechápavého pohledu. “V Indonésii. Samozřejmě, tehdy se tam rozkládala východní Indie. Jeho máma byla domorodka. Věřím, že jeho otec byl nějaký nudný osadník. No, ne jeho skutečný otec.” Její rty se stáhly do úsměvu.

“Kdo byl jeho skutečný otec?”

“Magnusův otec? Proč? No, démon, samozřejmě.” “Jasně, ale jaký démon?”

“Proč ti na tom tolik záleží, Alexandře?”

“Mám totiž pocit,” pokračoval Alec tvrdohlavým hlasem, “že je hodně silný a dost vysoce postavený démon. Magnus o něm ale nikdy nemluvil.”

Camille se s povzdechem zhroutila zpátky na sedačku. “Samozřejmě, že ne. Ve vztahu je potřeba zachovávat určité tajemství, Alecu Lightwoode. Kniha, kterou nikdo nečetl je rozhodně zajímavější, než kniha, kterou už zná člověk nazpaměť.”

“Chceš tím říct, že mu toho říkám moc?” Alec se pokoušel získat jakoukoliv radu. Někde v téhle chladné, krásné ženě byl někdo, kdo s ním sdílel jedinečný zážitek - miloval a byl milován Magnusem. Určitě musela něco vědět, znát nějaké tajemství, které by ho udrželo dál od toho, aby to všechno zpackal.

“Přesně tak. I když, budeš naživu tak krátkou dobu, že si ani nedovedu představit, kolik toho vůbec stačíš říct. Určitě bys měl vynechat všechny životní historky.”

“No, zdá se mi, že tvoje politika ´nebudu se mu s ničím svěřovat´ moc nevyšla.”

“Neměla jsem takový zájem udržet si ho, jako ty.”

“Fajn.” Alec věděl, že to špatný nápad, ale nemohl si pomoct. “Kdyby sis ho chtěla udržet, co bys udělala jinak?”

Camille si dramaticky povzdechla. “Jsi moc mladý na to, abys pochopil, že každý něco skrývá. Skrýváme věci před našimi milenci, protože chceme, aby nás viděli jenom v tom nejlepším světle. Ale i proto, že jestli jde o skutečnou lásku, očekáváme, že náš milovaný pozná pravdu bez toho, abychom mu jí museli říkat. Ve skutečném partnerství, v tom druhu, který trvá celé věky, probíhá komunikace beze slov.”

“A-ale,” vykoktal Alec, “myslel jsem si, že chce, abych se mu otevřel. Myslím tím, je pro mě těžké otevřít se i lidem, i těm kteří jsou mi nejbližší - Isabele nebo Jacovi…”

Camille si odfrkla. “To je další věc,” řekla. “Když najdeš pravou lásku, už ve svém životě nikoho dalšího nepotřebuješ. Není divu, že Magnus cítí, že se ti nemůže otevřít, když se tolik spoléháš na jiné lidi a ne jenom na něj. Když je láska pravá, sdílíte spolu každou touhu a každou potřebu - posloucháš mě, mladý Alexandře? Moje

rady jsou drahé a neposkytuju je moc často…”

Do místnosti pronikalo ranní světlo. Clary se posadila a dívala se na Jace, který spal. Ležel na svojí straně postele. Jeho vlasy měly v ranním modrém světle barvu světlé mosazi. Tvář měl položenou na dlani, jako mívají děti. Jizva ve tvaru hvězdy, kterou měl na rameni, byla odhalená, a stejně tak i staré runy, které mu pokrývaly ruce, záda a boky.

Přemýšlela, jestli i ostatním lidem přijdou jizvy tak krásné, jako jí, nebo jestli jí to tak připadá kvůli tomu, že ho miluje a ony byly jeho součástí. Každá z nich vyprávěla příběh. Některé mu dokonce zachránily život.

Něco zamumlal ze spánku a obrátil se na záda. Jeho ruka spočívala na runě, která mu přecházela od žaludku až k srdci. Tahle jí krásná nepřišla: byla to Lilithina runa, která ho vázala k Sebastianovi.

Zdálo se, že pulzuje. Jako Isabelin rudý náhrdelník. Jako druhé srdce.

Tiše jako kočka si v posteli klekla. Natáhla se a vytrhla ze zdi dýku Herondalů. Fotka jí a Jace se uvolnila a snesla se vzduchem na zem.

Polkla a podívala se zpátky na Jace. Dokonce i teď vypadal neskutečně živě, jako kdyby z jeho vnitra vyzařoval oheň. Jizva na jeho hrudi pulzovala ve stálém rytmu.

Zvedla nůž.

Clary se vzbudila s výkřikem. Srdce jí v hrudníku prudce bilo. Místnost se s ní točila, jako kdyby byla na kolotoči. Venku byla ještě tma. Jace jí pevně objímal, na krku cítila jeho teplý dech. Cítila na páteři jeho tep. Zavřela oči a polkla hořkou pachuť v puse.

Byl to jenom sen. Jenom sen.

Ale nebyla šance, že by ještě dokázala usnout. Opatrně si sedla a jemně odstrčila Jacovu ruku. Pak vylezla z postele. Podlaha byla ledová a ona sebou trhla, když se jí dotkla bosýma nohama. Došla až ke dveřím, nahmatala kliku a prudce je otevřela.

Ztuhla.

I když v chodbě nebyla žádná okna, byly tam lustry. Kaluže nějaké tmavé a lepkavé tekutiny pokrývaly celou podlahu. Na jedné bíle natřené zdi byl krvavý otisk dlaně. Celá zeď, která vedla ke schodům, byla pokrytá krvavými cákanci. Na schodech byla dlouhá krvavá čára.

Clary se podívala k Sebastianově pokoji. Bylo ticho. Dveře byly zavřené a zpod nich nevycházelo žádné světlo. Vzpomněla si na blond dívku, která měla top s flitry, a která se na něj upřeně dívala. Znovu se zaměřila na krvavý otisk ruky. Bylo to jako zpráva, napřažená ruka, která říkala Stop.

A pak se najednou Sebastianovi dveře otevřely.

Vyšel ven. Měl na sobě teplou košili a černé džíny. Stříbro bílé vlasy měl rozcuchané. Zíval. Když jí uviděl, zarazil se a přes obličej mu přejelo překvapení. “Co tady děláš?”

Clary zalapala po dechu. Ve vzduchu byla kovová pachuť. “Co tu dělám? Spíš co tu ty děláš?”

“Jdu dolů uklidit ten bordel,” řekl věcným hlasem. “Upírky a jejich hry…”

“Tohle ale nevypadá jako výsledek nějaké hry,” řekla Clary. “Ta holka-ta lidská holka, která byla s tebou - co se s ní stalo?”

“Trochu se vyděsila, když zahlídla tesáky. Někdy to dělají.” Když si všimnul, jak se tváří, zasmál se. “Dostala se přes to. Dokonce chtěla ještě víc. Právě spí v mojí posteli, jestli si jí chceš zkontrolovat a ujistit se, že je naživu.”

“Ne… to není nutné.” Clary sklopila oči. Litovala, že na sobě

neměla nic, kromě hedbávné košilky, ve které spala. Cítila se nahá. “A co ty?”

“Ptáš se mě, jestli jsem v pohodě?” Neptala, ale Sebastian vypadal potěšeně. Odhrnul si límec košile, takže mohla vidět dvě ranky na jeho klíční kosti. “Na tohle stačí hojivá runa.”

Clary mlčela.

“Pojď dolů,” řekl a pokynul jí, aby šla za ním, když jí obcházel. Vydal se ke schodišti. Bosý. Po chvíli se vážně vydala za ním. Rozsvítil, zatímco pokračoval dolů po schodišti, takže když dorazili do kuchyně, všude kolem nich se rozlévalo světlo. “Víno?” zeptal se a otevřel dveře ledničky.

Sedla si na jednu židli u pultu a uhladila si noční košilku. “Jenom vodu.”

Pozorovala ho, jak naléval dvě skleničky minerálky. Jednu pro ní a jednu pro něj. Jeho elegantní hladké pohyby, byly stejné jako ty Jocelyn. Kontrolovanost jeho pohybů ale musel pochytit od Valentýna. Připomnělo jí to způsob, jakým se pohybuje Jace. Jako pečlivě vytrénovaný tanečník.

Jednou rukou k ní postrčil vodu. Druhou si přiložil tu vlastní ke rtům. Když jí vypil, praštil se skleničkou zpátky o pult. “Asi to víš, ale zahrávání si s upíry tě dehydratuje.”

“Proč bych to měla vědět?” Její otázka vyzněla ostřeji, než chtěla.

Pokrčil rameny. “Napadlo mě, že jste s tím Světlomilcem taky hráli nějaké podobné hry s kousáním.”

“Simon a já jsme nikdy nic takového nehráli,” řekla mrazivým tónem. “Ve skutečnosti nemůžu přijít na to, proč by někdo chtěl, aby se na nich krmil upír. Myslela jsem, že Podsvěťany nenávidíš a pohrdáš jimi.”

“Ne,” řekl. “Nepleť si mě s Valentýnem.”

“Jasně,” zamumlala. “To by byla chyba.”

“Není to moje chyba, že vypadám přesně jako on, stejně jako není tvoje chyba, že vypadáš přesně jako ona.” Jeho ústa se stočila do znechuceného šklebu, když si vzpomněl na Jocelyn. Clary se na něj zamračila. “Je to tak. Vždycky se na mě díváš tím svým pohledem.”

“Jakým pohledem?”

“Jako kdybych pálil útulky pro zvířata a pak si o trosky zapaloval cigarety.” Nalil si další skleničku vody. Když k ní otočil hlavu, všimla si, že už se mu rána na krku skoro vyléčila.

“Zabils dítě,” řekla ostře, i když věděla, že by radši měla držet jazyk za zuby a snažit se pořád nemyslet na to, že byl Sebastian zrůda. Ale Max. V jejích myšlenkách byl pořád živý. Vzpomněla si na první chvíli, kdy ho viděla. Spal na pohovce v Institutu s knížkou na klíně a s brýlemi nakřivo na jeho malém obličeji. “To není něco, co by mohlo být odpuštěno. Nikdy.”

Sebastian se zhluboka nadechnul. “Tak je to tady,” řekl. “Chceš vyložit karty na stůl tak brzy, sestřičko?”

“A ty?” Její hlas zněl tiše a unaveně i jejím vlastním uším. On sebou ale trhnul, jako kdyby na něj zakřičela.

“Věřila bys mi, kdybych ti řekl, že to byla nehoda?” zeptal se a postavil skleničku na pult. “Nechtěl jsem ho zabít. Jenom ho trochu praštit, aby nikomu nemohl říct-”

Clary ho umlčela pohledem. Věděla, že nedokáže skrýt nenávist, kterou má v očích: věděla, že i kdyby se o to snažila, bylo by to nemožné. “Myslím to vážně. Chtěl jsem do něj strčit, stejně jako do Isabele. Jenom jsem u něj trochu podcenil svojí sílu.”

“A Sebastian Verlac? Myslím toho skutečného? Toho si zabil, ne?”

Sebastian se podíval na vlastní ruce, jako kdyby mu přišli najednou cizí. Na pravém zápěstí měl stříbrný náramek, který byl na

plochém kovu. Vypadalo to trochu jako identifikační náramek. Skrýval jizvu v místě, kde mu Isabele odsekla ruku. “Neměl se mi bránit-”

Clary se znechuceně svezla ze židle dolů, ale Sebastian jí chytil za zápěstí a přitáhnul jí k sobě. Jeho kůže byla proti té její teplá a ona si vzpomněla, jak jí v Idris jeho dotek spálil. “Jonathan Morgenstern zabil Maxe. A co když já už nejsem ta stejná osoba? Možná sis všimla, že už to jméno ani nepoužívám.”

“Pusť mě.”

“Věříš, že se Jace změnil,” řekl Sebastian tiše. “Myslíš, že už není ta stejná osoba jako dřív. Že ho moje krev nějak změnila. Nebo ne?”

Mlčky přikývla.

“Tak proč je tak těžké uvěřit tomu, že se to mohlo stát i mě? Možná mě jeho krev změnila. Možná už nejsem ten samý člověk, jakým jsem byl dřív.”

“Bodl si Luka,” řekla. “Někoho, na kom mi záleží. Někoho, koho miluju-”

“Chystal se mě rozstřílet na kusy brokovnicí,” řekl Sebastian. “Miluješ ho. Já ho ale neznám. Jenom jsem zachraňoval můj a Jacův život. Vážně to nechápeš?”

“A možná jenom říkáš to, co si myslíš, že potřebuju slyšet k tomu, abych ti uvěřila.”

“A kdybych byl tou stejnou osobou jako dřív, staral bych se o to abys mi věřila?”

“Možná, kdybys něco chtěl.” “Možná chci jenom svojí sestru.”

Prudce zamrkala - nedobrovolně a nevěřícně. “Ty ani nevíš, co to rodina je,” řekla. “Nebo co bys měl dělat se svojí sestrou, kdybys

nějakou měl.”

“Jednu mám,” řekl tiše. Na límci jeho košile byly krvavé skvrnky v místech, kde se dotýkala jeho kůže. “Dávám ti šanci. Vidět, že to co s Jacem děláme, je správné. Můžeš mi dát šanci i ty?”

Vzpomněla si na Sebastiana, kterého poznala v Idris. Slyšela už ho znít pobaveně, přátelsky, nezaujatě, ironicky, vášnivě a vztekle. Ale nikdy ho neslyšela znít tak prosebně.

“Jace ti věří,” řekl jí. “Ale já ne. Věří ti, že ho miluješ dost na to, abys zahodila všechno, v co jsi kdy věřila a co pro tebe něco znamenalo a prostě jenom byla s ním. Bez ohledu na cokoliv jiného.”

Její čelist se napjala. “A jak víš, že bych přesně tohle neudělala?” Zasmál se. “Protože jsi moje sestra.”

“Nejsme stejní,” vyprskla a viděla jemný úsměv v jeho tváři.

Chtěla vzít svoje slova zpátky, ale bylo moc pozdě.

“Jo, to mi říkal taky. Ale no tak, Clary. Jsi tady. Nemůžeš se vrátit. Vzdala ses pro Jace dost věcí. Muselas to udělat celým svým srdcem. Buď součástí toho, co se děje. Pak si můžeš udělat vlastní názor o… mě.”

Nedívala se na něj, ale dolů na mramorovou podlahu. Nakonec přikývla. Jemně.

Natáhl se a zastrčil jí za ucho uvolněné prameny vlasů. Od náramku, který měl na ruce se odrazilo kuchyňské světlo. Clary si všimla, že je do něj něco vyleptaného. Acheronta movebo. Odvážně mu položila ruku na zápěstí. “Co to znamená?”

Podíval se na svojí ruku na místo, kde se stříbrný náramek dotýkal jeho zápěstí. “Znamená to ´Svět patří tyranům.´ Nosím ho, aby mi připomínal Clavy. Říká se, že to křičeli vrazi Cézara. Zabili ho předtím, než se mohl stát diktátorem.”

“Zrádci,” řekla Clary a nechala svojí ruku klesnout.

Sebastianovy tmavé oči zaplály. “Nebo bojovníci za svobodu.

Historii píšou vítězové, sestřičko.” “A ty jí hodláš psát?”

Usmál se na ní. V jeho tmavých očích zajiskřilo. “To se klidně vsaď.”

Kapitola 12 – Věc nebe

Když se Alec vrátil do Magnusova bytu, bylo všude zhasnuto. Jenom v obýváku zářil modrobílý plamen. Trvalo mu chvíli, než mu došlo, že vychází z pentagramu. Skopl si z nohou u dveří boty a plížil se tak tiše jak mohl do ložnice. V místnosti byla tma. Jediné světlo vycházelo z vánočních světýlek omotaných kolem rámu okna. Magnus spal na zádech s pokrývkou vytaženou do pasu. Dlaň měl položenou na břiše.

Alec se rychle svléknul. Jenom v boxerkách si vlezl do postele a doufal, že tak neprobudí Magnuse. Bohužel nepočítal s Chairmanem, který byl stočený pod dekou. Alec se opřel loktem přímo o jeho ocas a Chairman vykviknul a vystartoval pryč z postele, což probudilo Magnuse, který si sednul a zamrkal.

“Co se děje?”

“Nic,” řekl Alec a tiše proklínal všechny kočky na zemi. “Nemohl jsem spát.”

“Tak si šel ven?” Magnus se převalil na bok a dotkl se Alecova nahého ramene. “Máš studenou kůži a jsi cítit jako noc.”

“Jenom jsem se procházel,” řekl Alec rád, že bylo v místnosti moc šero na to, aby Magnus viděl jeho obličej. Věděl, že je příšerný lhář.

“Kde ses procházel?”

Ve vtahu je potřeba zachovávat určitá tajemství, Alecu Lightwoode.

“Tak různě,” řekl Alec bezstarostným hlasem. “Vždyť víš. Na tajemných místech.”

“Tajemných místech?” Alec kývl.

Magnus se opřel do polštářů. “Koukám, žes byl v nějakým městě

šílenců,” zamumlal a zavřel oči. “Přinesls mi něco?”

Alec se k němu naklonil a políbil ho. “Jenom tohle,” zašeptal a odtáhnul se. Magnus se ale začal usmívat a omotal kolem něj paže.

“No, když už jsi mě vzbudil,” řekl, “mohl bys mi to teď nějak vynahradit,” a přitáhnul si Aleca k sobě.

Vzhledem k tomu, že už spolu v posteli strávili jednu noc, Simon by nečekal, že ta druhá bude tak nepříjemná. Jenže pak mu došlo, že tentokrát byla Isabele střízlivá, vzhůru a nejspíš od něj něco čekala. Problém byl v tom, že si nebyl jistý, co přesně. Dal jí svojí košili a zdvořile se odvrátil, když lezla pod deku a opřela se zády o stěnu, čímž mu dávala dost prostoru.

Nepřevlékal se, jenom si zul boty a ponožky a vlezl si k ní v tričku a džínách. Chvíli leželi vedle sebe. Pak se k němu Isabele přitiskla a neobratně mu přehodila ruku přes pas. Srazili se koleny. Isabele mu zaryla nehet do kotníku. Pokusil se trochu pohnout dopředu, ale srazili se čely.

“Au!” řekla Isabele rozhořčeně. “Neměl bys být v tomhle lepší?” To Simona zmátlo. “Proč?”

“Všechny ty noci v posteli Clary, zabalená v tvém dokonalém platonickém objetí,” řekla a položila mu hlavu na rameno, takže zněl její hlas zastřeně. “Myslela jsem si…”

“Jenom jsme spali,” řekl Simon. Nechtěl nic říkat o tom, jak k němu Clary perfektně pasovala a o tom, že být s ní v posteli bylo stejně přirozené jako dýchání a jak mu vůně jejích vlasů připomínala dětství, slunce, jednoduchost a půvab. O tom, že cítil, že tady nemůže být nijak užitečný.

“Já vím. Ale já neusnu,” řekla Isabele podrážděně. “S nikým.

Většinou s nikým noci netrávím. Teda spíš nikdy.” “Říkalas, že chceš-”

“Ach, sklapni,” řekla a políbila ho. Tohle bylo rozhodně lepší, než spaní vedle sebe. Už Isabele líbal. Miloval její rty a způsob, jakým mu prsty zaplétala do tmavých vlasů. Ale když se k němu přitiskla a on ucítil teplo jejího těla, její dlouhé nahé nohy a pulsování její krve, vysunuly se mu špičáky.

Rychle se odtáhl.

“A teď co? Nechceš mě líbat?”

“Chci,” snažil se říct, ale překážely mu jeho špičáky.

Isabele se rozšířily oči poznáním. “Ach, máš hlad,” řekla. “Kdys měl naposled nějakou krev?”

“Včera,” řekl s menšími obtížemi.

Opřela se o jeho polštář. Její oči byly neskutečně velké, černé a lesklé. “Možná by ses měl nakrmit,” řekla. “Víš co se stane, když to neuděláš.”

“Nemám tu sebou žádnou krev. Budu se muset vrátit do bytu,” řekl Simon. Špičáky se mu začaly pomalu zatahovat.

Isabele ho chytila za ruku. “Nemusíš pít nějakou studenou zvířecí krev. Jsem tady.”

Šok z jejích slov byl pro něj jako elektrický impulz energie, který mu projel tělem a spálil jeho nervy ohněm. “To nemyslíš vážně.”

“Jasně, že myslím.” Začala si rozepínat košili, kterou měla na sobě a odhalovala tak krk, klíční kosti a slabé žilky, které prosvítaly pod její bledou kůží. Pak jí odhodila. Její modrá podprsenka zakrývala mnohem víc, než kdejaké bikiny, ale Simon cítil, jak mu vyschlo v puse. Její přívěsek, který měla těsně pod klíční kostí, se červeně zablýsknul. Isabele. Jako kdyby mu mohla číst myšlenky, zvedla ruku, odhrnula si z krku vlasy a přehodila je přes rameno, čímž mu odhalila svojí nahou kůži. “Ty nechceš…?”

Chytil jí za zápěstí. “Isabele, ne,” řekl naléhavým hlasem. “Nedokážu se ovládnout. Nedokážu to kontrolovat. Mohl bych tě zranit. Nebo i zabít.”

Oči jí zářily. “To bys neudělal. Dokážeš se ovládnout. Už si to přece udělal s Jacem.”

“Jace mě nepřitahoval.”

“Ani trochu?” zeptala se nadějně. “Vážně? Protože by to bylo fakt sexy. Ach, jasně. Škoda. Podívej se, ať tě přitahoval nebo ne kousnuls ho, když jsi byl vyhladovělý a umírals. I tehdy ses dokázal ovládnout.”

“Jo, ale s Maureen jsem se ovládnout nedokázal. Jordan mě od ní musel odtáhnout.”

“Zvládneš to.” Zvedla prst a přitiskla mu ho ke rtům, pak mu sjela přes krk na hruď a zastavila ho v místech, kde kdysi bylo jeho srdce. “Věřím ti.”

“Možná bys neměla.”

“Jsem Lovec stínů. Můžu tě donutit přestat, když budu muset.” “Jace proti mě ale nebojoval.”

“Jace zbožňuje myšlenku na brzkou smrt,” řekla Isabele. “Já ne.” Obtočila mu nohy kolem boků -byla dokonale ohebná-a posunula se dopředu, aby mohla svoje rty spojit s těmi jeho. Chtěl jí políbit. Chtěl to tak moc, až mu z toho bylo zle a celé tělo ho bolelo. Váhavě otevřel ústa a dotkl se jazykem toho jejího. Ucítil ostrou bolest. Jeho jazyk sklouzl po ostré hraně jeho špičáku. Cítil v puse vlastní krev a rychle od ní odvrátil tvář. “Isabele, já nemůžu.” Zavřel oči. Cítil její teplé a měkké tělo v klíně. Byla škádlivá a mučivá. Jeho zuby bolely a celé tělo měl jako omotané ostnatými dráty, které mu pomalu stahovaly žíly. “Nechci, abys mě takhle viděla.”

“Simone.” Jemně se dotkla jeho tváře a otočila mu obličej k sobě. “Tohle jsi ty-”

Jeho špičáky zajely zpátky. Bylo to pomalé, ale pořád hodně bolestivé. Schoval si obličej do dlaní. “Není možné abys to chtěla. Není možné, abys chtěla mě. Vlastní máma mě vyhodila z domu. Kousnul jsem Maureen - byla ještě dítě. Chci tím říct, podívej se na mě, podívej se kdo jsem, kde bydlím a co dělám. Nejsem nic.”

Isabele ho jemně pohladila po vlasech. Podíval se na ní skrz svoje prsty. Zblízka si všimnul, že její oči nebyly černé, ale hodně tmavě hnědé s malými zlatými skvrnkami. Byl si jistý, že v nich zahlédl soucit. Nevěděl co očekává, že mu na to odpoví. Isabele kluky používala a pak je odkopávala. Byla krásná, vytrénovaná a dokonalá. Nic nepotřebovala. Nejméně ze všeho upíra, který ani nebyl moc dobrý v tom, být upírem. Cítil její dech. Voněla sladce - jako krev, smrtelnost a gardénie. “To není pravda,” řekla. “Simone. Prosím. Ukaž mi svojí tvář.”

Neochotně spustil ruce. Teď jí viděl jasněji. Vypadala měkce a krásně v jemném měsíčním světle. Její kůže byla bledá a krémová a její vlasy připomínaly černý vodopád. Sundala mu ruce z krku. “Podívej se na tohle,” řekla a dotýkala se bílých jizev po zhojených runách, které na její stříbřité pokožce připomínaly sněhové vločky. Přejížděla si rukama po krku, pažích, křivkách jejích prsou. “Ošklivé, ne?”

“Nic na tobě není ošklivé, Izzy,” řekl Simon naprosto šokovaně. “Holky by neměly mít celou kůži pokrytou jizvami,” řekla Isabele

věcně. “Ale tobě to nevadí.”

“Jsou tvojí součástí - ne, samozřejmě, že mi to nevadí.”

Dotkla se prsty jeho rtů. “Být upírem je zase tvojí součástí. Neprosila jsem tě včera večer abych zůstal protože mě nenapadlo koho jiného sem pozvat. Chci být s tebou, Simone. Děsí mě to sice jako peklo, ale chci.”

Její oči se zaleskly a předtím, než mu došlo, že to bylo slzami, se naklonil a políbil jí. Tentokrát to nebylo trapné. Tentokrát se naklonila nad něj a najednou byl pod ní a ona na něm ležela. Její

dlouhé černé vlasy je obklopily jako záclona. Jemně jí přejížděl rukama po zádech a ona mu šeptala do ucha. Cítil pod prsty její jizvy a chtěl jí říct, že jsou to jenom doklady o její statečnosti, a že jí dělají ještě krásnější. Ale to by znamenalo, že by jí musel přestat líbat a to nechtěl. Sténala a jemně se mu svíjela v náručí. Zajela mu prsty do vlasů a přetočila je na bok. Pak se ocitla pod ním. Jeho rty ochutnávaly ty její. Vdechoval vůni její kůže, sůl, parfém a… krev. Znova ztuhnul a Isabele to ucítila. Chytila ho za ramena. Byla pro něj jako světlo ve tmě. “Do toho,” zašeptala.

Cítil její srdce. Bušilo do jeho hrudi. “Chci, abys to udělal.”

Zavřel oči a opřel si o ní čelo. Snažil se uklidnit. Jeho špičáky byly zpátky. Tlačily mu do spodního rtu. Tvrdě a bolestivě. “Ne.”

Její dlouhé, dokonalé nohy ho objaly. Kotníky se mu zahákla za nohy a držela ho u sebe. “Chci, abys to udělal.”

Její prsa se mu mačkala na hruď, když se k němu vyklenula a odhalila mu svůj krk. Vůně její krve byla všude, naplňovala jeho i celý pokoj.

“Nemáš vůbec strach?” zašeptal. “Mám. Ale pořád chci, abys to udělal.” “Isabele - já nemůžu-”

Kousnul jí.

Jeho zuby ostré jako břitva zajely do žíly na jejím krku stejně snadno, jako nůž krájí jablko. Její krev mu explodovala v puse. Nikdy předtím nic takového nezažil. S Jacem byl skoro mrtvý, a když pil od Maureen, pohlcovala ho vina.

Ještě neměl nikdy pocit, že z toho měl člověk, od kterého pil, nějaký požitek.

Ale Isabele zalapala po dechu, prudce otevřela oči a její tělo se vyklenulo proti tomu jeho. Zavrněla jako kočka, hladila ho po

vlasech, zádech a lehkým pohybem rukou říkala Nepřestávej, nepřestávej. Proudilo do něj její teplo. Jeho tělo hořelo. Nikdy nic takového necítil, ani si nikdy nepředstavoval, že by něco takového cítit mohl. Cítil silný, jistý tep jejího srdce, který jí bušil v žilách. A na chvíli to bylo, jako kdyby znovu žil a jeho srdce bolelo čistou radostí-

Odtrhl se od ní. Nebyl si jistý jak, ale vytrhl se z jejího sevření a převalil se na záda. Prsty tvrdě zatnul do matrace pod ním. Když se mu špičáky zatahovaly, pořád se ještě třásl. Celý pokoj zářil stejně, jako vždycky několik chvil potom, co pil lidskou krev.

“Izzy…,” zašeptal. Bál se na ní podívat ze strachu, že když už není zuby zabořený v jejím krku, bude se na něj dívat s odporem nebo s hrůzou.

“Co?”

“Nezastavilas mě,” řekl. Bylo to z poloviny obviňujícím hlasem a z poloviny nadějným.

“Nechtěla jsem.”

Podíval se na ní. Ležela na zádech. Hrudník jí rychle stoupal a klesal, jako kdyby se vydýchávala z běhu. Na straně krku měla dvě malé ranky a dolů na klíční kost jí stékaly dvě tenké linky krve. Instinkt zarytý hluboko pod kůží byl silnější než on. Naklonil se k ní a olízl jí krev z krku. Chutnala jako sůl a Isabele. Zachvěla se. Prsty mu vjela do vlasů. “Simone…”

Odtáhl se. Dívala se na něj velkýma tmavýma vážnýma očima.

Tváře měla zrudlé. “Já…”

“Co?” Na krátkou chvilku ho napadlo, že mu řekne, že ho miluje, ale jenom zavrtěla hlavou, zívla a zahákla mu prsty za jedno poutko džín. Prsty mu přejížděla po holé kůži.

Simon někde slyšel, že zívání je znakem ztráty krve. Zpanikařil. “Jsi v pořádku? Napil jsem se moc? Jsi unavená? Jsi-”

Rychle se k němu přesunula blíž. “Jsem v pořádku. Zastavil ses. A navíc jsem Lovec stínů. Naše krev se obnovuje třikrát rychleji, než u lidí.”

“Ehm…” Sotva se mohl přimět zeptat se na to. “Líbilo se ti to?” “Jo.” Její hlas byl zastřený. “Líbilo se mi to.”

“Vážně?”

Zasmála se. “Nepoznals to?” “Myslel jsem, že to předstíráš.”

Zvedla se na lokti a dívala se na něj svýma zářícíma tmavýma očima. Jak můžou být oči v jednu chvíli světlé i tmavé?

“Nikdy nepředstírám, Simone,” řekla. “A nelžu a nepodvádím.” “Jsi lamačka srdcí, Isabele Lightwoodová,” řekl tak lehce jak mohl

s její krví stále protékající jeho tělem jako oheň. “Jace řekl Clary, že

mě použiješ a pak se po mě projdeš na vysokých podpatcích.”

“To bylo dřív. Teď už jsi jiný.” Podívala se na něj. “Teď už se mě nebojíš.”

Dotkl se její tváře. “A ty se nebojíš ničeho.”

“Nevím.” Vlasy jí spadly do tváře. “Možná mi zlomíš srdce.”

Než stačil něco říct, políbila ho a on přemýšlel, jestli by tak mohla ochutnat vlastní krev. “A teď už sklapni. Chci spát,” řekla, stočila se mu k boku a zavřela oči.

Teď k sobě najednou pasovali v místech, kde předtím ne. Nic už nebylo trapné. Nestrkali do sebe, ani do sebe nenaráželi nohama. Nepřipomínalo mu to dětství, slunce a jemnost. Tohle bylo zvláštní, hřejivé, vzrušující, mocné a… jiné. Simon ležel s otevřenýma očima a díval se na strop. Nepřítomně hladil Isabele po hedvábných černých vlasech. Cítil se, jako kdyby byl chycený v tornádu a unášen

daleko do míst, která neznal. Nakonec otočil hlavu a políbil Izzy lehce na čelo. Zavrtěla se a něco zamumlala, ale neotevřela oči.

Když se Clary ráno probudila, Jace ještě spal. Byl stočený na své straně postele a nataženou rukou se dotýkal jejího ramene. Políbila ho na tvář a zvedla se na nohy. Chystala se do koupelny dát si sprchu, ale překonala jí zvědavost. Tiše otevřela dveře ložnice a vyhlédla ven.

Krev ze stěny byla pryč. Zdi byly čisté. Tak čisté, až jí napadlo, že to celé byl jenom sen. Krev, rozhovor v kuchyni se Sebastianem, všechno tohle. Přešla chodbu a položila ruku na stěnu do míst, kde byl otisk krvavé dlaně-

“Dobré ráno.”

Otočila se. Byl to její bratr. Vyšel tiše ze svého pokoje a zastavil se uprostřed chodby. Shlížel na ní s pokřiveným úsměvem. Vypadal, jako kdyby právě vyšel ze sprchy. Světlé vlasy měly barvu stříbra a byly vlhké.

“Plánuješ to nosit pořád?” zeptal se s upřeným pohledem na její noční košilku.

“Ne, já jsem jenom…” Nechtěla říct, že šla zkontrolovat, jestli je na chodbě pořád krev. Díval se na ní. Pobaveně a povýšeně. Clary pomalu couvala. “Jdu se obléct.”

Něco za ní křiknul, ale ona se nezastavila, aby si poslechla, co chtěl. Vyrazila zpátky do Jacova pokoje a zavřela za sebou dveře. O chvíli později uslyšela v předsíni hlasy - Sebastianův a nějaký dívčí. Italský. Holka z minulé noci, napadlo jí. Říkal, že spala v jeho pokoji. Teprve teď si uvědomila, jak moc ho podezírala z toho, že jí lhal.

Ale říkal jí pravdu. Dávám ti šanci, řekl. Můžeš mi jí dát i ty? Mohla? Šlo tu přece o Sebastiana. Usilovně nad tím přemýšlela,

zatímco se sprchovala a oblékala. Šaty ze skříně byly vybrané pro

Jocelyn. Vůbec neodpovídaly jejímu vkusu, a tak bylo vážně těžké vybrat si něco na sebe. Našla tam džíny -značkové, jak poznala z cenovky, která na nich byla pořád připevněná-a puntíkatou hedvábnou košili s mašlí u krku, která jí dodávala klasický vzhled, který se jí líbil. Přehodila přes ní sametové sako a zamířila zpátky do Jacova pokoje. Byl pryč. A nebylo těžké uhádnout kde. Z přízemí se vznášel rachot nádobí, smích a vůně snídaně.

Skleněné schody brala po dvou, ale na posledním schodu se zastavila a podívala se do kuchyně. Sebastian se opíral o ledničku. Paže měl zkřížené a Jace míchal v pánvi něco, co vypadalo jako vejce a cibule. Byl bos. Vlasy měl rozcuchané a košili zapnutou jenom na pár knoflíků. Z pohledu na něj její srdce vynechalo úder. Nikdy ho tahle neviděla. Jako první věc po ránu pořád s teplou zlatou aurou spánku, která na něm ulpěla. Cítila, jak jí pohlcuje smutek. Všechna tahle prvenství zažívala s Jacem, který ve skutečnosti nebyl její Jace. I když vypadal šťastně a pod očima neměl žádné stíny. Zasmál se, když vyhodil vaječnou omeletu z pánve a ta přistála na talíři. Sebastian mu něco řekl. Jace vzhlédl, podíval se na Clary a usmál se. “Míchaná nebo smažená?”

“Míchaná. Nevěděla jsem, že umíš udělat vajíčka.” Slezla z posledního schodu a vydala se ke kuchyňské lince. Okny dovnitř svítilo slunce, navzdory tomu, že bylo ještě ráno. Kuchyně se třpytila sklem a chromem. “A kdo neumí udělat vajíčka?” přemýšlel nahlas Jace.

Clary zvedla ruku zároveň se Sebastianem. Nemohla si pomoct, ale trochu sebou překvapeně trhla a dala rychle ruku dolů. Sebastian si toho ale stačil všimnout a zakřenil se na ní. Pořád se na ní křenil. Přála si, aby mu mohla dát facku a donutit ten úsměv z jeho tváře zmizet.

Odvrátila se od něj a začala si nandavat na talíř snídani. Na lince byl chleba, čerstvé máslo, džem a plátky slaniny. Byla tam šťáva a čaj. Asi se tu moc nezanedbávali, co se týkalo jídla. I když, jestli jí Simon něco naučil, tak to bylo to, že dospívající kluk má pořád hlad. Podívala se k oknu - a zamrkala. Neviděla už kanály, ale kopce, které stoupaly v dálce, a na kterých se tyčil hrad.

“Kde jsme teď?” zeptala se.

“Praha,” řekl Sebastian. “Máme tu s Jacem něco na práci.” Podíval se z okna. “Vlastně bychom měli vyrazit co nejdřív.”

Sladce se na něj usmála. “Můžu jít s vámi?” Sebastian zavrtěl hlavou. “Ne.”

“Proč ne?” Clary si zkřížila ruce na prsou. “Je to nějaká jenom chlapská věc, při které nemůžu být? Nějaká soutěž ve stříhání vlasů?”

Jace jí podal talíř s míchanými vajíčky, ale díval se přitom na Sebastiana. “Možná by mohla jít s námi,” řekl. “Myslím tím, že tohle konkrétní zařizování - není to nebezpečné.”

Sebastianovy oči byly jako ve Frostově básni. Tmavé a hluboké.

Nic neprozrazovaly. “Všechno se může lehce stát nebezpečným.”

“No, je to tvoje rozhodnutí.” Jace pokrčil rameny a sáhnul po jahodách. Strčil si jí do pusy a vysál si šťávu z prstů. Teď, napadlo Clary, viděla jasný rozdíl mezi tímhle Jacem a tím jejím. Její Jace byl divoký a měl neutuchající zvědavost ohledně všech věcí, které neznal. Nikdy by jen tak nepokrčil rameny a nesouhlasil s plánem někoho jiného. Byl jako oceán. Neustále se vrhal proti skalnatému břehu, a tenhle Jace byl… jako klidná řeka zářící na slunci.

Byl tahle šťastný?

Clary sevřela vidličku tak pevně, až jí zbělely klouby. Nenáviděla ten hlásek v její hlavě. Stejně jako královna Seelie v ní zasazoval pochybnosti ve věcech, v kterých by váhat neměla a otázky, na které neměla žádnou odpověď.

“Jdu si pro věci.” Potom, co si vzal z talíře další jahodu a hodil si jí do pusy, Jace vyskočil na nohy a vydal se nahoru. Schody z čistého skla nebyly vidět, takže to vypadalo, jako kdyby vzhůru letěl a neběžel.

“Nejíš svoje vajíčka.” Sebastian. Přešel k rohu pultu -stejně tiše jako předtím, sakra-a díval se na ní se zvednutým obočím. V jeho hlase si všimla drobného přízvuku. Takového, který mají lidé, kteří žili v Idris smíšený s něčím skoro britským. Přemýšlela, jestli ho skrýval nebo jestli si toho jenom nevšimla.

“Vlastně nemám ráda vajíčka,” přiznala se.

“Ale nechtělas to říct Jacovi, protože vypadal tak šťastně, že ti může udělat snídani.”

Protože to bylo tak přesné, Clary na to neodpověděla.

“Zvláštní, co?” řekl Sebastian. “Lži, které říkají lidé pro blaho ostatních. Nejspíš se s tebou tahle lež potáhne až do konce života. Budeš muset jeho vajíčka jíst, protože mu nebudeš moct říct, že je nesnášíš.”

Clary si vzpomněla na královnu Seelii. “Láska z nás všech dělá lháře?”

“Přesně tak. Učíš se rychle, co?” Udělal krok směrem k ní. Nervy se jí chvěly úzkostí. Měl na sobě stejnou kolínskou, jako používal Jace. Poznala vůni citrusů a černého pepře, ale na něm voněla jinak. Špatně. “Začíná nám to připadat samozřejmé,” řekl Sebastian a začal si rozepínat košili.

Rychle vstala. “Co si myslíš, že děláš?”

“Uklidni se, sestřičko.” Rozepnul poslední knoflík a jeho košile se rozevřela. Líně se usmál. “Jsi dobrá v magických runách, ne?”

Clary pomalu kývla.

“Chci runu síly,” řekl. “A protože chci tu nejlepší, chci jí od tebe. Neupřela bys runu svýmu velkýmu bráškovi, že ne?” Střelil po ní svýma temnýma očima. “Kromě toho, chtělas mi dát šanci, ne?”

“Tys po mě chtěl, abych ti dala šanci,” řekla. “Takže spolu uděláme dohodu. Dostaneš runu síly, když mi dovolíš, abych šla s

vámi na tu vaší pochůzku.”

Svlékl si košili a hodil jí na pult. “Domluveno.”

“Nemám stélu.” Nechtěla se na něj dívat, ale bylo to těžké. Zdálo se, že úmyslně narušuje její osobní prostor. Jeho tělo bylo stejné jako Jacovo - pevné, bez jakékoliv přebytečné kůže, s pevně se rýsujícími svaly. A byl stejně zjizvený jako Jace, i když byl tak bledý, že na něm nebyly jizvy tolik vidět jako na Jacově opálené kůži. Na jejím bratrovi připomínaly tahy stříbrným perem na bílém papíře.

Natáhnul se pro stélu u pasu a podal jí Clary. “Použij tu mojí.” “Dobře,” řekla. “Otoč se.”

Udělal to. A ona spolkla zalapání po dechu. Jeho záda byla plná nepravidelných jizev. Bylo jich ale moc na to, aby to byly pozůstatky ran z bitev.

Tyhle jizvy byly od biče.

“Kdo ti to udělal?” zeptala se.

“Kdo myslíš? Náš otec,” řekl. “Použil bič vyrobený z démonského kovu, takže rány žádná hojivá runa nemohla vyléčit. Měly mi něco připomenout.”

“Co?”

“Riziko poslušnosti.”

Dotkla se jedné jizvy. Byla pod prsty horká, jako kdyby byla čerstvá a hrubá, i když kůže kolem ní byla hladká. “Nemyslels spíš neposlušnosti?”

“Myslel jsem přesně to, co jsem řekl.” “Bolí to?”

“Neustále.” Netrpělivě se ohlédl přes rameno. “Tak na co čekáš?”

“Na nic.” Přiložila špičku stély k jeho lopatce a snažila se udržet ruku v klidu. Část její mysli závodila. Přemýšlela, jak snadno by mohla nakreslit runu, kterou by mu ublížila. Seslat na něj nějakou nemoc, donutit jeho vnitřnosti zkroutit se, ale co by se stalo s Jacem? Odhrnula si vlasy z tváře a opatrně mu začala kreslit runu na lopatku přesně do míst, kde by měl křídla, kdyby byl anděl.

Když byla hotová, otočil se a vzal si od ní stélu. Pak si obléknul košili. Nečekala poděkování - a taky ho nedostala. Narovnal se v ramenou, když si zapínal košili a zakřenil se.

“Jsi dobrá.” A to bylo všechno.

O chvíli později uslyšela kroky a objevil se Jace. Pokrčil rameny ve svém semišovém saku. Měl svůj opasek se zbraněmi a na rukách měl tmavé rukavice bez prstů.

Clary se na něj usmála s vřelostí, kterou ale necítila. “Sebastian říká, že můžu jít s vámi.”

Jace zvedl obočí. “Na stříhání vlasů?”

“Jenom to ne,” řekl Sebastian. “Vypadám příšerně s loknami.” Clary se na sebe podívala. “Musím si brát výzbroj?”

“Ne úplně. Tohle není ten druh pochůzky, kde se předpokládá, že budeme bojovat. Ale je dobré být připravená. Dám ti něco ze zbrojírny,” řekl Sebastian a zmizel nahoře. Clary se v duchu proklela za to, že nenašla zbrojírnu, když prohledávala dům. Určitě je uvnitř něco, co by jí mohlo nějak napovědět v tom, na co se chystají -

Jace se jemně dotknul jejího obličeje a ona nadskočila. Skoro zapomněla, že tam byl. “Vážně to chceš udělat?”

“Jasně. V tomhle domě bych se sama zbláznila. Kromě toho to ty jsi mě naučil bojovat. Nejspíš jsi taky chtěl, abych to někdy použila, ne?”

Jeho rty se prohnuly do ďábelského úsměvu. Odhrnul jí vlasy z tváře a zašeptal jí do ucha něco o použití toho, co se od něj naučila. Odtrhnul se od ní, když se k nim připojil Sebastian s jeho vlastní bundou a opaskem se zbraněmi v ruce. Poznala dýku na něm. Andělské ostří. Přitáhl si Clary těsně k sobě a obtočil jí opasek kolem boků. Nakonec jí skončil nízko na bocích. Byla moc překvapená na to, aby ho odstrčila, ale když k tomu dostala šanci, otočil se a odešel ke stěně, kde se objevil mihotavý obrys dveří.

Prošli jimi.

Tiché zaklepání na dveře donutilo Marysu zvednout hlavu. Bylo zataženo a okny knihovny dovnitř pronikalo šedavé světlo. Místnost osvětlovaly jenom zelené lampičky. Nedokázala říct, jak dlouho seděla za stolem. Celý stůl před ní pokrývaly prázdné hrníčky od kafe.

Vstala. “Dále.”

Ozvalo se tiché klapnutí, jak se dveře otevřely, ale neslyšela žádné kroky. Chvíli potom do místnosti vklouzla postava v róbě barvy pergamenu se zvednutou kapucí a se stínem pokrývající tvář pod ní. Volala jsi nás, Maryso Lightwoodová?

Marysa uvolnila ztuhlá ramena. Cítila se stísněně, unaveně a staře. “Bratře Zachariáši. Čekala jsem - no, na tom vlastně nezáleží.”

Bratra Enocha? Je starší, než já, ale myslel jsem, že by vaše volání mohlo mít něco společného se zmizením vašeho adoptivního syna. Mám zvláštní zájem na tom, aby byl v pořádku a nic se mu nestalo.

Zvědavě se na něj podívala. Většina Mlčenlivých bratrů nevyjadřovala svůj názor nebo nemluvila o svých osobních pocitech. Teda, kdyby nějaké měli. Uhladila si svoje zacuchané vlasy a zvedla se ze židle. “Výborně. Chci vám něco ukázat.”

Nikdy si ve skutečnosti nezvykla na to, jak tiše se Mlčenliví bratři

pohybovali. Jako kdyby se jejich nohy nedotýkaly země. Vypadalo to, jako kdyby se Zachariáš vznášel vedle ní, když ho vedla přes knihovnu k mapě světa, která pokrývala severní zeď. Byla to mapa Lovců stínů. Ukázala na Idris ve středu Evropy a na pozlacené hranice kolem něj.

Na polici pod mapou stály dvě věci. Skleněný střep pokrytý zaschlou krví a opotřebovaný kožený náramek, na kterém byla runa značící andělskou sílu. “Tohle je-”

Náramek Jace Herondala a krev Jonathana Morgensterna.

Pochopil jsem, že pokusy o jejich vystopování byly neúspěšné?

“Tohle není na jejich vysledování.” Marysa se napřímila. “Když jsem byla v Kruhu, existoval způsob, jak nás Valentýn mohl najít. I když jsme byli na nějakých chráněných místech, věděl kde jsme. Myslela jsem, že je tu šance, že mohl do něčeho takového zahrnout i Jace, když byl ještě dítě. Nikdy to nevypadalo, že by měl jakékoliv problémy ho najít.”

O jakém způsobu to přesně mluvíte?

“Runa. Ale ne žádná z Šedé knihy. Všichni jsme jí měli. Skoro jsem na to zapomněla. Nikdo z nás se toho nemohl zbavit.”

Kdyby jí Jace měl, mohl by o ní vědět a podniknout nějaké kroky, aby vám zabránil využít toho a najít ho?

Marysa zavrtěla hlavou. “Může být titěrná, skoro neviditelná. Bílá značka pod vlasy. Tak vypadá ta moje. Nevěděl by o tom, že jí má - Valentýn by neměl důvod říkat mu o ní.”

Bratr Zachariáš udělal krok dopředu a zadíval se na mapu. A jaký byl výsledek vašeho pokusu?

“Jace tu značku má,” řekla Marysa, ale nezněla potěšeně ani vítězně. “Viděla jsem ho na mapě. Když se objeví, na mapě zasvítí bod v místě, kde právě je. Jeho náramek taky zasvítí. Proto vím, že jde o něj a ne o Jonathana Morgensterna. Jonathan se na mapě nikdy neobjeví.”

A kde je? Kde je Jace?

“Viděla jsem, jak se objeví vždycky na jiném místě a jenom na několik sekund. V Londýně, v Římě a v Šanghaji. Před chvílí mapa blikla v Benátkách. Pak zase zmizel.”

Jak může tak rychle cestovat mezi městy?

“Portálem?” Pokrčila rameny. “Nevím. Jenom vím, že pokaždé, když mapa zablikne, mám jistotu, že je naživu… zatím. A je to, jako kdybych se zase na malou chvíli mohla nadechnout.” Zavřela rychle pusu, jako kdyby tím chtěla zabránit, aby se mu svěřila se vším, co jí trápí - jak jí chybí Isabele a Alec a jak je nemůže zavolat zpátky do Institutu, protože na sebe vzal Alec zodpovědnost za svého bratra a pátrá po něm. Jak každý den myslí na Maxe a je to, jako kdyby jí někdo vysál z plic veškerý vzduch a ona se chytá za srdce, protože se bojí, že umírá. Nemůže přijít i o Jace.

Dokážu to pochopit. Bratr Zachariáš před sebou sepjal ruce. Jeho dlaně vypadaly mladě. Nebyly seschlé nebo vrásčité a jeho prsty nebyly pokroucené a vyhublé. Marysa často přemýšlela, jak dlouho bratři žili, ale ta informace byla tajná.Neexistuje moc silnějších věcí, než láska rodiny. To co ale nechápu je, proč jste se mi to rozhodla ukázat.

Marysa se přerývavě nadechla. “Vím, že bych to měla ukázat Clavům,” řekla. “Ale Clavové teď ví o jeho spojení se Sebastianem. Loví je oba dva. Jestli je najdou, zabijou Jace. A přesto to, že si to nechávám pro sebe, je zrada.” Svěsila hlavu. “Rozhodla jsem se, že to řeknu Bratrům, protože to je něco, s čím se dokážu smířit. Nechávám na vás volbu, jestli to říct Clavům nebo ne. Já - nedokážu snést představu, že bych jim to měla říct já.”

Zachariáš dlouho mlčel. Pak se jí v hlavě ozval jeho jemný hlas. Vaše mapa vám říká, že je váš syn pořád naživu. Nemyslím si, že když jí dáte Clavům, nějak jim to pomůže. Jenom jim to řekne, že cestuje rychle a je nemožné ho sledovat. Ale to už vědí. Nechte si tu mapu. Já o tom mluvit nebudu.

Marysa se na něj užasle podívala. “Ale… jste sluha Clavů…”

Kdysi jsem byl Lovec stínů jako vy. Žil jsem stejně jako vy. A byl jako vy. Byli tu lidé, které jsem miloval natolik, abych myslel jenom na jejich blaho a upřednostňoval je před vším ostatním - každou přísahou, každým dluhem.

“Měl jste…” Marysa zaváhala. “Měl jste někdy děti?”

Ne. Žádné děti.

“To mě mrzí.”

Nemusí. Snažte se, aby vás strach o Jace úplně nepohltil. Je to Herondale, a oni jsou ti, co přežívají -

Něco se v Maryse zlomilo. “Není to Herondale. Je to Lightwood.

Jace Lightwood. Je to můj syn.”

Nastala dlouhá pauza. Nechtěl jsem tím tvrdit opak, řekl bratr Zachariáš. Sepnul své tenké ruce a ustoupil. Je tu jedna věc, kterou si musíte uvědomit. Jestli se Jace objeví na mapě na víc, než několik sekund, budete to muset říct Clavům. Měla byste se na tu možnost připravit.

“Nemyslím si, že to dokážu,” řekla. “Pošlou za ním lovce. Nastraží na něj past. Je to jenom kluk.”

Nikdy to nebyl jenom kluk, řekl Zachariáš. Otočil se a vydal se pryč z místnosti.

Obrátila svojí pozornost zpátky k mapě.

Simone?

V hrudi se mu rozprostřela úleva. Hlas Clary -nejistý, ale známý-mu naplnil hlavu. Podíval se do strany. Isabele pořád spala. Pod okraji záclony prosvítalo polední světlo.

Jsi vzhůru?

Převalil se na záda a zaměřil svůj pohled na strop. Samozřejmě, že jsem vzhůru.

Fajn, nebyla jsem si jistá. Jsi v jiném časovém pásmu. Čas se u tebe liší tak o šest nebo sedm hodin. Tady se teď stmívá.

Itálie?

Praha. Je to tu pěkné. Je tu obrovská řeka a hrozně budov s věžičkami. Z dálky to tu vypadá trochu jako v Idris. I když je tu celkem zima. Rozhodně je tu chladněji, než doma.

Fajn. Dost zpravodajství o počasí. Jsi v bezpečí? Kde je Sebastian a Jace?

Jsou se mnou. Trošku jsem se od nich odpojila. Řekla jsem jim, že se chci podívat z mostu.

Takže já jsem vyhlídka z mostu, jo?

Zasmála se. Nebo alespoň cítil něco, co bylo podobné smíchu. Jemnému a nervóznímu smíchu. Nemůžu se tu zdržet moc dlouho. I když nevypadají, že by něco tušili. Jace… Jace určitě ne. Sebastiana je trochu těžší přečíst. Nemyslím si, že mi věří. Včera jsem prohledala jeho pokoj ale nebylo tam nic -myslím tím vůbec nic-co by nějak naznačovalo, co mají v plánu. Minulou noc…

Minulou noc? Ale nic.

Bylo zvláštní, že i když byla jenom v jeho hlavě, pořád mohl cítit, že před ním něco skrývá.

Sebastian má ve svém pokoji krabičku mojí mámy. S věcmi jejího syna. Nemůžu přijít na to proč.

Neztrácej čas tím, že se budeš snažit porozumět Sebastianovi,

řekl jí Simon. Nestojí za to. Zjisti, co se chystá provést.

Snažím se. Znělo to podrážděně. Jsi pořád u Magnuse? Jo. Zůstali jsme tady kvůli druhé fázi plánu.

Ach, vážně? A jaká byla první fáze?

Fáze jedna byla sedět u stolu, objednat si pizzu a dohadovat se. Jaká je fáze dvě? Sedět u stolu, popíjet kafe a dohadovat se?

Ne tak úplně. Simon se zhluboka nadechl. Vyvolali jsme démona Azazela.

Azazela? Vypískla mu v mysli. Simona z toho skoro rozbolely uši. Takže o tomhle byla ta tvoje stupidní otázka o Šmoulech. Řekni mi prosím, že si děláš srandu.

Nedělám. Je to na dlouhé vyprávění. Zasvětil jí do uplynulých událostí, jak nejlépe mohl a přitom sledoval, jak Isabele dýchala a světlo za oknem bylo pořád intenzivnější. Mysleli jsme si, že můžeme najít nějakou zbraň, která by zranila Sebastiana, ale na Jace by nepůsobila.

Jo, jasně - ale vyvolat kvůli tomu démona? Clary nezněla moc přesvědčeně. A Azazel není žádný obyčejný démon. Já jsem tu právě se s tím Zlým týmem. Ty jsi v tom Dobrém týmu. Pamatuj si to.

Víš, že to není tak jednoduché, Clary.

Bylo to, jako kdyby mohl cítit její povzdech. Závan vzduchu, který mu přešel přes kůži a zvednul mu chloupky na zátylku. Já vím.

Města a řeky, napadlo Clary, když přejížděla prsty přes zlatý prstýnek na pravé ruce a odvrátila se od výhledu na z Karlova mostu. Vydala se zpátky k Jacovi a Sebastianovi. Byli na druhé straně kamenného mostu a ukazovali na něco, co nemohla vidět.

Voda měla barvu kovu a tiše proplouvala kolem starých mostních vzpěr. Obloha měla stejnou barvu. Pluly po ní černé mraky. Vlasy i kabát jí vlály ve větru, když se vydala přes most, aby se k nim připojila.

Dali se znova do pohybu. Jace se Sebastianem se potichu dohadovali. Mohla se zapojit do konverzace, kdyby chtěla, ale něco na kráse tohohle města, jeho věží, které se tyčily v dálce v mlze jí nutilo mlčet, rozhlížet se a přemýšlet.

Most ústil do kroutící se dlážděné ulice lemované obchody pro turisty, obchody, kde se prodávaly krvavě rudé granáty, velké kusy zlatých polských jantarů, české sklo a dřevěné hračky. I v tuhle hodinu stáli venku před kluby lidé, kteří dotěrně nabízeli volný vstup dovnitř nebo kartičky, které vám zaručovaly slevy na nápoje. Sebastian na ně netrpělivě gestikuloval a štěkal na ně něco v češtině. Tlačenice lidí polevila, když se ulice rozšířila do starého středověkého náměstí. I přes chladné počasí bylo naplněné turisty a krámky prodávající teplé párky a teplý, kořeněný jablečný mošt. Zastavili se na jídlo a sedli si k vysokému vratkému stolečku, zatímco na obrovském orloji v centru náměstí začaly odbíjet hodiny. Strojek na orloji se dal do pohybu a kruh tančících dřevěných figurek, které znázorňovaly dvanáct apoštolů, mířil z malých dvířek na jedné straně do těch naproti. Zatímco se figurky točily dokola, Sebastian jí začal vysvětlovat: “Existuje legenda,” řekl a naklonil se dopředu, aby vzal do dlaní hrneček s horkým jablečným moštem, “která říká, že král nechal výrobce tohohle orloje oslepit hned potom, co ho dokončil. Aby už nikdy nemohl sestrojit nic tak krásného.”

Clary se otřásla a přesunula se blíž k Jacovi. Byl zamlklý od chvíle, kdy opustili most. Jako kdyby se ztratil ve vlastních myšlenkách. Lidé -hlavně holky-se zastavovali a zírali na něj, když kolem nich procházeli. Jeho světlé vlasy byly až překvapivě světlé na pozadí tmavých barev Staroměstského náměstí. “To je sadistický,” řekla.

Sebastian přejel prsty po okraji svého hrníčku a olíznul kapičku, která stékala dolů. “Minulost je neznámé město.”

“Cizina,” řekl Jace.

Sebastian se na něj podíval lenivým pohledem. “Co?”

“Minulost je cizina: věci se tam dělají jinak,” řekl Jace. “Tohle je celý citát.”

Sebastian pokrčil rameny a odstrčil hrnek. Když vrátíte hrneček zpátky do stánku, dostanete zpátky euro, ale Clary měla podezření, že se Sebastian kvůli pár hloupým eurům nebude obtěžovat. “Jdeme.”

Clary sice ještě nedopila, ale i tak ho tam jen tak nechala a vydala se za Sebastianem, který je vedl pryč z náměstí labyrintem úzkých kroutících se ulic. Jace opravil Sebastiana, došlo jí. Rozhodně to nebylo nic velkého, ale i tak nebyla Lilithina krev dost silná na to, aby Jace oslepila a on si tak myslel,že všechno co Sebastian dělá a říká je správné. Mohlo to být znamení -úplně nepatrné znamení-že kouzlo, které je spojuje se začíná vytrácet?

Bylo hloupé doufat. Věděla to. Ale někdy byla naděje všechno, co měli. Ulice byla pořád užší a tmavší. Mraky nad jejich hlavami úplně blokovaly sluneční paprsky a staromódní plynové lampy vrhaly na ulici mlhavé světlo. Pod nohama měli dlažební kostky a chodníky se pořád víc a víc zužovali, díky čemuž museli jít po chvíli za sebou, jako kdyby přecházeli přes úzký most. Jenom pohled na další chodce, kteří se objevovali a pak zase mizeli v mlze, nutily Clary nemyslet si, že se ocitla v nějakém snovém městě vytvořeným její vlastní představivostí.

Nakonec došli ke kamenné bráně, kterou se dalo projít na malé náměstí. Ve většině obchodů se už nesvítilo, ale přímo naproti nim byl ještě jeden otevřený. Zlatým písmem se nad ním psalo Antikvariát. Na oknech byly lahve různých náplní s latinskými etiketami. Clary byla překvapená, když Sebastian zamířil zrovna k tomu obchodu. K čemu jim budou staré láhve?

Zavrhla tu myšlenku hned potom, co překročili práh.

Obchod byl špatně osvětlený a voněl po naftalínu, ale každá jeho

škvíra byla přeplněná neuvěřitelnými druhy harampádí. Krásné hvězdné mapy bojovaly o své místo s pepřenkami ve tvaru hodin na Staroměstském náměstí. Byly tam hromady starého tabáku, pouzdry na cigarety, skleněnými razítky, starými foťáky z Východu a Ruskými postavičkami, nádhernými skleněnými koulemi v hlubokém smaragdovém odstínu, které byly hned vedle starých kalendářů. Nad hlavami jim visela starožitná česká vlajka.

Sebastian se vydal dopředu přes hromady věcí k přepážce v zadní části obchodu. Clary si uvědomila, že to, co měla za figurínu, byl starý muž s obličejem zmačkaným jako staré prostěradlo, který se zády opíral o pult a ruce měl založené v pase. Pult byl ze skla a na něm byly hromady šperků a jiskřivé skleněné korálky, malé kabelky s klenoty místo spon a množství manžetových knoflíků.

Sebastian mu řekl něco v češtině a muž přikývl a bradou ukázal na Clary a Jace, které si pozorně prohlížel. Jeho oči byly tmavě červené. Přimhouřila oči a soustředila se, aby prohlédla jeho okouzlení.

Nebylo to snadné. Drželo se na něm, jako kdyby bylo přilepené lepidlem. Nakonec se jí to podařilo a ona před sebou uviděla skutečné zvíře -vysoké s postavou jako člověk, s šedou kůží a rubínově červenýma očima s pusou plnou špičatých zubů, které mířily různými směry, a s dlouhými, hadovitými pažemi, které končili hadími hlavami. Vypadal jako ztělesnění zla.

“Démon Vetis,” zamumlal jí Jace do ucha. “Jsou jako draci. Mají rádi zásoby jiskřivých věcí. Veteš, šperky. Nevidí mezi tím rozdíl.”

Sebastian se ohlédl přes rameno na Clary a Jace. “To je můj bratr a sestra,” řekl po chvíli. “Jsou důvěryhodní, Mirku.”

Clary se slabě zachvěla. Nelíbilo se jí myslet na sebe jako na Jacovu sestru. Ani když to bylo jenom na oklamání démona.

“Nelíbí se mi to,” řekl démon Vetis. “Říkals, že budu jednat jenom s tebou, Morgensterne. A navíc vím, že měl Valentýn dceru” -trhnul hlavou směrem ke Clary- “a jenom jednoho syna.”

“Je adoptovaný,” řekl Sebastian bezstarostným hlasem a ukázal na Jace.”

“Adoptovaný?”

“Myslím, že definice moderní rodiny už je teď úplně jinde než kdysi. Jde to dopředu až pozoruhodným tempem,” řekl Jace.

Démon -Mirek-ale nevypadal moc přesvědčeně. “Nelíbí se mi to,” zopakoval.

“Ale tohle se ti líbit bude,” řekl Sebastian a vyndal z kapsy váček svázaný na vrhu. Otočil ho nad pultem vzhůru nohama. Vypadly z něj hromady bronzových mincí. Zacinkaly a rozkutálely se po skle. “Zorničky z očí mrtvých mužů. Jsou jich stovky. A teď, máš to, na čem jsme se dohodli?”

Jedna ozubená ruka se natáhla nad pult a vzala jednu minci. Červené oči démona přejely po hromadě před ním. “To je sice hezké, ale není to dost na to, aby sis mohl koupit to, co sháníš.” Natáhl zvlněnou paži a nad ním se objevilo něco, co Clary připomínalo obrovský kus křišťálu - jenom byl víc stříbrný, zářící, průhledný a krásný. S trhnutím si uvědomila, že to bylo andělské ostří vyrobené z “Čisté adamitum,” řekl Mirek. “Materiál z nebes. Nevyčíslitelné hodnoty.”

Sebastianovi se tváří rozlil vztek. Bylo to rychlé jako blesk a Clary na chvíli uviděla toho brutálního kluka, který se smál, zatímco Hodge umíral. Pak se jeho výraz zase změnil. “Ale my se na ceně dohodli.”

“Také jsme se dohodli, že přijdeš sám,” řekl Mirek. Jeho červené oči se vrátily zpátky ke Clary a Jacovi, který se ani nepohnul, ale měl postoj, jako šelma, která je připravená k okamžitému boji. “Řeknu ti, co mi ještě můžeš dát,” řekl. “Pramen krásných vlasů tvé sestry.”

“Fajn,” řekla Clary a udělala krok dopředu. “Chceš mi ustřihnout pramen vlasů-”

“Ne!” Jace jí zablokoval cestu. “Je to temný kouzelník, Clary. Nemáš nejmenší tušení, co všechno by dokázal udělat s pramenem tvých vlasů nebo s troškou krve.”

“Mirku,” řekl Sebastian. Na Clary se ani nepodíval. V tu chvíli se v duchu ptala, co by mu mohlo zabránit v tom, vyměnit její pramen vlasů za pravé adamitum? Jace protestoval, ale vždycky nakonec udělá to, co mu Sebastian řekne. Co u něj zvítězí, když nastane takováhle krize? Převáží v Jacovi její pocity k ní? “V žádném případě.”

Démon na něj pomalu nevěřícně zamrkal. “V žádném případě?” “Vlasů na hlavě mojí sestry se ani nedotkneš,” řekl Sebastian.

“Nic nemůže zrušit naší dohodu. Nikdo nepodvede syna Valentýna Morgensterna. Buď se budeme řídit dohodnutou cenou nebo-”

“Nebo co?” zavrčel Mirek. “Nebo budu litovat? Nejsi Valentýn, chlapečku. To byl muž, který měl věrnost-”

“Ne,” řekl Sebastian a vzal do dlaně andělské ostří z jeho opasku. “Nejsem Valentýn. Nemám v úmyslu uzavírat dohody s démony, jako to dělal Valentýn. Když nemůžu mít věrnost, zjednám si strach. Věř mi, že jsem mnohem silnější, než kdy byl můj otec a jestli se teď nezachováš fér, zabiju ti a stejně si vezmu to, pro co jsem si přišel.” Zvedl ostří, které držel v ruce. “Dumah,” zašeptal čepel vzplanula jako mihotající ohnivý sloup.

Démon sebou cukl a vyštěkl několik slov, které zněly jako blábolení. Jace už měl v ruce dýku. Zakřičel na Clary, ale ne dost rychle. Něco ji tvrdě udeřilo do ramen a ona spadla dopředu a skončila na přeplněné podlaze. Rychle se převrátila na záda a podívala se nahoru -

A vykřikla. Nad ní se tyčil obrovský had - přinejmenším měl obrovské šupinaté tělo s placatou hlavou jako má kobra. Jeho tělo bylo ale podobné hmyzu s tuctem malých nožiček, které končily ostrými drápy. Clary sáhla po své zbrani, kterou měla u pasu, když stvoření pomalu couvalo a žlutý jed mu odkapával z tesáku a pak zaútočila.

Simon potom, co mluvil s Clary, hned usnul. Když se zase probudil, už se svítilo a Isabele klečela na okraji postele. Na sobě měla džínsy a tričko, které si musela půjčit od Aleca. Mělo díry v rukávech a páral se mu límec. Odtáhla si límec od krku a pomocí špičky stély si kreslila runu na kůži na prsou, těsně pod její klíční kost.

Zvedl se na loktech. “Co to děláš?”

“Hojivou runu,” řekla. Zastrčila si vlasy za ucho a on uviděl dvě ranky na straně krku, které jí udělal, když z ní pil. Když dokončila runu, zmizely a nechaly za sebou jenom slabé bílé tečky.

“Jsi v pořádku…?” Jeho hlas se změnil v sotva slyšitelný šepot. Hladký. Chtěl vzít to kousnutí zpátky. Potřeboval jí položil pár otázek. Neublížil jsem ti? Myslíš si teď o mě, že jsem zrůda? Odradil jsem tě?

“Jsem v pořádku. Spala jsem sice trošku dýl než normálně, ale myslím, že to je jenom dobře.”

Když uviděla jak se na ní tváří, Isabele si zastrčila stélu zpátky k pasu. Vlezla si k Simonovi s kočičím půvabem a naklonila se nad něj. Vlasy kolem nich vytvořily záclonu. Byli u sebe tak blízko, že se jejich nosy skoro dotýkaly. Dívala se na něj bez mrknutí oka. “Proč se tak bojíš?” řekla a on ucítil na tváři její dech. Stejně měkký jako její šepot.

Chtěl jí povalit pod sebe a políbit jí. Nekousnout jí, jenom jí políbit - ale v té chvíli se ozval zvonek. O chvíli později někdo zaklepal na dveře pokoje tak tvrdě, až se zachvěly v pantech.

“Simon. Isabele.” Byl to Magnus. “Podívejte, je mi jedno jestli spíte nebo děláte jiné nepřístojné věci. Oblékněte se a jděte do obýváku. Hned.”

Simon se podíval na Isabele, která vypadala stejně zmateně jako on. “Co se děje?”

“Prostě hejbněte kostrou a šup do obýváku,” řekl Magnus a oni už jenom slyšeli jeho kroky, když kráčel chodbou pryč.

Isabele zklamaně sklouzla ze Simona a povzdechla si. “Co si myslíš, že se děje?”

“Nemám ponětí,” řekl Simon. “Mimořádná schůze týmu Dobra, řekl bych.”

Zjistil, že to nebylo stejně vtipné, jako když to řekla Clary. Isabele jenom zavrtěla hlavou a povzdechla si “Nejsem si jistá, jestli v téhle době existuje ještě něco takového, jako je tým Dobra,” řekla.

Kapitola 13 – Lustr z kostí

Když se hadí hlava pohnula směrem ke Clary, seklo po ní zářící modré ostří a skoro jí oslepilo. Andělské ostří odřízlo démonovi hlavu. Ta spadla dolů a postříkala jí jedem a démonskou krví. Clary se rychle obrátila na jednu stranu, ale i tak jí směs dopadla na záda. Démon zmizel dřív, než jeho dvě části dopadly na zem. Clary se kousla do rtu, aby nevykřikla bolestí a zvedla se do sedu, aby se mohla postavit na nohy. V jejím zorném poli se najednou objevila ruka - nabízela jí pomoc. Jace, napadlo jí. Když se ale podívala nahoru, dívala se na svého bratra.

“Jdeme,” řekl Sebastian s rukou pořád nataženou. “Je jich tu víc.”

Vzala ho za ruku a nechala ho, aby jí zvednul. Taky byl postříkaný tím démonským svinstvem - zeleno černou věcí, která je spalovala v místech, kde se jich dotýkala a na jejich oblečení nechávala vypálená místa. Když se na něj podívala, všimla si, že se za ním objevil další démon s hadí hlavou -Elapid, později si uvědomila, že jeho obrázek viděla v knížce. Jeho hlava připomínala hlavu kobry. Bez přemýšlení Clary popadla Sebastiana za rameno a tvrdě ho odstrčila z cesty. Zapotácel se a přesně v tu chvíli démon zaútočil. Setkal se ale s dýkou, kterou si Clary vytrhla z opasku. Uskočila, když do něj zabořila čepel, aby se vyhnula zubům tvora. Jeho syčení se změnilo v zabublání, když nožem sjížděla dolů po jeho těle, jako když někdo kuchá rybu. Démonská krev se jí rozstříkla po ruce a spalovala jí kůži. Zakřičela, ale zatímco démon pomalu umíral, dýku nepustila.

Otočila se. Sebastian bojoval s dalším Elapidem u dveří obchodu. Jace čelil dvěma u oddělení se starožitnou keramikou. Všude na podlaze byly střepy. Clary se napřáhla a vrhla dýku tak, jak jí to Jace naučil. Ta prořízla vzduch a zabodla se do boku jednoho z tvorů. Zasyčel a odvalil se dál od Jace. Jace se otočil. Když jí uviděl, mrknul na ní. Pak odseknul hlavu zbývajícímu démonovi. Jeho tělo se zhroutilo. Po chvíli zmizelo. Jace, pokrytý černou krví, se na ní zazubil.

Clary cítila, jak se jí v hrudi něco rozrůstá-pohlcující radost. Jace i Isabele jí vyprávěli, že to často zažívají v bitvách, ale ona to nikdy předtím necítila. Doteď. Cítila, jak jí krev v žilách hučí a nervy, které jsou spojené s páteří, se chvějou silou. Všechno kolem ní bylo jako

zpomalené. Dívala se, jak se zraněný démon Elapid otočil a obrátil se na ní. Rozběhnul se k ní na svých hmyzích nožičkách a roztáhl rty, aby tak odhalil svoje tesáky. Ustoupila a strhla ze zdi starožitnou vlajku. Konec nástavce vrhla Elapidovi do rozevřené tlamy. Projel mu lebkou a Elapid i s vlajkou zmizel.

Clary se zasmála. Sebastian, který se právě vypořádal s dalším démonem se otočil, když uslyšel hluk a jeho oči se rozšířily. “Clary! Zastav ho!” zakřičel.

Otočila se a uviděla Mirka, který rukama šátral po klice dveří v zadní části obchodu.

Rozběhla se a v běhu vytáhla z opasku andělské ostří. “Nakir,” vykřikla a skočila na pult. Když z něj seskakovala, její zbraň se rozzářila. Skočila přímo na démona Vetise a srazila ho k zemi. Jedna z jeho paží podobných úhoři na ní zaútočila, ale ona mu jí jedním pohybem odřízla. Vystříkla na ní další černá krev. Démon se na ní podíval svýma červenýma vyděšenýma očima.

“Přestaň,” zasípal. “Mohl bych ti dát cokoliv chceš-”

“Mám všechno, co chci,” zašeptala a naposled sekla andělským ostřím. To se démonovi zařízlo do hrudi a Mirek zmizel s dutým výkřikem. Clary dopadla na kolena na koberec. O chvíli později se u pultu objevily dvě hlavy. Jedna zlatá blond a jedna stříbrná blond. Jace a Sebastian. Jace měl doširoka rozevřené oči. Sebastian byl bledý. “U andělů, Clary,” vydechl. “Adamantová-”

“Ach, tu věc cos sháněl? Je tady.” Sáhla pod pult. V ruce držela svítící kus stříbra, umazaný od krve v místech, kde se ho dotkla.

Sebastian úlevně vydechl, když si ho bral z jejích rukou, zatímco Jace jedním elegantním pohybem přeskočil pult a přistál vedle Clary. Klekl si k ní a přitáhl si jí k sobě. Přejížděl jí po těle rukama a jeho oči byly tmavé starostí. Chytila ho za zápěstí. “Jsem v pořádku,” řekla. Srdce jí bušilo a krev v žilách jí pořád hučela. Otevřel pusu, aby ještě něco řekl, ale ona se naklonila dopředu, položila mu dlaně na tváře a pevně ho držela. “Cítím se dobře.” Podívala se na něj. Byl potlučený, zpocený a zakrvavený stejně jako ona. Chtěla ho políbit. Chtěla -

“Dobře vy dva,” řekl Sebastian. Clary se odtáhla od Jace a podívala se na svého bratra. Usmíval se na ně a lehce otáčel s

adamitem v ruce. “Zítra tohle použijeme,” řekl a kývl k věci ve své ruce. “Ale dneska -potom co se trošku upravíme-budeme slavit.”

Simon se šoural bos do obýváku. Isabele ho následovala. Když tam došli, naskytnul se jim neobvyklý pohled. Kruh a pentagram uprostřed podlahy zářil jasným stříbrným světlem, který barvou připomínal rtuť. Ze středu kruhu se vznášel vysoký černočervený sloupec dýmu, který se mísil se stříbrným světlem. Celá místnost byla cítit po spálenině. Magnus a Alec stáli mimo kruh. Vedle nich byl Jordan a Maia, kteří podle kabátů a čepic, které měli pořád na sobě vypadali, jako kdyby právě přišli.

“Co se děje?” zeptala se Isabele, která si protahovala dlouhé končetiny a zívala. “Proč všichni sledujou ten pentagram?”

“Vydrž chvíli,” řekl Alec ponurým hlasem. “Uvidíš.”

Isabele pokrčila rameny a začala sledovat pentagram s ostatními. Zatímco hypnotizovali kruh, bílý kouř začal vířit pořád rychleji a rychleji, dokud se nezměnil v mini tornádo, které se prohánělo středem pentagramu a zanechávalo za sebou vypálená písmena: UŽ JSTE SE ROZHODLI?

“Hm,” řekl Simon. “Tohle to dělá celé ráno?”

Magnus rozhodil rukama. Měl na sobě kožené kalhoty a košili s kovovým bleskem. “A taky celou noc.”

“Prostě se ptá znova a znova na jednu a tu samou věc?”

“Ne, ptá se to na různé věci. Někdy to i nadává. Zdá se, že se tím Azazel baví.”

“Může nás to slyšet?” Jordan naklonil hlavu na stranu. “Hej, ty démonskej chlápku.”

Ohnivá písmena se sama přepsala. ZDRAVÍM, VLKODLAKU. Jordan udělal krok zpátky a podíval se na Magnuse. “Je tohle…

normální?”

Magnus vypadal nešťastně. “Tohle je všechno, jenom ne normální. Nikdy jsem nevyvolal tak silného démona, jako je Azazel, ale i tak -prošel jsem pár knížek a nikde nemůžu najít doklad o tom, že by se tohle už stalo někdy dřív. Začíná se mi to vymykat z

rukou.”

“Azazel musí být poslán zpátky,” řekl Alec. “Natrvalo poslán zpátky.” Zavrtěl hlavou. “Možná měla Jocelyn pravdu. Z vyvolávání démonů nemůže vzejít nic dobrého.”

“Už jsem démony vyvolával a vím, že z toho něco dobrého vzejít může,” poznamenal Magnus. “Alecu, už jsem to dělal stokrát. Nevím, proč je to tentokrát jiné.”

“Azazel se nemůže dostat ven, že ne?” zeptala se Isabele. “Myslím tím, nemůže vyjít z toho pergamenu?”

“Ne,” řekl Magnus, “ale neměl by být ani schopný dělat žádné z věcí, které teď dělá.”

Jordan se naklonil dopředu. Dlaněmi se opřel o kolena oblečená v džínsech. “Tak jaké je to být v pekle, kámo?” zeptal se. “Je tam horko nebo zima? Slyšel jsem už o obou případech.”

Žádná odpověď.

“Dobrá práce, Jordane,” poznamenala Maia. “Myslím, žes ho naštval.”

Jordan se došoural až k okraji pergamenu. “Umí to věštit budoucnost? Takže, pentagrame, zvládne to ta naše banda?”

“Je to démon z pekla. Žádná magická koule, Jordane,” řekl Magnus podrážděně. “A drž se dál od hranice pentagramu. Vyvolej démona, chyť ho do pentagramu a on se nedostane ven, aby ti mohl ublížit. Ale vstup do pentagramu, a dostaneš se do démonovi moci-”

V tu chvíli se sloup kouře znovu rozvířil. Magnus prudce zvednul hlavu a Jordan se zastavil na místě, zatímco se dým začal formovat do postavy Azazela. Jeho oblek se zformoval jako první - proužkovaný šedostříbrný s elegantními manžetami-a pak se zdálo, že se pomalu vyplňuje. Jeho plamenné oči se objevily jako poslední. Rozhlédl se kolem sebe se zřejmým potěšením.

“Je tu celý gang, jak koukám,” řekl. “Takže jste se rozhodli?” “Rozhodli,” řekl Magnus. “Tvých služeb nevyužijeme. I tak

děkujeme.” Nastalo ticho.

“Můžeš jít.” Magnus mu zamával na rozloučenou. “Díky.”

“To si nemyslím,” řekl Azazel příjemným hlasem. Vytáhnul z kapsy kapesník a začal si s ním leštit nehty. “Myslím, že tu zůstanu. Líbí se mi tu.”

Magnus si povzdechl a řekl něco Alecovi, který přešel ke stolu a přinesl knížku, kterou podal Magnusovi. Magnus jí převrátil a začal číst. “Zatracený duchu, odejdi. Vrať se zpátky do říše kouře a ohně, popela a-”

“Tohle na mě nefunguje,” řekl démon znuděně. “Ale jenom do toho. Vyzkoušej to, jestli chceš. Stejně tady zůstanu.”

Magnus se na něj podíval. V očích mu doutnal vztek. “Nemůžeš nás donutit dohodnout se s tebou.”

“Můžu to zkusit. Jenom těžko mám něco lepšího na práci-”

Azazel se zarazil. Známý tvar se prohnal místností. Byl to Chairman. Honil se za něčím, co vypadalo jako myš. Všichni sledovali s údivem a hrůzou, jak malá kočka přerušila hranici pentagramu. Simon jednal instinktivně. Bez toho, aby přemýšlel co dělá, skočil do pentagramu a zvednul kočku do náruče.

“Simone!” Věděl bez toho, aby se otočil, že to byla Isabele, která instinktivně vykřikla. Otočil se a podíval se na ní. Ruku měla přitisknutou na puse a oči měla vytřeštěné. Všichni zírali. Tvář Izzy byla stažená čistou hrůzou. Dokonce i Magnus vypadal rozhozeně. Vyvolej démona, chyť ho do pentagramu a on se nedostane ven, aby ti mohl ublížit. Ale vstup do pentagramu, a dostaneš se do démonovi moci.

Simon cítil poklepání na rameno. Pustil Chairmana, zatímco se otáčel. Malá kočka vyskočila z pentagramu, přeběhla přes pokoj a schovala se pod gaučem. Simon vzhlédl. Obrovská Azazelova tvář se tyčila přímo nad ním. Z téhle blízkosti mohl vidět trhliny v démonově kůži. Připomínalo mu to praskliny v mramoru. Všimnul si plamenů hluboko v jeho očích. Když se usmál, Simon viděl, že každý z jeho zubů byl zakončený železnou jehlou.

Azazel vydechl. Okolo Simona se rozšířil oblak síry. Matně si uvědomoval Magnusův hlas, který se zvedal a zase klesal ve zpěvu. Isabele na něj něco křičela, zatímco se démonovi paže sevřely kolem jeho ramen.

Azazel zvedl Simona ze země. Nohy mu visely ve vzduchu. Pak ho tvrdě zmáčknul.

Nebo se o to alespoň pokusil. Ruce mu sklouzly po Simonovi. Ten spadnul přikrčeně na zem, zatímco Azazel udělal krok dozadu, jako kdyby narazil do neviditelné bariéry. Ozval se zvuk, který připomínal tříštění kamene. Azazel sklouznul na kolena a pak se bolestivě zvednul. S řevem se podíval nahoru. Jeho zuby se zaleskly a vydal se směrem k Simonovi - který si moc pozdě uvědomil co se děje, zvednul třesoucí se ruku a odhrnul si vlasy z čela.

Azazel se zastavil uprostřed pohybu. Ruce, s nehty ostrými jako železo, stejně jako jeho zuby, zkroutil po stranách svého těla. “Poutníku,” vydechl. “Jsi to ty?”

Simon zůstal bez hnutí. Magnus pořád něco tiše zpíval na pozadí toho všeho, ale všichni ostatní mlčeli. Simon měl strach rozhlédnout se a vidět nějakého z jeho přátel. Clary a Jace, napadlo ho, už měli tu čest vidět, jak jeho znamení funguje. Planoucí oheň, který přichází jako trest. Nikdo jiný toho svědkem ale nebyl. Nebylo divu, že neměli slov.

“Ne,” řekl Azazel. Jeho ohnivé oči se zúžily. “Ne, jsi moc mladý a svět kolem příliš starý. Ale kdo by se odvážil umístit znamení Nebe na upíra? A proč?”

Simon spustil ruku. “Dotkni se mě znovu a zjisti to,” řekl.

Azazel ze sebe vydal dunivý zvuk - napůl smích a napůl znechucení. “Myslím, že radši ne,” řekl. “Jestli si vážně takhle zahráváš s vůlí nebe, ani moje svoboda nestojí za to, abych spojil svůj osud s tím tvým.” Rozhlédl se po místnosti. “Všichni jste blázni. Hodně štěstí, človíčci. Budete ho potřebovat.”

A zmizel ve výbuchu plamene. Nechal za sebou jenom palčivý černý kouř a pach síry.

“Nehýbej se,” řekl Jace. Dýku Herondalů, kterou měl v ruce, používal na to, aby rozřízl její košili od límci až k lemu. Vzal obě poloviny a opatrně jí je sundal z ramen, takže seděla na kraji umyvadla jenom v košilce a džínech. Většina jedu a démonské krve skončila na jejím kabátu a džínech, ale i křehká hedvábná košile byla sežehnutá. Jace jí hodil do umyvadla, kde zasyčela ve vodě a

jemně jí nakreslil stélou na rameno hojivou runu.

Zavřela oči. Ucítila jemné pálení z runy a pak úlevu, když se jí bolest rozšířila do paží a na záda. Bylo to jako Novocain, ale bez toho, aby jí to znecitlivělo.

“Lepší?” zeptal se Jace.

Otevřela oči. “O dost.” Nebylo to dokonalé. Runa neměla moc velký vliv na popáleniny způsobené démonským jedem, ale ty se na kůži Lovce stínů uzdraví rychle. Pálily jenom trochu a Clary pořád cítila opojení z bitvy, takže si toho jenom sotva všímala. “Teď ty?”

Usmál se a nabídl jí stélu. Byli v zadní části starožitnictví. Sebastian šel zamknout a ztlumil světla v obchodě, aby nepřitáhli pozornost civilů. Byl nadšený jejich ´oslavou´. Když je opustil, mohli jenom hádat, jestli se přemístil do bytu, aby se převlékl nebo zamířil přímo do nočního klubu na Malé straně.

Jestli byla v Clary nějaká malá část, která se cítila zle z toho, že by měla něco oslavovat, byla ztracená v šumění její krve. Úžasný pocit z toho, že ze všech lidí bojovala zrovna po boku Sebastiana, v ní nejspíš něco zažehnul a ona ucítila, že jsou její instinkty Lovce stínů ve střehu. Chtěla skákat po vysokých budovách, zkusit svoje ostří jako nůžky na stříhání hlav, stejně jako Jace. Místo toho si ale vzala stélu a řekla: “Sundej si košili.”

Přetáhl si jí přes hlavu a snažil se jí dotknout co nejmenší částí těla. Měl na boku dlouhý řez, jehož strany byly purpurově červené a celou klíční kost a pravé rameno měl popálenou krví démona. I tak to byl ten nejkrásnější kluk, jakého kdy viděla. Světle bronzová kůže, široká ramena, úzký pas a boky, tenká linie zlatých chloupků, která se táhla od jeho břicha až k pásku džín. Odvrátila od něj pohled a přiložila mu stélu k ramenu. Pečlivě mu na rameno nakreslila hojivou runu, která už musela být asi miliontá, kterou kdy kreslila.

“V pohodě?” zeptala se, když skončila.

“Mmm-hmm.” Naklonil se k ní a ona ucítila jeho vůni krve a dřevěného uhlí, potu a levného mýdla, které našli u umyvadla.

“Líbilo se mi to,” řekl. “Tobě ne? Bojovat takhle spolu?”

“Bylo to… intenzivní.” Stál mezi jejíma nohama. Trochu se k ní

přisunul a prsty jí zaháknul za pásek kalhot. Ruce mu přesunula na ramena a uviděla záblesk zlatého prstýnku na jejím prstě. To ji donutilo vzpamatovat se. Nenech se rozptylovat. Neztrať se tu v tom. Tohle není Jace, není to Jace, není to Jace.

Jeho rty přejely přes ty její. “Mě spíš napadá, že to bylo neuvěřitelné. Tys byla neuvěřitelná.”

“Jaci,” zašeptala. Pak se ozvalo bouchání na dveře. Jace jí překvapeně pustil a ona sklouzla dozadu. Opřela se o kohoutek, který se hned zapnul a oba je postříkal vodou. Vyjekla překvapením. Jace se rozesmál a otevřel dveře, zatímco se Clary otočila a vypnula kohoutek.

Byl to Sebastian. Samozřejmě. Vypadal pozoruhodně čistě, s ohledem na to, čím si právě prošli. Vyměnil svojí koženou bundu za starý vojenský kabát. Pod ním měl tričko, což mu propůjčovalo šetrnou eleganci. V rukou nesl něco černého a lesklého.

Zvedl obočí.

“Existuje důvod, proč jsi právě hodil mojí sestru do umyvadla?” “Podlomily se jí ze mě nohy,” řekl Jace a sklonil se, aby zvednul

svojí košili. Navlékl si jí na sebe. Stejně jako u Sebastiana, jeho

kabát utrpěl největší škody, i když na jeho košili byla díra v místě, kde ho démon sekl drápem.

“Vzal jsem ti něco na sebe,” řekl Sebastian a podal jí lesklou černou věc. Vysoukala se z umyvadla a teď stála a na kachlíkovou podlahu z ní kapala mýdlová voda. “Jsou celkem pěkné. Vypadají, že jsou v tvojí velikosti.”

Clary překvapeně podala Jacovi zpátky jeho stélu a vzala si nabízené oblečení. Byly to šaty -vážně úzké šaty-černé s ramínky z korálků a s krajkovým lemem. Ramínka byla nastavitelná a látka byla tak elastická, že najednou předpokládala, že měl Sebastian pravdu. Tohle jí určitě sedne. Část z ní nenáviděla myšlenku, že si na sebe vezme něco, co vybral Sebastian, ale nemohla jít do žádného klubu v potrhané košilce a v mokrých džínách. “Díky,” řekla nakonec. “Fajn, a teď odsud oba vypadněte, abych se mohla převlíct.”

Odešli a zavřeli za sebou dveře. Slyšela tiché klučičí hlasy. I když nemohla slyšet o čem si povídají, jasně poznala, že spolu vtipkují.

Nenuceně. Tak samozřejmě. Bylo to divné, napadlo jí, když si sundavala džínsy a košilku a natáhla si na sebe přes hlavu šaty. Jace, který se sotva někomu otevřel, se teď smál a vtipkoval se Sebastianem.

Otočila se a podívala se na sebe do zrcadla. Černá barva kontrastovala s barvou její kůže, její oči vypadaly větší a tmavší a její vlasy zrzavější. Díky střihu sukně byly její nohy dlouhé, hubené a bledé. Kolem očí měla tmavé stíny. Boty, které na sobě měla pod džíny dodaly jejímu oblečení šmrnc. Napadlo jí, jestli by Isabele její outfit schvalovala.

Otevřela dveře do koupelny a vyšla ven. Ocitla se zpátky v potemnělém obchodě, kde byla všechna veteš rozházená po zemi, a kde přední část místnosti byla úplně zdevastovaná. Od hlavní místnosti jí dělil sametový závěs. Jace a Sebastian stáli na druhé straně. Mluvili spolu, ale ona pořád nedokázala rozeznat jednotlivá slova. Odtáhla závěs a šla k nim.

Světla byla rozsvícená, ale před výlohou byla stažená kovová brána, čímž se pro kolemjdoucí stávali neviditelní.

Sebastian se probíral věcmi na policích. Opatrně bral do ruky jeden předmět za druhým a podroboval je pečlivé kontrole. Pak je pokládal zpátky na polici.

Jace byl první, kdo Clary uviděl. Viděla jiskřičky v jeho očích a vzpomněla si na chvíli, kdy jí uviděl poprvé v šatech. Byli na cestě na Magnusovu párty a ona měla na sobě Isabelino oblečení.

Když se na ní otočili oba, viděla, jak si jí Jace prohlíží. Jeho oči cestovaly od jejích bot, nahoru po jejích nohách, bokách, pasu, hrudníku, dokud neskončily na její tváři. Líně se na ní usmál.

“Mohl bych klidně upozornit na to, že to nejsou šaty, ale spíš spodní prádlo,” řekl, “ale pochybuju, že by to bylo v mém nejlepším zájmu.”

“Musím ti připomínat,” řekl Sebastian, “že je to moje sestra?” “Většina bratrů by byla nadšená, kdyby takový dokonalý

gentleman jako já přišel, aby doprovodil jejich sestru na procházku

městem,” řekl Jace, zatímco bral z jedné z polic armádní bundu a soukal se do ní.

“Doprovodil?” zopakovala po něm Clary. “A pak se ukáže, že jsi jenom lump a zhýralec.”

“A pak bude následovat souboj se zbraněmi při východu slunce,” řekl Sebastian, zatímco pomalu kráčel k sametové oponě. “Hned jsem tu. Musím si umýt krev z vlasů.”

“Puntičkáři,” zavolal za ním Jace s úsměvem. Pak se natáhnul ke Clary a přitáhnul si jí k sobě. Jeho hlas klesl na úroveň šepotu. “Pamatuješ, jak jsme šli na párty k Magnusovi? Přišla jsi s Isabele do haly a Simon skoro dostal mrtvici.”

“To je zvláštní, tys vypadal, že jsi na tom podobně.” Naklonila hlavu a podívala se na něj. “Nevzpomínám si, že bys mi tenkrát řekl něco o tom, jak vypadám.”

Prsty jí sklouznul po ramínkách šatů. Špičkami se dotknul její kůže. “Nemyslel jsem si, žes mě měla moc ráda. A taky jsem si nemyslel, že kdybych ti dal podrobný popis všech věcí, které jsem předtím toužil udělat, navíc přednesený před celkem velkým publikem, by tě donutil změnit názor.”

“Ty sis nemyslel, že tě mám ráda?” Její hlas se nevěřícně zvyšoval. “Jaci, která holka tě kdy neměla ráda?”

Pokrčil rameny. “Řekl bych, že většina blázinců je plná nešťastných žen, které nevidí mé neodolatelné kouzlo.”

Na špičce jazyka cítila otázku. Otázku, na kterou se ho chtěla vždycky zeptat, ale nikdy to neudělala. Nakonec, bylo přece jedno co dělal předtím, než jí potkal, ne? Jako kdyby si mohl z její tváře přečíst nad čím přemýšlí, jeho zlaté oči mírně změkly. “Nikdy jsem se nestaral o to, co si o mě holky myslí,” řekl. “Dokud jsi nepřišla ty.”

Dokud jsi nepřišla ty. Clary se lehce třásl hlas. “Jaci, přemýšlela jsem-”

“Vaše slovní předehra je nudná a otravná,” řekl Sebastian, který se objevil za sametovou oponou. Stříbrné vlasy měl vlhké a rozcuchané. “Tak jdeme?”

Clary udělala krok vpřed bez toho, aby čekala na Jace. Červenala se, ale Jace vypadal klidně. “To my tu na tebe čekáme, pamatuješ?”

“Vypadá to, že jste našli způsob jak promrhat čas. Teď jdeme.

Honem. Říkám vám, to místo si zamilujete.”

“Nikdy jsem zapuzování démona takhle nezpackal,” řekl Magnus zachmuřeně. Sednul si na stůl mezi krabici s pizzou a hrnečky a díval se, jak se zbytek týmu Dobra snaží nejlíp jak umí uklidit nepořádek, který tam zbyl po objevení Azazela - začouzené zdi, siřičitou černou hmotu, která kapala ze stropu, popel a další černé substance, které pokrývaly podlahu. Chairman byl natažený v čarodějově klíně a vrněl. Neuklízel, protože připustil, aby byl jeho byt skoro srovnaný se zemí. Simon neuklízel, protože po tom incidentu v pentagramu se nezdálo, že by ostatní věděli, jak se k němu chovat. Snažil se promluvit si s Isabele, ale ta se po něm jenom výhružně ohnala mopem.

“Mám nápad,” ozval se Simon. Seděl vedle Magnuse a opíral si lokty o kolena. “Ale asi se ti nebude líbit.”

“Mám takový pocit, že máš pravdu, Sherwine.” “Simon. Jmenuju si Simon.”

“Jak myslíš.” Magnus mávl štíhlou rukou. “Tak co tě napadlo?”

“Mám Kainovo znamení,” řekl Simon. “To znamená, že mě nemůže nic zabít, ne?”

“Může tě něco zabít,” řekl Magnus nezaujatě. “Mám takový dojem, že tě můžou zabít neživé předměty. Takže jestli máš v úmyslu učit se lambádu na kluzkém můstku přes jámu plnou nožů, být tebou bych si to radši rozmyslel.”

“Jo, to jsem zrovna plánoval na sobotu.”

“Ale nic jiného tě zabít nemůže,” řekl Magnus. Jeho oči přejely ze Simona na Aleca, který bojoval s mopem. “Proč?”

“Po tom, co se stalo v pentagramu s Azazelem mě něco napadlo,” řekl Simon. “Říkals, že vyvolání anděla je mnohem nebezpečnější, než vyvolání démona, protože by mohli zaútočit na osobu, která je

vyvolala nebo by je mohli sežehnout nebeským ohněm. Ale kdybych to udělal já…” Jeho hlas se zlomil. “Byl bych v bezpečí, nebo ne?”

Tak si znovu získal Magnusovu pozornost. “Ty? Vyvolat anděla?” “Mohl bys mi ukázat jak,” řekl Simon. “Vím, že nejsem čaroděj,

ale Valentýn to taky zvládnul. Když to udělal on, já můžu taky, ne? Myslím tím, existují přece lidé, kteří můžou používat magii, ne?”

“Nemůžu ti ale slíbit, že přežiješ,” řekl Magnus, ale v jeho hlase byla jiskra zájmu, která odporovala jeho varovnému tónu. “Značka je ochrana nebe, ale ochrání tě i před samotným nebem? Na to neznám odpověď.”

“Ani jsem si nemyslel, že jí znát budeš. Ale souhlasíš s tím, že z nás všem mám nejspíš tu největší šanci?”

Magnus se podíval na Maiu, která stříkala špinavou vodu na Jordana a smála se, když před ní utíkal a křičel. Odhrnula si tmavé vlasy z obličeje a nechala tak na čele tmavý pruh špíny. Vypadala tak mladě.

“Jo,” řekl Magnus váhavě. “Nejspíš máš.” “Kdo je tvůj otec?” zeptal se ho Simon.

Magnus znovu přejel pohledem na Aleca. Jeho oči byly zeleno zlaté a stejně nečitelné jako oči kočky na jeho klíně. “Tohle není zrovna moje oblíbené téma, Smedley.”

“Simon. Jestli mám pro vás všechny zemřít, aspoň by sis mohl zapamatovat moje jméno.”

“Pro mě neumíráš,” řekl Magnus. “Kdyby nebylo Aleca, byl bych…”

“Byl bys kde?”

“Měl jsem sen,” řekl Magnus. Jeho pohled vypadal vzdáleně. “Viděl jsem celé město koupat se v krvi, věže tam byly postavené z

kostí a krev protékala ulicemi jako řeka. Možná dokážeš zachránit Jace, Světlomilče, ale nemůžeš zachránit svět. Temnota přichází.

´Země temnoty, Temnota sama. A stín smrti, který nebude brát ohled na pořadí, změní postupně světlo v temnotu.´ Kdyby nebylo Aleca, už bych tu nebyl.”

“Kam bys šel?”

“Schoval bych se. Počkal, až to přejde. Nejsem hrdina.” Magnus zvedl Chairmana a hodil ho na zem.

“Miluješ Aleca natolik, abys zůstal,” řekl Simon. “To mi přijde celkem hrdinské.”

“Milovals Clary tak moc, že sis díky tomu zničil celý život,” řekl Magnus s hořkostí v hlase, která pro něj nebyla typická. “Podívej se, kam tě ta láska dostala.” Zvýšil hlas. “Dobře všichni. Pojďte sem. Sheldon dostal nápad.”

“Kdo je Sheldon?” zeptala se Isabele.

V ulicích Prahy byla zima a tma. I když měla Clary svůj démonskou krví prožraný kabát omotaný kolem ramen, zjistila, že jí ledový vzduch ochlazuje krev, která jí hučí v žilách a tím tlumí zbytek adrenalinu, který jí zbyl v těle po bitvě. Koupila si svařené víno, aby si znovu rozproudila krev v žilách. Pevně obalila dlaně kolem kelímku, zatímco se s Jacem a Sebastianem ztráceli v labyrintu pořád užších a tmavších starých ulic. Neviděli žádné značky, ani názvy ulic a nikde nebyly ani stopy po jiném chodci. Jediná známá věc byl měsíc nad jejich hlavami. Konečně narazili na kamenné schody, které je zavedli dolů na malé náměstí. Jedna strana byla osvětlená blikajícím neonovým nápisem KOSTI LUSTR. Pod nápisem byly otevřené dveře, které připomínaly chybějící zub.

“Co to má znamenat Kosti lustr?” zeptala se Clary.

“To znamená Lustr z kostí. Je to jméno klubu,” řekl Sebastian a hrnul se dopředu. Jeho světlé vlasy odrážely světlo z blikajících neonů: křiklavě rudou, ledově modrou, kovově zlatou. “Jdete?”

Prudké světlo a hlasitá hudba Clary ochromily, když vcházela do klubu. Byla to velká, přeplněná místnost, která připomínala vnitřek kostela. Viděla vitráž vysoko na stěně. Barevné reflektory -růžové, neonově zelené a svítivě fialové-osvětlovaly tváře tanečníků, kteří vířili v davu. U jedné stěny byl pult DJ a z reproduktorů se valila trance hudba. Tóny jí prostupovaly nohama, pronikaly až do její krve a vibrovaly jejími kostmi. V klubu bylo vedro kvůli tlačenici těl, všude byl cítit pot, kouř a alkohol.

Chystala se otočit a zeptat se Jace, jestli si nechce zatančit, když ucítila ruku na zádech. Byl to Sebastian. Napjala se, ale neodtáhla.

“Pojď,” zakřičel jí do ucha. “Nezůstaneme tu přece stát jako nějaká chátra.”

Jeho ruka, která jí tlačila na záda, připomínala železo. Nechala ho strkat jí dopředu. Proplétali se tanečníky. Zdálo se, že je dav nechává projít. Když zahlédli Sebastiana, sklopili pohled a ustoupili. Teplo sílilo a Clary skoro lapala po dechu, když došli na druhou stranu místnosti. Najednou se ocitli před klenutými dveřmi, kterých si předtím nevšimla. Dolů vedly ochozené schody a mizely ve tmě.

Podívala se na Sebastiana, když jí sundal ruku ze zad. Najednou je oslepilo světlo. Jace vyndal magický kámen. Usmál se na ní. Jeho tvář byla plná stínů, díky kterým vynikly jeho ostré rysy.

“Sestup je snadný,” řekl.

Clary se zachvěla. Znala celou frázi. Sestup do pekla je snadný. “Jdeme.” Sebastian trhnul hlavou směrem dopředu a pak se

vydal dolů. Jeho kroky byly elegantní a pevné. Neměl strach z uklouznutí na ošlapaných kamenech. Clary ho následovala trochu pomaleji. S jejich sestupem se vzduch pomalu ochlazoval. Zvuk hudby mizel.

Slyšela svůj dech a viděla jak světlo vrhá jejich protáhlé stíny na zdi.

Než došla na konec schodů, uslyšela novou hudbu.

Rytmus byl ještě rychlejší, než v klubu nahoře. Tahle hudba jí ale proudila z uší rovnou do žil a celou jí obklopila. Ve chvíli, kdy vkročila na poslední vchod, měla skoro závrať. Ocitli se v obrovské místnosti, která brala dech.

Všechno bylo z kamene. Stěny byly hrubé z neotesaných kamenů, podlaha pod jejich nohama byla hladká. U stěny se tyčila socha obrovského černého okřídleného anděla. Jeho hlava se ztrácela ve stínu vysoko nad nimi. Jeho křídla byla zdobená granáty, které připomínaly kapky krve. V celé místnosti vybuchovala exploze rudých světel. Nic umělého jako v klubu nad nimi - tohle bylo krásné a jiskřící jako ohňostroj. Z každého výbuchu se snášela na tančící dav dole třpytivá světýlka. Z obrovských mramorových fontán stříkala jiskřivá voda. Na hladině se houpaly okvětní lístky černé růže. A vysoko nad parketem plným tanečníků byl na zlaté šňůře zavěšený lustr z kostí.

Bylo to stejně působivé jako děsivé. Střed lustru tvořila páteř. Ramena lustru tvořily stehenní a holenní kosti. Zakončovali je lidské lebky. V každé byla obrovská černá svíce. Černý vosk kapal a rozstřikoval se na tanečníky pod ním jako démonská krev. Nezdálo se, že by si toho někdo všímal. A tanečníci -kroutící se, tleskající a svíjející se-nebyli lidé.

“Vlkodlaci a upíři,” řekl Sebastian, jako odpověď na její nevyřčenou otázku. “V Praze jsou to spojenci. Tohle je místo, kde…. relaxují.”

Místností se prohnal horký vzduch, připomínající pouštní vítr. Zvedl jeho stříbrné vlasy a sfouknul mu je do tváře, čímž skryl jeho výraz.

Clary se vysoukala z kabátu a držela si ho pevně na hrudi, skoro jako štít. S vytřeštěnýma očima se rozhlížela kolem sebe. Cítila nelidskost tvorů všude kolem ní. Upírů s jejich bledostí a rychlými a plynulými pohyby a divokých a rychlých vlkodlaků.

Většina z nich byla celkem mladá. Tancovali blízko u sebe, svíjeli

se a třely svoje těla jeden o druhého. “Ale - no, nevadí jim, že jsme tady? Že jsme Nephilimové?”

“Znají mě,” řekl Sebastian. “A budou vědět, že jsi se mnou.” Natáhl ruku a vytrhnul jí kabát z pevného sevření. “Půjdu ti ho pověsit.”

“Sebastiane-” mluvila ale do prázdna, protože Sebastian už se prodíral davem.

Podívala se na Jace vedle ní. Měl palce zaháknuté za opasek a rozhlížel se s opravdovým zájmem. “Upíří šatna?” řekla jenom.

“Proč ne?” Jace se usmál. “Všimla sis, že mi nevzal kabát? Pořád říkám, že už džentlmeni vymřeli.” Naklonil hlavu na stranu, když si všimnul jejího nechápavého pohledu. “No. Nejspíš je tu někdo s kým si potřebuje promluvit.”

“Takže tohle není jenom pro zábavu?”

“Sebastian nikdy nedělá nic jenom pro zábavu.” Jace jí vzal za ruce a přitáhnul si jí k sobě. “Ale já jo.”

Nedalo by se říct, že by byl Simon nějak překvapený, když nikdo nebyl nadšený jeho nápadem. Ozvalo se sborové zahučení nesouhlasu a následoval povyk, když se mu to všichni snažili vymluvit, pak následovaly otázky, většinou zaměřené na Magnuse, které se týkaly bezpečnosti celého tohohle plánu. Simon si opřel lokty o kolena a čekal.

Nakonec ucítil jemný dotek na paži. Otočil se a ke svému překvapení uviděl Isabele. Pokynula mu, aby jí následoval. Skončili ve stínu poblíž jednoho z pilířů, zatímco za nimi zuřila bouřlivá diskuze. Vzhledem k tomu, že zezačátku byla Isabele jednou z nejbouřlivějších lidí, co protestovali proti jeho nápadu, obrnil se proti jejímu křiku. Ona se na něj ale jenom pevně podívala. “Dobře,” řekl nakonec, když se mu začalo protivit to ticho. “Myslím, že teď mě nemáš moc ráda.”

“Myslíš? Nakopala bych ti prdel, upíre, ale nechci si zničit tyhle nové drahé boty.”

“Isabele-”

“Nejsem tvoje holka.”

“Fajn,” řekl Simon. Nemohl si pomoct, ale ucítil bodnutí zklamání. “To vím.”

“A nikdy jsem nežárlila na čas, který jsi trávil s Clary. Dokonce jsem za to byla ráda. Vím, jak moc ti na ní záleží. A jak moc jí záleží na tobě. Ale tohle - tohle je naprosto šílené riziko. Jsi si tím jistý?”

Simon se rozhlédnul po nepořádku v Magnusově bytě. Malá skupinka v rohu se právě hádala o jeho osudu. “Tohle není jenom o Clary.”

“Fajn, ale není to o tvojí mámě, že ne?” řekla Isabele. “Kvůli tomu že ti řekla monstrum? Nemusíš nic dokazovat, Simone. To je její problém, ne tvůj.”

“Ani o tomhle to není. Ale Jace mi zachránil život. Dlužím mu to.”

Isabele se zatvářila překvapeně. “Neděláš to jenom proto, abys splatil Jacovi dluh, že ne? Protože tohle se mi zdá trochu přehnané.”

“Ne, ne jenom proto,” řekl. “Hej, všichni známe situaci. Sebastian tu nemůže dál jen tak pobíhat. Není to bezpečné. Clavové mají v tomhle pravdu. Ale jestli umře, umře i Jace. A jestli umře Jace, Clary…”

“Přežije to,” řekla Isabele rychle tvrdým hlasem. “Je tvrdá a silná.”

“Zraní jí to. Možná jí to už navždycky zlomí. Nechci jí takhle ublížit. Nechci tobě takhle ublížit.”

Isabele si zkřížila ruce na prsou. “Samozřejmě, že ne. Ale myslíš si, že jí nezlomí, jestli se něco stane tobě, Simone?”

Simon se kousl do rtu. Tohle ho nenapadlo. Takhle nad tím nepřemýšlel. “A co ty?”

“Já co?”

“Zranilo by tě, kdyby se mi něco stalo?”

Neuhnula pohledem. Narovnala se v zádech a vysunula bradu.

Její oči ale jiskřily. “Jo.”

“Ale chceš, abych pomohl Jacovi.” “Jo. To chci.”

“Tak mě to musíš nechat udělat,” řekl. “Není to jenom kvůli Jacovi, nebo kvůli Clary a tobě, i když z větší části jste vy důvod. Je to proto, že jsem přesvědčený, že se blíží temnota. Věřím Magnusovi, když to říká. Věřím Rafaelovi, že je vážně k smrti vyděšený z války. Věřím, že vidíme malou část ze Sebastianova plánu, ale nemyslím si, že je to náhoda, že vzal sebou Jace, když odcházel. Nebo, že je náhoda jeho spojení s Jacem. Ví, že potřebujeme Jace k tomu, abychom vyhráli válku. Ví, co je Jace zač.”

Isabele to nepopřela. “Jsi stejně statečný jako Jace.”

“Možná,” řekl Simon. “Ale nejsem Nephilim. Nedokážu to, co on.

A neznamenám pro tolik lidí tak moc jako on.”

“Mimořádné osudy, mimořádná muka,” zašeptala Isabele. “Simone - pro mě znamenáš hodně.”

Natáhl ruku a jemně jí položil na její tvář. “Jsi bojovnice, Iz. To je to, co děláš. To je to, co jsi. Ale jestli nemůžeš bojovat se Sebastianem, protože bys tím ublížila Jacovi, nedokážeš vybojovat tuhle válku. A jestli musíš zabít Jace, abychom vyhráli válku, zabije to kus tvojí duše. A toho nechci být svědkem. Ne, jestli můžu udělat něco pro to, abych to změnil.”

Polkla. “To není fér,” řekla. “Že to musíš být zrovna ty-”

“Tohle je moje volba. Chci to udělat. Jace nemá na výběr. Jestli umře, bude to kvůli něčemu, s čím nemohl nic udělat.”

Isabele vydechla. Spustila ruce k bokům a vzala ho za loket. “Dobře,” řekla. “Jdeme.”

Dovedla ho zpátky do kuchyně. Všichni přerušili svoje zuřivé argumenty a podívali se na ně, když si odkašlala, jako kdyby si až doteď neuvědomili, že tam nebyli.

“Stačilo,” řekla. “Simon se rozhodl. A stojí si za svým rozhodnutím. Vyvolá Raziela. A my mu v tom pomůžeme.”

Tančili. Clary se snažila ztratit v rytmu hudby, bušení krve v žilách, stejnějako to dělala, když chodila se Simonem do Pandemonia. Samozřejmě, Simon byl hrozný tanečník a Jace byl skvělý. Nejspíš to dávalo smysl. Se vším tím tréninkem, bojováním a s přirozenou ladností jeho pohybů. Nebylo toho moc, co jeho tělo nezvládlo. Když hodil hlavou dozadu, jeho vlasy mokré potem, se mu přilepily ke spánkům. Dívala se na křivku jeho krku ozářenou světlem z lustru z kostí.

Viděla, jak se na něj ostatní dívali - hodnotící, toužebný dravý pohled plný hladu. Najednou ucítila majetnický pocit, který nedokázala ovládnout. Přisunula se k němu blíž a kroutila se dolů po jeho těle tak, jak to vždycky viděla holky dělat na parketu, ale nikdy k tomu nesebrala odvahu. Vždycky byla přesvědčená, že se jí zachytí vlasy do spony pásku, ale tohle bylo jiné. Její měsíce tréninku se neprojevily jenom v boji, ale ve všech pohybech jejího těla. Pohybovala se tak ladně, jako nikdy. Přitiskla se k Jacovi.

Měl zavřené oči. Když je otevřel, ve tmě nad nimi explodovalo barevné světlo. Dopadaly na ně kovové kapky. Jacovi se zachytili ve vlasech a na kůži. Třpytily se jako rtuť. Setřel si prstem kapku z jeho klíční kosti a pak napřáhnul ruku směrem k ní. Křivě se usmíval. “Pamatuješ si, co jsem ti řekl poprvé u Takiho? O jídle víl?”

“Vzpomínám si, žes říkal něco o tom, že jsi běžel nahý po Madison Avenue s parohy na hlavě,” řekla Clary a zamrkala. Z řas jí spadla stříbrná kapka.

“Nemyslím si, že bych tohle někdy udělal s čistou hlavou.” Jenom Jace mohl mluvit a zároveň tančit bez toho, aby to vypadalo trapně. “No, tyhle věci” -ukázal na stříbrnou kapalinu, která se mu usadila ve vlasech a stékala mu po kůži-“fungují podobně jako to, co jsem měl předtím. Trochu tě…”

“Nadrogujou?”

Pozoroval jí potemnělýma očima. “Může to být sranda.” Další výbuch ve tvaru květiny nad jejich hlavami. Teď z něj kapaly modré kapky, které připomínaly vodu. Jace olízl kapku ze svojí ruky. Pak se podíval na ní.

Nadrogujou. Clary nikdy žádnou drogu nevypila, ani s ní nepřišla jinak do kontaktu. Když teda nepočítá láhev Kalúy, kterou vzali ze skříně Simonovi mámy, a kterou pak propašovali ven a opili se. To jim bylo třináct. Pak jim bylo příšerně zle. Simon propadl živým plotem. Nestálo to za to, ale vzpomněla si na pocit, který měla. Cítila závrať, hihňala se a byla šťastná. Bez jakéhokoliv důvodu.

Když Jace snížil ruku, jeho pusa byla obarvená stříbrnou kapalinou. Pořád se na ní díval přes dlouhé řasy svýma tmavýma očima. Šťastná. Bez důvodu.

Vzpomněla si, jak jim spolu bylo po válce předtím, než ho Lilith posedla. Z té doby byla Jacova fotka na zdi: tak šťastní. Oba byli šťastní.

Když se na něj tehdy podívala, necítila žádné pochyby, necítila bodání pod kůží, jako od malých nožů, což ničilo jakoukoliv blízkost mezi nimi.

Naklonila se a pomalu ho políbila. V puse cítila výbuch sladkokyselé chuti. Bylo to jako víno smíchané se sladkostmi. Padala na ně další stříbřitá kapalina. Kdyžse od něj odtáhla, schválně si olízla rty. Jace ztěžka dýchal. Natáhl se, aby si jí k sobě přitáhnul,

ale ona se od něj se smíchem otočila.

Cítila se divoká, svobodná a neuvěřitelně lehká. Věděla, že tu bylo něco hroznědůležitého. Něco, co musela udělat, ale nemohla si vzpomenout co to bylo, nebo proč jí to přišlo tolik důležité. Tváře tanečníků kolem ní už jí nepřipadaly divoké a děsivé, ale temně krásné. Všude kolem byla ozvěna a stíny kolem ní měly barvy krásnější a jasnější, než jakýkoliv západ slunce. Socha anděla, která se nad ní tyčila, vypadala laskavě. Tisíckrát laskavěji, než Raziel a jeho chladné bílé světlo a vysoký zpěvný hlas, který byl tak čistý a jasný a dokonalý. Otočila. A pak znovu, rychleji a rychleji a nechávala za sebou smutek, vzpomínky a pocit ztráty. Pak jí zastavily paže, které se kolem ní zezadu obtočily a pevně jí držely. Podívala se dolů a uviděla zjizvené ruce, které se jí pevně ovinuly kolem pasu. Tenké krásné prsty a runy. Jace. Uvolnila se, zavřela oči a nechala hlavu padnout na jeho rameno. Cítila na zádech bušení jeho srdce.

Ničí srdce netluče tak, jako Jacovo. Ani by nemohlo.

Otevřela oči a ona se otočila. Prudce ho od sebe odstrčila. “Sebastiane,” zašeptala. Její bratr se na ní usmál. Stříbrná a černá, jako Morgensternův prsten.

“Clarisso,”řekl. “Chci ti něco ukázat.”

Ne. Ale to slovo nepřicházelo. Rozpustilo se v její puse jako cukr ve vodě. Nemohla si vzpomenout, proč by mu měla říkat ne. Byl její bratr. Měla by ho milovat. Přivedl jí na tohle krásné místo. Možná udělal pár špatných věcí, ale to užbylo dávno a ona si ani nemohla vzpomenout, co to vlastně bylo.

“Slyším zpívat anděly,” řekla mu.

Zasmál se.“Vidím, že už jsi stačila přijít na to, že ty stříbrné věci nejsou třpytky.“Natáhl ruku a pohladil jí ukazováčkem přes klíční kost. Měl stříbrnou ruku, když jí odtáhl, jako kdyby jí tekly stříbrné slzy. “Jdeme, andílku.” Natáhl ruku.

“Ale Jace,”řekla. “Ztratila jsem ho někde v davu-”

“Najde nás.“Sebastian sevřel její ruku. Jeho dotek byl překvapivě teplý a uklidňující.

Nechala ho odtáhnout jí k jedné fontáně uprostřed místnosti a posadil jí na široký mramorový okraj. Sednul si vedle ní. Její ruka byla pořád v té jeho.“Podívej se na tu vodu,” řekl. “Co vidíš?”

Naklonila se a podívala se na hladký tmavý povrch vody. Viděla v ní odraz vlastní tváře. Její oči byly vytřeštěné a měla divoký výraz. Stíny měla rozmazané, takže vypadaly jako modřiny. Vlasy měla zacuchané. A pak se Sebastian naklonil k ní. Uviděla vedle sebe jeho tvář. Jeho stříbrné vlasy se odrážely na vodě, jako měsíc na řece. Natáhla se, aby se dotkla jeho jiskřivých pramenů,ale když se dotkla hladiny, voda se zachvěla a jejich odrazy zmizely.

“Co vidíš?“zeptal se Sebastian. Slyšela v jeho hlase naléhavost.

Clary zavrtěla hlavou. Byl tak hloupý? “Vidím tebe a mě,” řekla vyčítavým tónem.

“Co ještěvidíš?” Jemně jí zvednul prstem bradu a otočil její tvář k němu. Jeho oči byly černé. Jenom stříbrný kroužek odděloval jeho duhovku od panenky. “Nevidíšto? Jsme stejní, ty a já.”

“Stejní?“Zamrkala na něj. Na tom co říkal bylo něco moc špatného, ale ona nedokázalaříct přesně co. “Ne…”

“Jsi moje sestra,” řekl. “Mámě stejnou krev.”

“Mášdémonskou krev,” řekla. “Krev Lilith.” Z nějakého důvodu jí to přišlo vtipné a ona se začala smát. “Všichni jste temní, temní a temní. A Jace a já jsme světlí.”

“Mášv sobě temné srdce, dcero Valentýna,” řekl. “Jenom si to nechceš přiznat. A jestli chceš Jace, měla bys to přijmout. Protože on teď patří mně.”

“A komu teďpatříš ty?”

Sebastian otevřel pusu, ale nic neřekl. Clary napadlo, že je to poprvé, co vypadá, jako kdyby neměl co říct.

Byla zvědavá. Jeho slova jí teda nedávala moc smysl, ale byla z nějakého zvláštního důvodu zvědavá. Než stačila říct něco jiného, ozval se nad nimi hlas: “Co se děje?” Byl to Jace. Díval se z jednoho na druhého. Jeho tvářbyla nečitelná. Dopadly na něj další stříbrné kapky a ulpěly na jeho zlatých vlasech. “Clary.” Zněl naštvaně. Odtáhla se od Sebastiana a vyskočila na nohy.

“Promiň,”řekla bez dechu. “Ztratila jsem se v davu.”

“Všimnul jsem si,” řekl. “V jednu chvíli jsem s tebou tancoval a pak jsi byla pryča nějaký dost neodbytný vlkodlak se mi snažil dostat do kalhot.”

Sebastian se zasmál. “Vlkodlak nebo vlkodlačice?”

“Nejsem si moc jistý. Každopádně by se to mělo oholit.” Vzal Clary za ruku a lehce jí přejel prsty přes zápěstí. “Chceš jít domů? Nebo si ještě zatancujeme?”

“Zatancujeme. Jestli to nevadí.”

“Tak jdeme.“Sebastian se zaklonil se a opřel se rukama o hranu fontány. Jeho úsměv byl ostrý jako žiletka. “Já se rád dívám.”

Něco se mihlo myslí Clary: vzpomněla si na krvavý otisk dlaně. Tak rychle, jak se představa objevila, tak rychle zmizela. Zamračila se. Noc byla moc krásná na to, aby myslela na ošklivé věci. Na chvíli se ohlédla na svého bratra, nežnechala Jace, aby jí odvedl zpátky na okraj davu, kde je plno stínů a těla na sebe nejsou tak natlačená. Další koule barevného světla se rozprskla nad jejich hlavami a na ně začaly dopadat stříbrné kapky. Zaklonila se a chytala sladko slané kapky na jazyk.

Ve středu místnosti, přímo pod lustrem z kostí se Jace zastavil a ona se k němu otočila. Objala ho. Cítila, jak jí tečou po obličeji kapky jako slzy. Jeho košile byla tenké a ona cítila, jak jeho kůže pod látkou hoří. Sklouzla rukama pod lem a lehce ho poškrabala

nehty přes žebra. Stříbrné kapky se zachytily na jehořasách, když k ní sklonil pohled a naklonil se, aby jí mohl šeptat do ucha. Přejel jí rukama přes ramena a paže. Ani jeden z nich už netancoval: hypnotická hudba pokračovala a ostatní tanečníci vířili, ale toho si Clary sotva všimla.

Pár, který se svíjel vedle nich, se na ně usmál a pronesl nějaký posměšný komentář v češtině.Clary tomu nerozuměla, ale měla podezření, že to mělo být něco ve smyslu: vemte si pokoj. Jace netrpělivě zavrčel a pak se znovu začal prodírat davem a táhnul jí sebou k jednomu z temných kruhových výklenků, které byly ve stěnách.

Byly jich tam desítky. V každém byla kamenná lavička a sametové opony, které mohly být zatažené, když chtěl někdo trochu soukromí. Jace trhnutím zavřel závěs. Vrhli se na sebe stejně, jako se vrhá moře proti břehu. Jejich ústa se srazily a spojily: Jace jí nadzvedl a přitisknul jí na sebe. Prsty zkroutil do kluzkého materiálu jejích šatů.

Clary si uvědomovala teplo a měkkost rukou, které pátraly a objevovaly, dobývaly a mačkaly. Její ruce pátraly pod Jacovou košilí. Nehty mu zarývala do zad a byla zvráceně spokojená, když vydechl. Kousl jí do spodního rtu a ona mohla v puse ochutnat vlastní krev, slanou a horkou. Bylo to, jako kdyby se do sebe chtěli vsáknout. Podělit se o činnost jejich srdce, i kdyby je to mělo oba zabít. Ve výklenku byla tma. Viděla jenom obrys Jacovi postavy a jeho zlatých vlasů.Tělem přitisknul Clary ke zdi. Jeho ruce sklouzly po jejím těle až k lemu šatů.Rukama jí sklouznul po nahých nohách.

“Co to děláš?” zašeptala. “Jaci?”

Podíval se na ní. Zvláštní světlo z klubu vyhaslo. Barva jeho očí vypadala matně. Zle se na ní usmál. “Můžeš mě zastavit, kdykoliv budeš chtít,” řekl. “Ale ty měnezastavíš.”

Sebastian odrhnul zaprášený závěs, který zakrýval výklenek a usmál se. Na lavici uvnitřkruhového prostoru seděl muž. Opíral se

lokty o kamenný stůl. Měl dlouhé černé vlasy svázané vzadu a jizvu, nebo nějakou ochrannou známku ve tvaru listu na jedné tváři. Jeho oči byly zelené jako tráva. Měl na sobě bílý oblek a z jedné kapsy vykukoval kapesník s vyšitým zeleným listem.

“Jonathan Morgenstern,” řekl Meliorn.

Sebastian ho neopravil. Víly byly v používání jmen staromódní. Nikdy by mu neřekli jinak, než jménem, které mu vybral jeho otec. “Nebyl jsem si jistý, jestli tu budeš ve smluvený čas, Meliorne.”

“Měl bych ti možná připomenout, že víly nelžou,” řekl rytíř. Natáhl ruku a trhnutím za Sebastianem zavřel závěs. Hlasitá hudba zvenku se trochu ztlumila, i kdyžzdaleka ne tak, aby jí už neslyšeli. “Pojď sem a sedni si. Víno?”

Sebastian si sedl na lavici. “Ne, nechci nic.” Víno, stejně jako jakékoliv vílí pití by jenom zamlžilo jeho myšlenky. Zdálo se, že víly tomu dokážou odolávat mnohem lépe, než lidé. “Přiznávám, že jsem byl překvapený, když jsem dostal tvojí zprávu, že se chceš setkat tady.”

“Měl bys vědět,že má o tebe Lady vážný zájem. Ví o každém tvém pohybu.” Meliorn se napil vína.“Dneska večer byly v Praze zaznamenané démonské nepokoje. Královna měla starost.”

Sebastian rozpřáhl ruce. “Jak můžeš vidět, nemám ani škrábanec.”

“Nepokoje tak velké, jako byly ty dneska, určitě přitáhnou pozornost Nephilimů. Vlastně,jestli se nepletu, pár z nich se už venku potlouká.”

“Vážně?“zeptal se Sebastian nevinně. Meliron se napil vína a jenom na něj zíral.

“Jo, jasně.Vždycky zapomenu, že jsou víly suchaři. Chceš tím říct, že jsou venku v davu Lovci stínů a hledají mě. Vím o tom. Už jsem si jich všimnul. Královna o mě asi nemá moc vysoké mínění, když

nevěří tomu, že zvládnu sám pár Nephilimů.“Sebastin vytáhnul z opasku dýku a zatočil s ní. I když nebylo ve výklenku moc světla, ostří se zalesklo.

“Vyřídím jí, cos říkal,” zamumlal Meliorn. “Musím přiznat, že nechápu, co jí na tobě tolik přitahuje. Tvoje vystupování mi nepřijde uspokojující, ale neznám vkus my lady.”

“Takže ty jsi zkoumal moje vystupování a nepřišlo ti uspokojující?” Sebastian se pobaveněnaklonil dopředu. “Dovol mi, abych tě vyvedl z omylu. Jsem mladý. Jsem krásný. A jsem ochotný nechat shořet celý svět, abych dostat to, co chci.“Přejel dýkou po kamenném stolu. “Stejně jako já, královna je ochotná hrát velmi dlouhou hru. Ale to, co chci vědět je: až nastane ten den a Nephilimové proti mněpovstanou, bude stát královna na mé straně?”

Meliornova tvář byla prázdná. “Lady říká, že je na vaší straně.”

Sebastianova ústa se lehce zvedla v koutku. “To je skvělá zpráva.”

Meliorn si odfrkl. “Vždycky jsem předpokládal, že liská rada se vyhubí sama,” řekl. “Tisíce let jsem prorokoval, že si vy způsobíte vlastní konec. Ale nikdy jsem nečekal,že to skončí takhle.”

Sebastian zatočil s dýkou mezi prsty. “To nečekal nikdo.”

“Jaci,“zašeptala Clary. “Jaci, někdo by mohl přijít a najít nás tu.”

Jacovi ruce se nezastavily v pohybu. “Nikdo nepřijde.” Pokračoval v polibcích na jejím krku a tak účinně rozptýlil její myšlenky. Bylo těžké držet se toho, co bylo skutečné s jeho rukama na ní. Její mysl i vzpomínky byly rozmazané. Prsty zaťala do Jacovy košile tak pevně, že si byla jistá, že se látka začne trhat.

Kamenná zeď jí studila do zad, ale Jace jí lehce líbal na rameno, zatímco jí z něj sundaval ramínko. Bylo jí horko a zima a třásla se. Svět se roztříštil na kousky, stejné jako uvnitř kaleidoskopu.

Chystala se pomalu rozpadnout pod jeho rukama.

“Jaci-“Přitiskla se k němu. Jeho košile byla mokrá a lepkavá.

Podívala se na svoje ruce a chvíli nechápala, co vlastně vidí.

Tekuté stříbro se mísilo s rudou barvou. Krev.

Podívala se na horu. Ze stropu nad nimi viselo jako hrůzostrašná piňata lidské tělo lany uvázané za kotníky. Z řezu na krku dolů odkapávala krev.

Clary vykřikla, ale žádný zvuk se neozval. Odstrčila od sebe Jace, který zavrávoral. V jeho vlasech, na jeho košili, na její nahé kůži - všude byla krev. Přitáhla si zpátky na rameno ramínko šatů a klopýtala k závěsu. Trhnutím ho otevřela.

Socha anděla už nebyla stejná jako předtím. Černá křídla se změnila v netopýří a krásný a laskavý obličej se zkroutil do úšklebku. Ze stropu visela mrtvá těla -muži,ženy zvířata. Na krku měli řez a jejich krev kapala dolů jako déšť.

V kašnách tekla krev a to, co plavalo na hladině už nebyly růže, ale otevřené dlaně.Svíjející se tanečníci byli nasáklí krví. Clary si všimla dvojice blízko u ní. Vysoký a bledý muž měl v náruči bezvládné tělo ženy. Její krk byl roztržený. Byla mrtvá. Muž si olízl rty a sklonil se, aby se na ní mohl dál krmit, když si ale najednou uvědomil, že na něj Clary kouká. Usmál se. Na jeho tváři byla směs stříbrné kapaliny a krve. Cítila Jacovu ruku na rameni, jak jí tahá zpátky, ale ona začala bojovat, aby se z jeho stisku uvolnila. Zírala na skleněné nádrže, které byly kolem zdí, a ve kterých si myslela, že mají ryby. Voda nebyla čirá, ale načernalá a bahnitá. Ve vodě se vznášela utopená lidská těla. Jejích vlasy se vznášely kolem nich, jako chapadla medúzy. Vzpomněla si na Sebastiana plavajícího ve své skleněné rakvi. Cítila v krku přicházející výkřik, ale udusila ho a temnota jí obklopila.

Kapitola 14 – Prach

Clary se pomalu probouzela. Cítila stejnou závrať, jako její první ráno v Institutu, když se vzbudila a nevěděla kde je. Celé tělo jí bolelo a hlava jí třeštila, jako kdyby v ní měla střepy. Ležela na boku. Hlavu měla podloženou něčím tvrdým a na ramenech cítila něco těžkého. Podívala se dolů a uviděla štíhlou ruku, která jí ležela na klíční kosti a ochranitelsky jí k sobě tiskla. Poznala runy, slabé bílé jizvy a modré žíly, které pokrývaly celé předloktí. Tíha, která se jí usadila na hrudi, zmizela a ona opatrně vyklouzla z pod Jacovi paže a sedla si. Byli v jeho pokoji. Poznala to podle jeho neuvěřitelného pořádku a pečlivě ustlané postele. Ani potom, co se na ní vyspali, nevypadala rozestlaně.

Jace spal. Byl opřený o čelo postele. Na sobě měl stejné oblečení, které měl minulou noc. Dokonce měl ještě boty. Jasně usnul, když jí držel v náruči, i když si na to vůbec nevzpomínala. Pořád byli ještě potřísnění divnou tekutinou z klubu. Trochu se zavrtěl, jako kdyby ucítil, že už není u něj a ovinul kolem sebe volnou paži. Nevypadal zraněně, napadlo jí, jenom vyčerpaně. Jeho dlouhé tmavé řasy byly stočené na tmavých kruzích pod jeho očima. Vypadal zranitelně, když spal - jako malý kluk. Pořád by to mohl být její Jace.

Jenže nebyl. Vzpomněla si na klub. Jeho ruce na její kůži ve tmě, těla a krev. Zvedl se jí žaludek. Rychle si dala ruku na pusu a snažila se zbavit nevolnosti. Otřásla se znechucením, když si vzpomněla, co se stalo. I přes zvedání žaludku se nemohla zbavit tušení, že jí něco chybí.

Něco důležitého. “Clary.”

Otočila se.

Jeho napůl otevřené zlaté oči byly otupělé únavou. Díval se na ní přes řasy. “Proč jsi vzhůru? Teprve svítá.”

Sevřela v dlaních deku. “Včera v noci,” řekla roztřeseným hlasem. “Těla-krev-”

“Co?”

“To jsem viděla.”

“Já ne.” Zavrtěl hlavou. “Vílí drogy,” řekl. “Víš co působí…” “Přišlo mi to tak skutečné.”

“Omlouvám se.” Zavřel oči. “Chtěl jsem se jenom bavit. Mělo tě to udělat šťastnou. Donutit tě vidět ty pěkné věci. Myslel jsem, že si to spolu užijeme.”

“Viděla jsem krev,” řekla. “A mrtvé lidi plavající v nádržích-” Zavrtěl hlavou a zamrkal. “Nic z toho nebylo skutečné…”

“Ani to, co se stalo mezi námi-?” Clary se zarazila, protože si všimla, že měl zavřené oči a jeho hruď se pravidelně zvedala a klesala. Usnul.

Zvedla se, aniž by se na něj podívala a šla do koupelny.

Stála před zrcadlem a dívala se na sebe. Cítila až v kostech jak moc je otupělá. Na sobě měla zbytky stříbřité hmoty. Připomnělo jí to kovové pero, které měla v batohu a které ničilo všechno v dosahu. Jedno z ramínek její podprsenky bylo utržené. Za to nejspíš mohl Jace, který se na ní včera v noci vrhnul. Kolem očí měla nánosy rozmazané černé řasenky a kůži i vlasy měla slepené stříbrem.

Zase se jí zmocňovala závrať. Svlékla si šaty a spodní prádlo a hodila je do koše předtím, než si vlezla do horké vody.

Umyla si vlasy. A pak znova. Snažila se z nich dostat uschlé stříbro. Bylo to, jako pokoušet se z nich vymýt olejovou barvu. Nepouštěla se jí ani odporná vůně, která jí připomínala vodu z vázy, ve které byly shnilé kytky. Zdálo se, že se té odporné sladkohořké vůně nezbaví ani se vším mýdlem na světě.

Nakonec, když byla přesvědčená, že už nemůže být víc čistá, vylezla, utřela se a šla do ložnice, aby se oblékla. Byla úleva nasoukat se zpátky do džín, bot a vklouznout do pohodlného bavlněného svetru. Když si nazouvala druhou botu, vrátil se zpátky neodbytný pocit, že jí něco chybí. Ztuhla.

Její prstýnek. Zlatý prstýnek, pomocí kterého mluvila se Simonem.

Byl pryč.

Začala po něm usilovně pátrat. Prohledala koš, jestli se jí nezachytil v šatech, a pak prohledala každý centimetr Jacova pokoje, zatímco on spal klidně dál. Pročesala celý koberec, postel, zkontrolovala noční stolek.

Nakonec si sedla. Srdce jí v hrudi prudce bušilo. Panikou jí rozbolel žaludek.

Prstýnek byl pryč. Ztracený. Někde. Nějak. Snažila si vzpomenout, kdy ho naposled viděla. Určitě se jí blýskal na prstu, zatímco bojovala s dýkou proti démonům. Mohl jí spadnout někde v tom obchodě? Nebo v klubu?

Zaryla si nehty do stehen, dokud bolestí nezalapala po dechu. Soustřeď se, přikázala si. Soustřeď. Možná jí vážně prstýnek spadnul někde v bytě.

Nejspíš jí Jace nahoru přinesl z nějakého místa. Byla to sice malá šance, ale alespoň něco. Vstala a tak tiše jak jenom mohla vyšla do předsíně. Přešla k Sebastianově pokoji a zaváhala. Nemohla si představit, proč by měl být její prstýnek zrovna tam a probudit ho jí nepřišlo moc chytré. Otočila se a zamířila dolů po schodech. Našlapovala opatrně, aby tak maskovala svoje kroky.

Její mysl závodila. Jestli nebude mít žádnou možnost, jak se spojit se Simonem, co bude dělat? Musela mu říct o tom starožitnictví. O Adamitu. Měla se s ním spojit dřív. Měla chuť praštit do zdi, ale donutila svojí mysl trochu zpomalit, aby mohla zvážit svoje možnosti. Sebastian a Jace jí začali věřit. Kdyby se od nich

mohla na chvíli někde na rušné ulici odpojit, mohla by zavolat z telefonní budky Simonovi. Mohla by zajít do internetové kavárny a napsat mu e-mail. Věděla o technologii civilů mnohem víc, než oni. Ztráta prstenu pro ní ještě neznamenala úplný konec.

Nechtěla se vzdát.

Její mysl byla tolik zaměstnaná myšlenkami na to, co má dělat dál, že si vůbec nevšimla Sebastiana před ní. Naštěstí k ní stál zády. Byl v obýváku, čelem ke zdi.

Clary si ho všimla až, když byla na spodní části schodiště. Ztuhla. Pak přeběhla přes podlahu a přitiskla se ke zdi, která oddělovala kuchyň od obýváku. Nebyl žádný důvod k panice, říkala si. Žila tady. Kdyby si jí Sebastian všimnul, řekla by mu, že si sem šla jenom pro skleničku vody.

Ale šance pozorovat ho bez toho, aby o ní věděl, byla až moc lákavá. Trošku se otočila, popošla a vykoukla přes konec zdi.

Sebastian k ní byl pořád otočený zády. Už na sobě neměl oblečení jako noc předtím v klubu. Armádní bunda byla pryč. Měl na sobě zapínací košili a džíny. Když se otočil a jeho košile se trochu nadzvedla, všimla si, že měl kolem pasu opasek se zbraněmi. Když zvedl pravou ruku, uviděla v jeho ruce stélu - něco na způsobu, jak jí držel -s takovou pečlivostí-jí připomnělo způsob, jakým držela její máma štětec.

Zavřela oči. Bylo to, jako kdyby jí něco trhlo vnitřnostmi a zmáčklo jí srdce, když jenom pomyslela na to, že měl Sebastian něco společného s její mámou nebo s ní. Připomnělo jí to, že i když v jeho žilách koluje jed, pořád má tu samou krev, která koluje i v jejích vlastních žilách.

Znova otevřela oči. Bylo to přesně ve chvíli, kdy Sebastian přešel ke dveřím. Natáhl se pro šátek, který visel na věšáku na zdi a vyšel do tmy.

Clary měla jenom zlomek sekundy na to, aby se rozhodla. Zůstat a prohledat pokoje nebo sledovat Sebastiana a zjistit, kam šel. Její

nohy se rozhodli ještě dřív, než její mysl. Odlepila se ode zdi a vyrazila ven otevřenými dveřmi chvíli předtím, než se za ní zavřely.

Pokoj Luka osvětlovalo světlo z pouličních lamp, které procházelo skrz žaluzie. Jocelyn věděla, že by mohla poprosit, aby jim rozsvítili, ale tohle jí vyhovovalo víc. Tma schovala vážnost jeho zranění, bledost jeho tváře a stíny pod očima. V šeru vypadal jako kluk, kterého znala v Idris předtím, než byl vytvořený Kruh. Pamatovala si ho ještě ze školního dvora. Byl hubený s hnědými vlasy, modrýma očima a nervózníma rukama. Byl to Valentýnův nejlepší kamarád a proto si ho vlastně nikdo nikdy pořádně neprohlídnul. Ani ona. Jinak by nemohla být tak slepá, aby jí unikly city, které k ní choval.

Vzpomněla si na den její svatby s Valentýnem. Slunce svítilo na křišťálovou střechu Sálu dohody. Bylo jí devatenáct a Valetýnovi dvacet. Vzpomněla si, jak nešťastní byli její rodiče z toho, že se rozhodla vdávat tak mladá. Jejich nesouhlas jí ale nepřišel důležitý - nerozuměli tomu. Byla si tak jistá, že už pro ní do konce života nebude existovat žádný muž, jenom Valentýn.

Luke byl jeho svědek. Pamatovala si jeho výraz, když kráčela uličkou - podívala se na něj jenom na chvíli, než začala věnovat svojí plnou pozornost Valentýnovi. Vzpomněla si, že jí napadlo, že nevypadal moc dobře. Jako kdyby měl bolesti. A později, na Andělském náměstí, zatímco všude kolem nich postávali hosté -byla tu většina členů Kruhu, Marysa a Robert Lightwoodovy, kteří už byli svoji, nebo třeba patnáctiletý Jeremy Pontmery-a ona stála stranou s Lukem a Valentýnem, někdo udělal starý vtip o tom, že v případě, že by se neukázal ženich, ona by si musela vzít svědka jejího nastávajícího.

Luke měl na sobě oblek s vyšitými zlatými runami pro štěstí v manželství a vypadal vážně skvěle, ale zatímco se všichni ostatní smáli, on zblednul. Musí se mu vážně hnusit představa, že by si mě měl vzít, napadlo jí tehdy. Vzpomněla si, jak se se smíchem dotkla jeho ramene. “Nedívej se takhle,” škádlila ho. “Vím, že už se známe celou věčnost, ale slibuju ti, že si mě nikdy nebudeš muset vzít!”

A pak si všimla, jak přichází Amatis spolu se smějícím se

Stephenem a na Luka úplně zapomněla. I na způsob, jakým se na ní díval - a na zvláštní způsob, jakým si ho prohlížel Valentýn.

Vzhlédla a najednou si všimla Luka, jak upírá pohled na její křeslo. Měl poprvé po několika dnech otevřené oči a díval se upřeně na ní.

“Luku,” vydechla.

Vypadal zmateně. “Jak dlouho - jsem spal?”

Chtěla se na něj vrhnout, ale silné obvazy, které měl pořád omotané kolem hrudi, jí držely zpátky. Místo toho ho chytila za ruku, propletla si s ním prsty a přiložila si jeho dlaň k tváři. Zavřela oči. Cítila, jak jí zpod víček kloužou dolů po tváři slzy. “Tři dny.”

“Jocelyn,” řekl a znělo to znepokojeně. “Proč jsme na stanici? Kde je Clary? Nevzpomínám si-”

Svěsila jejich spojené dlaně. Snažila se donutit svůj hlas, aby se netřásl, když mu vyprávěla o Sebastianovi a Jacovi, o kusu démonského kovu v jeho boku a o pomoci Prétora vlků.

“Clary,” vykřiknul, když skončila. “Musíme jít hned za ní.”

Vytáhla ruku z té jeho a snažila se ho zatlačit zpátky do postele. I v šeru viděla, jak zblednul ještě víc a jak sebou škubnul bolestí.

“To nejde. Luku, lehni si zpátky, prosím. Nemyslíš si, že kdyby existoval nějaký způsob, jak jít za ní, už bych to dávno udělala?”

Přehodil nohy přes okraj postele a sednul si. Pak si povzdechnul a opřel se o ruce. Vypadal příšerně. “Ale je to nebezpečné-”

“Myslíš, že jsem na to nemyslela?” Jocelyn mu položila ruce na ramena a jemně ho tlačila zpátky do polštářů. “Simon jí každou noc kontaktuje. Je v pořádku. Musí být. A ty nejsi ve stavu, kdy bys s tím mohl cokoliv udělat. Sebevraždou jí moc nepomůžeš. Prosím, věř mi, Luku.”

“Jocelyn, nemůžu tady přece jenom tak ležet.”

“Můžeš,” řekla a vstala. “A budeš, i kdybych tu u tebe musela celou tu dobu sedět. Co to s tebou proboha je, Luciane? Pomátnul ses? Jsem strachy bez sebe kvůli Clary, ale bojím se i o tebe. Prosím nedělej mi to - nedělej mi to. Kdyby se ti něco stalo-”

Překvapeně se na ní podíval. Na bílých obvazech, které obalovaly jeho hruď, už prosakovala rudá skvrna v místech, kde se kvůli jeho pohybům otevřela rána. “Já…”

“Co?”

“Pořád si nemůžu zvyknout na skutečnost, že mě miluješ,” řekl.

V jeho slovech byla pokora, na kterou u Luka nebyla zvyklá.

Chvíli se na něj dívala, než řekla: “Luku, lehni si zpátky, prosím.”

Jako kompromis se opřel do polštářů. Ztěžka dýchal. Jocelyn přešla k nočnímu stolku a nalila mu skleničku vody. Pak se vrátila k jeho posteli a dala mu jí do ruky. “Vypij to,” řekla. “Prosím.”

Luke si od ní vzal skleničku, ale nespustil z ní jeho modrý pohled, zatímco si sedala zpátky do křesla vedle jeho postele, z kterého nevstala už tolik hodin, že se začala divit, že k němu nepřirostla. “Víš, na co jsem myslela?” zeptala se. “Těsně předtím, než ses vzbudil?”

Napil se vody. “Vypadala jsi myšlenkami dost daleko.” “Přemýšlela jsem o dni, kdy jsem si vzala Valentýna.” Luke položil skleničku. “Nejhorší den mého života.”

“Horší, než ten, kdy tě kousnul vlkodlak?” zeptala se a složila si pod sebe nohy.

“Horší.”

“Nevěděla jsem to,” řekla. “Nevěděla jsem, jak ses cítil. Kéž bych

to věděla. Myslím, že by se věci udály jinak.” Nedůvěřivě se na ní podíval. “Jak?”

“Nevzala bych si Valentýna,” řekla. “Ne, když bych to věděla.” “Ty bys-”

“Ne. Nevzala bych si ho,” řekla ostře. “Byla jsem moc hloupá na to, abych si uvědomila, cos cítil, ale byla jsem taky moc hloupá na to, abych si uvědomila, co jsem cítila já. Vždycky jsem tě milovala. Dokonce, i když jsem to nevěděla.” Naklonila se k němu a něžně ho políbila. Byla opatrná, protože mu nechtěla ublížit. Pak se opřela tváří o tu jeho. “Slib mi, že se nebudeš hnát do žádného nebezpečí. Slib mi to.”

Ucítila jeho volnou ruku ve vlasech. “Slibuju.”

Opřela se zpátky do křesla, částečně spokojená. “Kéž bych mohla vrátit čas. Všechno změnit. Vzít si toho správného chlapa.”

“Ale pak bychom neměli Clary,” připomněl jí. Milovala způsob, jakým řekl ´bychom´. Tak ledabyle, jako kdyby v jeho mysli nebyly vůbec žádné pochyby o tom, že je Clary jeho dcera.

“Kdybys byl víc s ní, když vyrůstala…,” Jocelyn si povzdechla. “Prostě mám pocit, jako kdybych udělala všechno špatně. Byla jsem tak soustředěná na její ochranu, že jsem jí nejspíš chránila až moc. Bez přemýšlení se vrhá do nebezpečí. Když jsme vyrůstali, viděli jsme naše kamarády umírat v bitvě. Ona ne. A já nechci, aby to někdy zažila. Ale někdy se bojím, že nevěří tomu, že by mohla zemřít.”

“Jocelyn.” Lukův hlas byl něžný. “Vychovala jsi z ní skvělého člověka. Někoho s hodnotami, kdo věří v dobro a zlo, a kdo se snaží být dobrý. Stejně, jako to děláš ty. Nemůžeš vychovávat dítě a nevěřit v to, co děláš. Nemyslím si, že nevěří, že nemůže umřít. Myslím, že stejně jako ty, i ona věří, že jsou věci, za které stojí za to zemřít.”

Clary se plížila za Sebastianem úzkými uličkami. Držela se ve stínech těsně vedle budov. Už nebyli v Praze - to jí bylo hned jasné. Cesty byly tmavé, nebe nad nimi bylo modré, z čehož usoudila, že je brzy ráno. Nad obchody a prodejnami byly francouzské vývěsní štíty. Ve stejné řeči byly názvy ulic: RUE DE LA SEINE, RUE JACOB, RUE DE L´ABBAYE. Zatímco procházeli městem, lidé jí míjeli jako ducha. Občas kolem projelo auto. Kamióny přiváželi zboží do obchodů.Vzduch smrděl po říční vodě a odpadcích. Nebyla si moc jistá kde jsou, ale pak zatočili do malé uličky a ocitli se na široké cestě. Z mlhavé tmy se vynořil rozcestník. Šipky ukazovaly různými směry a odkazovaly na cestu k Bastille, k Notre Damu a na Latinskou čtvrť.

Paříž, došlo Clary, zatímco se schovávala za zaparkovaným autem, když Sebastian přecházel ulici. Jsme v Paříži.

To byla celkem ironie. Vždycky chtěla jet do Paříže s někým, kdo znal tohle město. Vždycky se chtěla procházet po ulicích, dívat se na řeku a malovat budovy kolem sebe. Tohle jí ale nikdy nenapadlo. Nikdy si nepředstavovala, že se bude plížit za Sebastianem přes Boulevard Saint Germain, kolem zářivě žluté bureau de poste až na cestu, kde byly všechny bary zavřené, ale okapy byly plné lahví od piva a nedopalků cigaret.

Zatočili do úzké uličky lemované domy. Sebastian se před jedním zastavil. Clary ztuhla přitisknutá k jedné zdi.

Dívala se, jak zvednul ruku a vymačkal kód do automatu vedle dveří. Očima pevně sledovala pohyby jeho prstů. Ozvalo se cvaknutí. Dveře se otevřely a on proklouzl dovnitř. Ve chvíli, kdy se za ním zavřely dveře, vyrazila za ním. Namačkala stejný kód -X235-a čekala, až uslyší tiché cvaknutí, což by znamenalo, že byly dveře otevřené. Když se nakonec ozval, nebyla si jistá, jestli se jí víc ulevilo nebo jí to víc překvapilo. Nemělo by to být tak snadné.

O chvíli později stála na nádvoří. Bylo čtvercové, ze všech stran obklopené obyčejněvypadajícími budovami. Otevřenými dveřmi zahlédla tři schodiště. Sebastian ale zmizel.

Tak to asi nebude tak snadné.

Vyšla dál do nádvoří, i když věděla, že díky tomu vystupuje z úkrytu stínů a může jí tak každý vidět. Obloha byla s každým okamžikem světlejší.

Vědomí, že je tak na očích, jí zvedalo chloupky vzadu na krku. Vklouzla do stínu prvního schodiště, na které narazila. Bylo obyčejné, s dřevěnými schody vedoucími nahoru a dolů. Na zdi viselo levné zrcadlo, ve kterém si mohla prohlédnout vlastní bledou tvář. Cítila zřetelný pach rozkládajících se odpadků a chvíli přemýšlela, jestli nemůžou být někde poblíž popelnice. Pak ale její unavená mysl začala znovu pracovat a došlo jí to: tenhle smrad byl důkazem o přítomnosti démonů.

Její unavené svaly se začaly třást. Sevřela ruce v pěst. Byla si až bolestně vědomá nedostatku zbraní. Zhluboka se nadechla páchnoucího vzduchu a vydala se dolů po schodech. Odpadky tam byly cítit silněji a s každým krokem narůstalo šero. Přála si mít stélu a moct si nakreslit runu pro noční vidění. Ale neměla jí a nemohla s tím nic udělat.

Pokračovala po točitém schodišti a najednou byla vděčná za nedostatek světla, když šlápla do něčeho lepkavého. Chytila se zábradlí a snažila se dýchat jenom pusou. Tma zhoustla tak, že neviděla na krok. Srdce jí bušilo tak hlasitě, že si byla jistá, že tak musí každému oznamovat její přítomnost. Ulice Paříže, celý obyčejný svět, se zdály najednou hrozně vzdálené. Tady byla jenom tma a ona, zatímco pokračovala pořád dolů a dolů.

A pak se v dálce rozsvítilo světlo. Malá tečka. Jako kdyby někdo škrtnul zápalkou. Přitiskla se blíž k zábradlí a krčila se pořád víc a víc s tím, jak se světlo rozrůstalo. Už viděla vlastní ruku a pár schodů před ní. Bylo už jich jenom pár. Sešla na spodní schod a rozhlédla se.

Jakákoliv podobnost obyčejnému domu byla pryč.

Někde během cesty se dřevěné schody změnily v kamenné. Teď stála v malé kamenné místnosti osvětlené pochodní, která vrhala zvláštní nazelenalé světlo. Podlahu tvořila leštěná hladká skála, ve

které byly vyřezané podivné symboly. Prošla kolem nich, když přecházela přes místnost k jedinému dalšímu východu, který tvořil kulatý oblouk. Na jeho vrcholu byly dvě velké ozdobné zkřížené sekery a mezi nimi se tyčila lidská lebka.

Za obloukem slyšela hlasy. Byly moc vzdálené, aby slyšela co říkali, ale určitě to byly hlasy.

Zdálo se jí,že slyší Tudy. Následuj nás.

Dívala se na lebku a zdálo se jí, že na ní výsměšně shlíží. Uvažovala, jestli nad ní byla pořád Paříž, nebo jestli se dostala do nějakého úplně jiného světa způsobem, jakým se vstupuje do Mlčenlivého města. Vzpomněla si na Jace, kterého nechala dál spát. Přišlo jí to v jako úplně jiném životě.

Dělá to pro něj, připomněla si. Chce ho získat zpátky. Prošla obloukem do chodby za ním a instinktivně se přitiskla ke stěně. Tiše se plížila dopředu. Hlasy byly pořád hlasitější. V chodbě bylo šero, ale ne úplná tma. Každých pár metrů míjela další pochodeň s nazelenalým světlem, které smrdělo po spálenině.

Najednou si všimla dveří ve stěně po její levici. Hlasy byly pořád hlasitější.

“… není jako jeho otec,” řekl chraplavý hlas,který připomínal smirkový papír. “Valentýn by s námi vůbec nejednal. Udělal by si z nás svoje otroky. Tenhle nám dá svět.”

Clary opatrně nakoukla do dveří.

Místnost byla holá, hladce zděná a bez jakéhokoliv nábytku. Uvnitř byla skupina démonů.Vypadali jako ještěři. Měli tvrdou zeleno hnědou kůži, ale každý měl šest nohou, které vypadaly jako chapadla chobotnice, a které vydávaly šustivý zvuk, když se pohybovali. Jejich hlavy byly bachraté. Oči měly černé.

Polkla žluč.Vzpomněla si na Ravenera. Jednoho z prvních démonů, které viděla. Groteskní kombinaci ještěrky, hmyzu a mimozemšťana. Zvedal se jí žaludek. Přitiskla se ke zdi a

poslouchala.

“Dobře, jestli mu věříš.” Bylo těžké říct, který z nich promluvil. Jejich nohy se svíraly a zase uvolňovaly, zvedaly a zase klesaly, zatímco se pohybovaly. Nezdálo se, že by měly ústa, ale jejich malá chapadla vibrovala, když mluvili.

“Velká matka mu věřila. Je to její dítě.” Sebastian. Samozřejmě, že mluví o Sebastianovi. “Je to Nephilim. Jsou to naši nepřátelé.”

“Jsou to i jeho nepřátelé. Má v sobě krev Lilith.”

“Ale ten, kterého nazývá svým společníkem, nese krev našich nepřátel. Je z krve andělů.“To slovo bylo protkané tak velkou nenávistí, že to Clary cítila jako facku.

“Dítě Lilith nás ujišťuje, že ho má pevně v rukou. Zdá se poslušný.”

Suché, hmyzí uchechtnutí. “Vy mladí jste příliš protkaní obavami. Nephilimové už od nás drží tenhle svět dál moc dlouho. Bohatství tohohle světa je skvělé. Vypijeme ho dosucha a zůstane po něm jenom popel. Pokud jde o andělského kluka, zemře jako poslední jeho druhu. Upálíme ho na hranici jako jediného se zlatými kostmi.”

V Clary začal bublat vztek. Prudce vydechla - byl to tichý zvuk, ale démoni ho stejněslyšeli. Ten nejblíž k ní prudce zvednul hlavu. Clary na okamžik ztuhla, uvězněná v záři jeho černých zrcadlových očí.

Pak se otočila a běžela. Běžela zpátky ke vchodu. Chtěla doběhnout ke schodišti a po něm nahoru do tmy. Najednou za sebou slyšela rozruch. Démoni křičeli a pak se začali plazit. Slyšela syčivý zvuk. Vrhla jeden pohled přes rameno a uvědomila si, že tohle nezvládne. I když měla na začátku malý náskok, byli skoro za ní. Slyšela vlastní sípavý dech. Když procházela pod obloukem, nadechla se a vydechla. Pak se otočila, vyskočila a zachytila se

nahoře rukama. Vší silou se zhoupla a nohama kopla do prvního z démonů. S hlasitým syčením spadnul dozadu.

Zatímco pořád visela za ruce, chytila rukojeť jedné sekyry pod lebkou a trhla.

Sekera ale byla pevně přichycená a ani se nepohnula. Zavřela oči, chytila jí pevněji a vší silou zatáhla.

Sekera se oddělila od zdi s drásavým zvukem a poslala k zemi spršku kamenů a malty. Clary ztratila rovnováhu a přistála v podřepu na zemi. Sekera dopadla před ní. Byla těžká, ale sotva to cítila.

Opakovalo se to, co se stalo ve starožitnictví. Čas se zpomalil a najednou všechno vnímala intenzivněji. Cítila na kůži každý záchvěv větru, každou nerovnost pod nohama.

Dodala si odvahu, když první z démonů proběhl dveřmi, šel k ní pozadu jako tarantule a mával před ní nohama. Pod chapadly na jeho tváři byly dva dlouhé tesáky.

Sekera v její ruce se zhloupla dopředu, jakoby z vlastní vůle, a zabořila se hluboko do hrudi démona. Okamžitě si vzpomněla na to, co jí říkal Jace. Aby nezasahovala démony do hrudi, ale aby jim setnula hlavu. Ne všichni démoni měli srdce. Ale v případětohohle měla štěstí. Zasáhla buď srdce nebo nějaký jiný životně důležitý orgán. Tvor se zazmítal a zapištěl. Krev kolem rány začala bublat a pak najednou zmizel. Zapotácela se a udělala krok dozadu. V ruce měla pořád sekeru pokrytou démonskou krví, která byla černá a páchnoucí a připomínala dehet. Kdyžse na ní vrhnul další, přikrčila se a sekerou mu přesekla několik nohou. Stvoření zapištělo, nahnulo se na stranu, jako kdyby bylo na rozbité židli. Další démon už byl nad jeho tělem a snažil se dostat k ní. Znovu se otočila a pohřbila sekeru v tváři bytosti před ní. Vystříkla krev. Udělala pár kroků dozadu a přitiskla se ke zdi u schodiště. Kdyby se nějaký z nich dostal za ní, byl by to její konec.

Rozzuřený démon, do jehož tváře sekla, se na ní vrhnul znova.

Rozmáchla se sekerou a přesekla jednu z jeho nohou. Další nohy se jí ale omotaly kolem zápěstí. Ucítila v ruce spalující bolest. Křičela a snažila se ruku vyškubnout, ale démonův stisk byl příliš silný. Cítila, jako kdyby jí tisíce horkých jehel bodalo do kůže. Pořád křičela a snažila se uvolnit levou ruku. Druhou rukou mlátila démona do tváře v místech, kde ho předtím zasáhla sekerou. Démon zasyčel a nepatrně uvolnil svoje sevření. Vykroutila mu ruku z chapadla a couvla dozadu -

Najednou se objevila třpytivá čepel a proťala jeho lebku. Když se dívala, jak démon pomalu mizí, uviděla svého bratra s hořícím andělským ostří v ruce. Bílou košili měl potřísněnou krví. Za ním byla prázdná místnost, až na tělo démona, které sebou pořád škubalo a z jeho uťatých končetin tekla černá tekutina, jako olej z rozbitého auta.

Sebastian. Užasle se na něj dívala. Vážně jí právě zachránil život? “Drž se ode mě dál, Sebastiane,” zasyčela na něj.

Nezdálo se,že by jí slyšel. “Tvoje ruka.”

Podívala se na svoje pravé zápěstí, v kterém jí pořád bolestivě pulzovalo. V místech, kde bylo démonovo chapadlo připevněné na její kůži, měla množství tlustých ran, které jí černaly a měnily se do ohavné modročerné barvy.

Otočila se na svého bratra. Jeho bílé vlasy vypadaly ve tmě jako svatozář. Nebo to možná bylo tím, že se jí začalo pomalu zatemňovat vidění. Kolem zeleného světla v pochodních byla svatozář taky. Dokonce byla i kolem andělského ostří v Sebastianově ruce. Mluvil, ale jeho slova jí splývala a byla nejasná, jako kdyby byla pod vodou. “…smrtelný jed,” říkal. “Co sis sakra myslela, Clarisso?” Jeho hlas se vytrácel a pak se znovu vynořoval. Snažila se na něj soustředit. “…zabít šest Dahaků s ozdobnou sekerou-”

“Jed,“zopakovala a na okamžik jeho tvář nepůsobila tolik rozmazaně. Díky vráskám kolem jeho pusy a očí působil vážně a znepokojeně. “Tak hádám, žes mi nakonec vlastně život nezachránil,

co?”

Ucítila v ruce křeč a upustila sekeru, která dopadla se zaduněním na zem. Cítila, jak se jí shrnuje svetr, když klouzala dolů po vlhké zdi. Nechtěla nic víc, než si lehnout na podlahu. Sebastian jí ale nenechal odpočívat. Ucítila pod sebou jeho paže. Zvedl jí, přehodil si její zdravou ruku kolem krku a pak jí někam nesl. Chtěla bojovat, odstrčit se od něj, ale energie jí opustila. Cítila bodavou bolest na vnitřní straně lokte a horký dotek stély. Žilami se jí začala šířit necitlivost. Poslední věc, kterou viděla předtím, než zavřela oči, byla tvářlebky v průchodu. Mohla by přísahat, že byly duté oči plné smíchu.

Kapitola 15 – Magdaléna

Nevolnost a bolest přicházely a zase odcházely v pravidelných vlnách. Clary kole sebe viděla jenom rozmazané barvy: věděla, že jí její bratr nesl. Každý jeho krok cítila v hlavě jako ránu sekáčkem přímo do lebky. Uvědomila si, že k němu přitiskla. K síle jeho paží a pohodlí v jeho náruči - bylo zvláštní, že se Sebastinem cítila něco jako pohodlí a divné bylo i to, že vypadal, jako kdyby si dával pozor, aby s ním moc nehoupal, když šel. Vzdáleně si uvědomovala, že lapá po dechu a slyšela jejího bratra volat její jméno.

Pak všechno ztichlo. Na chvíli si myslela, že je konec: že umřela, umřela v boji s démony tak, jak se to stávalo většině Lovců stínů. Pak ucítila další mučivou bolest vycházet z vnitřní strany její paže. Žilami se jí rozlil chlad. Zavřela oči před očekávanou bolestí, ale chlad, který na ní Sebastian nějak přenesl, na ní zapůsobil, jako kdyby jí chrstnul do obličeje skleničku vody. Svět se s ní pomalu přestával točit a vlny nevolnosti a bolesti se zmenšily, dokud se neustálily a nezměnily se v jemné šumění její krve. Znovu se mohla nadechnout.

S povzdechem otevřela oči. Modrá obloha.

Ležela na zádech a zírala do nekonečně modrého nebe, které křižovaly bavlněné mraky, které vypadaly na obloze jako namalované. Stejně jako na stropě ošetřovny v Institutu. Natáhla bolavé ruce. Pravé zápěstí jí pořád obkružovaly pozůstatky zranění, které už ale pomalu růžověly. Na levé paži měla léčivou runu, blednoucí runu neviditelnosti a v ohbí lokte měla mendelin proti bolesti.

Zhluboka se nadechla. Podzimní vzduch v sobě nesl nádech vůně listů. Viděla vrcholky stromů, slyšela šumění dopravy a - Sebastiana. Slyšela tichý smích a uvědomila si, že neležela, ale že se opírala o svého bratra. O Sebastiana, který byl teplý, lehce dýchal a rukou jí jemně podpíral hlavu. Zbytek jejího těla byl volně natažený na trochu vlhké dřevěné lavičce.

S trhnutím se posadila. Sebastian se znovu zasmál. Seděl na konci lavičky s železnými opěrkami pro ruce. Šátek měl složený v klíně v místě, kde doteď ležela a ruku, kterou jí nepodpíral hlavu, měl položenou na opěradle. Bílou košili měl rozepnutou tak, aby skryl krvavé skvrny. Pod ní měl obyčejné šedivé tričko. Na zápěstí se mu třpytil stříbrný náramek. Jeho černé oči jiskřily pobavením, když se od něj na lavičce posunula tak daleko, jak jenom mohla.

“Dobře, že jsi tak malá,” řekl. “Kdybys byla vyšší, nést tě by nebylo moc příjemné.”

S vypětím všech sil se snažila udržet svůj hlas klidný. “Kde jsme?”

“Jardin du Luxembourg,” řekl. “Lucemburské zahrady. Je to pěkný park. Musel jsem tě vzít někam, kde by sis mohla lehnout a položit tě doprostřed ulice mi nepřišlo jako moc dobrý nápad.”

“Pro to existuje slovo. Někoho opustit a nechat ho umřít uprostřed ulice. Automobilové neúmyslné zabití.”

“To jsou tři slova a navíc myslím, že automobilové neúmyslné zabití by to bylo jenom v případě, že by tě někdo přejel.” Promnul si ruce, aby se zahřál. “Ale proč bych tě měl nechat umřít uprostřed ulice potom, čím vším jsem musel projít proto, abych ti zachránil život?”

Polkla a podívala se na svojí ruku. Rány už byly vybledlé. Kdyby nevěděla, kde přesně je hledat, nejspíš by si jich ani nevšimla. “Proč jsi to udělal?”

“Proč jsem udělal co?” “Zachránil mi život.” “Jsi moje sestra.”

Polkla. V ranním světle měla jeho tvář slabý ruměnec. Na krku měl malé popáleniny v místech, kde ho postříkala démonská krev. “Nikdy předtím ses nestaral o to, že jsem tvoje sestra.”

“Vážně?” Jeho černé oči jí sjely od hlavy až k patě. Vzpomněla si na chvíli, kdy Jace přišel do jejího domu potom, co bojovala s démonem Ravenerem a umírala kvůli jeho jedu. Vyléčil jí stejně jako Sebastian a pak jí, stejně jako její bratr, odnesl z místa činu. Možná, že si byli víc podobní, než si chtěla připustit ještě předtím, než je svázalo kouzlo.

“Náš otec je mrtvý,” řekl. “Nejsou tu žádná další příbuzní. Ty a já, my jsme poslední. Poslední Morgensternovi. Jsi moje jediná šance mít někoho, komu v žilách protéká stejná krev jako mě. Někoho jako jsem já.”

“Věděls, že jsem tě sledovala,” řekla. “Samozřejmě, že jsem to věděl.”

“A nechals mě.”

“Chtěl jsem vidět, co uděláš. A přiznávám se, že jsem si nemyslel, že mě budeš sledovat až tam. Jsi statečnější, než jsem si myslel.” Zvedl šátek ze svého klína a ovázal si ho kolem krku.

Park se začal plnit. Turisty, kteří svírali mapy, rodiči s dětmi v náručí, starci, kteří kouřili dýmky, a kteří pomalu začali obsazovat lavičky podobné té, na které seděli oni. “Ten boj bys nikdy nevyhrála.”

“Možná jo.”

Usmál se. Byl to rychlý pokřivený úsměv. Jako kdyby ho nedokázal zadržet. “Možná.”

Zabořila boty do trávy, která byla mokrá díky ranní rose. Nehodlala děkovat Sebastianovi. Za nic. “Proč ses domlouval s démony?” zeptala se. “Slyšela jsem, jak o tobě mluví. Vím, co máš v plánu-”

“Ne, to nevíš.” Jeho úsměv byl pryč. Vrátil se jeho nadřazený tón. “Za prvé, nebyli to tihle démoni, se kterými jsem jednal. Tohle byli

jejich strážci. To je důvod, proč byli v oddělené místnosti a proč jsem tam nebyl. Dahakové nejsou tak chytří, ale jsou krutí, tvrdí a útoční. Nejsou moc informovaní o tom, co se děje. Jenom opakují drby, které slyšeli od svých pánů. Od Vyšších démonů. S těmi jsem měl schůzku.”

“A po tomhle se mám jako cítit líp?”

Naklonil se k ní přes lavičku mezi nimi. “Nesnažím se docílit toho, aby ses cítila líp. Snažím se ti říct pravdu.”

“Tak to se potom nedivím, že vypadáš, jako kdybys měl alergický záchvat,” řekla, ačkoliv to nebyla tak úplně pravda. Sebastian vypadal až protivně klidně. Jenom jeho napnutá čelist a divoký puls na jeho spánku naznačoval, že není tak klidný, jak předstírá. “Dahakové říkali, že hodláš předat tenhle svět démonům.”

“Zní to jako něco, co bych udělal?” Jenom se na něj dívala.

“Myslel jsem, žes říkala, že mi chceš dát šanci,” řekl. “Nejsem takový, jako když jsi mě potkala v Alicante.” Jeho pohled byl jasný. “Kromě toho nejsem jediný člověk, kterého jsi kdy potkala, který věřil Valentýnovi. Byl to můj otec. Náš otec. Není snadné začít pochybovat o věcech, které pro tebe byly jistotou, a kterým jsi věřila, když jsi vyrůstala.”

Clary si zkřížila ruce na hrudi. Vzduch byl svěží, ale chladný, občas až mrazivý. “Jo, to je pravda.”

“Valentýn se pletl,” řekl. “Byl tak posedlý křivdami, o kterých byl přesvědčený, že mu Clavové provedli, že nedokázal vidět nic jiného kromě minulosti a zaměřil se jenom na ně. Chtěl vyvolat anděla, aby jim řekl, že byl reinkarnovaný Lovec stínů Jonathan, že je jejich vůdce, a že jenom jeho cesta je ta správná.”

“Přesně takhle se to nestalo.”

“Vím, co se stalo. Lilith o tom se mnou mluvila.” Řekl to tak

ledabyle, jako kdyby rozhovory s matkou všech čarodějů byly pro každého na denním pořádku. “Neobelhávej se myšlenkou, že to co se stalo, bylo jenom díky obrovskému soucitu Anděla, Clary. Andělé jsou studení jako rampouch. Raziel byl naštvaný, protože Valentýn zapomněl na poslání všech Lovců stínů.”

“Což je?”

“Zabíjet démony. To je naše poslání. Určitě víš, že se do našeho světa v posledních letech dostává pořád víc a víc démonů. A taky víš, že nemáme žádnou představu, jak je všechny udržet venku.”

Vzpomněla si na něco, co jí řekl Jace, když byli poprvé v Mlčenlivém městě. Přišlo jí to jako věčnost. Měli bychom být schopni zablokovat jim přístup sem, ale nikdo není schopný přijít na to, jak to udělat. Přichází jich pořád víc a víc. Vždycky sem pronikalo jenom málo démonů, takže bylo snadné je zabít. Ale za mého života jich bránou prochází pořád víc a víc. Clavové tam posílají stále víc Lovců stínů, ale často se stává, že už se nevrátí.

“Velká válka s démony se blíží a Clavové jsou na to až žalostně nepřipravení,” řekl Sebastian. “V tomhle se můj otec nepletl. Jsou moc upjatí. Nereagují na varování ani na upozornění, že jejich systém potřebuje změnu. Nepřeju si, aby byli vyhlazení všichni Podsvěťané tak jako Valentýn, ale bojím se, že slepota Clavů bude pro tenhle svět zkáza. Pro svět, který Lovci stínů přísahali chránit.”

“Chceš, abych ti uvěřila, že ti záleží na tom, jestli bude tenhle svět zničený?”

“No, žiju tady,” řekl Sebastian mnohem mírnějším hlasem, než čekala. “A někdy vyžadují extrémní situace extrémní opatření. Abychom mohli zničit nepřátele, bude nutné je nejdřív pochopit. Jednat s nimi. Jestli se mi povede donutit Vyšší démony, aby mi věřili, pak je můžu nalákat sem. Na místo, kde můžou být zničeni. Oni i jejich následovníci. Budou muset obrátit směr. Démoni zjistí, že tenhle svět nedostanou tak snadno, jak si to původně představovali.

Clary zavrtěla hlavou. “A to zvládnete ve dvou? Jenom ty a Jace?

Jste vážně působiví, neber mě zle, ale ani vy dva-”

Sebastian vstal. “To si vážně nedovedeš představit, že mám tohle všechno promyšlené?” Podíval se na ní. Podzimní vítr mu sfouknul jeho bílé vlasy do obličeje. “Pojď se mnou. Chci ti něco ukázat.”

Zaváhala. “Jace-”

“Pořád spí. Věř mi. Vím to.” Natáhl k ní ruku. “Pojď se mnou, Clary. Jestli tě nedokážu přesvědčit, abys mi věřila, že mám plán, možná ti to můžu dokázat.”

Dívala se na něj. Myslí se jí proháněly vzpomínky: starožitnictví v Praze, její zlatý prsten padající do tmy, Jace držící jí ve výklenku v klubu, skleněné nádrže plné lidských těl. Sebastian držící andělské ostří.

Dokázat ti to.

Chytila jeho nabízenou ruku a nechala se vytáhnout na nohy.

Bylo rozhodnuté, i když ne bez velkého dohadování, že Tým dobra Raziela vyvolá, ale bude k tomu potřebovat nějaké odlehlé místo. “Nemůžeme vyvolat šedesát stop vysokého anděla uprostřed Central Parku,” poznamenal suše Magnus. “Lidé by si toho všimli. Dokonce i v New Yorku.”

“Raziel měří šedesát stop?” zeptala se Isabele. Opřela se zpátky do křesla a přitáhla se ke stolu. Pod očima měla tmavé kruhy. Stejně jako Alec, Magnus a Simone byla vyčerpaná. Všichni byli vzhůru už celé hodiny a vysedávali nad knihami tak starými, že jejich listy byly tenké jako slupky cibule. Isabele i Alec uměli číst řecky a latinsky. Alec měl lepší znalosti z oblasti démonského jazyka, než Izzy, ale Magnus byl jediný, který tomu rozuměl. Maia a Jordan si uvědomovali, že budou užitečnější někde jinde, tak odešli na policejní stanici podívat se na Luka. Mezitím se Simon snažil vlastním způsobem být nějak užitečný - obstarával jídlo, kafe, obkresloval symboly na Magnusův pokyn, obstarával papíry a tužky a dokonce i krmení Chairmana, který mu poděkoval tím, že vykašlal chrchel chlupů na podlahu v Magnusově kuchyni.

“Vlastně je vysoký jenom padesát devět stop, ale rád se naparuje,” řekl Magnus. Únava moc nepomáhala jeho nervům. Vlasy měl připlácnuté k hlavě a na rukách měl třpytky od toho, jak si pořád mnul oči. “Je to anděl, Isabele. Copak ses nic nenaučila?”

Isabele podrážděně mlaskla. “Valentýn vyvolal anděla ve svém sklepě. Nevidím důvod, proč k tomu my potřebujeme odlehlý prostor-”

“Protože Valentýn je prostě DOKONALEJŠÍ než jsem já,” odsekl jí Magnus a odhodil pero. “Podívej-”

“Nekřič na mojí sestru,” řekl Alec. Vyslovil to sice tiše, ale v jeho slovech byla skrytá síla. Magnus se na něj překvapeně podíval. Alec pokračoval: “Isabele, velikost andělů, když se objeví v pozemské dimenzi, se liší v závislosti na jejich síle. Anděl, kterého vyvolal Valentýn, byl nižší kategorie, než je Raziel. A kdybys vyvolala anděla ještě vyšší hodnosti, třeba Michaela nebo Gabriela-”

“Nemohl bych vytvořit kouzlo, které by je svázalo, i kdyby jenom na chvíli,” řekl Magnus tichým hlasem. “Raziela vyvoláváme z části i kvůli tomu, že doufáme, že jako tvůrce Lovců stínů bude mít alespoň nějaký soucit - nebo naopak žádný soucit - pro vaší situaci. Je také v té správné pozici. Anděl o trochu míň silný, by nám nedokázal pomoct, ale mocnější anděl… no, kdyby se něco nepovedlo…”

“Nemusel bych to být jenom já, kdo umře,” doplnil ho Simon.

Magnus vypadal, jako kdyby měl bolesti. Alec se díval na rozházené papíry na stole. Isabele položila dlaň na tu Simonovu. “Nemůžu uvěřit, že tu teď sedíme a mluvíme o vyvolání anděla,” řekla.

“Celý můj život jsme přísahali na jméno Anděla. Víme, že naše síla pochází od andělů. Ale myšlenka, že jednoho z nich uvidíme… nedokážu si to představit. Je to moc neuvěřitelné na to, abych o tom mohla třeba jenom přemýšlet.”

Nad stolem se rozprostřelo ticho. Simon zahlédl v očích Magnuse temnotu. To donutilo Simona přemýšlet nad tím, jestli už někdy Magnus viděl anděla. Uvažoval, jestli by se ho na to měl zeptat, ale byl od rozhodování zachránění zvonícím telefonem.

“Dejte mi sekundu,” zamumlal a vstal. Otevřel telefon a opřel se o jeden z pilířů. Byla to zpráva -vlastně několik zpráv-od Maiy.

DOBRÉ ZPRÁVY. LUKE JE VZHŮRU A MLUVÍ. VYPADÁ TO, ŽE BUDE V POŘÁDKU.

Simon ucítil vlnu úlevy. Konečně nějaká dobrá zpráva. Zavřel telefon a sevřel v dlani prsten na jeho ruce. Clary?

Nic.

Spolkl nervozitu. Nejspíš jenom spala. Vzhlédnul a zjistil, že na něj všichni tři lidi u stolu zírají.

“Kdo psal?” zeptala se Isabele.

“Maia. Psala, že je Luke vzhůru a mluví. Bude v pořádku.” Ozvalo se pár úlevných slov, ale Simon pořád zíral dolů na prsten na svojí ruce.

“Vnukla mi nápad.”

Isabele byla na nohou a mířila k němu. Když se u něj zastavila, vypadala ustaraně. Simon předpokládal, že by jí to neměl vyčítat. V poslední době byly jeho myšlenky z většiny sebevražedné. “Jaký?” zeptala se.

“Co potřebujeme k vyvolání Raziela? Kolik místa?” zeptal se Simon.

Magnus se nad knížkou chvíli zamyslel. “Nejmíň míli. Bylo by dobré, kdyby byla v blízkosti voda. Třeba jezero Lyn-”

“Lukova farma,” řekl Simon. “Je na venkově. Hodinu nebo dvě odsud. Mělo by to tam teď být zavřené, ale já vím, jak se tam

dostat. A je tam jezero. Nebude tak velké jako jezero Lyn, ale…”

Magnus zaklapl knížku, kterou měl v ruce. “To není špatný nápad, Seamusi.”

“Pár hodin?” zeptala se Isabele a podívala se na hodiny. “Můžeme tam být-”

“Ach, ne,” řekl Magnus. Odstrčil od sebe knížku. “I když je tvoje nadšení bezedné a působivé, Isabele, jsem moc vyčerpaný na to, abych teď dokázal úspěšně udělat přivolávací kouzlo. A tohle není něco, v čem bych byl ochotný riskovat. Myslím, že se na tomhle všichni shodneme.”

“Takže kdy?” zeptal se Alec.

“Potřebujeme aspoň pár hodin spánku,” řekl Magnus. “Navrhuju odchod brzy odpoledne. Sherlocku -teda promiň, Simone-zavolej Jordanovi a zeptej se, jestli si můžeme na chvíli půjčit jeho náklaďáček. A teď…” Odstrčil papíry na stranu. “Jdu spát. Isabele, Simone, jste víc než zváni, abyste se znovu zabydleli v pokoji pro hosty, jestli chcete.”

“Každý v jednom pokoji pro hosty by bylo lepší,” zamumlal Alec.

Isabele se podívala na Simona s vepsanou otázkou v jejích tmavých očích, ale on už sahal do kapsy pro telefon. “Dobře,” řekl. “Vrátím se v poledne, ale teď je tu něco důležitého, co musím zařídit.”

Paříž byla v denním světle město úzkých, kroutících se ulic, které se pozvolna měnily na bulváry, město zlatých budov s břidlicově zbarvenými střechami a město třpytivé řeky, která se proplétala jeho středem a připomínala tak jizvu ze souboje. Sebastian, navzdory jeho tvrzení, že hodlá Clary dokázat, že má nějaký plán, neřekl ani slovo, zatímco se proplétali ulicemi lemovanými uměleckými galeriemi a krámky prodávajícími staré zaprášené knihy. Nakonec došli ke Quai des Grands Augustins u břehu řeky.

Od Seiny foukal studený vítr a ona se zachvěla. Sebastian si odvázal šátek z krku a podal jí ho. Byl černobílý a vyrobený z tvídu. Pořád byl teplý od toho, jak ho měl zabalený kolem krku.

“Nebuď hloupá,” řekl. “Je ti zima. Vem si ho.”

Clary si ho zavázala kolem krku. “Díky,” řekla automaticky a hned sebou trhla.

Páni. Poděkovala Sebastianovi. Čekala, že se v mracích objeví blesk a praští do ní. Nic se ale nestalo.

Věnoval jí zvláštní pohled. “Jsi v pořádku? Vypadáš, jako kdybys měla každou chvíli kýchnout.”

“Jsem v pořádku.” Šátek voněl po citrusové kolínské a po Sebastianovi. Nebyla si jistá, co si myslela, že ucítí.

Pokračovali v cestě. Tentokrát Sebastian zpomalil a šel vedle ní. Zastavil se jenom, aby jí vysvětlil, že čtvrtě v Paříži jsou číslované a oni právě přechází z šesté do páté - Latinské, a že most, který vidí v dálce je přes řeku Pont Saint-Michel. Kolem nich procházela spousta mladých lidí. Clary si všimla holky stejně staré jako ona, nebo možná o trošku starší, která byla až neuvěřitelně stylově oblečená v těsných kalhotách a kozačkách. Dlouhé vlasy jí vlály do větru, který přicházel od Seiny. Na chvíli se zastavila a sjela Sebastiana pohledem plným zájmu. Nezdálo se, že by si toho všimnul.

Jace, napadlo jí, by si toho všimnul. Sebastian byl nápadný s jeho ledově bílými vlasy a černýma očima. Když ho viděla poprvé, myslela si o něm, že byl pěkný. To měl ale vlasy obarvené na černo. Ta barva se k němu moc nehodila. Takhle vypadal líp. Bledost jeho vlasů vyzdvihla barvu jeho kůže, přitahovala pohled k ruměnci kolem jeho vysokých lícních kostí, a k nádhernému tvaru jeho obličeje. Měl neuvěřitelně dlouhé řasy, o odstín tmavší, než jeho vlasy. Jeho řasy se lehce kroutily stejně jako řasy Jocelyn - tohle bylo tak nefér. Proč byla jediná v rodině, které se nekroutily? A proč neměl ani jedinou pihu? “Takže,” řekla najednou a přerušila ho uprostřed věty, “co vlastně jsme?”

Vrhl na ní postranní pohled. “Co myslíš tím Co jsme?”

“Říkals, že jsme poslední z rodu Morgensternů. To je německé jméno,” řekla Clary. “Takže co jsme, Němci? Jaký je náš příběh? Proč jsme zůstali jenom my?”

“Ty nevíš nic o Valentýnově rodině?” V jeho hlase byla zřetelná nevěřícnost. Zastavil se vedle chodníku u zdi, která se táhla podél Seiny. “To ti tvoje máma nikdy nic neřekla?”

“Je to taky tvoje máma a ne. Nikdy mi nic neřekla. Valentýn není zrovna její oblíbené téma.”

“Jména Lovců stínů se skládají ze slov,” řekl Sebastian pomalu a vylezl na stěnu. Natáhl k ní ruku dolů a po chvíli váhání, ho nechala vytáhnout jí na stěnu vedle něj. Pod nimi tekla šedozelená Seina. Po ní pluly pozvolným tempem turistické lodičky. “Fair-childové, Lightwoodové, White-lawové. Morgensternové znamenají Jitřní hvězda. Je to německé jméno, ale rodina měla švýcarské kořeny.”

“Měla?”

“Valentýn byl jedináček,” řekl Sebastian. “Jeho otec-náš dědeček

- byl zavražděný Podsvěťanem a bratr našeho dědy umřel v bitvě. Neměl žádné děti. Tohle” -řekl a natáhnul ruku k jejím vlasům- “je ze strany Fairchildů. V té koluje anglická krev. Já vypadám spíš jako Švýcar. Jako Valentýn.”

“Víš něco o našich prarodičích?” zeptala se Clary fascinovaně.

Sebastian sklonil ruku a seskočil ze zdi. Natáhl k ní ruku a ona jí přijala. Když seskočila, zakopla a snažila se udržet rovnováhu. Skončila ale na jeho tvrdé a teplé hrudi, skryté pod košilí. Všimla si pobaveného a zároveň žárlivého pohledu od procházející dívky. Clary se od něj rychle odtáhla. Chtěla na tu holku zakřičet, že je Sebastian její bratr, a že ho nenávidí. Ale neudělala to.

“Nevím o nich nic,” řekl. “Jak bych mohl?” Věnoval jí pokřivený úsměv. “Pojď. Chci ti ukázat moje oblíbené místo.”

Clary se ale držela zpátky. “Myslela jsem, žes mi chtěl dokázat, že máš plán.”

“Všechno přijde v ten pravý čas.” Sebastian se znovu vydal na cestu. Po chvíli ho následovala. Zjisti, co má v plánu. Chovej se k němu mile, dokud neodvedeš svojí práci. “Otec Valentýna mu byl hodně podobný,” pokračoval Sebastian. “Vložil svojí víru do síly. Jsme vybraní Boží bojovníci. V tohle věřil. Bolest tě dělá silným. Ztráta tě dělá silnějším. Když zemřel…”

“Valentýna to změnilo,” řekla Clary. “To mi řekl Luke.”

“Miloval svého otce, ale zároveň ho nenáviděl. To je něco, cos nejspíš zjistila od Jace. Valentýn nás vychovával tak, jak ho vychoval jeho otec. Vždycky se nakonec vrátíš k tomu, co znáš.”

“Ale Jace,” řekla Clary. “Valentýn ho naučil mnohem víc věcí, než jenom dobře bojovat. Učil ho jazyky. Učil ho hrát na piáno-”

“Za to mohl vliv Jocelyn.” Sebastian vyslovil její jméno neochotně, jako kdyby nenáviděl i ten samotný zvuk. “Myslela si, že by měl být Valentýn schopný mluvit o knihách, výtvarném umění, hudbě - ne jenom o zabíjení. Tohle pak aplikoval na Jace.”

Po jejich levé straně se objevila železná modrá brána. Sebastian se pod ní protáhnul a pokynul Clary, aby ho následovala. Nemusela se ani krčit, jenom si nacpala ruce do kapes. “A co ty?” zeptala se.

Zvedl ruce. Byla to skoro přesná kopie rukou její mámy - zručné, s dlouhými prsty, dokonalé pro držení štětce nebo pera. “Naučil jsem se hrát na nástroje války,” řekl, “a malovat krví. Nejsem jako Jace.”

Byli v úzké uličce mezi dvěma řadami budov postavených ze stejných zlatých cihel, jako mnoho dalších budov v Paříži. Střechy na slunci nabíraly zelenou barvu, podobnou mědi. Ulice pod jejich nohama byla dlážděná a nebyla tam žádná auta, ani motorky. Po její levé straně byla kavárna. Dřevěná vývěsní tabule, která visela na železné tyči, byla jediný důkaz toho, že je v téhle ulici nějaký obchod.

“Mám to tu rád,” řekl Sebastian, když sledoval její pohled, “protože mi to tu přijde, jako kdybych byl najednou v jiném století. Žádný hluk aut, žádné neony. Prostě klid.”

Clary na něj zírala. Lže, napadlo jí. Sebastian nemá takové myšlenky. Sebastian, který se pokusil vypálit Alicante do základů, se nestará o to, jestli je něco klidné.

Napadlo jí, kde vyrůstal. Nikdy to místo neviděla, ale Jace jí ho popsal. Malý dům -vlastně chalupa-v údolí mimo hranice Alicante. V noci tam bylo ticho a obloha byla plná hvězd. Ale chybělo mu to tam? Je to vůbec možné? Je tohle druh emoce, kterou můžete mít, když vlastně ani nejste člověk?

Nevadí ti to? chtěla říct. Být na místě, kde vyrůstal a žil skutečný Sebastian Verlac, dokud jsi ho nezabil? Procházet se po těchhle ulicích, nosit jeho jméno, vědět že je tu někde jeho teta, která pro něj pořád truchlí? A cos myslel tím, když jsi řekl, žes ani nepředpokládal, že se bude bránit?

Jeho černé oči se na ní zamyšleně upíraly. Věděla, že měl smysl pro humor. Měl v sobě jízlivost, která Jacovi scházela. Jenže teď se nesmál.

“Pojď,” řekl a tak jí vytrhl z myšlenek. “Mají tady tu nejlepší horkou čokoládu v Paříži.”

Clary si nebyla jistá, jak by mohla posoudit jestli je to pravda, když byla v Paříži poprvé, ale když si k ní sedli, musela uznat, že byla vážně výborná. Dělali jí přímo na vašem stole -malém, dřevěném a staromódním, který byl ve stejném stylu jako vyztužená křesílka, na kterých seděli-v modrém keramickém hrnci, z krému, čokoládového prášku a cukru. Výsledkem bylo kakao tak silné, že v něm stála lžíce. Měli k tomu i croissanty, které namáčeli do čokolády.

“Jestli chceš přinést další croissant, tak ti ho přinesou,” řekl Sebastian a opřel se v křesle. Clary si všimla, že byli na tomhle místě nejmladší. “Útočíš na ně jako vlk.”

“Mám hlad.” Pokrčila rameny. “Hele, jestli chceš se mnou mluvit, tak se mnou mluv. Přesvědč mě.”

Naklonil se dopředu a opřel se o lokty. Připomnělo jí to, jak se mu včera dívala do očí a všimla si stříbrného proužku kolem jeho duhovek. “Myslel jsem na to, cos říkala včera večer.”

“Měla jsem halucinace. Nevzpomínám si, co jsem ti říkala.” “Ptala ses mě, komu patřím,” řekl Sebastian.

Clary zastavila hrneček s čokoládou na půli cesty k její puse. “Vážně?”

“Jo.” Upřeně se na ní díval. “A já nevím, co ti na to odpovědět.”

Položila hrneček a najednou se začala cítit nepříjemně. “Nemusíš nikomu patřit,” řekla. “Je to jenom slovní obrat.”

“Dobře, dovol mi se tě teď na něco zeptat,” řekl Sebastian. “Myslíš, že mi můžeš odpustit? Myslím tím, myslíš, že je možné odpustit někomu, jako jsem já?”

“Nevím.” Clary sevřela okraj stolu. “Já - nevím toho moc o náboženském pojetí odpuštění. Jsou různé druhy odpouštění.” Zhluboka se nadechla, protože věděla, že blábolila. V tmavém upřeném pohledu Sebastiana bylo něco, co jí nutilo myslet si, že od ní vážně čeká, že mu dá odpovědi, které by mu nikdo jiný dát nemohl. “Vím, že musíš udělat různé věci, aby ti bylo odpuštěno. Změnit se. Přiznat se, kát se - a všechno napravit.”

“Napravit,” zopakoval Sebastian.

“Napravit věci, cos udělal.” Podívala se na svůj hrneček. Nebyl žádný způsob, jak by Sebastian mohl napravit to, co udělal. Žádný způsob, který by dával nějaký smysl.

“Ave atque vale,” řekl Sebastian, zatímco se díval do svého hrnečku čokolády.

Clary poznala tradiční slova Lovců stínů, která pronáší nad svými mrtvými. “Proč to říkáš? Neumírám.”

“Je to z básně,” řekl. “Catullovi. Frater, ave atque vale. Zdrávas tobě a sbohem, můj bratře. Mluví o popelu, o rituálu mrtvých a o jeho vlastním smutku ze ztráty svého bratra. Učil jsem se tu básničku jako malý, ale necítil jsem to - ani jeho žal, ani jeho ztrátu. Dokonce jsem ani nepřemýšlel o tom, jaké by to bylo zemřít a nemít nikoho, kdo by za mě truchlil.” Vzhlédl a ostře se na ní podíval. “Jaké myslíš, že by to bylo, kdyby nás Valentýn vychovával spolu? Milovala bys mě?”

Clary byla ráda, že položila hrneček, protože kdyby to neudělala, určitě by jí teď vyklouzl z ruky. Sebastian se na ní nedíval s žádnou plachostí nebo s rozpaky. Díval se na ní zvědavě, jako kdyby byla nějaká bizardní hříčka přírody. “No,” řekla. “Jsi můj bratr. Milovala bych tě. Já… musela bych.”

Pořád se na ní díval pevným, intenzivním pohledem. Napadlo jí, jestli by se ho měla zeptat, jestli si myslí, že by to zároveň znamenalo i to, že by jí miloval taky. Jako sestru. Měla ale pocit, že on nemá ani tušení, co tyhle city znamenají.

“Ale Valentýn mě nevychoval,” řekla. “Vlastně jsem ho zabila.”

Nebyla si jistá, proč to řekla. Možná chtěla zjistit, jestli ho to nějak rozruší. Jace jí jednou řekl, že si myslí, že byl Valentýn jediná věc, na které kdy Sebastianovi záleželo.

Ale on nezblednul, ani se neošil. “Vlastně,” řekl, “ho zabil spíš anděl. I když to bylo kvůli tobě.” Prsty mapoval vzory na zastaralém stolu. “Víš, když jsem tě poprvé potkal v Idris, doufal jsem - myslel jsem si, že bys mohla být jako já. A když jsi nebyla v ničem jako já, nenáviděl jsem tě. A potom, když jsem byl přivedený zpátky a Jace mi řekl, cos udělala, došlo mi, že jsem se pletl. Ty jsi jako já.”

“Jo, tos říkal minulou noc,” řekla Clary. “Ale já nejsem-”

“Zabila jsi našeho otce,” řekl tiše. “A bylo ti to úplně fuk. Nepřemýšlelas o tom ani sekundu, viď? Valentýn Jace týral prvních

deset let jeho života a on ho pořád postrádá. Truchlil pro něj, i když spolu neměli společnou ani kapku krve. Ale byl to tvůj otec. Zabilas ho a nikdy jsi kvůli tomu neprožila ani jednu bezesnou noc.”

Clary na něj zírala s otevřenou pusou. To bylo nefér. Tak nespravedlivé. Valentýn nikdy nebyl její otec - nemiloval jí. Bylo to monstrum, které muselo umřít. Zabila ho, protože neměla na výběr.

V mysli se jí objevila nezvaná vzpomínka na Valentýna, který probodl Jacovu hruď ostřím a pak ho držel, zatímco umíral. Valentýn brečel nad synem, kterého zabil. Ale ona pro svého otce nebrečela nikdy. Nikdy jí to dokonce ani nenapadlo.

“Mám pravdu, nebo ne?” ozval se Sebastian. “Řekni mi, že se pletu. Řekni mi, že nejsi jako já.”

Clary se dívala do svého hrníčku teď už studené čokolády. Cítila se, jako kdyby se jí uprostřed hlavy objevil vír, který do sebe vtahoval všechny její myšlenky a slova. “Myslela jsem si, žes celou dobu říkal, že je Jace jako ty,” řekla nakonec přiškrceným hlasem. “Myslela jsem, že je to důvod, proč jsi ho chtěl u sebe.”

“Potřebuju Jace,” řekl Sebastian. “Ale v srdci není jako já. Ty jsi.” Vstal. Musel jít někam zaplatit, ale to už Clary nevnímala. “Pojď se mnou.” Natáhl k ní ruku. Vstala, aniž by jí přijala, automaticky si kolem krku omotala šálu. Čokoláda, kterou vypila, jí pálila v žaludku jako kyselina. Šla za Sebastianem ven z kavárny do uličky, kde stál a díval se na modré nebe nad jeho hlavou.

“Nejsem jako Valentýn,” řekla Clary, když se zastavila vedle něj. “Naše máma-”

“Tvoje máma,” řekl. “Nenáviděla mě. Nenávidí mě. Vidělas jí. Snažila se mě zabít. Chceš říct, že jsi stejná jako tvoje máma? Fajn. Jocelyn Fairchildová je nelítostná. Vždycky byla. Předstírala, že miluje našeho otce -několik měsíců, možná i let-aby mohla shromáždit dost informací na to, aby ho pak zradila. Připravila povstání a dívala se na to, jak jsou přátelé jejího muže vraždění. Ukradla ti vzpomínky. Ty už jsi jí odpustila? A když utíkala z Idris, vážně si myslíš, že plánovala vzít mě s sebou? Muselo se jí ulevit,

když si myslela, že jsem mrtvý-”

“To není pravda!” odsekla mu Clary. “Měla krabičku, ve které měla věci po tobě, když jsi byl ještě miminko. Vzala si jí sebou a brečela nad ní. Každý rok na tvoje narozeniny. Vím, že jí máš v pokoji.”

Sebastianovi tenké, elegantní rty se zkroutily do úšklebku.

Odvrátil se od ní a vydal se uličkou pryč. “Sebastiane!” křičela za ním Clary. “Sebastiane, počkej.” Nebyla si jistá, proč chtěla, aby se vrátil. Byla pravda, že neměla tušení, kde byla, nebo jak by měla najít cestu zpátky do bytu, ale tohle bylo o něčem jiném. Chtěla stát a hádat se, aby dokázala, že to co řekl není pravda. Znova zakřičela: “Jonathane Christophere Morgensterne!”

Zastavil se a pomalu se otočil. Pak se na ní ohlédl přes rameno. Vydala se k němu. Díval se, jak jde. Hlavu měl nakloněnou na stranu, oči měl přimhouřené do úzkých štěrbin. “Vsadím se, že ani neznáš moje prostřední jméno,” řekla.

“Adele.” Řekl to tak melodicky. To, že znal celé její jméno, jí bylo trochu nepříjemné. “Clarissa Adele.”

Zastavila se u jeho boku. “Proč Adele? Nikdy jsem to nevěděla.” “Taky nevím,” řekl. “Vím, že Valentýn nikdy nechtěl, abys byla

pojmenovaná Clarissa Adele. Chtěl, aby ses jmenovala po jeho

mámě, Seraphina. Po naší babičce.” Otočil se a vydal se znovu dopředu uličkou. Tentokrát už s ním držela krok. “Když byl náš dědeček zavražděný, umřela - dostala infarkt. Umřela smutkem. Tohle vždycky říkal Valentýn.”

Clary si vzpomněla na Amatis, která se nikdy nedostala přes její první lásku, Stephena. Na Stephena, který umřel žalem. Na Inkvizitorku, která celý svůj život zasvětila pomstě. Na mámu Jace, která si podřezala žíly, když jí umřel manžel. “Předtím, než jsem poznala Nephilimy, jsem si nikdy nemyslela, že je možné umřít smutkem.”

Sebastian se suše zasmál. “Nemáme příležitostné vztahy jako civilové,” řekl. “No, někdy jo. Ne každý je stejný. Ale vztahy mezi námi mají tendenci být silné a nerozbitné. To je důvod, proč vycházíme tak špatně s těmi, co nejsou stejného druhu jako my. Podsvěťani, civilové-”

“Moje máma si vzala Podsvěťana,” řekla Clary pichlavým hlasem. Zastavili se před čtvercovou kamennou budovou s modře natřenými okenicemi, která stála skoro až na konci uličky.

“Jednou byl Nephilim,” řekl Sebastian. “A podívej se na našeho otce. Tvoje matka ho zradila a opustila a on strávil zbytek života čekáním na ní a přesvědčováním jí, aby se k němu vrátila zpátky. Ta skříň plná oblečení pro ní-” Zavrtěl hlavou.

“Ale Valentýn řekl Jacovi, že je láska slabost,” řekla Clary. “Že tě nakonec zničí.”

“A ty by sis to nemyslela, kdybys strávila polovinu svého života pronásledováním ženy, i přesto, že bys nenáviděla i její vnitřnosti, protože na ní prostě nemůžeš zapomenout? Kdyby ti člověk, kterého jsi milovala nejvíc na světě, bodl dýku do zad a ještě s ní otočil?” Naklonil se k ní na chvíli tak blízko, že když promluvil, cítila jeho dech ve vlasech. “Možná se víc podobáš tvojí matce, než našemu otci. Ale je v tom nějaký rozdíl? Máš ve svých kostech bezohlednost a ve svém srdci led, Clarisso. Nepřesvědčuj mě o ničem jiném.”

Otočil se k ní zády dřív, než mu stačila odpovědět a vyšel až na nejvyšší schod domu s modrými okenicemi. Na zdi vedle dveří byly elektrické zvonky, vedle kterých bylo u každého ručně napsané jméno. Stiskl zvonek vedle jména Magdaléna a čekal. Nakonec se z reproduktoru ozval skřípavý hlas: “Qui est l??”

“C’est le fils et la fille de Valentine,” odpověděl. “Nous avions rendez-vous?”

Chvíli bylo ticho a pak se ozval bzučák. Sebastian trhnutím otevřel dveře a podržel je otevřené, aby mohla Clary projít. Schody vevnitř byly dřevěné. Vypadaly opotřebovaně a hladce jako bok lodi. V tichosti po nich vystoupali do nejvyššího patra, kde narazily na

pootevřené dveře. Sebastian šel první a Clary ho následovala.

Ocitli se ve velké, vzdušné, světlé místnosti. Stěny byly natřené na bílo. Záclony byly ve stejné barvě. Jedním oknem mohla vidět na ulici venku, která byla lemovaná restauracemi a butiky. Kolem projížděla auta, ale zdálo se, že do místnosti zvenku neproniknul žádný zvuk. Podlaha byla z leštěného dřeva. Nábytek byl dřevěný a natřený na bílo. Na čalouněných pohovkách byly barevné polštářky. Část bytu byla zařízená jako ateliér. Byly tam stojany, přes které byla přehozené plátna, čímž skrývala jejich obsah. Na stěně na háčku visela zástěra ušpiněná od barvy.

U stolu stála žena. Clary hádala, že byla stará asi tak jako Jocelyn, kdyby tam ale nebylo několik věcí, které komplikovaly určení jejího věku. Měla na sobě beztvarou černou halenu, která skrývala její tělo. Byly vidět jenom její bílé ruce, krk a obličej. Na každé její tváři byla tlustá černá runa, která sahala od vnějšího koutku oka až ke rtu. Clary ty runy nikdy dřív neviděla, ale cítila jejich význam - díla, um a řemeslná zručnost. Měla dlouhé, kaštanově hnědé vlasy, které jí ve vlnách spadaly až k pasu. Když k ní zvedla oči, všimla si, že mají zvláštní oranžovou barvu, která připomínala uhasínající oheň. Žena před sebou volně sepjala ruce. Nervózním a melodickým hlasem pronesla: “Tu dois ?tre Jonathan Morgenstern. Et elle, c’est ta s?ur? Je pensais que-”

“Jsem Jonathan Morgenstern,” řekl Sebastian. “A ano, tohle je moje sestra. Clarissa. Prosím, mluvte před ní anglicky. Neumí francouzsky.”

Žena si odkašlala. “Moje angličtina je už trochu zrezlá. Jsou to už roky, kdy jsem jí používala naposled.”

“Mně se zdá dobrá. Clarisso, tohle je sestra Magdaléna. Patří mezi Železné sestry.”

Clary byla šokovaná. “Ale já si myslela, že Železné sestry nikdy neopouští jejich pevnost-”

“Neopouští,” řekl Sebastian. “Pokud je nezostudí tím, že se účastnili Vzpoury. Kdo si myslíš, že vyzbrojoval Kruh?” Nevesele se

na Magdalénu usmál. “Železné sestry jsou Výrobci, ne válečníci. Ale Magdaléna utekla z Pevnosti ještě předtím, než mohla být odhalená její účast ve Vzpouře.”

“Neviděla jsem žádného Nephilima už patnáct let. Dokud mě nekontaktoval tvůj bratr,” řekla Magdaléna. Bylo těžké říct, na koho se dívá, zatímco mluví. Zdálo se, že její oči putují po místnosti, ale byla si jistá, že není slepá. “Je to pravda? Máš… materiál?”

Sebastian sáhl do sáčku visícího na jeho opasku se zbraněmi a vyndal z něj kus něčeho, co vypadalo jako křemen. Položil ho na dlouhý stůl. Paprsek slunečního světla ze střešního okna nad nimi, jím bez jakýchkoliv obtíží prošel. Clary zalapala po dechu. Bylo to adamitum ze starožitnictví v Praze.

Magdaléna zalapala po dechu.

“Čisté adamitum,” řekl Sebastian. “Žádná runa se ho nikdy nedotkla.”

Železná sestra obešla stůl a položila své ruce na kámen. Byly zjizvené nespočtem run a viditelně se třásly. “Čisté adamitum,” zašeptala. “Jsou to už roky od chvíle, kdy jsem se naposled dotkla tak svatého materiálu.”

“Je celé tvoje. Teď dělej co umíš - vyráběj,” řekl Sebastian. “Až budeš hotová, zaplatím ti zbytek. Jestli teda věříš, že dokážeš vyrobit to, o co jsem tě prosil.”

Magdaléna se narovnala. “Nejsem snad Železná sestra? Neslíbila jsem to? Nedokážou snad moje ruce vytvářet nebeské věci? Můžu doručit to, co jsem slíbila, synu Valentýnův. O tom už nikdy nepochybuj.”

“To rád slyším.” V jeho hlase Clary slyšela stopy humoru. “Dneska večer se vrátím. Víš, jak mě zavolat, kdybys něco potřebovala.”

Magdaléna zavrtěla hlavou. Všechnu svojí pozornost věnovala znovu adamitu. Pohladila ho prsty. “Jo. Můžete jít.” Sebastian kývl a

ustoupil o krok dozadu. Clary zaváhala. Chtěla chytit ženu a zeptat se jí, co po ní Sebastian chtěl, aby vyrobila. Zeptat se jí, proč porušila Dohodu. Proč se rozhodla pracovat pro Valentýna.

Magdaléna, jako kdyby ucítila její zaváhání, vzhlédla a usmála se.

“Vy dva,” řekla. Clary napadlo, že nerozumí tomu, proč tu byli spolu, že slyšela o jejich vzájemné nenávisti, že ona, dcera Jocelyn, byla Lovec stínů, zatímco Valentýnův syn byl zločinec. Ale ona jenom zavrtěla hlavou. “Mon Dieu,” řekla, “vypadáte přesně jako vaši rodiče.”

Kapitola 16 – Bratři a sestry

Když se Clary a Sebastian vrátili do bytu, obývací pokoj byl prázdný, ale v dřezu bylo nádobí, které tam předtím nebylo.

“Myslela jsem, žes říkal, že Jace spal,” řekla Sebastianovi obviňujícím hlasem.

Sebastian pokrčil rameny. “Spal, když jsem to říkal.” V jeho hlase byl lehký výsměch, ale ne jízlivost. Když se vraceli od Magdalény, byli většinou potichu. Ale nebyl to ten špatný druh ticha. Clary nechala svoje myšlenky bloudit. Do reality se vracela jenom příležitostně, a to jenom díky vědomí, že to byl Sebastian, kdo šel vedle ní. “Jsem si celkem jistý, že vím, kde je.”

“Ve svém pokoji?” Clary se vydala ke schodům.

“Ne.” Postavil se před ní a zastavil jí v cestě. “Pojď. Ukážu ti to.”

Zamířil rychlým krokem po schodech nahoru a pak pokračoval do hlavní ložnice s Clary v patách. Když se na něj dál dívala zmateně, poklepal na stranu skříně. To se odsunula a odhalila tak řadu schodů za ní. “Děláš si srandu?” řekla. “Tajné schody?”

“Neříkej mi, že je tohle ta nejdivnější věc, cos dneska viděla.” Bral schody po dvou a Clary, i když do morku kostí unavená, šla za ním. Schody se točily a ústily do široké místnosti s leštěnou dřevěnou podlahou a s vysokým stropem. Na stěnách byly různé druhy zbraní, stejné jako v Institutu - kindžály a chakhramy, palcáty, meče a dýky, kuše a mosazné boxery, vrhací hvězdice, sekery a samurajské meče.

Na podlaze byly namalované tréninkové kruhy. V jejich středu stál zády ke dveřím Jace. Byl bez košile a bosý. Na sobě měl černé tréninkové kalhoty a v každé ruce držel jeden nůž. Vybavila se jí vzpomínka: Sebastianova holá záda a nezaměnitelné jizvy po biči. Jacova záda byla hladká. Přes jeho svaly se napínala světle zlatá kůže, která byla označená jenom typickými jizvami Lovců stínů - a škrábanci od jejích vlastních nehtů, které mu udělala noc předtím. Cítila, jak rudne, ale její mysl se pořád zaobírala otázkou: Proč by

Valentýn bičoval jednoho z nich a toho druhého ne? “Jaci,” řekla.

Obrátil se k nim. Byl čistý. Stříbrná tekutina byla pryč. Jeho mokré zlaté vlasy měly teď spíš bronzovou barvu a byly přilepené k jeho hlavě. Jeho kůže se leskla potem. Výraz jeho tváře byl pečlivě kontrolovaný. “Kde jste byli?”

Sebastian šel ke zdi a začal zkoumat zbraně na ní. Přejel holou rukou po ostří. “Myslel jsem, že by si možná Clary chtěla prohlédnout Paříž.”

“Mohli jste mi nechat vzkaz,” řekl Jace. “Naše situace není nejbezpečnější, Jonathane. Byl bych radši, kdybych se o Clary nemusel bát-”

“Sledovala jsem ho,” řekla Clary.

Jace se otočil a podíval se na ní. Na chvíli v jeho očích viděla stejné jiskry, které měl v Idris, když na ní křičel, jak kazí všechny jeho pečlivé plány, jak jí udržet v bezpečí. Ale tohle byl jiný Jace. Jeho ruce se netřásly, když se na ní díval a jeho puls na krku zůstával stabilní. “Cože si udělala?”

“Sledovala jsem Sebastiana,” řekla. “Byla jsem už vzhůru a chtěla jsem vědět, kam jde.” Dala si ruce do kapes džín a vyzývavě se na něj podívala. Přejel po ní pohledem. Očima putoval po jejích větrem rozcuchaných vlasech, až k jejím botám a ona cítila, jak jí pomalu stoupá krev do tváří. Na jeho klíčních kostech a břišních svalech zářil pot. Jeho kalhoty na cvičení končily v pase a odhalovaly tak V, které tvořily jeho kyčelní kosti. Vzpomněla si na to, co cítila, když jí objímal pažemi. Jak jí k sobě tisknul tak těsně, že cítila na svém těle každou jeho kost a sval - teď cítila vlnu rozpaků tak obrovskou, až z toho měla skoro závrať. Horším to ale dělalo to, že Jace nevypadal ani trochu v rozpacích. Ani nevypadal, že by se ho minulá noc dotkla tolik, jako jí. Vypadal jenom… naštvaný. Naštvaný, zpocený a příšerně sexy.

“Jo, fajn,” řekl, ” příště, až se rozhodneš propašovat se ven z

našeho magicky putujícího bytu dveřmi, které ve skutečnosti ani neexistují, nech mi vzkaz.”

Zvedla obočí. “Jsi sarkastický?”

Vyhodil jeden z nožů do vzduchu a chytil ho. “Nejspíš.”

“Vzal jsem Clary za Magdalénou,” řekl Sebastian. Vytrhl ze zdi vrhací hvězdici a zkoumal jí. “Přinesli jsme jí adamitum.”

Jace vyhodil druhý nůž do vzduchu. Tentokrát ho ale nechytil a nůž spadnul dolů na podlahu. “Vážně?”

“Jo,” řekl Sebastian. “A řekl jsem Clary, jaký máme plán. Řekl jsem jí, že se sem chystáme nalákat Vyšší démony, abychom je mohli zničit.”

“Ale neřekls mi, jak toho plánuješ dosáhnout,” řekla Clary. “Tuhle část jsi mi nikdy neprozradil.”

“Myslel jsem, že by bylo lepší říct ti to dohromady s Jacem,” řekl Sebastian.

Najednou se napřáhnul a rychle vrhnul hvězdici směrem k Jacovi, který jí zablokoval máchnutím nože. Zarachotila na zemi. Sebastian si hvízdl. “Rychlé,” okomentoval to.

Clary se otočila na svého bratra. “Mohls mu ublížit-”

“Cokoliv zraní jeho, zraní i mě,” řekl Sebastian. “Chtěl jsem tím ukázat, jak moc mu věřím. Teď chci, abys ty uvěřila nám.” Jeho černý pohled se do ní zabodnul. “Adamitum,” řekl. “To, které jsem dneska přinesl Železné sestře. Víš, co se z něj vyrábí?”

“Jasně. Andělská ostří. Démonské věže v Alicante. Stély…” “A Pohár smrti.”

Clary zavrtěla hlavou. “Pohár smrti je ze zlata. Viděla jsem ho.”

“Z adamita máčeného ve zlatě. Meč smrti má z adamitu vyrobený jílec. Říkají, že je to materiál, ze kterého jsou stavěny paláce Nebes. Není snadné ho sehnat. Jenom Železné sestry ho dokážou zpracovat a jenom ony by k němu měly mít přístup.”

“Tak proč jsi ho dal Magdaléně?”

“Aby moha vytvořit druhý Pohár smrti,” řekl Jace.

“Druhý Pohár smrti?” Clary nevěřícně přejížděla pohledem z jednoho na druhého. “Ale nemůžete to jenom tak udělat. Vytvořit další Pohár smrti. Kdybyste mohli, Clavové by tak nepanikařili, když původní Pohár smrti zmizel. Valentýn by ho tak zoufale nepotřeboval-”

“Je to pohár,” řekl Jace. “Jakkoliv vytvořený, vždycky to bude jenom pohár, dokud do něj Anděl dobrovolně nenalije svojí krev. To je to, co ho dělá Pohárem smrti.”

“A vy si myslíte, že můžete donutit Raziela kvůli vám dobrovolně nalít krev do druhého poháru?” Clary nedokázala odstranit ze svého hlasu příkrost a nevěřícnost. “Hodně štěstí.”

“Je to trik, Clary,” řekl Sebastian. “Víš, že je všechno nějak propojené? Andělé i démoni? Démoni věří, že chceme nějaký démonský ekvivalent Raziela. Vyššího mocného démona, který skombinuje svojí krev s naší a tak vytvoří novou rasu Lovců stínů. Nevázané Zákonem, Dohodou nebo pravidly Clavů.”

“Tys jim řekl, že chceš vytvořit… nové Lovce stínů?”

“Něco takového.” Sebastian se zasmál. Prsty si projel světlé vlasy. “Jaci, chceš mi to pomoct vysvětlit?”

“Valentýn byl fanatik,” řekl Jace. “Pletl se v dost věcech. Pletl se ve svém přesvědčení, že musí zabít všechny Lovce stínů. Pletl se i ohledně Podsvěťanů. Ale nepletl se ve svých názorech na Clavy a Radu. Každý vyšetřoval, kterého jsme kdy měli, byl zkorumpovaný. Zákony, které se tradují už od Anděla, jsou nesmyslné. Jejich tresty jsou ale ještě horší. Zákon je tvrdý, ale je to zákon. Kolikrát už jsi to

slyšela? Kolikrát jsme se museli krčit a vypovídat před Clavy a Radou, i když to jediné co jsme chtěli, bylo zachránit je? Kdo mě věznil? - Vyšetřovatel. Kdo věznil Simona? Clavové. Kdo ho chtěl nechat shořet?”

Srdce Clary se prudce rozbušilo. Jacův hlas, tak důvěrně známý, říkal slova, ze kterých cítila slabost v kostech. Měl pravdu, ale taky se pletl. Stejně jako Valentýn. Ale ona mu chtěla důvěřovat způsobem, jakým nedůvěřovala Valentýnovi. “Dobře,” řekla. “Chápu, že jsou Clavové úplně mimo. Ale nevím, co to má co dělat s paktováním se s démony.”

“Naším úkolem je zničit démony,” řekl Sebastian. “Ale Clavové věnují všechnu svojí energii řešení jiných problémů. Hlídky u brány jsou pořád víc a víc oslabovány a démoni se v pořád vyšších počtech dostávají do naší země. Clavové nad tím ale zavírají oči. Otevřeli jsme bránu na dalekém severu, na Wragel Islandu. Budeme sem skrz ní lákat démony s příslibem Poháru. Jenom s tím rozdílem, že když do něj nalijou svojí krev, zničí je to. Udělal jsem dohodu s několika Vyššími démony. Když je s Jacem zabijeme, Clavové uvidí, že jsme mocní a musí s námi počítat. Budou nás muset poslouchat.”

Clary na něj jenom zírala. “Zabít Vyššího démona ale není tak jednoduché.”

“Dneska ráno se mi to povedlo,” řekl Sebastian. “Což je jen tak mimochodem taky důvod, proč ani jeden z nás neměl problém zabít všechny jejich démonské bodyguardy. Zabil jsem jejich pána.”

Clary přejela pohledem z Jace na Sebastiana a zase zpátky. Jacovi oči byly chladné, ale plné zájmu, Sebastianův pohled byl intenzivnější. Bylo to, jako kdyby se jí snažil číst myšlenky. “No,” řekla pomalu. “Je toho hodně, co musím nějak vstřebat. A nelíbí se mi představa, že se sami vrháte do takového nebezpečí. Ale jsem ráda, že jste mi věřili natolik, abyste se mi svěřili s vaším plánem.”

“Říkal jsem ti to,” ozval se Jace. “Říkal jsem ti, že to pochopí.” “Nikdy jsem netvrdil, že to nepochopí.” Sebastian neodtrhnul oči

od tváře Clary.

Těžce polkla. “Moc jsem toho včera večer nenaspala,” řekla. “Potřebuju si odpočinout.”

“Škoda,” řekl Sebastian. “Zrovna jsem se tě chtěl zeptat, jestli bys nechtěla vylézt na Eiffelovu věž,” Jeho oči byly temné a nečitelné. Nemohla říct, jestli to měl být vtip nebo ne. Než stačila něco odpovědět, Jacova ruka vklouzla do té její.

“Půjdu s tebou. Sám jsem nespal moc dobře.” Kývl na Sebastiana. “Uvidíme se na večeři.”

Sebastian neodpověděl. Byli už skoro u schodů, když Sebastian zavolal: “Clary.”

Otočila se a vytrhla svojí ruku z té Jacovi. “Co?” “Můj šátek.” Natáhl k ní ruku.

“Ach. Jasně.” Udělala pár kroků k němu a nervózně zatáhla prsty za uzel, který udělala na šátku. Po chvíli, co jí Sebastian pozoroval, vydal netrpělivý povzdech. Jeho dlouhé nohy rychle překonaly zbylý prostor mezi nimi. Ztuhla, když jí položil ruku na krk, obratně rozmotal uzel několika rychlými pohyby a pak začal rozvazovat. Všimla si, že se na chvíli zastavil, než ho rozmotal úplně. Prsty jí přejel přes krk-Vzpomněla si, jak jí políbil na kopci, kde byly spálené zbytky panství Fairchildů, a jak se cítila. Jako kdyby padala do tmavého, opuštěného místa. Ztracená a vyděšená. Rychle udělala pár kroků dozadu. Šátek jí sám sklouznul z krku a ona se otočila. “Díky za půjčení,” řekla a vyrazila zpátky, aby mohla následovat Jace nahoru po schodech. Nepodívala se za sebe, aby viděla, jak se její bratr dívá, jak odchází, jak drží v ruce šátek a ve tváři má pobavený výraz.

Simon stál mezi uschlými listy a díval se na cestu: poslední lidský impulz, než se zhluboka nadechl a vydal se po ní. Byl v Central Parku poblíž Shakespearovi zahrady. Stromy ztratily v poslední fázi

podzimu svůj lesk. Zlatá, zelená a červená se změnily na hnědou a černou. Většina větví už byla holá.

Znovu se dotkl prstenu na jeho prstě. Clary?

Opět žádná odpověď. Jeho svaly se napjaly tak, jako kdyby je někdo natahoval na dráty. Bylo to moc dlouho od chvíle, kdy se s ní naposled spojil pomocí prstenu. Znovu a znovu si říkal, že mohla spát, ale nic nedokázalo rozvázat ten příšerný uzel napětí v jeho břiše. Prsten bylo jeho jediné spojení s ní, a teď vypadal spíš jako kus mrtvého kovu.

Spustil ruce k bokům a vykročil vpřed po cestě, kolem soch a laviček, na kterých byly napsány verše ze Shakespearových her. Cesta se stáčela vpravo a najednou jí uviděl. Seděla na lavičce, odvrácená od něj. Její tmavé vlasy jí padaly na záda. Čekala na něj.

Simon se narovnal v zádech a přistoupil k ní, i když měl pocit, že každý jeho krok je těžký jako olovo.

Slyšela, jak se blížil a otočila se. Její bledá tvář zbledla ještě víc, když si sednul vedle ní. “Simone,” vydechla. “Nebyla jsem si jistá, jestli přijdeš.”

“Ahoj, Rebecco,” řekl.

Natáhla k němu ruku a on jí přijal. Tiše poděkoval svému nápadu vzít si dneska ráno rukavice, takže když se jí dotkl, necítila chlad jeho kůže. Nebylo to tak dlouho od chvíle, kdy jí viděl naposled - možná čtyři měsíce-ale najednou mu přišla jako fotografie někoho, koho kdysi znal, i když mu na ní bylo všechno povědomé -její hnědé vlasy, hnědé oči, které měly stejný tvar i barvu jako jeho vlastní, pihy na nose. Měla na sobě džíny, jasně žlutou bundu a zelený šátek s velkými žlutými květy. Clary říkala stylu Becky ´hippie elegance´, protože zhruba polovina jejího oblečení pocházela ze skvělých obchodů a tu druhou si šila sama.

Když jí stiskl ruku, její oči se zalily slzami. “Si,” řekla, rozhodila kolem něj svoje paže a objala ho. Nechal jí. Neobratně jí hladil po ramenech a po zádech. Když se odtáhla a otřela si oči, zamračila se.

“Bože, tvůj obličej je ledový,” řekla. “Měl bys nosit šálu.” Vyčítavě si ho změřila pohledem. “Mimochodem, kdes byl?” “Říkal jsem ti to. Zůstal jsem u kamaráda.”

Věnovala mu krátký hysterický smích. “Dobře, Simone, nesnaž se to celé zjednodušit,” řekla. “Co se sakra děje?”

“Becky…”

“Volala jsem na Díkuvzdání domů,” řekla Rebecca s pohledem upřeným na stromy před nimi. “Jakým vlakem bych měla přiject a takové věci. A víš, co mi na to máma řekla? Řekla, abych se nevracela domů, protože nebude žádné Díkuvzdání. Tak jsem volala tobě. Tys mi to nezvedal. Volala jsem mámě, abych zjistila, kde jsi. Zavěsila mi to. Prostě - mi to zavěsila. Tak jsem se vrátila domů. V té chvíli jsem uviděla na dveřích celou tu náboženskou podivnost. Vyjela jsem na mámu a ona mi řekla, že jsi mrtvý. Mrtvý. Můj vlastní bratr. Řekla, že jsi mrtvý a tvého těla se zmocnil netvor.”

“Cos udělala?”

“Vypadla jsem odtamtud,” řekla Rebecca. Simon věděl, že se snažila znít silně, ale v jejím hlase slyšel jemný vystrašený podtón. “Je jasné, že se máma zbláznila.”

“Ach,” řekl Simon. Rebecca a jejich máma spolu vždycky měly skvělý vztah. Rebecca ráda mluvila o jejich mámě jako o bláznovi nebo o šílené ženské. Ale tohle bylo poprvé, co měl pocit, že to myslela vážně.

“To teda zatraceně, ach,” odsekla mu Rebeka. “Byla jsem zoufalá. Psala jsem ti každých pět minut. Nakonec jsem od tebe dostala idiotskou zprávu o tom, že zůstáváš se svým kamarádem. Teď ses se mnou chtěl sejít tady. Tak co se tu sakra děje, Simone? Jak dlouho už to trvá?”

“Jak dlouho už trvá co?”

“No co asi tak myslíš? To, že se stal z naší mámy totální blázen.” Její malé prsty si začaly pohrávat se šálou. “Musíme něco udělat. S někým si promluvit. S doktory. Dostat pro ní nějaké léky nebo tak něco. Nevěděla jsem co mám dělat. Ne bez tebe. Jsi můj bratr.”

“Nemůžu. Chci tím říct, nemůžu ti pomoct.”

Její hlas změkl. “Vím, že tě to celé štve a že jsi teprve na střední, ale Simone, tohle rozhodnutí musíme udělat spolu.”

“Myslel jsem tím, že ti nemůžu pomoct dostat pro ní nějaké léky,” řekl. “Nebo jí vzít k doktorovi. Protože má pravdu. Já jsem zrůda.”

Rebecce spadla čelist. “Vymyla ti mozek?” “Ne-”

Její hlas zakolísal. “Víš, myslela jsem si, že ti možná ublížila - způsobem jak o tobě mluvila-ale pak mě napadlo Ne, to by nikdy neudělala, nehledě na to, co se mohlo stát. Ale jestli na tebe vztáhla ruku, Simone, tak mi prosím pomoc-”

Simon už to nemohl vydržet. Svlékl si rukavici a natáhl ruku ke své sestře. Sestře, kterou držel za ruku, když byl ještě moc malý na to, aby se batolil v oceánu bez pomoci. Která mu ošetřovala zranění po fotbalovém tréninku, a utěšovala ho potom, co jejich otec umřel a jejich máma se změnila v zombie ležící ve své posteli a zírající do stropu. Sestře, která mu četla, když ležel ve své posteli ve tvaru sporťáku a měl na sobě froté pyžamo. Já jsem Lorax. Umím mluvit se stromy. Která jednou zmenšila všechno jeho oblečení v pračce na velikost oblečků pro panenky, když se snažila být hospodyňka. Která mu dělala svačiny, když jejich máma neměla čas. Rebecca, napadlo ho. Poslední pojítko s jeho starým životem, kterého se musel vzdát. “Vem mě za ruku,” řekl.

Vzala jeho dlaň do svojí a trhla sebou. “Jsi tak studený. Nejsi nemocný?”

“I tak by se to dalo říct.” Podíval se na ní. Přál si, aby si všimla, že je s ním něco opravdu moc špatně, ale ona mu jenom oplácela

pohled svýma důvěřivýma hnědýma očima. Netrpělivě se kousl do rtu. Nebyla to její vina. Jenom prostě nevěděla. “Zkus nahmatat můj puls.”

“Neumím nahmatat ničí puls, Simone. Studuju historii umění.”

Natáhl se a přesunul její prsty na jeho zápěstí. “Stiskni. Cítíš něco?”

Na okamžik se nehýbala a na čele se jí objevily vrásky. “Ne. Měla bych?”

“Becky-” Frustrovaně od ní odtáhnul zápěstí. Nebyla jiná možnost. Byl tu jenom jeden způsob. “Podívej se na mě,” řekl, a když se její oči ustálily na jeho tváři, vysunul svoje špičáky.

Zakřičela.

Zakřičela a spadla z lavičky na udusanou hlínu a listí. Několik kolemjdoucích se na ně zvědavě otočilo, ale tohle byl New York. Nikdo se nezastavil a nezíral, prostě pokračovali dál v chůzi.

Simon se cítil příšerně. Tohle přece chtěl, ale bylo to jiné, když se díval, jak se před ním krčí, je tak bledá, že pihy na její tváři vypadaly jako inkoustové skvrny a na ústech má položenou ruku. Je to stejné, jako s jeho mámou. Vzpomněl si na to, co říkal Clary, že neexistuje nic horšího, než když vám nevěří lidi, které milujete. Pletl se. Když se vás bojí lidí, které milujete, je to ještě horší. “Rebecco,” řekl a jeho hlas se zlomil. “Becky-”

Zavrtěla hlavou. Ruku měla pořád položenou na puse. Seděla v hlíně a její šála spadla do listí. Za jiných okolností by to mohl být vtipný obrázek.

Simon sesednul z lavičky a klekl si vedle ní. Jeho špičáky už byly pryč, ale ona se na něj dívala, jako kdyby je měl pořád vystrčené. Opatrně natáhl ruku a dotkl se jejího ramene. “Becky,” řekl. “Nikdy bych ti neublížil. Nikdy bych neublížil ani mámě. Jenom jsem tě chtěl naposled vidět a říct ti, že odcházím a ty už mě nemusíš nikdy znovu vidět. Obě vás nechám být. Můžete mít svůj Den díkuvzdání.

Já se tam neukážu. Nebudu se snažit s vámi zůstat v kontaktu. Nebudu-”

“Simone.” Popadla ho za ruku a pak si ho k sobě přitáhla stejně, jako rybu na udici. Napůl si k ní kleknul a ona ho objala. Naposled ho takhle objímala v den pohřbu jejich otce, když brečela tak, že to nevypadalo, že by ještě někdy mohla přestat. “Nechci tě už nikdy nevidět.”

“Ach,” řekl Simon. Sedl si do hlíny tak překvapený, že v jeho hlavě nezůstala ani jedna myšlenka. Rebecca ho znovu objala a on se k ní nechal přitáhnout, i když byla o dost slabší, než on. Takhle ho vždycky držela, když byl ještě dítě a teď to udělala znovu. “Myslel jsem, že už mě nebudeš chtít vidět.”

“Proč?” zeptala se.

“Jsem upír,” řekl. Bylo divné slyšet to vyřčené takhle nahlas. “Takže existují upíři?”

“A vlkodlaci a další ještě podivnější věci. Tohle - se prostě stalo. Myslím tím, byl jsem napadený. Nevybral jsem si to, ale na tom nezáleží. Tohle jsem teď já.”

“Ty…” Rebecca zaváhala a Simon cítil, že tohle bude důležitá otázka. Taková, na jejíž odpovědi bude vážně záležet. “Koušeš lidi?”

Přemýšlel o Isabele. Pak tu vzpomínku ale rychle odsunul pryč. Kousnul jsem třináctiletou holku. A kluka. Není to tak divné, jak to zní. Ne. Do některých věcí jeho sestře nic není. “Piju krev z lahví. Zvířecí krev. Neubližuju lidem.”

“Dobře.” Zhluboka se nadechla. “Dobře.” “To je všechno? Myslím tím, Dobře?”

“Jo. Miluju tě,” řekla. Nemotorně mu dlaní přejela po zádech. Cítil na svojí ruce něco mokrého a podíval se dolů. Brečela. Jedna její slza mu spadla na prsty. Další jí následovala. Sevřel kolem nich

pěst. Třásl se. Ale nebylo to z chladu. I tak kolem nich ale omotala svojí šálu. “Zvládneme to,” řekla. “Jsi můj malej bráška, ty hloupej idiote. Miluju tě a na ničem jiném nezáleží.”

Seděli spolu, bok po boku a dívali se do stinných mezer mezi stromy.

V ložnici Jace bylo světlo. Otevřenými okny dovnitř pronikalo polední slunce. Když Clary vešla dovnitř -s hlasitým klapotem jejích bot na dřevěné podlaze-Jace za nimi zavřel dveře a zamknul. Ozval se dutý zvuk, když odhodil nože na noční stolek.

Chtěla se otočil a zeptat se ho, jestli je v pořádku, ale on jí chytil kolem pasu a přitáhl si jí k sobě.

Díky podpatkům byla trochu vyšší, ale i tak se musel sklonit, aby jí mohl políbit. Omotal jí ruce kolem pasu a trochu jí nadzvedl - o sekundu později už drtil ústy ty její a ona zapomněla na všechny svoje myšlenky o své výšce a na své rozpaky. Chutnal jako sůl a oheň. Snažila se vytěsnit všechno z hlavy a vnímat jenom pocity - známou vůni jeho kůže a potu, chlad jeho mokrých vlasů na její tváři, tvar jeho ramenou a paží, způsob, jak její tělo zapadalo do toho jeho.

Přetáhl jí svetr přes hlavu. Pod ním měla tričko s krátkým rukávem, takže cítila teplo jeho kůže, která se k ní tiskla. Rty rozdělil ty její a ona cítila, jak pomalu taje, když jeho ruka sklouzla ke knoflíku jejích kalhot.

Stálo jí to všechno sebeovládání, aby chytila jeho zápěstí a držela ho na místě. “Jaci,” řekla. “Ne.”

Odtáhl se od ní tak, aby jí viděl do tváře. Oči měl skelné a rozostřené. Jeho srdce bušilo proti tomu jejímu. “Proč?”

Zavřela oči. “Včera večer -kdybychom nebyli-kdybych neomdlela, nevím, co by se stalo. Byli jsme uprostřed místnosti plné lidí. Vážně si myslíš, že chci zažít svoje poprvé s tebou - nebo jakékoliv po mém poprvé - před bandou cizinců?”

“To nebyla tvoje vina,” řekl a jemně jí projel prsty vlasy. Jizva na jeho dlani jí lehce zaškrábala na tváři. “Ta stříbrná tekutina byly vílí drogy. Říkal jsem ti to. Byli jsme nadrogovaní. Ale teď jsem při smyslech, a ty jsi taky při smyslech…”

“A Sebastian je nahoře a já jsem unavená a…” A tohle by byl příšerný, hrozný nápad, kterého bychom oba litovali. “A necítím se na to,” zalhala.

“Necítíš se na to?” V jeho hlase byla zřetelná nevěřícnost.

“Vážně se omlouvám, jestli ti to přede mnou ještě žádná neřekla, Jaci, ale ne. Necítím se na to.” Podívala se ostře na jeho ruce, které pořád objímaly pas jejích džínsů. “A teď se na to cítím ještě míň.”

jít.

Zvedl obě obočí, ale místo toho, aby něco řekl, prostě jí nechal

“Jaci…”

“Jdu si dát studenou sprchu,” řekl a vycouval od ní. Jeho výraz byl prázdný. Nečitelný.

Když se za ním zabouchly dveře koupelny, přešla k posteli - úhledně ustlané, s žádným zbytkovým stříbrem na prostěradle-a sedla si na ní. Hlavu si složila do dlaní. Nebylo to, jako kdyby se s Jacem nikdy nehádali. Vždycky si myslela, že se hádali stejně, jako normální páry. Obvykle to bylo ale v dobrém. Nikdy se jeden na druhého doopravdy nerozzuřil. Ale chlad v Jacových očích jí roztřásl. Bylo v nich něco dalekého a nedosažitelného, což dělalo mnohem těžší a těžší odsouvat otázku: Je tam někde pořád skutečný Jace? Zbylo vůbec něco, co by se dalo zachránit?

Tohle je Zákon Džungle,

starý a pravdivý jako samo nebe,

A Vlk, který se ho bude držet, si bude vést dobře, ale Vlk, který ho poruší, musí zemřít.

Jako se popínavé rostliny obtáčí kolem kmene stromu, Zákon se ubírá dopředu i dozadu.

Síla Smečky je ve Vlkovi, a síla Vlka je ve smečce.

Jordan nepřítomně zíral na báseň připíchnutou na zdi svého pokoje. Byl to starý tisk, který našel v jednom antikvariátu. Slova na papíře byla obklopená souvislou propracovanou hranicí listů. Báseň byla od Rudyarda Kiplinga. Takhle shrnutá pravidla, podle kterých vlkodlaci žili, Zákon, který svazoval jejich činy - napadlo ho, jestli nebyl Kipling Podsvěťan, nebo alespoň neznal Dohodu. Jordan se cítil nucený koupit si tenhle tisk a dát si ho na zeď, i když nikdy nebyl moc velký fanda do poezie.

Poslední hodinu přecházel po svém bytě. Mezi záchvaty otevírání lednice a dívání se do ní, jestli by v ní nenašel něco k jídlu, někdy vytáhnul telefon, aby se podíval, jestli mu napsala Maia. Nenapsala, ale on se nechtěl jít ven najíst pro případ, že by přišla k němu do bytu, zatímco by byl pryč. Osprchoval se, uklidil kuchyň, snažil se dívat na televizi, v čemž selhal, takže začal se seřazováním všech jeho DVD podle barev.

Byl neklidný. Neklidný způsobem, jakým býval o úplňku, když věděl, že jeho Přeměna přichází. Cítil to v krvi. Ale měsíc ubýval, ne naopak, a tohle nebyla Přeměna, co ho nutilo mít pocit, jako kdyby měl každou chvíli vyskočit z kůže. Bylo to kvůli Maie. Kvůli tomu, že nebyl s ní už skoro celé dva dny a že od něj byla zrovna vzdálená na víc, než na pár metrů.

Šla bez něj na stanici s tím, že teď nebyla moc dobrá chvíle na to naštvat smečku, že mezi ně tahá někoho, kdo není člen, zatímco se Luke léčil.

Nebylo nutné, aby tam chodil, hádala se s ním Maia, protože všechno, na co se chtěla zeptat Luka bylo, jestli může Magnus a Simon zítra navštívit jeho farmu a pak zavolat na farmu a varovat jakoukoliv smečku, která by se tam zrovna mohla zdržovat, aby odešli z pozemku. Měla pravdu. Jordan to věděl. Nebyl žádný důvod, aby chodil s ní, ale byla pryč teprve chvíli, a už v něm hlodal neklid. Odešla, protože už jí bylo zle z toho, že byla s ním? Je možné, že to

bude znovu zvažovat, ale teď se rozhodne, že o něm měla předtím pravdu? A co vlastně mezi nimi bylo? Chodili spolu? Možná ses jí na to měl zeptat předtím, než jste se spolu vyspali, génie, řekl si v duchu a uvědomil si, že znovu stojí před ledničkou. Její obsah se nijak nezměnil. Lahve krve, rozmrazující se libra mletého hovězího a shnilé jablko.

Najednou uslyšel klíč v zámku hlavních dveří. Odskočil od ledničky a otočil se. Podíval se na sebe. Byl bosý, v džínách a starém tričku. Proč nevyužil čas, kdy byla pryč k tomu, aby se oholil, dal trochu do pucu a polil se nějakou kolínskou? Rychle si projel rukama vlasy, když Maia vstoupila do obýváku a hodila náhradní klíče na konferenční stolek. Byla převlečená. Měla na sobě měkký růžový svetr a džíny. Tváře měla růžové od chladu, rty červené a její oči zářily. Chtěl jí tak hrozně moc políbit, až to bolelo.

Místo toho polkl. “Tak jak to šlo?”

“Dobře. Magnus si může půjčit farmu. Už jsem mu to napsala.” Přešla k němu a opřela se lokty o pult. “Taky jsem řekla Lukovi, co Raphael řekl o Maureen. Doufám, že to nevadí.”

Jordana to zmátlo. “Proč si myslíš, že je důležité, aby to věděl?”

Vypadala provinile. “Ach, Bože. Neříkej mi, že jsem to měla držet v tajnosti.”

“Ne - jenom mě to zajímalo-”

“No, jestli je tu vážně vraždící upír, který řádí v Dolním Mahattanu, pak by to smečka měla vědět. Je to jejich území. Kromě toho, chtěla jsem jeho radu ohledně toho, jestli to říct Simonovi nebo ne.”

“A co moje rada?” Hrál zraněného, ale malá část z něj to doopravdy myslela vážně. Už o tom mluvili dřív. Jordan jí řekl svůj názor. To, že Maureen je tam někde venku a vraždí, by byla pro Simona jenom další zátěž, když si vezme, čím vším se teď musel zabývat. Jordan se přiklonil na stranu neříkat mu to -stejně, co by s tím mohl Simon udělat?- ale Maia si tím nebyla tak jistá.

Vyskočila na pult a otočila se k němu čelem. Dokonce, i když seděla, byla takhle vyšší, než on. Její hnědé jiskřící oči shlíželi dolů do těch jeho. “Chtěla jsem radu nějakého dospělého.”

Popadl jí za houpající se nohy a přejel rukama po švech jejích džín. “Je mi osmnáct-nejsem pro tebe dost dospělý?”

Položila mu ruce na ramena a zmáčkla je, jako kdyby testovala jeho svaly. “No, ty jsi docela určitě dospělý…”

Stáhl jí dolů z pultu, chytil jí kolem pasu a políbil jí. V žilách mu začal proudit oheň, když mu polibek vrátila a přitiskla se na něj. Vjel jí rukama do vlasů, čímž shodil pletenou čepici a nechal její vlasy rozprostřít se jí po zádech. Políbil jí na krk, když mu přes hlavu přetahovala košili. Přejela mu rukama po zádech, ramenou, pažích a zatím vrněla jako kočka. Cítil se jako heliový balónek - tak vysoko a šťastný z toho, že jí líbá a tak lehký úlevou. Takže s ním po tom všem neskončí.

“Jordy,” řekla. “Počkej.”

Takhle mu skoro nikdy neříkala. Jenom, když to bylo vážné. Jeho tep, už takhle divoký, ještě víc zrychlil. “Co se děje?”

“Já jenom -vždycky když se vidíme, skočíme v posteli-a já vím, že jsem s tím začala já a neobviňuju tě z toho - jenom by bylo možná dobré promluvit si.”

Díval se na ní. Na její velké tmavé oči, divoký puls na krku a zrudlé tváře. S námahou našel svůj hlas. “Dobře. O čem chceš mluvit?”

Jenom se na něj dívala. Po chvíli zavrtěla hlavou a řekla: “O ničem.” Spojila si ruce za jeho krkem a přitáhla si ho blíž. Divoce ho políbila a přitiskla své tělo k tomu jeho. “Vůbec o ničem.”

Clary nevěděla, jak dlouhá doba uplynula, když Jace vylezl z koupelny a sušil si svoje mokré vlasy. Podívala se na něj z místa,

kde pořád seděla -z okraje postele. Na hladké zlaté kůži, která byla označená bílými jizvami, měl natažené modré bavlněné tričko. Odvrátila od něj pohled, když přešel přes pokoj a sedl si na postel vedle ní. Silně voněl po mýdle.

“Omlouvám se,” řekl.

Teď se na něj podívala. Překvapeně. Přemýšlela, jestli byl schopný lítosti v jeho současném stavu. Jeho výraz byl vážný, trochu zvědavý, ale ne neupřímný.

“Wow,” řekla. “Ta studená sprcha musela být vážně brutální.”

Koutky jeho úst se zvedly vzhůru v pokřiveném úsměvu, ale jeho výraz skoro okamžitě znovu zvážněl. Položil jí jemně ruku pod bradu. “Neměl jsem na tebe tlačit. Já jenom - před deseti týdny pro nás bylo nemyslitelné i objímat jeden druhého.”

“Já vím.”

Vzal její obličej do dlaní. Jeho dlouhé prsty byly ledové proti jejím tvářím, když jí nutil podívat se na něj. Pozoroval jí. Všechno na něm bylo tak známé -bledě zlaté duhovky jeho očí, jizva na jeho tváři, plný spodní ret, malá dírka v jeho zubu, která ho zachraňovala od toho, aby byl tak dokonalý, až to bylo rozčilující - ale i tak to pro ní bylo jako vrátit se zpátky do domu, kde žila jako dítě a vědět, že i když se to v něm vůbec nezměnilo, už v něm teď žije jiná rodina. “Nikdy mi na tom nezáleželo,” řekl. “Stejně jsem tě chtěl. Vždycky jsem tě chtěl. Nezáleželo mi na ničem. Jenom na tobě. A vždycky bude.”

Clary polkla. Cítila mrazení v žaludku. Ale ne to hezké mravenčení, ale nepříjemný pocit.

“Ale Jaci. To není pravda. Záleželo ti na tvojí rodině. A - vždycky jsem si myslela, žes byl pyšný na to, že jsi Nephilim. Jeden z andělů.”

“Pyšný? Na to být z poloviny anděl a z poloviny člověk - vždycky jsi si jenom vědom svojí nedostatečnosti. Nejsi anděl. Nejsi milován

nebem. Raziel se o nás nestará. Nemůžeme se k němu ani modlit. Modlíme se k ničemu. Modlíme se za nic. Pamatuješ si, když jsem ti řekl, že jsem si myslel, že mám v sobě démonskou krev, protože to vysvětlovalo, proč jsem ohledně tebe cítil to, co jsem cítil? Svým způsobem to byla úleva, myslet si to. Nikdy jsem nebyl anděl. Ani jsem tomu nebyl blízko. No,” dodal. “Možná jenom k tomu padlému druhu.”

“Padlí andělé jsou démoni.”

“Nechci být Nephilim,” řekl Jace. “Chci být něco jiného. Být silnější, rychlejší a lepší, než lidé. Ale jinak. Nebýt podřízený Zákonům anděla, kterému jsme ukradení. Být volný.” Projel jí rukou vlasy. “Teď jsem šťastný, Clary. Je na tom něco špatného?”

“Myslela jsem, že jsme byli šťastní spolu,” řekla Clary.

“Vždycky jsem byl s tebou šťastný,” řekl. “Ale nikdy jsem si nemyslel, že si to zasloužím.”

“A teď si to myslíš?”

“A teď je ten pocit pryč,” řekl. “Všechno co vím je, že tě miluju. A poprvé to úplně stačí.”

Zavřela oči. O chvíli později jí znovu políbil, tentokrát něžně. Jeho ústa se přizpůsobila tvaru těch jejích. Cítila, jak mu taje pod rukama. Cítila, jak se jeho dech zrychlil a její tep se rozběhl divoce dopředu. Hladil jí rukama po vlasech, přes záda až k pasu. Jeho dotek byl uklidňující - cítit jeho bušení srdce proti tomu jejímu bylo jako poslouchat známou hudbu-a i kdyby na něm bylo něco jinak, se zavřenýma očima jí to tak nepřišlo. Jejich krev pod kůží byla stejná. Vzpomněla si, co jí řekla královna Seelie: rozbuší se jí srdce, když se rozbuší to jeho a zastaví se, když se zastaví to jeho. Kdyby to celé musela udělat znovu, napadlo jí, i pod nelítostným pohledem Raziela, udělala by to.

Tentokrát se odtáhl, ale nechal svoje prsty na její tváři a jejích rtech.

“Chci to, co chceš ty,” řekl. “A až to budeš chtít.”

Clary cítila na páteři zachvění. Ta slova byla jednoduchá, ale v tónu jeho hlasu byla zřetelná nebezpečná a svůdná pozvánka: cokoliv chceš, kdykoliv chceš. Rukou jí pohladil po vlasech, zádech a nechal jí položenou na jejím pasu. Polkla. Ještě chvíli a neudržela by se.

“Čti mi,” řekla najednou. Zamrkal na ní. “Cože?”

Podívala se za něj na knížky na jeho nočním stolku. “Je toho hodně, co musím zpracovat. To, co mi řekl Sebastian, to co se stalo minulou noc. Potřebuju se vyspat, ale jsem až moc nabuzená. Když jsem byla malá a nemohla jsem usnout, máma mi četla, abych se uvolnila a usnula.”

“Takže ti teď připomínám tvojí mámu? Měl by se podívat na značku mojí kolínské.”

“Ne, já jenom - myslela jsem si, že by to mohlo být hezké.”

Opřel se do polštářů a přes postel se natáhnul k hromadě knih. “Něco konkrétního, co bys chtěla slyšet?” Mávnutím ruky si vybral horní knížku z hromádky. Vypadala staře. Byla vázaná v kůži a na přední straně byl zlatem vyražený název knížky. Příběh dvou měst. “Dickens je vždycky slibný…”

“Už jsem jí četla předtím. Ve škole,” připomněla mu Clary. Opřela se do polštářů vedle Jace. “Ale už si z toho stejně nic nepamatuju, takže by mi nevadilo poslechnout si to znovu.”

“Paráda. Už mi pár lidí řeklo, že mám krásný, melodický hlas na čtení.” Otevřel knížku na přední straně, kde byl ozdobnými písmeny napsaný název knížky. Pod ním bylo dlouhé věnování. Teď už vybledlý inkoust byl jen sotva čitelný, i když Clary poznala podpis: S poslední nadějí, William Herondale.

“Nějaký tvůj předek,” řekla Clary a přejela prstem po stránce.

“Ano. Zvláštní, že jí měl Valentýn. Musel mu to dát táta.”

Jace otevřel knížku na náhodné stránce a začal číst: “Po chvíli odkryl svou tvář a plynule promluvil: ´Neboj se mě poslouchat. Neucukávej před vším, co říkám. Jsem jako ten, kdo zemřel mladý. Nejspíš byl takový celý můj život.´

´Ne, pane Cartone. Jsem si jistý, že ta nejlepší část může být pořád ještě před vámi. Jsem si jistý, že můžete být mnohem, mnohem úctyhodnější člověk, než jste teď.´”

“Ach, teď už si na ten příběh vzpomínám,” řekla Clary. “Milostný trojúhelník. Vybere si toho nudného chlapa.”

Jace se tiše zasmál. “Nudného pro tebe. Kdo může říct, co přišlo žhavé Viktoriánským dámám se všemi těmi jejich spodničkami?”

“Je to pravda.”

“Co? O těch spodničkách?”

“Ne. Že máš krásný hlas na čtení.” Clary mu položila tvář na rameno. Chvíle jako tyhle bolely, mnohem víc, než když jí líbal - chvíle, kdy by nepoznala, že tohle není její Jace. Držela své oči zavřené tak dlouho, jak mohla.

“Jo, krásný hlas a břišní svaly jako z oceli,” řekl Jace a otočil na další stránku. “Co víc si můžeš přát?”

Kapitola 17 – Rozloučení

Když jsem se procházel podél nábřeží, vše v pozdním dni.

Slyšel jsem krásný dívčí hlas: “Ach ne, nemám žádný prostor.” Černý chlapec slyšel co řekla,

a hned se jí vrhl na pomoc…

“Vážně musíme poslouchat tuhle kvílivou muziku?” zeptala se Isabele. Podpatkem boty poklepávala proti palubní desce Jordanova auta.

“Mám rád tuhle kvílivou muziku, děvče moje, a jelikož řídím já, můžu si i vybrat co budeme poslouchat,” řekl Magnus povýšeným hlasem. Vážně uměl řídit. Simon byl překvapený, že věděl jak na to, i když si nebyl jistý proč. Magnus už byl naživu věky. Určitě si našel čas si během pár týdnů udělat řidičák. I tak si Simon nemohl pomoct a nepřestal přemýšlet o tom, jaký datum narození na něm má.

Isabele obrátila oči v sloup. Nejspíš proto, že v kabině tohohle auta nebyl prostor pro nic jiného s ohledem na to, že všichni čtyři seděli na společné přeplněné sedačce. Simon upřímně moc nečekal, že přijde. Vlastně nečekal, že s ním a s Magnusem na farmu vůbec někdo pojede, ale když Alec trval na tom, že se k nim připojí (k Magnusovu rozhořčení, protože ten celou tuhle věc shledával moc nebezpečnou) a pak, právě když Magnus nastartoval náklaďáček, přihnala se dolů po schodech Isabele. Pak skoro vyběhla předními dveřmi a zatímco lapala po dechu, oznámila jim: “Jdu taky.”

A bylo to. Nikdo nemohl nic namítat, ani jí nějak odradit. Nedívala se na Simona, když všem oznamovala, že jede, ani nevysvětlila proč vlastně chtěla jet, ale jela a teď tu byla s nimi. Měla na sobě džíny a fialovou semišovou bundu, kterou si musela půjčit z Magnusova šatníku. Pás se zbraněmi měla přehozený kolem štíhlých boků. Mačkala se na Simona, který byl druhou stranou namáčknutý na dveřích auta. Uvolněný pramen vlasů poletoval ve vzduchu a lechtal ho na tváři.

“Co to vlastně je?” zeptal se Alec a zamračil se na CD přehrávač, který sice hrál, ale nebylo v něm žádné CD. Magnus prostě využil tuhle věcičku a svým prstem, který vrhal modré jiskry, ho donutil hrát. “Nějaká vílí kapela?”

Magnus neodpověděl, ale hudba začala hrát ještě hlasitěji. Přímo k zrcadlu šla,

a svoje ebenové vlasy si upravila,

a za svoje šaty hodně peněz utratila. Pak šla po ulici,

náhodou potkala pohledného mladíka,

a světlo z úsvitu podtrhovalo její líbezné nohy, ale všichni muži byli gayové.

Isabele si odfrkla. “Všichni muži byli gayové. To v tomhle autě taky, mimochodem. Teda, až na tebe, Simone.”

“Všimla sis,” řekl Simon.

“Já si o sobě myslím, že jsem volnomyšlenkářský homosexuál,” dodal Magnus.

“Prosím, nikdy tohle neříkej před mýma rodičema,” řekl Alec. “Hlavně před tátou.”

“Myslel jsem, že to tvoji rodiče vzali, vždyť víš, to tvoje odhalení,” řekl Simon a naklonil se přes Isabel, aby viděl na Aleca, který se - tak často, jak jenom mohl-mračil a odhrnul si z očí černý pramen vlasů. Kromě příležitostných slovíček Simon s Alecem nikdy nemluvil. Nebylo lehké ho poznat. Ale, jak si Simon přiznal, jeho nedávné odcizení od jeho mámy ho nutilo být na jeho odpověď víc zvědavý, než by byl normálně.

“Vypadá to, že to moje máma přijala,” řekl Alec. “Ale táta - ne, ten ve skutečnosti ne. Jednou se mě zeptal, co se stalo, že mě to změnilo v gaye.”

Simon cítil, jak se Isabele vedle něj napjala. “Změnilo v gaye?” zněla nevěřícně. “Alecu, tohle jsi mi neřekl.”

“Doufám, žes mu řekl, že tě pokousal gay pavouk,” řekl Simon.

Magnus si odfrkl a Isabele se zatvářila zmateně. “Četl jsem Magnusovi komixy,” řekl Alec. “Takže vlastně vím, o čem mluvíš.” V koutcích úst mu hrál malý úsměv. “Takže to by znamenalo, že sem chytil nějakej homosexuální vir od pavouka?”

“Jenom, kdyby to byl vážně homosexuální pavouk,” řekl Magnus a zakřičel, když ho Alec praštil do ramene. “Au, v pohodě, zapomeň na to.”

“Jasně, fajn,” řekla Isabele, očividně naštvaná, že nepochopila vtip. “Stejně se už táta z Idris nevrátí.”

Alec si povzdechl. “Omlouvám se, že ničím tvojí vizi naší šťastné rodiny. Vím, že si chceš myslet, že tátovi nevadí, že jsem gay, ale ono mu to vadí.”

“Ale když mi neříkáš, že ti lidé říkají věci, jako je tahle, nebo ti nějak ubližují, jak ti pak můžu pomoct?” Simon cítil, jak Isabele tělem vibruje neklid. “Jak bych mohla-”

“Iz,” řekl Alec unaveně. “Tohle není žádná jednorázová velká zlá věc. Je to spíš hodně malých neviditelných věcí. Třeba když s Magnusem cestujeme a já zavolám domů z cesty, táta se nikdy nezeptá, jak se má. Když mluvím na setkání Clavů, nikdo neposlouchá, a já nevím, jestli je to proto, že jsem mladý nebo jestli je to kvůli něčemu úplně jinému. Viděl jsem mámu mluvit s její kamarádkou o vnoučatech a ve chvíli, kdy jsem vešel do místnosti, přestali si povídat. Irina Cartwrightová mi řekla, že je škoda, že nikdo nikdy nezdědí moje modré oči.” Pokrčil rameny a podíval se na Magnuse, který dal na chvíli pryč ruku z volantu a položil jí na tu Alecovu. “Není to jako nějaká bodná rána, před kterou mě můžeš uchránit. Je to spíš milion malých řezných ranek každý den.”

“Alecu,” začala Isabele, ale než stačila říct něco víc, minuli ceduli ve tvaru šípu s nápisem FARMA U TŘÍ ŠÍPŮ. Simon si vzpomněl, jak Luke klečel na statku na podlaze a pečlivě obtahoval slova černou barvou, zatímco Clary kreslila na okraje -teď už vybledlé a skoro

neviditelné-vzory kytek.

“Zatoč vlevo,” řekl a vyhodil rukou tím směrem, takže skoro praštil Aleca. “Magnusi, jsme tady.”

Trvalo několik kapitol Dickensona, než Clary konečně podlehla vyčerpání a usnula Jacovi na rameni. V polospánku vnímala, jak ji nesl dolů a položil jí do postele v ložnici, ve které se probrala první den v tomhle bytě. Zahrnul záclony a zavřel za sebou dveře. Když odešel, pokoj se ponořil do tmy a ona usnula za zvuku jeho hlasu z chodby, když volal na Sebastiana.

Znovu se jí zdálo o zamrzlém jezeře, jak na ní Simon něco křičel, o městě Alicante, ale s tím rozdílem, že byly démonské věže vyrobené z lidských kostí a v kanálech tekla lidská krev.

Probudila se zamotaná ve svojí dece. Vlasy měla zacuchané a za oknem vládla temnota. Nejdřív si myslela, že ty hlasy za dveřmi jsou součástí jejího snu, ale když zesílily, zvedla hlavu a zaposlouchala se do nich. Pořád byla trochu omámená a napůl ponořená do spánku.

“Čau, bratříčku.” Byl to Sebastianův hlas, který přicházel zpod dveří obývacího pokoje. “Je to hotové?”

Nastalo dlouhé ticho. Pak se ozval Jacův hlas, kupodivu prázdný a odměřený. “Je to hotové.”

Sebastian se ostře nadechnul. “A ta stařena - udělala co jsme jí řekli? Vyrobila ten pohár?”

“Jo.”

“Ukaž mi ho.”

Šelest. Ticho. Pak se ozval Jace: “Jestli ho chceš, vem si ho.” “Ne.” V Sebastianově hlase byla zvláštní zamyšlenost. “Podrž si

ho chvíli. Dal sis práci, abychom ho dostali zpátky. Nebo ne?”

“Ale byl to tvůj plán.” Něco v Jacově hlase donutilo Clary předklonit se přitisknout ucho na stěnu v náhlém zoufalství slyšet víc. “Udělal jsem to. Přesně jak si chtěl. A teď, kdyby ti to nevadilo-”

“Vadilo.” Ozvalo se šustění. Clary si představovala, jak Sebastian vstává a shlíží dolů z výšky na Jace. “Něco není v pořádku. Cítím to. Umím v tobě číst.”

“Jsem unavený. A bylo tam moc krve. Podívej, jenom si potřebuju dát sprchu a vyspat se. A ..” Jacův hlas utichl.

“A vidět mojí sestru.” “Jo, rád bych jí viděl.” “Spí. Už několik hodin.”

“Potřebuju k tomu tvoje svolení?” V Jacově hlase zazněl ostrý podtón a Clary to připomínalo způsob, jakým kdysi mluvil s Valentýnem. Bylo to něco, co od něj při rozhovorech se Sebastianem neslyšela už dlouhou dobu.

“Ne.” Sebastian zněl překvapeně, skoro zaskočeně. “Předpokládám, že jestli tam chceš vtrhnout a toužebně se dívat na její spící tvář, nebudu ti bránit. Nikdy nepochopím proč-”

“Ne,” řekl Jace. “Nikdy to nepochopíš.”

Pak nastalo ticho. Clary si dokázala jasně představit Sebastiana, který se na Jace dívá s tázavým výrazem na tváři. Chvíli jí trvalo, než jí došlo, že Jace musí jít do jejího pokoje. Měla sotva čas na to vrhnout se na postel a zavřít oči, než se otevřely dveře. Dovnitř proniklo žlutobílé světlo, které jí na chvíli oslepilo. Vydala ze sebe něco, co doufala, že připomínalo rozespalý povzdech a převalila se. Ruku si přehodila přes tvář. “Co…?”

Dveře se zavřely. Místnost se znovu ponořila do tmy. Viděla jenom obrys Jacovy postavy, který se pomalu blížil k posteli. Když došel až k ní, nemohla si pomoct a vzpomněla si na noc, kdy přišel

do jejího pokoje, zatímco spala. Jace, který stál v čele její postele, na sobě měl bílé smuteční šaty. Na způsobu, jakým se na ní díval nebylo nic nadneseného, sarkastického nebo vzdáleného. “Celou noc jsem se procházel -nemohl jsem spát-dokud jsem se nepřistihl, že jdu přímo sem. Za tebou.”

Viděla jenom jeho obrys se světlými vlasy, které zářily ve slabém světle, které vycházelo zpod dveří. “Clary,” zašeptal. Ozvala se rána a ona si uvědomila, že padnul na kolena přímo vedle její postele. Ani se nehnula, ale její tělo ztuhlo. Jeho hlas se ztišil do šepotu. “Clary, to jsem já. To jsem já.”

Její víčka se zachvěla. Vytřeštila oči a jejich pohledy se setkaly. Zírala na Jace. Díky tomu, že klečel u její postele, byly jejich oči ve stejné rovině. Měl na sobě dlouhý tmavý vlněný kabát zapnutý až ke krku, z kterého vyčuhovaly runy -tichosti, mrštnosti, přesnosti-které vypadaly jako nějaký zvláštní druh řetízku. Oči měl ještě víc zlaté než obvykle a rozšířené. Bylo to, jako kdyby ho skrz ně mohla vidět -viděla Jace, jejího Jace. Jace, který jí zvedl do náruče, když umírala na jed Ravenera, Jace, který jí sledoval, jak drží Simona při východu slunce u East River, Jace, který jí vyprávěl o malém klukovi a sokolovi, kterého jeho otec zabil. Jace, kterého milovala.

Srdce se jí skoro zastavilo. Nemohla se nadechnout.

Jeho oči byly plné naléhavosti a bolesti. “Prosím,” zamumlal. “Prosím, věř mi.”

A ona mu věřila. Měli stejnou krev, milovali stejný způsobem. Tohle je její Jace, stejně jako její ruce jsou její ruce a její srdce je její srdce. Ale- “Jak?”

“Clary, ššš-”

Snažila se posadit, ale on se natáhl a zatlačil jí na ramena, takže si musela znovu lehnout. “Nemůžeme mluvit. Musím jít.”

Popadla ho za rukáv a cítila, jak sebou škubl. “Neopouštěj mě.” Na chvíli svěsil hlavu. Když znovu vzhlédl, jeho oči byly suché,

ale výraz v nich jí umlčel. “Počkej chvíli potom, co odejdu,” zašeptal. “Pak proklouzni ven a jdi nahoru do mého pokoje. Sebastian nemůže vědět, že jsme spolu. Ne dneska v noci.” Odtáhl se a zvedl se na nohy. V jeho očích viděla tichou prosbu. “Snaž se, aby tě neslyšel.”

Posadila se. “Tvoje stéla. Nech mi tu tvojí stélu.”

V jeho očích zableskly pochyby. Ona se na něj ale dál pevně dívala. Pak natáhla ruku. Po chvíli sáhl do kapsy a vytáhl matně zářící nástroj. Pak jí ho položil do dlaně. Na chvíli se jejich kůže dotkla a ona se otřásla - jenom dotek ruky tohohle Jace byl mnohem silnější, než všechno líbání a vášeň v klubu minulou noc. Věděla, že to cítil taky, protože ucukl rukou a vydal se ke dveřím. Slyšela jeho dech, trhaný a rychlý. Zašmátral před sebou po klice a vyšel ven. Upírala na něj pohled, dokud za sebou s hlasitým klapnutím nezavřel dveře.

Clary seděla ohromeně ve tmě. Cítila se, jako kdyby jí krev zhoustla v žilách a srdce jí muselo pracovat a zároveň bušit dvakrát tak rychleji. Jace. Můj Jace.

Sevřela pevněji ruku kolem stély. Něco na její chladné tvrdosti jí donutilo soustředit se a zacílit její myšlenky. Podívala se na sebe. Měla na sobě tílko a pyžamové kraťasy. Na pažích měla husí kůži, ale ne proto, že by jí byla zima. Přiložila špičku stély na vnitřní paži a pomalu jí jezdila po svojí kůži. Sledovala, jak se jí na bledé kůži s modrými žílami pomalu tvoří runa tichosti.

Otevřela dveře na malou škvírku. Sebastian byl pryč. Nejspíš spal. Z televize slyšela hrát tiše muziku - něco klasického. Druh klavírní hudby, kterou měl rád Jace. Napadlo jí, jestli Sebastian dovedl ocenit hudbu, nebo jakýkoliv jiný druh umění. Vypadalo to spíš jako lidská schopnost.

I přes její strach z toho, kam šel, jí nohy nesly přímo k průchodu, který vedl do kuchyně - pak přes obývací pokoj a nakonec nahoru po skleněných schodech. Její nohy neudělaly žádný hluk, ani když dosáhla jejich vrcholu a rozběhla se chodbou do Jacova pokoje. Pak trhnutím otevřela dveře a protáhla se dovnitř. S tichým klapnutím

za sebou zavřela dveře.

Okna byla zavřená. Viděla skrz ně střechy a půlkruhový kousek měsíce. Perfektní pařížská noc. Jacův magický kámen ležel na nočním stolku vedle postele. Svítil matným světlem a prozařoval tak celou místnost. Bylo to dost světla na to, aby Clary mohla vidět Jace stojícího mezi dvěma vysokými okny. Dlouhý černý kabát ležel zmuchlaný u jeho nohou. Hned si uvědomila, proč si ho nesundal, když vešel do domu a proč ho měl celou dobu zapnutý až ke krku. Protože pod ním měl jenom šedou rozepnutou košili a jeany - a všechno bylo skrz na skrz prosáklé krví. Část košile byla na cáry, jako kdyby jí někdo rozřízl ostrou čepelí. Jeho levý rukáv byl vyhrnutý a kolem předloktí měl omotaný bílý obvaz -který si musel právě zavázat-už na okrajích ztmavlý krví. Byl bosý. Boty byly skopnuté na podlaze. Byly potřísněné krví, které připomínaly šarlatové slzy. Položila stélu na jeho noční stolek s lehkým cvaknutím.

“Jaci,” řekla tiše.

Najednou jí přišlo šílené, že mezi nimi bylo tolik prostoru. Že stála na opačné straně místnosti, než Jace, a že se nedotýkali. Udělala krok k němu, ale zvedl ruku, aby jí zadržel.

“Ne.” Jeho hlas zněl chraplavě. Pak položil prsty na knoflíky jeho košile a jeden po druhém je začal rozepínat. Shodil z ramen krví prosáklou látku a nechal jí spadnout na zem.

Clary se na něj podívala. Lilithina runa byla pořád na svém místě

-nad jeho srdcem-ale místo třpytivě červenostříbrné teď vypadala, jako kdyby jí někdo vypálil rozžhaveným pohrabáček. Byla zuhelnatělá. Nevědomky si přiložila ruku na vlastní hruď. Prsty si přejela po srdci. Mohla cítit jak divoce a rychle bije. “Ach.”

“Jo. Ach,” řekl Jace hlasem bez emocí. “Tohle není na pořád, Clary. Myslím tím vrácení mého starého já. Je to jenom do té doby, než se to uzdraví.”

“Já - já jsem přemýšlela,” koktala Clary. “Předtím -když jsi spal-přemýšlela jsem nad tím, že tě pořežu na té runě stejně, jako jsem

to udělala, když jsme bojovali s Lilith. Ale bála jsem se, že by to Sebastian cítil.”

“Cítil by to.” Jacovi zlaté oči byly bez výrazu stejně jako jeho hlas. “Tohle necítil, protože to bylo uděláno pugiem - dýkou vytvořenou v andělské krvi. Jsou neuvěřitelně vzácné. Nikdy předtím jsem jí na vlastní oči neviděl.” Prsty si prohrábl vlasy. “Jeho čepel se změnila ve žhavý popel potom, co se mě dotkla, ale potřebnou škodu už stihla napáchat.”

“Bojovals. Udělal ti to démon? Proč Sebastian nešel s-”

“Clary.” Jacův hlas byl sotva šepot. “Tohle - bude se to léčit dýl, než obyčejná řezná rána… ale nebude to trvat navždy. A pak budu zase v jeho moci.”

“Jak dlouho? Než budeš zase takový, jaký jsi byl?”

“Nevím. Prostě nevím. Ale chtěl jsem - potřeboval jsem být s tebou - takhle, když jsem sám sebou - tak dlouho, jak to jenom bude možné.” Strnule k ní natáhnul ruku, jako kdyby si nebyl jistý, jestli ji přijme. “Myslíš, že bys mohla-”

Přeběhla celou místnost a vrhla se mu kolem krku. Chytil jí a zatočil s ní ve vzduchu. Pak zabořil obličej do jejího krku. Nadechla se ho, jako kdyby to byl vzduch. Voněl po krvi, potu, popelu a runách.

“Jsi to ty,” zašeptala. “Jsi to opravdu ty.”

Odtáhl se od ní, aby si jí prohlédl. Volnou rukou jí jemně přejel po lícní kosti. Chyběla jí jeho něžnost. Byla to jedna z věcí, kvůli které se do něj zamilovala - když si uvědomila, že tenhle zjizvený sarkastický kluk byl něžný k věcem, které miloval.

“Chyběl jsi mi,” řekla. “Tolik jsi mi chyběl.”

Zavřel oči, jako kdyby ho ta slova bolela. Položila mu ruku na tvář. Opřel si hlavu do její dlaně. Jeho vlasy jí lechtaly na kloubech a ona si uvědomila, že jeho tváře byly mokré stejně jako ty její.

Ten kluk už nikdy nebrečel.

“Není to tvoje vina,” řekla. Políbila ho na tvář se stejnou něhou, jakou on ukazoval jí. Chutnal slaně -jako krev a slzy. Pořád nepromluvil, ale cítila na hrudníku divoký tlukot jeho srdce. Držel jí u sebe tak pevně, jako kdyby jí už nechtěl nikdy pustit. Políbila ho na lícní kost, na bradu a nakonec na ústa. Lehce mu přitiskla rty na ty jeho.

Nebylo mezi nimi žádné šílenství, jako nedávno v nočním klubu. Tenhle polibek znamenal dát útěchu a vyjádřit všechno, co si nestihli říct. Vrátil jí polibek. Nejdřív váhavě, ale pak s větší naléhavostí. Ruku jí vsunul do vlasů a nechával si prameny proklouznout mezi prsty. Jejich polibky se pomalu a jemně prohlubovaly. Intenzita jejich vášně rostla stejně jako vždycky. Z malého plamínku se stal obrovský požár.

Věděla, jak silný byl, ale pořád cítila šok, když jí zvedl do náruče a nesl jí k posteli, kde jí jemně položil do polštářů. Posunul svoje tělo nad její jedním elegantním pohybem, což jí připomnělo, co znamenají všechny ty runy na jeho těle. Sílu. Ladnost. Lehkost doteku. Vdechla vzduch z jeho plic, zatímco se líbali. Každý polibek teď byl delší, línější a víc dobyvatelský. Přejížděla po něm rukama - po jeho ramenech, svalech na pažích, zádech. Jeho kůže jí pod dlaněmi připadala jako horké hedvábí.

Když jeho ruce našly lem jejího tílka, zvedla ruce a vyklenula záda. Chtěla odstranit každou překážku mezi nimi. Za chvíli bylo pryč. Přitáhla si ho zpátky. Jejich polibky teď byly divočejší, jako kdyby se snažili najít uvnitř toho druhého nějaké skryté místo. Nemyslela si, že by ho k sobě mohla přitisknout ještě víc, ale když se líbali, jejich těla do sebe zapadala jako nějaké dva složité závity. Každý polibek byl hladovější a hlubší, než ten předchozí.

Rukama rychle prozkoumávali tělo toho druhého. Potom zpomalili a odhalovali pomalu, beze spěchu, každý kousek kůže. Zaryla mu prsty do ramen, když jí políbil na krk, na její klíční kosti a runu ve tvaru hvězdy, kterou měla na rameni.

Přejela mu klouby po jizvě a políbila poraněnou runu Lilith na jeho hrudi. Cítila, jak se otřásl. Chtěl jí. Věděla, že se pohybují na samém okraji a brzy nebude cesta zpátky, ale bylo jí to jedno. Teď už věděla, jaké to je ztratit ho. Znala temné prázdné dny, které potom přišly. A věděla, že jestli ho znovu ztratí, chce si tohle pamatovat. Udržet si tuhle vzpomínku. To, že mu byla tak blízko, jak jenom mohla nějaké osobě být. Objala ho nohama kolem kříže a překřížila kotníky. Zasténal do jejích úst. Byl to tichý, jemný a bezmocný zvuk. Zabořil jí prsty do boků.

“Clary.” Odtáhl se. Třásl se. “Nemůžu… jestli hned teď nepřestaneme, už nedokážeme přestat.”

“Ty to nechceš?” Překvapeně se na něj podívala. Byl zrudlý, rozcuchaný a jeho světlé vlasy měly tmavě zlatou barvu v místech, kde mu čelo a spánky máčel pot. Cítila, jak mu srdce prudce bije uvnitř hrudi.

“Chci, jenom jsem nikdy-”

“Nikdy?” Byla překvapená. “Nikdy jsi to dřív nedělal?”

Zhluboka se nadechl. “Dělal.” Jeho oči pátraly v její tváři, jako kdyby hledal odsouzení, nesouhlas nebo dokonce znechucení. Clary mu ale vracela pevný pohled. Stejně si to myslela. “Ale nikdy předtím to pro mě nebylo důležité.” Dotkl se prsty její tváře lehce jako pírko. “Ani nevím jak…”

Clary se jemně zasmála. “Myslím, žes mi právě přiznal, žes to už dělal.”

“Tohle jsem tím nemyslel.” Chytil jí za ruku a přitiskl si jí k tváři. “Chci tě,” řekl. “Tak, jak jsem ještě nikdy nic v životě nechtěl. Ale já…” Polkl. “U Anděla. Za tohle si pak určitě nakopu.”

“Neříkej mi, že se mě snažíš chránit,” řekla mu ostře. “Protože-” “Ne, o tom to není,” řekl. “Nejsem žádnej obětní beránek. Já…

žárlím.”

“Ty - žárlíš? Na koho?”

“Na sebe.” Zamračil se. “Nesnáším pomyšlení na to, že je s tebou. On. Moje druhé já. To, které ovládá Sebastian.”

Cítila, jak jí hoří tváře. “V klubu… včera v noci…”

Položil jí hlavu na rameno. Trochu zmateně ho pohladila po zádech a pod rukou ucítila škrábance v místech, kde mu nehty rozškrábla kůži v nočním klubu. Tahle vzpomínka jí nutila červenat se ještě víc. Stejně jako vědomí, že si to mohl nechat vyléčit hojivou runou, kdyby chtěl. Ale neudělal to. “Vzpomínám si na celou včerejší noci,” řekl. “A šílím z toho, protože jsem to byl já, ale zároveň nebyl. Když jsme spolu, chci aby se mnou bylo tvoje skutečné já. A taky moje skutečné já.”

“A to se teď neděje?”

“Děje.” Zvedl jí hlavu a políbil jí na ústa. “Ale na jak dlouho? Můžu se vrátit zpátky každou minutu. To bych ti nemohl udělat. Nemohl bych to udělat nám.” Jeho hlas byl zahořklý. “Ani nevím, jak to vůbec můžeš vydržet, být s tou věcí, která nejsem já-”

“I kdyby ses změnil zpátky za pět minut, stálo by mi to za to. Prostě tu s tebou takhle být. Nechci, aby to takhle skončilo. Protože tohle jsi ty, a dokonce i když se změníš zpátky - pořád to budeš z části ty. Je to, jako kdybych se na tebe dívala skrz zamlžené okno. Alespoň teď už to vím.”

“Co tím myslíš?” Zpevnil sevření jejích ramen. “Co myslíš tím, že to alespoň teď už víš?”

Zhluboka se nadechla. “Jaci, když jsme byli poprvé spolu, myslím tím jako doopravdy spolu, první měsíc jsi byl hrozně šťastný. A všechno, co jsme dělali spolu bylo vtipné, zábavné a úžasné. A pak to bylo, jako kdyby to z tebe všechno začalo odcházet, všechno to štěstí. Nechtěl jsi být se mnou, dokonce ses na mě nechtěl ani podívat-”

“Bál jsem se, že ti ublížím. Myslel jsem, že ztrácím rozum.”

“Neusmál ses, nevtipkoval. A já tě za to neobviňuju. Lilith se vkrádala do tvojí mysli a ovládala tě. Změnila tě. Ale musíš si pamatovat - a ano, vím jak hloupě to zní-nikdy předtím jsem neměla kluka. Myslela jsem, že je to normální. Že už tě možná unavuju.”

“Nikdy bych-”

“Neprosím tě teď o ujištění, že to není pravda,” řekla. “Jenom ti to vysvětluju. Když nejsi sám sebou -když se změníš na své druhé ovládané já-vypadáš šťastně. Přišla jsem sem, protože jsem tě chtěla zachránit.” Trochu ztišila hlas. “Ale pak jsem se sebe začala ptát, od čeho bych tě měla vlastně zachraňovat. Jak bych tě mohla přivést zpátky k životu, ve kterém jsi byl tak nešťastný.”

“Nešťastný?” Zavrtěl hlavou. “Měl jsem štěstí. Tolik, tolik štěstí. A já ho neviděl.” Jejich pohledy se setkaly. “Miluju tě,” řekl. “A ty mě děláš šťastnějším, než jsem si kdy myslel, že bych mohl být. A teď, když vím, jaké to je být někým jiným -ztratit sám sebe-chci svůj život zpátky. Mojí rodinu. Tebe. Všechno to, co jsem měl.” Jeho oči potemněly. “Chci svůj život zpátky.”

Se skoro zraňujícím tlakem přitisknul ústa na ty její. Rozevřeli rty a vášnivě a hladově se líbali. Rukama obemknul její pas - takže je od sebe dělilo jenom tenké prostěradlo na části jejího těla. Odtáhl se a lapal po dechu. “Nemůžeme-”

“Tak mě přestaň líbat!” vydechla. “Vlastně-” Vyklouzla z jeho sevření a sáhla po svém tílku. “Hned jsem zpátky.”

Protáhla se kolem něj a vyrazila do koupelny. Zamkla za sebou dveře. Rozsvítila a podívala se na sebe do zrcadla. Měla divoce rozšířené oči, zacuchané vlasy a rty oteklé od polibků. Zrudla a natáhla si tílko přes hlavu. Tváře si postříkala studenou vodou a vlasy si stáhla do culíku. Když sama sebe přesvědčila, že už nevypadá jako rozvášněná panna z nějakého románu, přešla k žínkám na ruce -bez jakéhokoliv romantického úmyslu-vzala jeden, namočila ho a pak s ním párkrát přejela po mýdlu.

Vrátila se do ložnice. Jace seděl na okraji postele v džínech a v čisté, rozepnuté košili. Od jeho rozcuchaných vlasů se odráželo měsíční světlo. Vypadal jako socha anděla. Jenom andělé obvykle nebyli celí od krve.

Postavila se před něj. “Dobře,” řekla. “Sundej si košili.” Jace zvedl obočí.

“Nevyjedu po tobě,” řekla netrpělivě. “Dokážu se dívat na tvojí nahou hruď bez toho, abych omdlela.”

“Opravdu?” zeptal se a poslušně shodil košili z ramen. “Protože pouhé spatření mojí nahé hrudi už způsobilo, že se množství žen vážně zranilo, když se ke mně celé splašené snažily dostat.”

“Jo, fajn. Já tu ale nikoho jiného kromě nás dvou nevidím. Jenom z tebe chci dostat tu krev.”

Poslušně se opřel o ruce. Krev se vpila do košile, kterou měl na sobě a ušpinila mu celou hruď a břicho. Když ale opatrně přejela prsty po krvavé kůži, cítila, že většina z řezných ran byla mělká. Hojivá runa, kterou na sebe předtím nakreslil, jich už většinu začala léčit.

Obrátil k ní tvář a zavřel oči, když mu přejížděla vlhkou žínkou přes kůži. Krev barvila bílou bavlnu do ruda. Setřela mu seschlé pruhy krve z krku a vyždímala žínku. Namáčela jí do skleničky s vodou na nočním stole. Seděl se zakloněnou hlavou a sledoval jí, zatímco látka klouzala po svalech jeho ramenou, hladké linii jeho paží, jeho předloktí a tvrdé hrudi pokryté bílými jizvami a černými trvalými runami.

“Clary,” řekl.

“Ano?”

Z jeho hlasu zmizel všechen humor. “Tohle si nebudu pamatovat,” řekl. “Až se vrátím zpátky -budu stejný jako předtím, pod jeho kontrolou-nebudu si pamatovat nic z toho co se stalo, když jsem

byl sám sebou. Nebudu si pamatovat, že jsem byl s tebou a takhle s tebou mluvil. Jenom mi řekni -jsou v pořádku? Moje rodina? Ví, co-”

“Co se ti stalo? Málo. A ne, nejsou v pořádku.” Zavřel oči. “Mohla bych ti lhát,” řekla. “Ale měl bys to vědět. Tolik tě milují a chtějí tě zpátky.”

“Ale nechtějí mě takového,” řekl.

Dotkla se jeho ramene. “Řekneš mi, co se stalo? Jak jsi přišel k té ráně?”

Zhluboka se nadechl. Jizva na jeho hrudi vystupovala z kůže.

Byla temná a okolo ní se tvořila podlitina. “Někoho jsem zabil.”

Šok z jeho slov jí projel tělem jako rána elektrickým proudem. Pustila krvavý ručník na zem a pak se sehnula, aby ho znovu zvedla. Když vzhlédla, viděla, jak jí pozoruje. V měsíčním světle vypadaly linie jeho tváře uvolněně, ale zároveň ostře a smutně. “Koho?” zeptala se.

“Vidělas jí,” pokračoval Jace. Každé jeho slovo vážilo snad tunu. “Ženu, kterou jsi šla navštívit se Sebastianem. Železná sestra. Magdaléna.” Otočil se od ní pryč a vyndal něco, co bylo zamotané v dece. Svaly na jeho pažích se pod jeho kůží pohnuly, když to vzal do ruky. Pak se otočil zpátky ke Clary. Věc v jeho ruce zářila.

Byl to jasný, sklu podobný kalich - přesná replika Poháru smrti, až na to, že místo ve zlatě byl tenhle máčený ve stříbře-z bílého Adamita.

“Sebastian mě tam poslal -jeho poslal-aby si tohle od ní dneska v noci vyzvednul,” řekl Jace. “A taky mi dal rozkaz zabít jí. Nečekala to. Nečekala žádné násilí. Chtěla jenom vyměnit pohár za peníze. Myslela si, že jsme na stejné straně. Nechal jsem jí podat mi pohár a pak jsem vzal svojí dýku a-” Prudce se nadechl, jako kdyby ho jenom ta vzpomínka bolela.

“Bodl jsem jí. Mířil jsem přímo na srdce, ale otočila se a já o pár palců minul. Zapotácela se a sáhla na svůj pracovní stůl -kvůli

prášku z adamita-a hodila ho po mně. Myslím, že mě chtěla oslepit. Otočil jsem hlavu, a když jsem se otočil, měla v ruce aegeris. Napadlo mě, že vím co to je. Světlo z toho mě pálilo do očí. Vykřikl jsem, když mi tím přejela po hrudi. Pak jsem ucítil palčivou bolest v runě a čepel se roztříštila.” Podíval se dolů a nevesele se zasmál. “Vtipná věc je, že kdybych měl na sobě zbroj, nikdy by se to nestalo. Nevzal jsem si jí, protože jsem si nemyslel, že bych jí potřeboval. Nemyslel jsem si, že by mi mohla ublížit. Ale aeegis spálilo runu. Lilithinu runu-a já byl najednou zase sám sebou. Stál jsem tam nad tělem mrtvé ženy se zakrvavenou dýkou v ruce a s pohárem v druhé.”

“Nerozumím tomu. Proč jí chtěl Sebastian zabít? Ten pohár by vám přece dala. Sebastianovi. Řekla-”

Jace se roztřeseně nadechl. “Pamatuješ si, co řekl Sebastian o těch hodinách na Staroměstském náměstí? V Praze?”

“Že dal král vypíchnout oči jejich architektovi, aby už nikdy nemohl udělat nic tak krásného,” řekla Clary. “Ale já nechápu-”

“Sebastian chtěl Magdalénu mrtvou, aby už nikdy nic takového nemohla vyrobit,” řekl Jace. “A taky, aby o tom nemohla nikomu říct.”

“Říct co?” Zvedla ruku a vzala Jace za bradu. Donutila ho sklopit hlavu, aby se na ní musel podívat. “Jaci, co má Sebastian doopravdy v plánu? Ten příběh, co říkal v tréninkové místnosti, o touze přilákat démony, aby je pak mohl zničit-”

“Sebastian chce doopravdy přilákat démony.” Jacův hlas zněl vážně. “A hlavně jednoho konkrétního. Lilith.”

“Ale Lilith je mrtvá. Simon jí zničil.”

“Vyšší démoni neumírají. Ne tak úplně. Vyšší démoni obývají mezery mezi světy. Prázdnotu. Simonovi se podařilo zbavit jí moci a poslat jí v cárech zpátky do nicoty, odkud pochází. Ale ona tam pomalu znovu nabírá formu. Čeká jí znovuzrození. Normálně by to trvalo staletí, ale ne v případě, že jí Sebastian pomůže.”

Clary se v žaludku utvořila ledová krusta. “Jak jí pomůže?”

“Tím, že jí přivolá zpátky do tohohle světa. Chce vlít její krev do poháru a vytvořit tak armádu temných Nephilimů. Chce být reinkarnovaný Jonathan Lovec stínů. Ale tentokrát na straně démonů, ne andělů.”

“Armádu temných Nephilimů? Vy dva jste dobří, ale nedá se o vás říct, že jste armáda.”

“Je tu čtyřicet nebo padesát Nephilimů, kteří byli kdysi loajální Valentýnovi nebo nenáviděli vládu Clavů a jsou otevření tomu poslouchat všechno, co Sebastian řekne. Je s nimi v kontaktu. Až vyvolá Lilith, budou tam.” Jace se zhluboka nadechl. “A co potom? S Lilithinou mocí, která bude stát za ním? Kdo ví, kolik dalších se k němu ještě připojí. Chce válku. Je přesvědčen o tom, že vyhraje a já si nejsem jistý tím, že se plete. S každým temným Nephilimem, kterého vytvoří, poroste jeho moc. Přidej si k tomu poslušnost démonů Thatto. Nemyslím si, že by byli Clavové připravení mu čelit.”

Clary spustila ruku. “Sebastian se nikdy nezměnil. Tvoje krev ho nikdy nezměnila. Je přesně takový, jaký byl vždycky.” Šlehla po něm pohledem. “Ale ty. Tys mi taky lhal.”

“On ti lhal.”

Její mysl vířila. “Já vím. Vím, že tamten Jace nejsi ty-”

“Myslí si, že je to pro tvoje dobro, a že nakonec budeš šťastná, ale lhal ti. To bych nikdy neudělal.”

“Aegis,” řekla Clary. “Jestli ti to mohlo ublížit, ale Sebastian to necítil, mohlo by ho to zabít, ale zároveň tobě neublížit?”

Jace zavrtěl hlavou. “To si nemyslím. Kdybych měl aegis, byl bych ochotný to vyzkoušet, ale - ne. Naše životní síly jsou svázané. Zranění je jedna věc. Kdyby umřel…” Jeho hlas ztvrdl. “Znáš ten nejjednodušší způsob, jak to ukončit. Bodni mi dýku do srdce. Jsem

překvapený, žes to neudělala, zatímco jsem spal.”

“Ty bys to udělal? Kdybys byl na mém místě?” Její hlas se třásl. “Věřila jsem, že je tu nějaký způsob, jak to udělat správně. Pořád tomu věřím. Dej mi tvojí stélu a já vytvořím Portál.”

“Nemůžeš vytvořit Portál zevnitř,” řekl Jace. “Nebude to fungovat. Jediný způsob, jak vyjít z tohohle bytu je přes stěnu v přízemí v kuchyni. Je to jediné místo, odkud taky můžeš vytvořit Portál.”

“Můžeš nás dostat do Mlčenlivého města? Když se vrátíme, Mlčenliví bratři najdou nějaký způsob, jak tě oddělit od Sebastiana. Řekneme Clavům co má v plánu a budeme připravení-”

“Můžu nás dostat k jednomu z vchodů,” řekl Jace. “A udělám to. Půjdu. Půjdeme spolu. Ale jenom, když mezi námi nebudou žádné lži, Clary. Musíš vědět, že mě zabijou. Když jim řeknu co vím, zabijou mě.”

“Zabijou tě? Ne, to neudělají-”

“Clary.” Jeho hlas byl něžný. “Jako dobrý Lovec stínů bych měl dobrovolně umřít proto, abych zastavil to, co Sebastian dělá. A jako dobrý Lovec stínů to i udělám.”

“Ale za nic z toho nemůžeš.” Její hlas zesílil a ona se musela trochu ztišit, jestli nechtěla, aby je Sebastian z přízemí slyšel. “Nemohls nijak ovlivnit to, co ti udělal. Ty jsi tady ta oběť. To nejsi ty, Jaci, to je někdo jiný. Někdo, kdo nosí tvojí tvář. Neměli by tě potrestat za-”

“Tady nejde o žádný trest. Jde o praktičnost. Zabijou mě, Sebastian umře. Nijak se to neliší od toho, obětovat se v bitvě. To je v pořádku. Nevybral jsem si to. Prostě se to stalo. A i když jsem teď sám sebou, brzo se to změní. A Clary, vím že to nedává smysl, ale vzpomínám si - vzpomínám si na všechno. Vzpomínám si, jak jsem se s tebou procházel Benátkami, na ten večer v klubu na to, jak jsem s tebou spal v téhle posteli - copak to nechápeš? Chtěl jsem to. Tohle je to, co jsem vždycky chtěl, žít s tebou takhle, být s tebou

takhle. Co si mám myslet, když ta nejpříšernější věc, která se mi kdy stala, mi dává přesně to, co chci? Možná, že Jace Lightwood může vidět, jak je všechno tohle úplně špatně, ale Jace Wayland, syn Valentýna… miluje tenhle život.” Jeho oči byly široké a plné zlata, když se na ní podíval. Vzpomněla si na Raziela a na jeho pohled, ve kterém byla všechna moudrost a všechen smutek světa. “A to je důvod, proč musím jít,” řekl. “Dřív, než tohle pomine. Než se změním zpátky na něj.”

“Kam chceš jít?”

“Do Mlčenlivého města. Musím se udat - a odevzdat Pohár.”

TŘETÍ ČÁST

Všechno se změní

Všechno se změní, naprosto změní, hrozivá krása je zrozena.

-William Butler Yeats, “Easter, 1916”18

“Clary?”

Kapitola 18 – Raziel

Simon seděl na schodech na verandě statku a díval se dolů na cestu, která vedla přes jablečný sad až dolů k jezeru. Isabele a Magnus stáli na cestě. Magnus se díval směrem k jezeru a k nízkým horám obkružujícím celé prostranství. Dělal si poznámky do malého notýsku perem, jehož konec zářil jiskřící modrozelenou barvou. Alec stál trochu dál a díval se na stromy lemující hřebeny kopců, které oddělovaly statek od silnice. Zdálo se, že stojí od Magnuse tak daleko, jak jenom může, i když byl pořád na doslech. Simonovi se zdálo -i když si musel přiznat, že v těchhle věcech není zrovna nejlepší pozorovatel-že přes všechny ty žerty v autě, vnímal odstup mezi nimi. Nebyl úplně zřetelný, ale věděl, že tam je.

Simon schoval svojí pravou ruku v té levé. Prsty kroužil kolem zlatého prstenu.

Clary, prosím.

Snažil se s ní spojit každou hodinu od chvíle, kdy dostal zprávu od Maiy o Lukovi. Nedařilo se mu. Ani záblesk odpovědi.

Clary, jsem na statku. Vzpomínám si na tebe tady. A na sebe taky.

Byl nezvykle teplý den a slabý vítr se šustěním shazoval poslední listy z větví. Potom, co strávil až moc dlouhou dobu přemýšlením o

tom, co si má vzít na sebe na setkání s andělem -oblek se zdál až moc, i když měl jeden, který si pořídil na Jocelynin a Lukův zásnubní večírek-si na sebe vzal džíny a tričko. Paže, které vystavoval slunečním paprskům, měl holé. Měl na tohle místo, na tenhle dům tolik šťastných vzpomínek. On a Clary sem s Jocelyn jezdili skoro každé léto. Vzpomínal si, jak plavali v jezeře. Jak se Simon opaloval a světlá kůže Clary okamžitě chytala rudý odstín. Měla na ramenou a na pažích asi milion pih. Jak hráli v sadu baseball s jablky, což sice bylo zábavné, ale nadělalo to hrozně nepořádku. Jak hráli Scrabble a poker v parku a Luke vždycky vyhrál.

Clary, chystám se udělat něco hloupého, nebezpečného a možná sebevražedného. Je tak špatné, že si chci s tebou naposled promluvit? Dělám to, abych tě udržel v bezpečí, ale ani nevím, jestli jsi ještě naživu a jestli mám ještě komu pomáhat. Ale kdybys byla mrtvá, věděl bych to, ne? Cítil bych to.

“Dobře. Tak jdeme,” řekl Magnus, který se objevil pod schody. Prohlížel si prsten na Simonově ruce, ale nijak to nekomentoval. Simon vstal a oprášil si džíny. Pak se vydal cestou dolů skrz sad. Jezero před nimi zářilo jako studeně modrá mince. Když se k němu přiblížili, Simon mohl vidět na vodě malý dok, kde dřív byly přivázané kajaky. Pak ale byla velká část doků zničená a kajaky zmizely. Napadlo ho, že skoro slyšel tiché hučení včel a cítil na ramenou tíhu léta. Když došli k okraji jezera, otočil se a podíval se na statek s bíle natřenými laťkami, se zelenými okenicemi, rzí pokrytými okapy a se starou verandou se sešlým bílým proutěným nábytkem.

“Vážně to tu máš rád, co?” řekla Isabele. Její černé vlasy povlávaly ve větru, který přicházel od jezera.

“Jak to můžeš vědět?”

“Kvůli tvému výrazu,” řekla. “Jako kdyby se ti vybavilo něco hezkého.”

“Bylo to tu skvělé,” řekl Simon. Natáhl se, aby si popostrčil brýle výš na nose. Když mu ale došlo, že už je nenosí, ruku zase spustil dolů. “Měl jsem štěstí.”

Podívala se dolů na jezero. Měla na uších malé kruhové náušnice. Jednu měla trochu zamotanou ve vlasech. Simon se chtěl natáhnout a uvolnit jí. Dotknout se prsty její tváře. “A teď nejsi?”

Pokrčil rameny. Díval se na Magnuse, který držel v rukách něco, co vypadalo jako dlouhá ohebná tyč, kterou kreslil něco do písku na okraji jezera. Před sebou měl otevřenou knížku kouzel a zpíval, zatímco kreslil. Alec se na něj díval jako na cizince.

“Bojíš se?” zeptala se Isabele a posunula se trochu blíž k Simonovi. Mohl na svojí paži cítit teplo té její.

“Nevím. Strach je fyzický pocit. Tvoje srdce běží jako o závod, potíš se a máš zrychlený pulz. Nic z toho se u mě dít nemůže.”

“Tak to je moc zlé,” zamumlala Isabele a dívala se na vodu. “Kluci co se potí, jsou fakt sexy.”

Věnoval jí částečný úsměv. Bylo to těžší, než si myslel. Možná se fakt bál. “Tak dost odmlouvání a chytání mě za slovo, slečinko.”

Isabeliny rty se zachvěly, jako kdyby se chtěla usmát. Pak si povzdechla. “Víš, co jsem si nikdy nemyslela, že budu chtít?” řekla. “Kluka, co mě bude umět rozesmát.”

Simon se k ní otočil a natáhl se po její ruce. Nestaral se o to, že je právě pozoroval její bratr. “Izzy…”

“Tak fajn,” zavolal Magnus. “Skončil jsem. Simone, pojď sem.”

Otočili se. Magnus stál uprostřed kruhu, který byl ozářený slabým světlem. Byly to vlastně dva kruhy. Jeden trochu menší uvnitř většího. V prostoru mezi kruhy byly desítky namalovaných symbolů, které zářily ocelově modrobílou barvou, podobné odleskům z jezera.

Simon slyšel Isabelino tiché nadechnutí a ustoupil od ní dřív, než se na ní mohl podívat. To by všechno dělalo ještě těžší. Pohnul se dopředu a přešel přes hranici kruhu a zastavil se uprostřed, hned vedle Magnuse. Podíval se na vodu. Zbytek světa vypadal mihotavě

a nezřetelně.

“Tady.” Magnus mu strčil knížku do rukou. Papír byl tenký a byl pokrytý runami. Magnus nad runy ale napsal slova s fonetickou výslovností. “Prostě vyslov tohle,” zamumlal. “Mělo by to fungovat.”

Simon si přitisknul knížku k hrudi. Sundal si z prstu zlatý prsten, který ho spojoval s Clary, a podal ho Magnusovi. “Kdyby něco nevyšlo,” řekl a přemýšlel, kde se vzal ten zvláštní klid, “někdo by si měl vzít tohle. Je to naše jediné spojení s Clary a s tím, co ví.”

Magnus přikývnul a dal si prsten na prst. “Připraven, Simone?” “Hej,” řekl Simon. “Ty si pamatuješ moje jméno.”

Magnus mu svýma zeleno zlatýma očima věnoval nečitelný pohled, zatímco vycházel z kruhu. Okamžitě se mu začal jevit nejasně a rozmazaně stejně jako všechno ostatní okolo něj.

Alec se k němu připojil na jedné straně a Isabele na té druhé. Isabele se objímala pažemi a dokonce i přes víření vzduchu Simon viděl, jak nešťastně vypadala.

Simon si odkašlal. “Myslím, že byste lidi měli radši jít.”

Oni se ale nepohnuli. Zdálo se, že čekají, až jim řekne něco jiného.

“Díky, že jste šli se mnou,” řekl nakonec, když donutil svůj mozek vyplodit něco smysluplného, o čem si myslel, že nejspíš čekají, že od něj uslyší. Nebyl typ, který by dělal nějaké sáhodlouhé proslovy na rozloučenou. Ani si nepotrpěl na dramatické loučení. Nejdřív se podíval na Aleca. “Um, Alecu. Vždycky jsem tě měl rád víc, než Jace.” Obrátil se na Magnuse. “Magnusi, vždycky jsem si přál mít takovou odvahu, abych si na sebe oblékl stejné kalhoty, jaké nosíš ty.” A poslední na řadě byla Izzy. Mohl vidět, jak ho pozoruje přes mlžný opar. Její oči byly černé jako obsidián. “Isabele,” řekl Simon. Podíval se na ní. Viděl otázku v jejích očích, ale nic, co by mohl říct před Alecem a Magnusem, nemohlo vystihnout to, co k ní cítil. Vrátil se do středu kruhu a sklonil hlavu. “Na shledanou, myslím.”

Myslel si, že mu na to něco odpověděli, ale mihotající se hranice mezi nimi utlumila jejich slova. Díval se, jak se obrací a ustupují pryč cestou v sadu, dokud se z nich nestaly jenom tmavé skvrnky. Pak už je neviděl.

Nedokázal se smířit s tím, že si nemohl naposled promluvit s Clary předtím, než zemře - nemohl si ani vybavit poslední slova, která si řekly. Ale když zavřel oči, slyšel, jak se nad celým prostranstvím vznáší její smích. Vzpomínal si, jaké to bylo, než vyrostli a všechno se změnilo. Jestli umře zrovna tady, možná to tak mělo být. Odehrály se tu některé z jeho nejlepších vzpomínek. Jestli ho anděl usmaží ohněm, může se jeho popel rozptýlit nad jabloňovým sadem a jezerem. Jenom ta myšlenka ho naplnila klidem.

Myslel na Isabele. Pak na jeho rodinu - mámu, tátu a Becky. Clary, napadlo ho nakonec. Ať jsi kdekoliv, jsi moje nejlepší kamarádka a vždycky budeš.

Zvedl knihu kouzel a začal předčítat text.

“Ne!” Clary vstala a upustila na zem mokrý ručník. “Jaci, nemůžeš. Zabijou tě.”

Natáhl se pro čistou košili a navlékl si jí. Ani se na ní nepodíval, zatímco si zapínal knoflíky. “Nejdřív se mě nějak pokusí oddělit od Sebastiana,” řekl, ale nevypadalo to, že by tomu věřil. “Když neuspějou, pak mě zabijou.”

“To nedovolím.” Natáhla se k němu, ale on se od ní odvrátil a navlékl si boty. Když se otočil zpátky, výraz jeho tváře byl ponurý.

“Nemám na výběr, Clary. Tohle je správná věc.”

“Je to šílené. Tady jsi v bezpečí. Nemůžeš jen tak zahodit svůj život-”

“Moje záchrana by byla zrada. Bylo by to vložení zbraně do rukou

nepřítele.”

“Komu záleží na nějaké zradě? Nebo na Zákonu?” zeptala se. “Mě záleží na tobě. Na něco spolu přijdeme-”

“Na nic přijít nemůžeme.” Jace vzal z nočního stolku stélu a dal si jí do kapsy. Pak chytil do ruky Pohár smrti. “Protože moje opravdové já mi už nezůstane moc dlouho. Miluju tě, Clary.” Naklonil se k ní a dlouze jí políbil. “Udělej to pro mě,” zašeptal.

“Neudělám. Nikdy,” řekla. “Nebudu ti pomáhat spáchat sebevraždu.”

Ale on už šel pomalu ke dveřím a jí táhl sebou. Když klopýtali chodbou, šeptali. “Tohle je šílené,” zasyčela na něj Clary. “Takhle se po hlavě vrhat do nebezpečí-”

Podrážděně vydechl. “Jako kdyby tys to nedělala.”

“Jasně. Dělám a vždycky tě to rozzuří,” zašeptala, když se za ním hnala dolů po schodišti. “Pamatuješ si, cos mi řekl v Alicante-”

Došli do kuchyně. Položil pohár na pult a sáhl do kapsy pro stélu. “Neměl jsem to říkat. Clary, tohle jsme my. Jsme Lovci stínů. Tohle je to, co děláme. Existují rizika, která musíme podstoupit. A nejsou to jenom rizika, která souvisí s bojem.”

Clary zavrtěla hlavou a chytila ho za obě zápěstí. “Nepustím tě.” Tvář mu protnul bolestný výraz. “Clarisso-”

Zhluboka se nadechla. Jenom sotva mohla uvěřit tomu, co se chystala udělat. V mysli se jí ale objevila představa márnice v Mlčenlivém městě, kde na mramorových deskách ležela mrtvá těla Lovců stínů. Nemohla unést představu, že by byl Jace jeden z nich. Všechno co udělala -přišla sem,vytrpěla všechno co musela-bylo proto, aby mu zachránila život. Nedělala to kvůli sobě. Vzpomněla si na Aleca a Isabele, která jí pomohla. Na Marysu, která ho milovala. Aniž by věděla, co vlastně dělá zvýšila hlas a zakřičela:

“Jonathane! Jonathane Christophere Morgensterne!”

Jace vytřeštil oči. “Clary,” začal, ale už bylo moc pozdě. Pustila ho a začala couvat. Sebastian mohl každou chvíli přijít. Neexistoval žádný způsob, jak by mohla Jacovi vysvětlit, že Sebastianovi nevěří, ale že on je jediná zbraň, kterou má, která by mu mohla zabránit v tom, aby odešel.

Objevil se záblesk a najednou stál před nimi Sebastian. Ani se neobtěžoval s tím seběhnout po schodech. Jenom se přetočil na bok a přistál přímo před nimi. Vlasy měl rozcuchané a na sobě měl tmavé tričko a černé kalhoty. Clary napadlo, jestli usnul v oblečení.

Sebastian přejížděl pohledem z Clary na Jace a jeho černé oči hodnotily situaci. “Milenecká hádka?” zeptal se. Něco se zablesklo v jeho ruce. Nůž?

Clary se třásl hlas. “Jeho runa je poškozená. Tady.” Položila si ruku na srdce. “Snaží se vrátit. Vzdát se Clavům-”

Sebastianova ruku vystřelila dopředu a vytrhla pohár Jacovi z ruky. Položil ho na kuchyňský pult. Jace stál ztuhle před ním a prohlížel si ho. Byl bílý šokem. Ani nemrkl, když k Sebastian přistoupil blíž a chytil Jace za košili. Horní knoflíky odletěly a odhalily tak jeho krk. Sebastian mu k němu přiložil stélu a vyryl mu do kůže runu. Jace se kousnul do rtu. Oči měl plné nenávisti, když ho Sebastian pustil a se stélou v ruce udělal krok zpátky.

“Upřímně řečeno, Jaci,” řekl. “Jenom myšlenka na to, že sis myslel, že by ses mohl dostat pryč s něčím takovým, mě úplně srazila na kolena.”

Jace zatnul dlaně v pěsti, když se runa, černá jako uhel, začala vsakovat do jeho kůže. Další slova pronášel přerývavým sípavým dechem: “Příště… až budeš chtít srazit na kolena… rád ti s tím pomůžu. Nejspíš s pomocí cihly.”

Sebastian ze sebe vydal něco jako Tss. “Později mi poděkuješ. Dokonce i ty musíš přiznat, že tvoje přání umřít je trochu extrémní.”

Clary očekávala, že se Jace hned vrátí ke svému ovládanému já. Ale to se nestalo. Pomalu přejížděl pohledem přes Sebastianovu tvář. Pro tuhle chvíli byli v místnosti jenom oni dva. Když Jace promluvil, jeho slova byla chladná a jasná. “Tohle si později nebudu pamatovat,” řekl. “Ale ty budeš. Osoba, která se chová jako tvůj přítel-” Udělal krok dopředu a uzavřel tak prostor mezi ním a Sebastianem. “Ta osoba, která se chová jako ty. Tahle osoba není skutečná. Tohle je skutečné. Tohle jsem já. A já tě nenávidím. Vždycky tě budu nenávidět. A neexistuje žádná magie, žádné kouzlo na tomhle světě, ani na žádném jiném, které by to někdy dokázalo změnit.”

Na chvíli úsměv na Sebastianově tváři zakolísal. Ale na té Jacově zůstal.

Místo toho odtrhl pohled od Sebastiana a podíval se na Clary. “Potřebuju, aby ses dozvěděla,” řekl, “všechno - neřekl jsem ti totiž celou pravdu.”

“Pravda je nebezpečná,” řekl Sebastian a držel před sebou stélu jako nůž. “Buď opatrný na to, co řekneš.”

Jace sebou trhl. Jeho hruď rychle stoupala a zase klesala, ale bylo jasné, že hojící se runa na jeho hrudi mu působí fyzickou bolest. “Ten plán,” řekl. “Vyvolat Lilith, vytvořit nový Pohár, vytvořit temnou armádu - to nebyl Sebastianův plán. Byl můj.”

Clary ztuhla. “Cože?”

“Sebastian věděl co chce,” řekl Jace. “Ale já vymyslel, jak by toho mohl dosáhnout. Nový Pohár smrti - to já mu vnuknul ten nápad.”

Trhl sebou bolestí. Dokázala si představit, co se děje pod látkou jeho košile: kůže se spojuje dohromady a hojí se. Lilithina runa se zaceluje a znovu začíná zářit.

“Nebo bych spíš měl říct, že to on mu to poradil. Ta věc, co vypadá jako já, ale já to nejsem. Srovná svět se zemí, když to po něm Sebastian bude chtít. Bude se smát, zatímco on bude ničit všechno okolo. Tohle zachraňuješ, Clary. Copak to nechápeš? Byl

bych radši mrtvý-”

Jeho hlas ztichl a on se ohnul v pase. Svaly na ramenou se mu napjaly a jím začaly procházet vlny bolesti. Clary si vzpomněla, jak ho drželi v Mlčenlivém městě a Bratři prohledávali jeho mysl kvůli odpovědím -

Vzhlédl. Vypadal zmateně. Jeho oči putovaly nejdřív k ní, ale zastavily se na Sebastianovi. Cítila, jak jí srdce pokleslo, i když věděla, že je to hlavně její vina.

“Co se děje?” zeptal se Jace.

Sebastian se na něj usmál. “Vítej zpátky.”

Jace zamrkal. Na chvíli vypadal zmateně. Pak se ale jeho pohled zamlžil stejně, jako vždycky, když se Clary snažila vytáhnout něco, co nedokázal zpracovat - Maxovu vraždu, válku v Alicante, bolest kterou působí svojí rodině.

“Už je čas?” zeptal se.

Sebastian se podíval na hodiny. “Skoro. Proč nejdeš napřed? My tě budeme za chvíli následovat. Můžeš začít s přípravami.”

Jace se rozhlédl. “Pohár - kde je?”

Sebastian ho zvednul z kuchyňské linky. “Tady. Nejsi trošku roztržitý?”

Jacova ústa se prohnula v koutku. Vyškubnul mu Pohár z ruky. Škádlivě. Nebylo ani stopy po klukovi, který stál před chvílí před Sebastianem a říkal mu, že ho nenávidí. “Dobře. Uvidíme se tam.” Otočil se ke Clary, která byla pořád ztuhnutá šokem a políbil jí na tvář. “My se tam taky uvidíme.”

Odtáhl se a mrknul nad ní. V jeho očích byla láska, ale na tom nezáleželo. Tohle nebyl její Jace. Zcela jistě to nebyl její Jace. Sledovala, jak otupěle přešel místnost. Jeho stéla se zaleskla a ve zdi se otevřely dveře. Zachytila koutkem oka záblesk nebe a

skalnatých plání. Pak jimi ale prošel ven a byl pryč.

Zaryla si nehty do dlaní.

Ta věc, co vypadá jako já, ale já to nejsem. Srovná svět se zemí, když to po něm Sebastian bude chtít. Bude se smát, zatímco on bude ničit svět. Tohle zachraňuješ, Clary. Copak to nechápeš? Byl bych radši mrtvý.

Na zadní straně krku jí pálily slzy. Dělala co mohla, aby je zadržela, když se k ní její bratr otočil. Jeho oči zářily.

“Zavolalas mě,” řekl.

“Chtěl se vzdát Clavům,” zašeptala. Nebyla si jistá, před kým se vlastně obhajovala. Udělala, co musela. Použila jedinou zbraň, kterou měla k dispozici, i když jí pohrdala. “Zabili by ho.”

“Zavolalas mě,” zopakoval a udělal krok směrem k ní. Natáhl ruku a odhrnul jí z obličeje pramen dlouhých vlasů. Zastrčil jí ho za ucho. “Řekl ti to? Plán? Celý plán?”

Bojovala, aby se nezachvěla odporem. “Ne. Neřekl mi celý plán.

Nevím, co se bude dneska dít. Co Jace myslel tím ´je čas?´.”

Sklonil se a políbil jí na čelo. Cítila, jak jí místo, kam jí políbil hoří. Jako kdyby jí vypálil značku mezi oči. “Dozvíš se to,” řekl. “Zasloužila sis právo tam být, Clarisso. Můžeš to všechno sledovat ze svého místa po mém boku. Dneska. Na Sedmém Posvátném Místě. Obě Valentýnovi děti pohromadě… konečně.”

Simon nespouštěl oči z papíru, zatímco zpíval slova, která tam pro něj Magnus napsal. Měly svůj rytmus, který mu připomínal hudbu. Lehkou, ráznou a jemnou. Vzpomněl si, jak četl svůj haftarah během jeho mitzvah. Tenkrát věděl, co ta slova znamenají. Teď ne.

Zatímco dál pokračoval v odříkávání textu, cítil kolem sebe tlak. Jako kdyby vzduch kolem něj houstnul a těžknul. Největší tlak byl

na jeho ramena a hruď. Vzduch se postupně oteploval. Kdyby byl člověk, to horko by pro něj bylo nesnesitelné. Cítil žár na svojí kůži. Skoro mu spaloval řasy a košili. Oči měl pořád upřené na text před ním. Najednou na papír dopadla kapka krve z jeho vlasů.

A pak se to stalo. Poslední slova -´Raziel´- byla vyslovená. Zvedl hlavu. Cítil, jak mu po tváři stéká krev. Opar kolem něj zmizel. Před sebou uviděl jezero. Modré a jiskřivé, hladké jako sklo. A pak všechno vybuchlo.

Střed jezera zezlátnul a nakonec zčernal. Voda se nadzvedla a vylila se z břehu, kde se vznesla do vzduchu. Simon se díval na provazy vody, které vypadaly jako kruhy nekončících vodopádů. Všechny jiskřily a vznášely se směrem nahoru. Bylo to bizardní, ale podivně krásné. Kapky vody dopadaly na jeho rozpálenou kůži a chladily jí. Naklonil hlavu, když nebe zčernalo - všechna modrá byla pryč. Strávila jí náhlá temnota a šedé mraky. Voda dopadla zpátky do jezera. Z jeho středu, kde byla voda stříbrná a měla vysokou hustotu, se začala zvedat zlatá postava.

Simonovi vyschlo v puse. Viděl už hodně obrázků andělů, věřil v ně, slyšel Magnusovo varování. Ale pořád měl pocit, jako kdyby mu někdo probodl hruď kopím, když se před ním rozvinula křídla. Zdálo se, že zakrývají celou oblohu. Byly obrovské, bílo zlato stříbrné. Peří na nich ladilo k jeho žhnoucím zlatým očím. Očím, které na něj shlížely s opovržením. Pak se křídla zvedla, čímž rozptýlila mraky před ním a složila se zpět. Objevil se člověk -nebo spíš postava člověka, obrovská a tyčící se nad ním. Znovu rozevřel křídla a roztáhl je.

Simonovy zuby začaly drkotat. Nebyl si jistý proč. Ale z anděla se valily vlny moci, takové kterou nikdy nepoznal -živelné síly vesmíru-když se zvedal, dokud před ním nestál ve své plné výšce.

Simonova první a trochu bizardní myšlenka byla, že vypadal jako Jace, kterého někdo vzal a zvětšil ho do velikosti billboardu. Až na to, že on vůbec nevypadal jako Jace. On byl celý zlatý. Jeho křídla, kůže i vlasy, ve kterých nebyla ani stopa po bílé -leskly se zlatě, jako kdyby je pokrývala nějaká membrána. Jeho vlasy byly taky zlaté. Vypadaly jako kusy kroutících se kovů. Vypadal děsivě a

trochu nadpozemsky. Není toho moc, co by tě mohlo zničit, napadlo Simona. Příliš temnoty může zabít, ale příliš světla může oslepit.

Kdo se mě odvážil vyvolat? promluvil Anděl v Simonově mysli.

Jeho hlas se rozléhal jako zvuk velkých zvonů.

Záludná otázka, napadlo Simona. Kdyby tu byl Jace, nejspíš by řekl ´Jeden z Nephilimů´ a kdyby tu teď byl místo něj Magnus, nejspíš by řekl ´jeden z dětí Lilith a Vyšší čaroděj´. Clary a Anděl se už potkali, takže předpokládal, že už by pro něj nebyla cizí. Ale on byl Simon. Bez titulů u jména a bez jakýchkoli velkých vykonaných skutků. “Simon Lewis,” řekl nakonec. Položil Knihu kouzel dolů na zem a narovnal se. “Dítě noci a… tvůj služebník.”

Můj služebník? Razielův hlas byl protkán hlubokým nesouhlasem. Přivolals mě jako psa a odvažuješ se nazývat mým služebníkem? Měl bys být vymazaný z tohohle světa, aby tvůj osud mohl sloužit jako varování pro ostatní, kteří by se chtěli pokusit o totéž. I mým vlastním Nephilimům je zakázáno mě přivolat. Proč by to pro tebe mělo být jiné, Světlomilče?

Simon předpokládal, že by neměl být šokovaný, že anděl věděl, co byl. Stejně mu to ale vyrazilo dech. Stejně jako jeho neuvěřitelná výška. Nějak si myslel, že bude Raziel víc jako člověk. “Já-”

Myslíš si, že proto, že se krmíš na krvi jednoho z mých potomků, ti musím ukázat svoje slitování? Jestli ano, pak jsi vsadil na špatnou kartu a prohrál. Milosrdenství nebe je jenom pro ty, co si ho zasluhují. Ne pro ty, kteří porušují náš Zákon.

Anděl zvedl ruku a prstem ukázal přímo na Simona.

Simon se připravil. Tentokrát se už ani nesnažil mluvit nahlas a nechal slova znít jenom ve svojí hlavě. Slyš, Izraeli! Hospodin je náš Bůh, Hospodin je jediný-

Co je to za znamení? Razielův hlas byl zmatený. Na tvém čele, dítě.

“To je Runa,” vykoktal Simon. “První runa. Znamení Kainovo.”

Razielova obrovská ramena pomalu poklesla.

Zabil bych tě, ale to znamení mi v tom brání. Ta runa měla být vložena přímo mezi tvé obočí Rukou nebe, ale já vím, že to se nestalo. Jak je to možné?

Zřejmý Andělův zmatek byl pro Simona povzbuzení. “Udělal mi to jedno z tvých potomků. Nephilim,” řekl. “Jedna obzvlášť nadaná dívka. Vložila na mě znamení, aby mě ochránila.” Udělal krok blíž k okraji kruhu. “Razieli, přišel jsem tě požádat o laskavost ve jménu těchhle Nephilimů. Čelí smrtelnému nebezpečí. Jeden z Nephilimů - přiklonil se k temnotě a teď ohrožuje všechny ostatní. Potřebují tvojí pomoc.”

Nechci do toho zasahovat.

“Ale ty už jsi zasáhnul,” řekl Simon. “Když Jace umřel, přivedl jsi ho zpátky. Ne, že by z toho neměli všichni radost, ale kdybys to neudělal, nic z toho by se teď nedělo. Takže svým způsobem je na tobě, abys to dal zase všechno do pořádku.”

Možná tě nejsem schopný zabít, odvětil Raziel, ale nevidím žádný důvod, proč bych měl udělat to, co chceš.

“Ani jsem ještě neřekl, co chci,” řekl Simon.

Chceš zbraň. Něco, co by mohlo přetrhnout pouto mezi Jonathanem Morgensternem a Jonathanem Lightwoodem. Takovou, která by zabila jednoho, ale toho druhého nechala naživu. Nejjednodušší by samozřejmě bylo zabít oba. Váš Jonathan byl mrtvý. Smrt po něm stále touží a on zase touží po ní. Napadlo tě to vůbec někdy?

“Ne,” řekl Simon. “Vím, že nejsme v moc věcech jako vy. My nezabíjíme naše přátele. Snažíme se je zachránit. Jestli to takhle Nebe nechtělo, nikdy nám nemělo dát schopnost milovat.” Odhrnul si vlasy z čela a odhalil tak větší část svého znamení. “Ne, nemusíš mi pomáhat. Ale když to neuděláš, nic mě neodradí od toho, abych tě nepřivolával pořád znova a znova, když teď vím, že mě nemůžeš

zabít. Je to jako kdybych se opíral o tvůj nebeský zvonek… navždy.”

Raziel se tomu -což bylo neuvěřitelné-zasmál. Jsi tvrdohlavý, řekl. Skutečný bojovník za svůj lid, jako ten, jehož jméno nosíš, Simon Maccabeus. A stejně jako on, který dal všechno za svého bratra Jonathana, i ty budeš muset dát všechno za svého Jonathana. Nebo nejsi ochotný udělat tuhle oběť?

“Není to jenom pro něj,” řekl Simon trochu zmámeně. “Ale ano.

Bez ohledu na to, co budeš chtít. Dám ti to.”

Když ti dám to, co chceš, slíbíš mi, že už mě nebudeš nikdy otravovat?

“Nemyslím si,” řekl Simon, “že by v tom byl nějaký problém.”

Výborně, řekl Anděl. Řeknu ti, co chci. Chci dostat to rouhačské znamení z tvého čela. Sejmu z tebe Kainovo znamení, protože nikdy nebylo tvým údělem nést ho.

“Ale - když ze mě sejmeš znamení, pak mě budeš moct zabít,” řekl Simon. “Není to to jediné, co stojí mezi mnou a tvým Nebeským hněvem?”

Anděl se na chvíli zamyslel, aby zvážil, co mu řekl. Mohl bych přísahat, že ti neublížím. Ať už na sobě budeš mít znamení, nebo ne.

Simon zaváhal. Anděl by v tu chvíli mohl vrhat očima blesky. Slib Anděla nebes je nejposvátnější věc. Ty mi snad nevěříš, Podsvěťane?

“Já…” Simon se na krátkou, nesnesitelnou chvilku odmlčel. Jeho oči byly plné vzpomínek na Clary, která stála na špičkách a tiskla mu konec stély na čelo. Poprvé viděl, jak se tvoří runa. Cítil se jako hromosvod. Vodič pro čirou energii, která jím procházela se smrtící silou. Byla to kletba, která ho děsila a udělala z něj objekt touhy a strachu. Nenáviděl to. Až do teď, tváří v tvář nutnosti vzdát se věci, která ho dělala neobyčejným…

Těžce polkl. “Dobře. Ano. Souhlasím.”

Anděl se na něj usmál. Jeho úsměv byl hrozný. Jako kdyby se díval přímo do slunce. Pak tedy přísahám, že ti neublížím, Simone Maccabeusi.

“Lewisi,” řekl Simon. “Moje příjmení je Lewis.”

Ale jsi krve a víry Maccabeesů. Někteří říkají, že Maccabeesové byly označení rukou Boží. V každém případě jsi válečník Nebes, Světlomilče. Ať se ti to líbí nebo ne.

Anděl se pohnul. Simon pozoroval Raziela, který k sobě přitáhnul kus černo stříbrno bílého nebe, jako kdyby to byl nějaký obyčejný hadřík. Vzduch kolem něj se otřásl. Něco se blýsklo nad jeho hlavou. Vypadalo to jako odlesk kovu. Něco s kovovým řinčením dopadlo do písku a štěrku u Simonových nohou.

Byl to meč - nijak zvláštní. Vypadal jako trochu otlučený starý železný meč s černou rukojetí. Jeho okraje byly kostrbaté, jako kdyby je někdo polil kyselinou. Čepel ale byla ostrá. Vypadal jako nějaká archeologická vykopávka, která ještě nebyla pořádně vyčištěná.

Anděl promluvil. Jednou, když byl Joshua poblíž Jericha, vzhlédnul a uviděl muže, který před ním stál s vytaseným mečem v ruce. Joshua k němu přešel a řekl: “Jsi jeden z nás nebo jsi náš nepřítel?” On mu odpověděl: “Ani jedno, ani druhé. Přišel jsem jako velitel armády Pána.”

Simon se podíval dolů na zanedbanou zbraň u jeho nohou. “A to je ten meč?”

Je to meč archanděla Michaela. Velitele armády Nebes. Byl vyroben v mocném ohni Nebes. Zasáhni s ním tvého nepřítele, a spálí všechno zlo v něm. Jestli je víc zlý, než dobrý, víc ďábelský než nebeský, vždycky mu to vezme život. Měl by zničit pouto mezi ním a tvým přítelem - a navíc zraní jenom jednoho z nich.

Simon se sklonil a zvednul meč. Ten vyslal šok do jeho ruky, paže a nehybného srdce. Instinktivně ho zvedl. Zdálo se, že se na chvíli

mraky rozestoupily a dolů se snesl paprsek světla, který zasáhl matný kov meče a rozezpíval ho.

Anděl na něj shlížel dolů chladnýma očima. Jméno meče nemůže být vysloveno ve vašem chudém lidském jazyce. Můžeš mu říkat Glorious.

“Já…” začal Simon. “Děkuju ti.”

Neděkuj mi. Zabil bych tě, Světlomilče, ale tvoje Znamení, a teď můj slib, mi v tom brání. Kainovo znamení na tebe měl umístit Bůh, ale to se nestalo. Muselo být odstraněno z tvého čela a z tebe musela být odebrána jeho ochrana. Jestli mě zavoláš znovu, nepomůžu ti.

Paprsek světla, který přicházel z nebes, začal zářit intenzivněji. Udeřil meč jako ohnivý bič a uvěznil tak Simona v nádherné kleci světla a tepla. Meč vzplanul. Vykřikl a padl na zem. Jeho hlavou se prohnala bolest. Cítil se, jako kdyby mu někdy vrážel rozžhavený hrot jehly přímo mezi oči. Zakryl si obličej a hlavu si zabořil do paží. Nechal bolest, aby ho pohltila. Byla to ta nejhorší muka, která cítil od té noci, co umřel.

Bolest ale pomalu slábla, dokud úplně neodešla. Převalil se na záda a zíral před sebe. Hlava ho pořád bolela. Černé mraky začaly mizet a odhalovaly tak modrý pruh oblohy. Anděl byl pryč. Jezero se pod světlem vzdouvalo, jako kdyby se v něm vařila voda.

Simon si sednul. Bolestivě přimhouřil oči před sluncem. Viděl, jak někdo běží po pěšině statku k jezeru. Dívka s dlouhými černými vlasy a fialovým sakem, které za ní vlálo jako křídla. Když doběhla na konec cesty a ocitla se u jezera, skopla boty do písku za ní. Když se ocitla před ním, vrhla se dolů a objala ho. “Simone,” zašeptala.

Cítil silný, stabilní tlukot Isabelina srdce.

“Myslela jsem, že jsi mrtvý,” pokračovala. “Viděla jsem tě spadnout a - myslela jsem si, že jsi mrtvý.”

Simon jí nechal ho držet a opřel se o ruce. Uvědomil si, že byl

stabilní asi jako loďka s dírou v boku, takže se snažil moc nehýbat. Bál se, že kdyby to udělal, spadnul by. “Už jsem mrtvý.”

“Já vím,” odsekla Izzy. “Mám na mysli víc mrtvý, než jsi obvykle.”

“Iz.” Zvedl tvář k té její. Klečela nad ním. Nohy měla omotané kolem těch jeho a ruce měla přehozené kolem jeho krku. Nevypadalo to jako příjemná poloha. Položil se zpátky do písku a jí stáhnul sebou. Opřel se zády do chladného písku s jejím tělem na tom jeho a díval se do jejích černých očí. Odrážela se v nich snad celá obloha.

Užasle se dotkla jeho čela. “Tvoje znamení je pryč.”

“Raziel mi ho vzal. Výměnou za meč.” Ukázal směrem ke zbrani u jeho nohou. Nahoře na farmě viděl dva tmavé obrysy stojící před verandou. Pozorovali je. Alec a Magnus. “Je to meč archanděla Michaela. Jmenuje se Glorious.”

“Simone…” Políbila ho na tvář. “Dokázal jsi to. Přivolals Anděla.

Dostals meč.”

Magnus a Alec se vydali po cestě dolů k jezeru. Simon vyčerpaně zavřel oči. Isabele se nad něj naklonila. Její vlasy ho lechtaly na tvářích. “Nesnaž se mi odmlouvat.” Byla cítit jako slzy. “Už nejsi prokletý,” zašeptala. “Už nejsi prokletý.”

Simon si propletl prsty s těmi jejími. Měl pocit, jako kdyby se vznášel nad temnou řekou a z každé strany ho obklopovaly stíny. Jenom její ruka ho držela při zemi. “Já vím.”

Kapitola 19 – Láska a krev

Clary metodicky a pečlivě převrátila Jacův pokoj naruby. Nechala si svoje tílko a navlékla si džíny. Vlasy měla vzadu zamotané do chaotického drdolu a nehty měla pokryté prachem. Hledala pod postelí, ve všech šuplíkách a skříních, lezla i pod skříně a stůl a prošacovala všechny kapsy oblečení, když se snažila objevit někde druhou stélu. Nenašla ale nic.

Sebastianovi řekla, že byla unavená, a že si musí jít nahoru trochu odpočinout. Vypadal roztržitě a jenom na ní mávnul, aby šla. Obrázek Jacovi tváře se objevil v její mysli pokaždé, když zavřela oči - způsob, jakým se na ní díval, zrazeně, jako kdyby jí ani neznal.

Nemělo smysl se tím teď užírat. Mohla si sednout na kraj postele, brečet si do dlaní a přemýšlet o tom, co udělala, ale nebylo by to k ničemu. Dlužila to Jacovi, dlužila to sobě. Musela něco udělat. Hledat. Kdyby tak našla stélu—

Zvedla matraci postele a prohledávala prostor mezi pružinami, když někdo zaklepal na dveře.

Pustila matraci, ale ne předtím, než se přesvědčila, že není nic v ní, ani pod ní. Sevřela ruce v pěst a zhluboka se nadechla, než se vydala ke dveřím a trhnutím je otevřela.

Sebastian stál na prahu. Poprvé měl na sobě něco jiného, než černou a bílou. Měl sice ty samé černé kalhoty a boty, ale taky měl rudý kožený plášť, který byl složitě prošitý zlatými a stříbrnými runami. Držela ho pohromadě kovová spona, kterou měl na hrudi. Na každém zápěstí měl stříbrný náramek a na ruce měl Morgensternův prsten.

Zamrkala na něj. “Červená?”

“Slavnostní,” odpověděl jí. “Pro Lovce stínů znamenají barvy něco jiného, než pro lidi.” Slovo ´lidé´ vyslovil s pohrdáním. “Znáš tu starou Nephilimskou dětskou říkanku, ne

Černá pro noční lov

Pro smrt a smutek barva bílá

Zlatá pro nevěstu ve svatebních šatech A červená pro vyvolání kouzla.”

“Lovci stínů se berou ve zlatých šatech?” zeptala se Clary. Ne, že by jí to nějak zajímalo, ale právě se snažila zaklínit svoje tělo do mezery mezi dveřmi a rámem, aby neviděl za ní a nevšimnul si tak Jacova rozházeného pokoje.

“Omlouvám se, že ničím tvoje sny o bílé svatbě.” Usmál se na ní. “Když už o tom mluvíme, přinesl jsem ti něco na sebe.”

Natáhl ruku, kterou až doteď držel za zády. Měl v ní nějaké složené oblečení. Vzala si ho od něj a rozevřela ho. Byly to rudé šaty, které se jemně zlatě leskly, stejně, jako okraj plamene. Ramínka byla zlatá.

“Naše máma je měla na obřadu Kruhu předtím, než zradila našeho otce,” řekl. “Vem si je. Chci, abys je na sobě měla dneska v noci.”

“Dneska?”

“No, pochybuju, že bys mohla jít na obřad v tom, co máš na sobě teď.”

Přejel jí pohledem. Od bosých nohou, přes džíny pokryté prachem, až k tílku, které se na ní lepilo potem. “To, jak budeš dneska vypadat -dojem, jaký uděláš na naše nové spojence-bude důležitý. Vezmi si je.”

Její mysl vířila. Slavnostní večer. Naši noví spojenci. “Kolik času mám - abych se mohla připravit?” zeptala se.

“Tak hodinu,” řekl. “Měli bychom být na posvátném místě o půlnoci. Ostatní už tam budou shromáždění. Nebylo by dobré opozdit se.”

Hodinu. Srdce jí bušilo. Clary hodila plášť na postel, odkud vrhal

záblesky, jako nějaká železná košile. Když se otočila zpátky, pořád byl ve dveřích a usmíval se, jako kdyby tam hodlal počkat, dokud se nepřevleče.

Natáhla se, aby zavřela dveře. Chytil jí za zápěstí. “Dneska v noci,” řekl, “mi říkej Jonathan. Jonathan Morgenstern. Tvůj bratr.”

Zachvěla se. Sklopila oči a doufala, že si nevšimnul nenávisti v nich. “Cokoliv chceš.”

Hned, jak odešel, sáhla Clary po jedné z Jacových kožených bund. Vklouzla do ní a užívala si pohodlí tepla a dobře známé vůně. Obula si boty a vyplížila se na chodbu. Přála si mít u sebe stélu a nakreslit si na sebe Nehlučnou runu. Slyšela dole téct vodu a Sebastianovo falešné pískání, ale i tak jí její kroky zněly jako výbuchy min. Plížila se u zdi, dokud nenarazila na dveře Sebastianova pokoje a nevklouzla dovnitř.

Bylo tam šero. Oknem dovnitř pronikalo jenom osvětlení města kolem nich. Záclony byly zatáhnuté. Byl tam stejný nepořádek, jako když tam byla poprvé. Začala s prohledáváním jeho skříně. Byla nacpaná drahým oblečením - hedvábnými košilemi a koženými bundami, obleky Armani a botami Bruno Magli. Na zemi ve skříni ležela zmuchlaná bílá košile obarvená krví dost starou na to, aby už zhnědla. Clary se na ní dlouho dívala. Pak radši zabouchla dveře.

Přesunula ke stolu, vytahovala zásuvky a prohrabávala se papíry v nich. Doufala, že to bude jednoduché. Jako třeba, že najde linkovaný papír, který bude nadepsaný MŮJ ĎÁBELSKÝ PLÁN. Ale neměla štěstí. Byly tam desítky papírů s čísly a nějakými symboly. Dokonce našla i jeden sešit, který byl nadepsaný Sebastianovým rukopisem Moje kráska. Chvíli přemýšlela, kdo proboha ta Sebastianova kráska může být - nikdy nad ním přemýšlena jako nad někým, kdo by byl schopný romantických citů - předtím, než se otočila k nočnímu stolečku u jeho postele.

Vytáhla šuplík. Uvnitř byla kupa poznámek. Něco se zalesklo.

Něco kulatého a kovového.

Její vílí prstýnek.

Isabele seděla s paží přehozenou kolem Simona, když se vraceli zpátky do Brooklynu. Byl vyčerpaný. V hlavě mu pulzovalo a celé tělo ho bolelo. I když mu Magnus u jezera vrátil jeho prsten, nedokázal se spojit s Clary. Nejhorší ze všeho byl jeho hlad. Líbilo se mu, jak blízko u něj Isabele byla. Způsob, jakým držela jeho paži přímo nad ohbím lokte, takže mohl cítit její pulzující krev. Občas mu prsty přejela až dolů k zápěstí. Ale z její vůně -parfému a krve-mu kručelo v břiše.

Venku se začalo stmívat. Pozdní podzimní západ slunce přicházel brzy a vnitřek auta se nořil do tmy.

Hlavy Aleca a Magnuse se ztrácely v šeru. Simon zavřel oči a v mysli uviděl anděla, který se objevil s výbuchem bílého světla.

Simone! Hlas Clary explodoval v jeho hlavě a okamžitě ho probudil. Jsi tam?

Ze rtů mu uniklo ostré vydechnutí. Clary? Měl jsem takový strach—

Sebastian mi vzal prsten. Simone, nemáme moc času. Musím ti všechno říct. Mají druhý Pohár smrti. Chtějí vyvolat Lilith a vytvořit armádu temných Lovců stínů - se stejnou silou, jakou mají Nephilimové, ale podřízené světu démonů.

“To si ze mě střílíš,” řekl Simon. Trvalo mu chvíli, než mu došlo, že promluvil nahlas. Isabele sebou překvapeně cukla a Magnus se na něj překvapeně podíval. “Jsi tam vzadu v pořádku, upíre?”

“Jde o Clary,” řekl Simon. Všichni tři se na něj podívali se stejným užaslým výrazem. “Snaží se mi něco říct.” Dal si ruce přes uši a zhroutil se do sedačky. Snažil se soustředit na její slova. Kdy to mají v plánu udělat?

Dneska večer. Brzy. Ani nevím, kde přesně teď jsme - ale je tu asi deset večer.

Tak to jste asi pět hodin před námi. Jste vůbec v Evropě? Nemám ani tušení. Sebastian zmínil něco jako Sedmé Posvátné

Místo. Nevím, co to je, ale našla jsem nějaké jeho poznámky a je to

nejspíš nějaký starověký hrob. Bude to nějaký druh dveří, skrz které můžou být přivoláni démoni.

jo.

Clary, nikdy jsem o ničem takovém neslyšel - ale Magnus možná

Prosím, Simone. Řekni jim to tak rychle, jak budeš moct.

Sebastian přivolá Lilith. Chce válku, válku mezi Lovci stínů. Řekl, že zhruba čtyřicet nebo padesát Nephilimů je připraveno ho následovat. Budou tam. Simone, chce srovnat svět se zemí. Musíme udělat všechno, co je v našich silách, abychom ho zastavili.

Jestli to začíná být nebezpečné, musíš se odtamtud dostat.

Zněla unaveně. Snažím se. Ale nejspíš je moc pozdě.

Simon si nejasně uvědomoval, že se na něj všichni v autě dívají. V jejich tvářích bylo jasné znepokojení. Bylo mu to jedno. Hlas Clary v jeho mysli byl jako lano hozené přes propast. Kdyby zatáhnul za konec na jeho straně, možná by jí mohl přitáhnout k sobě do bezpečí nebo by jí aspoň mohl udržet, aby do té propasti nespadla.

Clary, poslouchej. Nemůžu říct, jak jsme se k ní dostali, je to moc dlouhá historie, ale máme zbraň. Můžeme jí použít buď na Jace nebo

na Sebastiana bez toho, aby to tomu druhému ublížilo. A podle… osoby, která nám ho dala, by je to od sebe mělo oddělit.

Oddělit je od sebe? Jak?

Říkal, že v tom, na koho to použijeme, shoří všechno zlé. Takže jestli jí použijeme na Sebastiana, hádám, že to spálí pouto mezi nimi, protože to spojení je zlé. Simon cítil, jak mu pulzuje hlava a doufal, že to znělo jistěji, než se cítil. Nejsem si jistý. Ale ta zbraň je hodně mocná. Říká se jí Glorious.

A vy byste to použili na Sebastiana? Oddělilo by je to bez toho, aby umřeli?

Jo, tak nějak. Myslím tím, tohle je šance, jak zničit Sebastiana. Bude to záležet na tom, jestli v něm zůstalo nějaké dobro. “Jestli je víc ďábelský, než nebeský,” něco takového Anděl řekl—

Anděl? Její zděšení bylo zřejmé. Simone, cos to—

Její hlas se zlomil a Simon byl najednou plný emocí -překvapení, zlost, hrůza. Bolest. Vykřikl a sedl si vzpřímeně.

Clary?

Odpovědělo mu ale jenom ticho. V hlavě mu hučelo.

Clary! vykřikl a pak nahlas řekl: “Sakra. Je zase pryč.”

“Co se stalo?” zeptala se Isabele. “Je v pořádku? Co se stalo?” “Myslím, že máme mnohem míň času, než jsme si mysleli,” řekl

Simon mnohem klidnějším hlasem, než si myslel, že je v téhle chvíli

schopný. “Magnusi, zastav. Musíme si promluvit.”

“Takže,” řekl Sebastian. Pomalu vešel dovnitř otevřenými dveřmi, zatímco shlížel dolů na Clary. “Nebude to déj? vu, když se tě zeptám, co děláš v mém pokoji, sestřičko?”

Clary polkla, protože jí najednou vyschlo v krku. Světlo za Sebastianem bylo jasné, takže viděla jenom jeho siluetu. Nemohla vidět výraz v jeho tváři. “Hledám tě?” zkusila to.

“Sedíš na mojí posteli. Myslela sis, že se schovávám pod ní?” “Já…”

Vešel do místnosti - pomalu, jako kdyby věděl něco, co ona ne. Něco, co nikdo jiný nevěděl. “Takže proč jsi mě hledala? A proč ses nepřevlékla na obřad?”

“Ty šaty,” řekla. “No - nesedí mi.”

“Samozřejmě, že ti sedí,” řekl a sednul si na postel vedle ní. Otočil se k ní čelem a zády k čelu postele. “Všechno ostatní v tom pokoji ti sedí. Ty šaty ti budou sedět taky.”

“Jsou z hedvábí a šifonu. Nejsou elastické.”

“Jsi hubená a malá. Nemusí být elastické.” Vzal jí za pravé zápěstí. Stočila prsty v pěst v zoufalé snaze ukrýt před ním prsten. “Podívej, jak moje prsty krásně ladí k tvému zápěstí.”

Jeho kůže na té její pálila a posílala ostré impulzy do jejích nervů. Vzpomněla si, jak jí v Idris jeho dotek pálil jako kyselina. “Sedmé Posvátné Místo,” řekla, aniž by se na něj podívala. “Tam šel Jace?”

“Jo. Poslal jsem ho, aby šel napřed. Připravuje věci na náš příjezd. Sejdeme se tam s ním.”

Srdce uvnitř její hrudi se skoro zastavilo. “On se nevrátí?”

“Ne před obřadem.” Všimla si Sebastianových zvednutých

koutků. “Což je dobře, protože byl tak zklamaný, když jsem mu o tom řekl.”

Přikryl rukou tu její a rozevřel jí prsty. Zlatý prsten na její ruce zářil jako signální oheň. “Myslíš si, že nerozeznám vílí práci? Myslíš si, že je Královna takový blázen, aby tě poslala vyzvednout pro ní tyhle věci bez toho, aby jí došlo, že si je necháš pro sebe? Chtěla, abys je přinesla sem. Na místo, kde je najdu.” S úšklebkem jí strhl prsten z prstu.

“Byl jsi v kontaktu s Královnou?” zeptala se Clary. “Jak?”

“Díky tomuhle prstenu,” zavrněl Sebastian a Clary si vzpomněla na to, jak jí říkala Královna svým vysokým sladkým hlasem, že by Jonathan Morgenstern mohl být silný spojenec. Dvůr víl je složený ze samých starých lidí: neděláme ukvapená rozhodnutí. Počkáme si, jakým směrem začne foukat vítr. “Vážně myslíš, že by ti nechala v rukách něco, co by ti umožnilo komunikovat s tvými malými kamarády bez toho, aby vás byla schopná odposlouchávat? Od té chvíle, kdy jsem ti ho vzal, jsem s ní v kontaktu. Mluvím s ní a ona mluví se mnou - byla jsi hloupá, když jsi jí věřila, sestřičko. Ráda je na vítězné straně. A ta strana bude naše, Clary. Naše.” Jeho hlas se trochu ztišil a změknul. “Zapomeň na ně, na ty tvoje kamarádíčky Lovce stínů. Tvoje místo je s námi. Se mnou. Tvoje krev křičí po moci, stejně jako ta moje. Cokoliv už tvoje máma udělala, aby změnila tvoje mravní přesvědčení, ty víš kdo jsi.” Znovu jí chytil za zápěstí a přitáhl si jí k sobě. “Všechna špatná rozhodnutí udělala Jocelyn. To ona se spojila s Clavy proti vlastní rodině. Tohle je tvoje šance napravit její chybu.”

Snažila se mu vytrhnout. “Pusť mě, Sebastiane. Myslím to vážně.”

Jeho ruka opustila její zápěstí, ale přesunula se jenom výš k její paži, kterou obepnula prsty. “Jsi taková malinká. Kdo by si kdy pomyslel, že jsi taková divoška? Hlavě v posteli.”

Vyskočila na nohy a rychle se mu vytrhla. “Co to meleš?”

Vstal stejně rychle jako ona. Zvedl koutky v úsměvu. Byl

mnohem vyšší, než ona. Nejspíš o tolik vyšší, o kolik byl vyšší Jace. Naklonil se k ní, zatímco s ní mluvil. Jeho hlas byl tichý a drsný. “Všechno, co označí Jace, označí i mě,” řekl. “Třeba i tvoje nehty.” Zakřenil se nad ní. “Osm škrábanců na zádech, sestřičko. Chceš mi tím říct, že to není tvoje práce?”

V hlavě ucítila malou explozi. Jako kdyby jí za očima vybuchl ohňostroj vzteku. Podívala se na jeho rozesmátý obličej a vzpomněla si na Jace, na Simona a na slova, která si řekli. Jestli mohla vážně Královna odposlouchávat jejich rozhovory, pak už mohla vědět o Glorious. Ale Sebastian to nevěděl. Nemohl to vědět.

Vytrhla mu prsten z ruky a hodila ho na zem. Slyšela, jak na ní něco zakřičel, ale to už zvedala nohu, aby na něj mohla dupnout. Když nohu z podlahy zase zvedla, zjistila že se rozpadnul na zlatý prášek.

Nevěřícně se na ní díval. “Ty-”

Napřáhla se pravou rukou -tou silnější-a celou silou ho praštila pěstí do břicha.

Byl vyšší, zavalitější a silnější, než ona, ale ona měla na svojí straně moment překvapení. Zlomil se v pase a začal kašlat. Popadla stélu z jeho opasku se zbraněmi. A pak se rozběhla.

Magnus zastavil u kraje cesty tak prudce, že pneumatiky zaskřípaly. Isabele zakřičela. Zastavili na krajnici ve stínu lesa, který tvořily většinou holé stromy.

Další věc, kterou Simon postřehnul byla, že se otevřely dveře a všichni se začali potácet ven na asfalt. Slunce zapadalo a světla auta byla rozsvícená, takže všemu dodávala děsivou zář.

“Dobře, upíre,” řekl Magnus a zavrtěl hlavou tak, až mu z ní začaly padat třpytky. “Co se sakra děje?”

Alec se opřel o náklaďáček, zatímco jim Simon opakoval jeho rozhovor s Clary tak přesně, jak si ho pamatoval.

“Říkala něco o tom, jak se plánuje dostat s Jacem pryč?” zeptala se Isabele, když domluvil. Její tvář byla úplně bílá v nažloutlé záři světel auta.

“Ne,” řekl Simon. “A Iz - nemyslím si, že se chce odtamtud Jace dostat. Chce být tam, kde je.”

Isabele si založila ruce na prsou a podívala se dolů na svoje boty.

Černé vlasy jí spadly do obličeje.

“Co je to Sedmé Posvátné Místo?” zeptal se Alec. “Znám Sedm divů světa, ale to je tak všechno.”

“Je víc známé čarodějům, než Nephilimům,” řekl Magnus. “Každé z nich je místo, kde se sbíhají linie a tvoří tak matice - takovou síť, ve které jsou zesílená magická kouzla. Sedmé je kamenná hrobka v Irsku, - to jméno znamená ´jeskyně utrpení´. Je to hodně chmurné a neobydlené místo. Jmenuje se Burren. Dobré místo pro vyvolání démona, jestli patří mezi ty velké.” Zatahal za bodlinu svých vlasů. “Tohle je zlý. Vážně zlý.”

“Myslíš, že by to mohl udělat? Vytvořit - temné Lovce stínů?” zeptal se Simon.

“Všechno je něčím tvořené, Simone. V každém Nephilimovi je kus anděla. Kdyby byli z části démoni, byli by stejně silní, jako jsou teď. Až na to, že by se věnovali vyhubení lidstva, místo jeho spasení.”

“Musíme se tam dostat,” řekla Isabele. “Musíme je zastavit.” “Jeho, myslíš jeho,” řekl Alec. “Musíme ho zastavit. Sebastiana.” “Jace je teď jeho spojenec. Musíme si to připustit, Alecu,” řekl

Magnus. Začalo mrholit. Kapky se leskly v záři světel auta jako zlato. “Irsko je pět hodin před námi. Obřad plánují udělat o půlnoci. Tady je pět hodin. Máme hodinu a půl -maximálně dvě-na to zastavit je.”

“Tak na co čekáme? Musíme jít,” řekla Isabele. V jejím hlase byl

zřetelný nádech paniky. “Jestli ho zastavíme-”

“Izy, jsme jenom čtyři,” řekl Alec. “Ani nevíme, proti kolika nepřátelům budeme stát-”

Simon se podíval na Magnuse, který sledoval hádajícího se Aleca a Isabel s podivně vzdáleným výrazem. “Magnusi,” řekl Simon. “Proč jsme se na farmu nepřenesli Portálem? Přenesl jsi jím přece polovinu Idris na Brocelind.”

“Chtěl jsem ti dát dost času na to, abys přehodnotil svoje rozhodnutí,” řekl Magnus, ale nespouštěl oči z jeho přítele.

“Ale můžeme se přenést Portálem odsud,” řekl Simon. “Chci tím říct, ty nás tam přece můžeš přenést.”

“Jo,” řekl Magnus. “Ale přesně, jak říká Alec, nevíme proti čemu stojíme. Kolik jich je. Jsem hodně silný čaroděj, ale Jonathan Morgenstern není obyčejný Lovec stínů, a obyčejný není ani Jace. Jestli se jim podaří vyvolat Lilith - bude sice mnohem slabší, než bývala, ale pořád je to Lilith.”

“Ale ona je mrtvá,” řekla Isabele. “Simon jí zabil.”

“Vyšší démoni neumírají,” řekl Magnus. “Simon… jí jenom rozptýlil mezi světy. Bude jí trvat dlouho, než získá zpátky svojí formu. Dlouho bude slabá. Jestli jí teda Sebastian nepřivolá zpátky.” Projel si rukou mokré, špičaté vlasy.

“Máme meč,” řekla Isabele. “Můžeme Sebastiana odstranit. Máme Magnuse a Simona-”

“Ani nevíme, jestli ten meč bude fungovat,” řekl Alec. “A i kdyby, moc toho nezmůžeme, když se nebudeme moct dostat k Sebastianovi. A Simon už není Pan nezničitelný. Můžou ho zabít stejně jako nás.”

Všichni se podívali na Simona. “Musíme to zkusit,” řekl. “Podívejte - nevíme kolik jich tam bude. Ne. Ale máme ještě trochu času. Ne moc, ale stačí to -když použijeme Portál-na sehnání

nějakých posil.”

“Posil odkud?” zeptala se Isabele.

“Půjdu za Maiou a Jordanem zpátky do bytu,” řekl Simon. Jeho mysl závodila, když se snažil přijít na všechny jejich možnosti. “Uvidíme, jestli nám Jordan dokáže sehnat pomoc od Prétoru vlků. Magnusi, ty půjdeš na policejní stanici a seženeš tolik členů smečky, kolik dovedeš. Isabele a Alecu-”

“Chceš nás od sebe oddělit?” vykřikla Isabele. “Co třeba ohnivá zpráva nebo-”

“Nikdo ti nebude věřit, když pošleš ohnivou zprávu ohledně něčeho takového,” řekl Magnus. “Kromě toho, ohnivé zprávy jsou pro Lovce stínů. Vážně chceš Clavy o něčem takovém informovat přes ohnivou zprávu nebo radši půjdeš do Institutu sama?”

“Fajn.” Isabele přešla k boku auta. Trhnutím otevřela dveře, ale místo toho, aby nastoupila, sáhla dovnitř a vytáhla Glorious. V matném světle zářil jako úder blesku. Tmavé ostří jiskřilo ve světle z auta: Quis ut Deus?

Déšť začínal Isabele lepit černé vlasy ke krku. Vypadala impozantně, když se vrátila ke skupině. “Takže opustíme auto už teď. Každý zařídíme co musíme a sejdeme se za hodinu v Institutu. Odtamtud budeme pokračovat bez ohledu na to, koho budeme mít sebou.” Setkala se s pohledem každého z nich. Dívala se postupně z jednoho na druhého a vyzývala je k námitkám. “Simone, vezmi si to.”

Natáhla k němu Glorious rukojetí dopředu.

“Já?” Simon byl překvapený. “Ale já - nikdy předtím jsem meč nepoužil.”

“Přivolal sis ho,” řekla Isabele a její tmavé oči se v dešti leskly. “Anděl ti ho dal, Simone, a budeš to ty, kdo ho ponese.”

Clary utíkala chodbou. Seběhla schody a závodila dolů ke stěně, o které Jace řekl, že je to jediný vchod i východ z bytu.

Nedělala si žádné iluze o tom, že by mohla utéct. Potřebovala jenom chvíli na to, co musela udělat. Slyšela Sebastianovy kroky na schodišti za ní a přidala na rychlosti. Při brzdění skoro narazila do zdi. Hned natáhla ruku se stélou před sebe a začala kreslit: jednoduchý vzor podobný kříži, pro svět úplně nový -

Sebastian chytil bundu na jejích zádech do pěsti a škubnul s ní dozadu. Stéla jí vyletěla z ruky. Zalapala po dechu, když jí zvednul ze země a praštil s ní o zeď, až jí vyrazil dech. Podíval se na runu, kterou nakreslila na zeď. Jeho rty se zvlnily do úšklebku.

“Otevírací runa?” Naklonil se dopředu a zasyčel jí do ucha. “A ani si jí nedokončila. Ne, že by na tom záleželo. Vážně si myslíš, že na tomhle světě existuje místo, kde bych tě nenašel?”

Clary mu na to odpověděla frází, za kterou by jí určitě vykopli ze třídy Sv. Xaviera. Když se začal smát, zvedla ruku a praštila ho tak silně, až jí zaštípalo v prstech. Překvapeně uvolnil svoje sevření a ona se mu vytrhla. Přeskočila stůl a běžela do ložnice v přízemí, která aspoň měla zámek na dveřích-Ale najednou byl před ní. Chytil jí za bundu na hrudi a prudce jí otočil. Podlomily se jí nohy a ona by určitě spadla, kdyby jí netisknul ke zdi svým tělem. Po obou stranách jejího těla jí obkličoval pažemi, takže byla v pasti.

Jeho úsměv byl ďábelský. Milý kluk, co se s ní procházel podél Sény, pil s ní horkou čokoládu a mluvil s ní o tom, kdo komu patří, byl pryč. Jeho oči byly černé. Ne jenom panenky, ale celé oči. Vypadaly jako tunely. “Copak se děje, sestřičko? Vypadáš trochu rozrušeně.”

Sotva mohla popadnout dech. “Zničila… jsem si… lak na nehtech… když jsem tě praštila. Vidíš?” Ukázala mu svůj prst - jenom jeden určitý prst.

“Jak roztomilé.” Odfrkl si. “Víš, jak jsem věděl, že nás zradíš? Jak

jsem věděl, že si nebudeš moct pomoct? Protože jsi mi tolik podobná.”

Přitiskl jí ještě víc ke zdi. Cítila na svojí hrudi, jak ta jeho prudce stoupá a klesá. V úrovni jejích očí byla ostrá linie jeho klíční kosti. Jeho tělo obepínalo to její jako klec a znemožňovalo jí jakýkoliv pohyb. “Nejsem jako ty. Nech mě jít-”

“Jsi úplně ve všem jako já,” zavrčel jí do ucha. “Infiltrovala si nás. Předstírala jsi přátelství, zájem.”

“Nikdy jsem nepředstírala zájem o Jace.”

Viděla v jeho očích záblesk temné žárlivosti. Nebyla si ale jistá, na koho žárlí. Přiložil jí ústa ke tváři tak blízko, že cítila jak se otírají o její kůži, když mluvil.

“Podrazila si nás,” zamumlal. Jeho ruka svírala její levou paži jako svěrák. Pomalu se začala posouvat po té její dolů. “Pravděpodobně jsi podrazila i Jace, když jsi s ním-”

Nemohla si pomoct a trhla sebou. Cítila, jak se ostře nadechnul. “Udělala jsi to,” řekl. “Vyspala ses s ním.” Zněl skoro zrazeně.

“Do toho ti nic není.”

Chytil její tvář a donutil jí se na něj podívat. Prsty jí zaryl do brady. “Nemůžeš nikoho sexem donutit k tomu, aby byl dobrý. To byl od tebe pěkně bezcitný krok.” Jeho rty se zkřivily do chladného úšklebku. “Víš, že si nic z toho nebude pamatovat, viď? Užila sis to s ním aspoň? Protože se mnou si to zaručeně užiješ.”

Cítila, jak jí stoupá žluč do krku. “Jsi můj bratr.”

“Tahle slova pro nás neznamenají žádné tabu. Nejsme lidi. Jejich pravidla se na nás nevztahují. Hloupé zákony o tom, jak se může smíchat DNA. Pokrytecké, vážně, vzhledem k okolnostem. Už jsme dělali experimenty. Vládci starověkého Egypta si brali své sourozence. Kleopatra si vzala svého bratra. Posílila tak svojí krevní linii.”

Věnovala mu pohled plný odporu. “Věděla jsem, že jsi šílenec,” řekla. “Ale neměla jsem ani tušení, že jsi zatraceně přišel úplně o rozum.”

“Ach, nemyslím si, že je na tomhle něco šíleného. Ke komu patříme, když ne k sobě navzájem?”

“K Jacovi,” řekla. “Já patřím k Jacovi.” Pohrdavě si odfrknul. “Můžeš mít Jace.” “Myslela jsem, že ho potřebuješ.”

“Potřebuju. Ale ne na to, k čemu ho potřebuješ ty.” Jeho ruce najednou sjely na její pas. “Můžeme se o něj podělit. Nezajímá mě, co děláš. Tak dlouho, dokud budu vědět, že mi patříš.”

Zvedla ruce ve snaze ho odstrčit. “Nepatřím ti. Patřím jenom sama sobě.”

Pohled v jeho očích jí zmrazil na místě. “Nejspíš to víš líp, než já,” řekl a tvrdě se přitisknul na její ústa.

Na okamžik se ocitla zpátky v Idris před spáleništěm panství Fairchildů, kdy jí Sebastian líbal a ona se cítila, jako kdyby jí to stahovalo do tunelu, který neměl žádný konec. V tu chvíli si myslela, že je s ní něco špatně. Že nedokáže políbit nikoho jiného, jenom Jace. Že byla zlomená.

Teď už ale věděla pravdu. Sebastianova ústa se přesunula na ta její. Tvrdá a chladná jako ostří břitvy v temnotě. Zvedla se na špičky a tvrdě ho kousla.

Zařval a odtrhl jí od sebe. Ruku si přiložil k puse. Mohla ochutnat jeho krev, hořce měděnou. Kapala mu po bradě. Nevěřícně se na ní díval. “Ty-”

Otočila se a kopla ho tvrdě do břicha. Doufala, že ho pořád ještě bolí z toho, jak ho kopla předtím. Když se zapotácel, rozběhla se ke

schodům. Byla v polovině cesty, když ucítila, jak jí chytil vzadu za límec. Otočil jí k sobě, jako kdyby měl místo ní v ruce jenom baseballovou pálku a hodil jí na zeď. Tvrdě se praštila a spadla na kolena, kde se snažila popadnout dech.

Sebastian zamířil k ní. Ruce měl v bok a jeho jiskřící černé oči připomínaly žraločí. Vypadal děsivě. Clary věděla, že by měla mít strach, ale pohltila jí chladná, vítaná otupělost. Čas, jako kdyby se zpomalil. Vzpomněla si svůj boj ve starožitnictví v Praze, když zmizela do svého vlastního světa, kde byl každý pohyb přesně vyměřený, stejně jako pohyb hodinek. Sebastian se sklonil dolů k ní. Odrazila se a podkopla mu nohy.

Spadl dopředu a ona se mu odvalila z cesty. Pak se zvedla na nohy. Tentokrát už se neobtěžovala s útěkem. Místo toho vzala porcelánovou vázu ze stolu, zatímco se Sebastian zvedal na nohy a hodila mu jí na hlavu.

Rozbila se a všude okolo nich se rozstříkla voda a kytky. Sebastian se zapotácel. Jeho stříbrnými vlasy prosakovaly potůčky rudé krve.

Zavrčel a skočil na ní. Bylo to, jako kdyby jí převálcovala demoliční koule. Clary spadla dozadu a tělem propadla skleněnou deskou stolu. Dopadla na zem ve změti bolesti a střepů. Vykřikla, když na ní přistál Sebastian a přitisknul její tělo víc do roztříštěného skla. Rty měl stažené v úšklebku. Zvedl se na jedné paži a tou druhou jí praštil do obličeje. Oslepila jí krev. Dusila se její chutí v puse a její slanost jí pálila v očích. Prudce zvedla koleno a zasáhla ho do břicha. Bylo to ale, jako kdyby kopala do stěny. Popadl její ruce a přitiskl jí je k bokům.

“Clary, Clary, Clary,” řekl. Lapal po dechu. Aspoň mu vyrazila dech. Z rány na boku jeho hlavy, vytékal malý pramínek krve a barvil mu vlasy do ruda. “To nebylo špatné. V Idris jsi takhle bojovná nebyla-”

“Slez ze mě-”

Sklonil k ní hlavu ještě trochu víc. Pak otevřel pusu. Snažila se

ucuknout, ale nemohla se pohnout dost rychle. Olízl krev ze strany jejího obličeje a usmál se. Úsměv mu od sebe oddělil rty, takže mu po bradě začala stékat další krev. “Ptala ses mě komu patřím,” zašeptal. “Patřím tobě. Tvoje krev je moje krev, tvoje kosti jsou moje kosti. Poprvé, když jsi mě uviděla, jsem ti přišel povědomý, viď? Stejně tak jsi mi přišla povědomá ty.”

Zírala na něj. “Zbláznil ses.”

“Je to v Bibli,” řekl. “Píseň písní. ´Učarovala jsi mi, sestro má, nevěsto, učarovala jsi mi jediným pohledem svých očí, jediným článkem svého náhrdelníku.´” Prsty jí přejel po krku a po řetízku, na kterém nosila Morgensternův prsten. Přemýšlela, jestli se jí chystá rozdrtit průdušnici. “´Spím, ale srdce mé bdí. Slyš, milý můj klepe: “Otevři mi, sestro má, lásko má.´” Jeho krev kapala na její obličej. Nehýbala se, ale její tělo se třáslo snahou dostat se z jeho sevření, když jí rukou klouzal po krku dolů k boku a nakonec skončil u jejího pasu. Prsty vklouznul za její džíny. Jeho kůže byla horká, vařící. Mohla cítit jeho touhu.

“Nemiluješ mě,” řekla. Její hlas byl tichý, protože se díky jeho váze na svém těle nemohla nadechnout. Vzpomněla si, co jí řekla její máma, že každá Sebastianova emoce je jenom přetvářka. Její myšlenky byly jasné stejně jako křišťál. Tiše poděkovala euforii z bitvy za to, že dělala co musela a pořád byla soustředěná, i když se jí dělalo zle z každého Sebastianova doteku.

“A tobě je zase jedno, že jsem tvůj bratr,” řekl. “Vím, cos cítila k Jacovi, i když sis myslela, že je to tvůj bratr. Nemůžeš mi lhát.”

“Jace je lepší, než ty.”

“Nikdo není lepší, než já.” Usmál se. Bílé zuby měl obarvené krví. “´Zahrada uzavřená jsi, sestro má. Uzavřený val, zapečetěný pramen.´ Ale teď už ne, viď? Jace se o to postaral.” Přesunul ruku na knoflík jejích džín. Využila jeho rozptýlení, zvedla trojúhelníkovitý střep ze země a zabodla mu jeho zubatou hranu do ramene.

Sklo se jí zařízlo do prstů a nechalo po sobě otevřené rány. Zakřičel a škubnul sebou. Bylo to ale spíš překvapením, než bolestí,

protože ho chránila zbroj. Sevřela sklo pevněji a tentokrát ho bodla do stehna. Když ucuknul, praštila ho loktem do krku. Odvalil se na stranu a dusil se, zatímco ona se převalila a vyhoupla se na něj, zatímco mu vytrhávala zkrvavené sklo z nohy. Přiložila střep k pulzující žíle na jeho krku - a zastavila se.

Smál se. Ležel pod ní a smál se. Jeho smích rozechvíval i její vlastní tělo. Jeho kůže byla potřísněná krví - její krví. Kapala na něj a mísila se s jeho vlastní krví v místě, kde ho pořezala. Měl s ní slepené i svoje stříbrné vlasy. Nechal svoje ruce klesnout k bokům. Pak je roztáhnul jako křídla. Připomínal zlomeného anděla spadlého z nebe. “Zabij mě, sestřičko. Zabij mě a zabiješ i Jace.”

Rozevřela ruku a nechala střep vyklouznout.

Kapitola 20 – Dveře v temnotě

Clary frustrovaně vykřikla, když střep dopadl na dřevěnou podlahu jenom pár centimetrů od Sebastianova krku. Cítila, jak se pod ní rozesmál. “Nemůžeš to udělat,” řekl. “Nemůžeš mě zabít.”

“Táhni k čertu,” zavrčela na něj. “Nemůžu zabít Jace.”

“To je to samé,” řekl a posadil se tak rychle, že to skoro ani nepostřehla. Pak jí praštil přes tvář s takovou silou, že ji poslal smykem přes celou podlahu posetou sklem. Zastavila se až o zeď. Udělalo se jí zle a začala vykašlávat krev. Zabořila obličej do předloktí. Její krev byla všude. Mohla jí cítit i ochutnat - nechutnou a železitou. O chvíli později Sebastian chytil její bundu do pěsti a zvednul jí na nohy.

Nebojovala s ním. Mělo by to vůbec smysl? Proč bojovat s někým, kdo věděl, že vás může zabít a vy jeho ne a nemůžete mu způsobit dokonce ani vážné zranění? Vždycky vyhraje.

Jenom tam stál a zkoumal jí. “Mohlo to být horší,” řekl. “Vypadá to, že tě ta bunda ochránila od nějakého vážnějšího zranění.”

Vážnějšího zranění? Cítila se, jako kdyby někdo porcoval její tělo malými dýkami. Dívala se na něj přes svoje řasy, když si jí vyhoupnul do náruče. Bylo to stejné jako v Paříži, když jí nesl pryč o démonů. Jenže tehdy byla, když ne vděčná, tak minimálně zmatená. Teď ale byla plná vroucí nenávisti. Měla napjaté všechny svaly, zatímco jí nesl nahoru. Jeho boty klapaly na skleněných schodech. Snažila se zapomenout, že se jí dotýká. Že je jeho ruka pod jejími stehny a ta druhá majetnicky položená na jejích zádech.

Zabiju ho, prolétlo jí hlavou. Najdu nějaký způsob a zabiju ho. Vešel do Jacova pokoje a pustil jí z náruče na podlahu. Zapotácela se. Chytil jí a strhnul z ní bundu. Pod ní měla jenom tričko. Bylo roztrhané, jako kdyby ho strouhala na struhadle a obarvené krví.

Sebastian hvízdnul. “Jsi pěkně špinavá, sestřičko. Radši se běž do koupelny umýt od té krve.”

“Ne,” řekla. “Jenom ať mě takhle vidí. Ať vidí cos udělal, abys mě donutil jít s tebou.”

Jeho ruka vystřelila a chytila jí pod bradou. Přitáhnul si jí k sobě. Jejich tváře byly jenom centimetry od sebe. Chtěla zavřít oči, ale odmítla mu poskytnout tu radost. Dívala se na něj, na stříbrné tečky v jeho očích a krev na rtu v místě, kam ho kousla.

“Patříš ke mně,” řekl znovu. “A budu tě mít po mém boku, i kdybych tě měl k tomu donutit.”

“Proč?” zeptala se. Cítila na jazyku hořkou chuť vzteku spolu s krví. “Proč ti na tom tolik záleží? Vím, že nemůžeš zabít Jace, ale můžeš zabít mě. Proč to prostě neuděláš?”

Na chvíli vypadaly jeho oči skelně a vzdáleně, jako kdyby viděl něco, co ona ne. “Tenhle svět bude stravovaný peklem,” řekl. “Ale já tebe i Jace bezpečně přenesu přes plameny, když uděláte to, co po vás chci. To je laskavost, kterou nenabízím nikomu jinému. Nevidíš, jaká chyba by byla to odmítnout?”

“Jonathane,” řekla. “Nevidíš, jak nemožné je žádat mě o to, abych bojovala po tvém boku, když chceš spálit tenhle svět?”

Jeho oči se znovu zaměřily na její tvář. “Ale proč?” Znělo to spíš jako nářek. “Proč je pro tebe tenhle svět tak důležitý? Existují i další.” Jeho rudá krev ostře kontrastovala s jeho bílou kůží. “Řekni mi, že mě miluješ. Řekni, že mě miluješ a budeš se mnou bojovat.”

“Nikdy tě nebudu milovat. Pletl ses, když jsi říkal, že máme stejnou krev. Tvoje krev je jed. Démonský jed.” Poslední slova vyštěkla.

Usmál se. Jeho oči temně žhnuly. Cítila, jak jí něco pálí na horní části ruky. Skončilo to ještě předtím, než si uvědomila, že to byla stéla, která jí kreslila na kůži hojivou runu. Nenáviděla ho, i když bolest zmizela. Jeho náramek zacinkal na zápěstí, když elegantně pohnul rukou, zatímco dokončoval runu.

“Věděla jsem, žes lhal,” řekla mu najednou.

“Říkám tolik lží, miláčku. Jakou z nich myslíš konkrétně?”

“Tvůj náramek,” řekla. “Acheron movebo. To neznamená ´Svět patří tyranům´. To je Sic sempra Tyrannis. A je to od Virgila. Flectere si nequeo superos, Acheronta movebo. Když nemůžu pohnout Nebem, vyvolám Peklo.”

“Tvoje latina je lepší, než jsem si myslel.” “Učím se rychle.”

“Ne dost rychle.” Pustil její bradu. “Teď běž do koupelny a umyj se,” řekl a strčil jí dozadu. Vzal z postele máminy obřadní šaty a dal jí je do ruky. “Čas se krátí a moje trpělivost taky. Jestli nevyjdeš do deseti minut, půjdu za tebou. A věř mi, to se ti nebude líbit.”

“Mám hlad,” řekla Maia. “Mám pocit, že už jsem nejedla celé dny.” Otevřela ledničku a podívala se dovnitř. “Bože, fuj.”

Jordan jí přitáhnul k sobě, omotal kolem ní paže a přitisknul se k zadní straně jejího krku. “Můžeme si objednat jídlo. Pizzu, thajskou kuchyni, mexickou, co budeš chtít. Teda jestli to nebude stát víc, než dvacet pět dolarů.”

Se smíchem se mu otočila v náruči. Měla na sobě jednu z jeho košilí. Byla mu trochu velká a jí sahala skoro až ke kolenům. Vlasy měla stažené do drdolu. “Tak to se rozšoupnem,” řekla.

“Pro tebe cokoliv.” Chytil jí za pas a posadil jí na barovou židli. “Můžeš si dát tacos.” Políbil jí. Jeho rty byly sladké a lehce mentolové od zubní pasty. Cítila mrazení po celém těle, které jí způsobovaly jeho doteky. Začalo na zádech a procházelo jí všemi nervy. Zasmála se mu do úst a objala ho kolem krku.

Hučení její krve zastavilo ostré zazvonění. Jordan se od ní se zamračením odtáhl. “Můj mobil.” Přidržoval jí jednou rukou a tou druhou šátral na pultu za ní, dokud ho nenašel. “To je Prétor.”

Prétoři nikdy nevolali. Rozhodně to nebylo nic obvyklého. Jenom, když se dělo něco smrtelně vážného. Maia se opřela a povzdechla si. “Vem to.”

Přikývl a už zvedal telefon k uchu. Vnímala jeho hlas jako tichý šepot, když seskočila z pultu a šla k ledničce, na které byly menu restaurací. Přehrabovala se jimi, dokud nenašla nabídku místní thajské restaurace, kam ráda chodila. Vzala si ho a otočila se.

Jordan stál uprostřed obýváku. V obličeji byl úplně bílý a v ruce nepřítomně držel telefon. Maia slyšela mechanický tichý hlas, který ho z telefonu volal jménem.

Maia upustila menu a spěchala přes místnost k němu. Vzala mu telefon z ruky, vypnula hovor a položila ho na pult.

“Jordane? Co se stalo?”

“Můj spolubydlící - Nick - vzpomínáš na něj?” V jeho oříškových očích se zračila nedůvěra. “Nikdy jsi ho nepotkala, ale-”

“Viděla jsem jeho fotky,” řekla. “Stalo se něco?” “Je mrtvý.”

“Jak?”

“Rozpáraný krk. Bez kapky krve v těle. Myslí si, že byl na misi.

Sledoval jí a ona ho zabila.”

“Maureen?” Maia byla v šoku. “Ale byla to ještě malá holka.” “Teď je upír.” Zhluboka a roztřeseně se nadechl. “Maio…”

Dívala se na něj. Oči měl skelné, vlasy rozcuchané. Najednou v ní vzrostla panika. Líbání, mazlení nebo dokonce i sex byly jedna věc. Uklidňovat někoho potom, co je zasažený ztrátou někoho blízkého, je něco úplně jiného. Znamená to závazek. Znamená to, že vám na něm záleží. Znamená to, že chcete zmírnit jeho bolest, a současně děkovat Bohu, že bez ohledu na to, jak příšerná věc se stala,

nestala se právě jemu. “Jordane,” řekla tiše. Zvedla se na špičky a objala jo. “Mrzí mě to.”

Jordanovo srdce tvrdě bilo proti tomu jejímu. “Nickovi bylo teprve sedmnáct.”

“Byl to Prétor, stejně jako ty,” zašeptala. “Věděl, že je to nebezpečné. Tobě je teprve osmnáct.” Zesílil svoje sevření, ale neřekl nic. “Jordane,” řekla. “Miluju tě. Miluju tě a je mi to líto.”

Cítila, jak ztuhnul. Bylo to poprvé, co řekla tahle slova od chvíle, kdy jí kousnul. Zdálo se, že zadržuje dech. Nakonec vydechnul.

“Maio,” zachroptěl. Ale předtím, než mohl říct něco dalšího, jí zazvonil telefon.

“Nevšímej si toho,” řekla. “Budu to ignorovat.”

Nechal ji jít. Jeho tvář byla uvolněná a zmatená žalem mísícím se s úžasem. “Ne. Mohlo by to být něco důležitého. Tak běž.”

Povzdechla si a přešla k pultu. Přestal zvonit přesně ve chvíli, kdy po něm sáhla, ale na obrazovce jí blikala malá zpráva. Cítila, jak se jí sevřel žaludek.

“Co se děje?” zeptal se Jordan, jako kdyby vycítil její napětí.

Možná to byla pravda.

“911. Pohotovost.” Obrátila se k němu s telefonem v ruce. “Výzva k boji. Pro každého ze smečky. Od Luka - a Magnuse. Musíme jít. Hned.”

Clary seděla na podlaze Jacovi koupelny. Zády se opírala o vanu a nohy měla natažené před sebou. Umyla si krev z tváře a těla a umyla si zakrvavené vlasy v umyvadle. Měla na sobě máminy obřadní šaty, které sahaly jenom k jejím stehnům, takže jí do bosých nohou i lýtek studily dlaždice.

Podívala se na svoje ruce. Měly by vypadat jinak, napadlo jí. Ale

byly to pořád ty samé ruce, jaké měla vždycky. Hubené prsty, krátké nehty - nechtěli byste mít dlouhé nehty, kdybyste byli umělci

- s pihami na kloubech. I její tvář vypadala stejně.

Všechno na ní se zdálo stejné, ale ona nebyla. Tyhle poslední dny jí změnily tak moc, že to ještě sama ani nedokázala pochopit.

Vstala a podívala se na sebe do zrcadla. Byla bledá. Její vlasy barvy plamene ladily s jejími šaty. Na ramenech a na krku měla modřiny.

“Obdivuješ se?” Neslyšela, jak Sebastian otevřel dveře, ale teď se opíral o rám dveří a culil se na ní stejně nesnesitelně jako vždycky. Měl na sobě zbroj, kterou nikdy neviděla: stejně tuhý materiál jako vždycky, ale v šarlatové barvě, která připomínala čerstvou krev. A k jeho oblečení přibyla ještě jedna věc - kuše. Držel jí nedbale v jedné ruce, i když musela být těžká. “Vypadáš nádherně, sestřičko. Dokonalá společnice pro mě.”

Polkla ostrá slova spolu s chutí krve, kterou pořád cítila v puse a šla k němu. Chytil jí za paži, když se kolem něj snažila proklouznout do pokoje. Dlaní jí přejel přes nahé rameno.

“Dobře,” řekl. “Nejsi tu označená. Nesnáším, když si ženy ničí svojí kůži jizvami. Kresli si runy jenom na ruce a nohy.”

“Byla bych radši, kdyby ses mě nedotýkal.”

Odfrkl si a zvedl kuši. Byl v ní šíp připravený každou chvíli vystřelit. “Běž,” řekl. “Jsem hned za tebou.”

Stálo jí to všechnu sílu kterou měla, aby od něj neutekla. Otočila se a zamířila ke dveřím. Cítila pálení mezi lopatkami v místech, kam si představovala, že míří šíp. Sešli ze skleněných schodů a pak prošli kuchyní do obýváku. Zavrčel při pohledu na runu, kterou tam Clary načmárala. Prošel kolem ní a pod jeho rukou se objevily dveře, které se vzápětí rozletěly a odhalily tak temné náměstí.

Clary ucítila ostré bodnutí kuše v zádech. “Pohyb.”

Zhluboka se nadechla a vykročila do tmy.

Alec praštil rukou do tlačítka v malém výtahu a opřel se o zeď. “Kolik máme času?”

Isabele zkontrolovala svítící obrazovku na svém mobilu. “Asi čtyřicet minut.”

Výtah se rozjel. Isabele vrhla postranní pohled na svého bratra. Vypadal unaveně. Pod očima měl tmavé kruhy. I přes jeho výšku a sílu vypadal Alec, s jeho modrýma očima a jemnými černými vlasy jemněji, než ona. “Jsem v pohodě,” řekl a odpověděl tak na její nevyslovenou otázku. “Ty seš tady ta, kdo bude mít problém kvůli tomu, že nebyl doma. Mě už osmnáct bylo. Můžu si dělat co chci.”

“Psala jsem mámě každou noc a říkala jsem, že jsem s tebou a Magnusem,” řekla, když výtah zastavil. “Věděla, kde jsem. A když už mluvíme o Magnusovi…”

Alec se přes ní natáhl a otevřel dveře výtahu. “Co?”

“Jsme v pohodě? Myslím, je všechno mezi váma v pořádku?”

Alec po ní střelil nevěřícným pohledem, zatímco vycházel z výtahu. “Všechno okolo nás je zrovna teď na dálnici do pekel a ty se staráš o můj vztah s Magnusem?”

“Vždycky jsem o tomhle výrazu přemýšlela,” řekla Isabele zamyšleně, zatímco spěchala za svým bratrem chodbou. Alec měl dlouhé nohy, a i když ona byla rychlá, bylo těžké s ním držet krok, když o to nestál. “Proč dálnice do pekel? Co to je a proč si myslí, že je to dobrá forma toho, jak se dopravit do pekla?”

Alec, který byl Jacův parabatai dost dlouho na to, aby se naučil ignorovat konverzační slepé uličky řekl: “Magnus a já jsem v pohodě, nejspíš.”

“Uh-cože? Fajn, jak jako nejspíš? Vím, že už to něco znamená, když to řekneš. Co se stalo? Pohádali jsme se?”

Alec bubnoval prsty do zdi, zatímco se hnali chodbou dál, čímž dával jasně najevo, že je mu tenhle rozhovor nepříjemný. “Přestaň se plést do mého milostného života, Iz. A co vlastně ty? Proč se Simonem nechodíš? Je na tobě vidět, že ho máš ráda.”

Isabele vyklouzlo vypísknutí. “Nic na mě není vidět.”

“Je,” prohlásil Alec, ale zněl, jako kdyby ho vlastní prohlášení překvapilo, když o tom tak teď přemýšlel. “Díváš se na něj zasněnýma očima. A to, jak si vyšilovala, když se objevil anděl-”

“Myslela jsem si, že je Simon mrtvý!”

“Jako víc mrtvý, než je teď?” řekl Alec ironicky. Když uviděl výraz na sestřině tváři, jenom pokrčil rameny. “Podívej, jestli ho máš ráda, fajn. Jenom prostě pořád nevidím důvod, proč spolu nechodíte.”

“Protože on nemá rád mě.”

“Samozřejmě, že tě má rád. Všichni chlapy tě mají rádi.” “Odpusť, ale myslím si, že je tvůj názor neobjektivní.”

“Isabele,” prohlásil alec. Teď byla v jeho hlase laskavost. Tenhle tón na něj používala taky - lásku smíšenou s podrážděním.

“Víš, že jsi nádherná. Kluci po tobě začali šílet od… vlastně odjakživa. Proč by měl být Simon jiný?”

Pokrčila rameny. “Nevím. Ale je. Myslím, že je teď míč na jeho straně hřiště. Ví, co cítím. Ale nemyslím si, že nějak moc spěchá, aby s tím něco udělal.”

“Abys nebyla nespravedlivá, ne že by zrovna teď neměl na práci nic jinýho.”

“Já vím, ale - vždycky byl takový. Clary-” “Myslíš, že je pořád zamilovaný do Clary?”

Isabele se kousla do rtu. “Já - ne úplně. Myslím, že je ona ta poslední věc, která mu zbyla z jeho lidského života a nechce jí nechat jít. A tak dlouho, jak jí bude držet ve svém životě si nebudu jistá, jestli je tam místo i pro mě.”

Už byli skoro u knihovny. Alec vrhnul přes řasy postranní pohled na Isabele. “Ale jestli jsou jenom kamarádi-”

“Alecu.” Zvedla ruku a ukázala mu, aby zmlknul. Z knihovny se ozývaly hlasy. První byl ostrý a ona v něm okamžitě rozpoznala hlas svojí mámy. “Co tím myslíš, že zmizela?”

“Nikdo jí neviděl dva dny,” ozval se další jemný ženský, mírně omluvný hlas. “Žije sama, takže si lidé nebyli jistí -ale my si myslíme, hlavně kvůli jejímu bratrovi-”

Bez zaklepání Alec otevřel dveře do knihovny. Isabele přešla vedle něj. Viděla svojí mámu sedět za obrovským mahagonovým stolem ve středu místnosti. Před ní stáli dva známí lidé: Aline Penhallowá, oblečená ve zbroji a vedle ní Helen Blackthornová se svými zacuchanými kudrnatými vlasy. Obě se otočily, když se dveře otevřely a vypadaly překvapeně. Helen, pod svými pihami byla bílá. Měla na sobě taky zbroj, což ale ještě víc vyzdvihovalo její nezdravě bílou barvu.

“Isabele,” řekla Marysa a zvedla se na nohy. “Alexandře, co se stalo?”

Aline sáhla pro ruku Helen. Na jejich prstech se zaleskly stříbrné prsteny. Prsten Penhalů, s obrázkem hor měla na prstě Helena, zatímco prsten rodiny Blackthornů s obrázkem propletených trnů, zdobil prst Aline. Isabele cítila, jak její obočí vystřelilo směrem nahoru. Vyměnění rodiných prstenů už je vážná věc. “Jestli rušíme, půjdeme-” začala Aline.

“Ne, zůstaňte,” řekla Izzy a přešla dopředu k nim. “Možná vás budeme potřebovat.”

Marysa si sedla zpátky do křesla. “Takže,” řekla. “Moje děti mě

poctily svojí přítomností. Kde jste vy dva vlastně byli?” “Říkala jsem ti to,” řekla Isabele. “Byli jsme u Magnuse.”

“Proč?” zeptala se Marysa. “A teď se neptám tebe, Alexandře.

Ptám se mojí dcery.”

“Protože Clavové přestali hledat Jace,” řekla Isabele. “Ale my ne.”

“A Magnus nám byl ochotný pomoct,” přidal se Alec. “Celé noci hledal v knihách nějaké kouzlo, které by mu pomohlo přijít na to, kde je Jace. Dokonce vyvolal-”

“Ne.” Marysa zvedla ruku, aby ho umlčela. “Neříkej mi to. Nechci to vědět.” Najednou zazvonil černý telefon na stole. Všichni na něj zírali. Černý telefon znamenal hovor z Idris. Nikdo se ani nepohnul, aby ho zvednul. Za chvíli utichnul. “Proč jste tady?” zeptala se Marysa, když obrátila pozornost zpátky ke svému potomstvu.

“Hledali jsme Jace-” začala znovu Isabele.

“To je ale práce Clavů,” vyštěkla Marysa. Isabele si všimla, že vypadala unaveně. Tenkou kůži pod očima měla napnutou. Koutku jejích úst klesly, když se na ně zamračila. Byla tak hubená, že jí vyčnívaly kosti zápěstí. “Ne váš.”

Alec udeřil pěstí do stolu dost tvrdě na to, aby se šuplíky v něm zatřásly. “Tak poslechneš si, co ti chceme říct? Clavové Jace nenašli, ale my jo. A Sebastiana s ním. A teď už navíc víme co mají v plánu a máme” -podíval se na hodiny na zdi- “už jenom chvíli na to, abychom je zastavili. Pomůžeš nám nebo ne?”

Černý telefon zazvonil znovu. Znovu se Marysa ani nepohnula, aby ho vzala. Dívala se na Aleca. Tvář měla bílou šokem. “Cože?”

“Víme, kde je Jace, mami,” řekla Isabele. “Nebo alespoň, kde bude. A co hodlá udělat. Známe Sebastianův plán. Musíme ho zastavit. Ach, a víme jak zabít Sebastiana a přitom neublížit Jacovi-”

“Počkat.” Marysa zavrtěla hlavou. “Alexandře, vysvětli mi to.

Stručně a bez hysterie. Děkuju ti.”

Alec se pustil do vypravování. Isabele napadlo, že vynechal všechny ty dobré části, ale celkem hezky se mu to všechno podařilo shrnout. I když bylo Alecovo vyprávění krátké, na jeho konci stáli Helena a Aline s otevřenou pusou. Marysa se ani nepohnula. Její rysy byly klidné. Když Alec skončil, zeptala se tichým hlasem: “Proč jste udělali všechny ty věci?”

Alec vypadal překvapeně.

“Kvůli Jacovi,” řekla Isabele. “Chceme ho dostat zpátky.” “Uvědomujete si, že mě tím stavíte do pozice, kdy nemám na

výběr a musím to všechno oznámit Clavům,” řekla Marysa s rukou položenou na černém telefonu. “Kéž byste sem nechodili.”

Isabele vyschlo v puse. “Ty seš na nás vážně naštvaná kvůli tomu, že jsme ti konečně řekly, co se děje?”

“Když to oznámím Clavům, pošlou všechny svoje posily. Jia nebude mít jinou možnost, než jim nařídit, aby zabili Jace hned, jak ho uvidí. Máte nějakou představu o tom, kolik Lovců stínů stojí za synem Valentýna?”

Alec zavrtěl hlavou. “Něco kolem čtyřiceti.”

“Řekněme, že přivedeme dvakrát tolik bojovníků. Bude jisté, že je porazme, ale jakou šanci bude mít Jace? Není tu vůbec žádná možnost, že by z toho vyvázl živý. Zabijí ho, jenom aby si byli jistí, že umře i syn Valentýna.”

“Pak jim to ale nemůžeme říct,” namítla Isabele. “Půjdeme tam sami. Zvládneme to i bez Clavů.”

Marysa se na ní ale podívala a zavrtěla hlavou. “Zákon říká, že jim to musíme říct.”

“Mě je úplně ukradenej nějakej Zákon-” začala naštvaně křičet Isabele. Všimla si, že jí pozoruje Aline a radši zmlkla.

“Nebojte se,” řekla Aline. “Já mámě nic neřeknu. Dlužím vám, lidi. Hlavně tobě, Isabele.” Zaťala čelist a Isabele si vzpomněla na temnotu pod mostem v Idris. Na její bič, který trhal na kusy démona, který měl zaťaté drápy do Aline. “A kromě toho, Sebastian mi zabil bratrance. Skutečného Sebastiana Verlaca. Mám své vlastní důvody, proč ho nenávidět.”

“Bez ohledu na to,” řekla Marysa. “Jestli jim to neřekneme, porušíme Zákon. Můžeme být sankciováni nebo ještě něco horšího.”

“Horšího?” zeptal se Alec. “O čem tu teď mluvíme? O exilu?” “Nevím, Alexandře. Bylo by to na Jie Penhallowé a na tom, kdo

získá místo Vyšetřovatele, aby rozhodli o našem trestu.”

“Možná ho získá táta,” zamumlala Izzy. “Možná by nás pak mohl omilostnit.”

“Jestli je nebudeme informovat o téhle situaci, Isabele, není tu žádná šance, že by tvůj otec byl Vyšetřovatel. Žádná,” řekla Marysa.

Isabele se zhluboka nadechla. “Mohli by nás zbavit run?” zeptala se. “Mohly bychom… přijít o Institut?”

“Isabele,” řekla Marysa. “Mohli bychom přijít o všechno.”

Clary zamrkala, aby se její oči rychleji přizpůsobily tmě. Stála na skalnaté pláni. Foukal prudký vítr, který se mohl sílou rovnat vichřici. Mezi šedivými kameny rostly trsy trávy. V dálce se pochmurně tyčily kopce pokryté sutí. Černá a stříbrná v kontrastu s temnou noční oblohou. Vepředu uviděla světlo. Clary poznala matnou bílou záři magických kamenů.

Dveře se za nimi zavřely. Ozval se tupý zvuk výbuchu. Clary se otočila a uviděla, že dveře zmizely. Místo nich tam byl vypálený kus země a trávy, která pořád doutnala. Sebastian na to zíral s nefalšovaným překvapením. “Co-”

Zasmála se. Když uviděla výraz na jeho tváři, zvedla se v ní škodolibá radost. Nikdy ho neviděla takhle šokovaného. Byl duchem úplně mimo a ona mohla číst v jeho tváři všechny emoce. Převládalo zděšení.

Otočil kuši směrem k ní. Šíp byl pár centimetrů od její hrudi. Kdyby na ní vystřelil z téhle vzdálenosti, projel by jí přímo srdcem a na místě jí zabil. “Cos provedla?”

Clary se na něj dívala s výrazem temného vítězství. “Ta runa. Ta, o které sis myslel, že je to nedokončená Otevírací runa. Nebyla. Tuhle si ještě nikdy nemohl vidět. Já jí vymyslela.”

“A k čemu slouží?”

Vzpomněla si, jak kreslila runu na zeď. Stejnou runu, jakou vymyslela v noci, když k ní přišel Jace v noci do Lukova domu. “Ke zničení bytu pár sekund po tom, co někdo otevře dveře. Je pryč. Už ho nikdy nemůžeš znova použít. Nikdo nemůže.”

“Pryč?” Kuše se zatřásla. Sebastianovy zaškubalo ve rtu a jeho oči vypadaly divoce. “Ty děvko. Ty malá-”

“Zabij mě,” řekla. “Jenom do toho. A pak to vysvětli Jacovi. Do toho.”

Podíval se na ní. Hruď se mu prudce zvedala a zase klesala. Jeho prsty na spoušti se třásly. Pomalu je sundal. Oči měl přivřené a zuřivé. “Jsou horší věci, než umírání. A já ti je udělám všechny, sestřičko. Hned potom, co se napiješ z poháru. A bude se ti to líbit.”

Plivla na něj. Tvrdě a bolestivě jí praštil do hrudi šípem. “Otoč se,” zavrčel.

Měla závrať ze směsi hrůzy a pocitu vítězství, zatímco šla dolů ze skalnatého svahu. Měla na sobě boty s tenkou podrážkou, takže cítila každý kámen a díru ve skále. Když se přiblížili víc k magickému světlu, Clary konečně uviděla, co leží před ní.

Stáli pod návrším. Na vrcholu kopce, směrem na sever byla

obrovská starobylá kamenná hrobka. Trochu jí to připomínalo Stonehenge: byly tam dva úzké stojící kameny, na kterých byl položený další, takže dohromady připomínaly dveře. Před hrobkou ležel v břidlici a trávě plochý kámen, který připomínal podlahu pódia. Před ním bylo v půlkruhu seskupeno asi čtyřicet Nephilimů oblečených v červené. V rukách drželi magické pochodně. V jejich půlkruhu na temné zemi plápolal modrobílý pentagram. Na plochém kameni stál Jace. Měla na sobě stejnou rudou zbroj jako Sebastian. Nikdy si nebyli tak podobní, jako teď.

Clary i z té dálky viděla záři jeho vlasů. Přecházel po kraji kamene, a když se přiblížily, zastavila se před Sebastianem, aby mohla slyšet, co říká.

“… vděční za vaši loajalitu, i přes to, že bylo posledních pár let opravdu těžkých a děkujeme vám za vaší víru v našeho otce, a nyní i v jeho syny. A v jeho dceru.”

Náměstím prošel šelest. Sebastian strčil Clary dopředu. Prošli stíny a pak vylezli na kámen za Jacem. Jace je uviděl a otočil se k nim předtím, než se znovu začal věnovat davu. Usmíval se. “Vy jste ti, kteří budou zachránění. Před tisíci lety nám dal anděl svojí krev, aby nás udělal jedinečnými. Aby z nás stvořil svoje bojovníky. Ale nestačilo to. Tisíc let uplynulo a my se pořád schováváme ve stínech. Chráníme civily, které nemilujeme, před silami, o kterých oni nemají ani tušení. Starověké, zastaralé právo nám brání odhalit se jako jejich zachránci. Umíráme po stovkách, bez díků a bez zármutku od všech, kromě našeho druhu. Bez pomoci od anděla, který nás stvořil.” Přistoupil blíž k okraji. Lovci stínů před ním stáli v půlkruhu. Jeho vlasy měly barvu vybledlého ohně. “Ano. Já si to troufám vyslovit. Anděl, který nás stvořil, nám nepomůže. Zůstali jsme v tom sami. Jsme víc osamělí, než civilové, o kterých jednou jeden z jejich vědců řekl, že jsou jako děti, které si hrají s oblázky na břehu moře, zatímco kolem nich leží obrovský neobjevený oceán pravdy. Ale my známe pravdu. My jsme zachránci téhle země a měli bychom jí řídit.”

Jace byl dobrý řečník, napadlo Clary s bolestí v srdci. Stejně dobrý, jako byl Valentýn. Se Sebastianem teď stáli za ním a dívali se na pláň a dav na něm. Cítila na nich pohledy shromážděných Lovců

stínů.

“Ano. Řídit ho.” Usmál se. Krásným lehkým úsměvem plným šarmu, podbarveným temnotou. “Raziel je krutý a lhostejný k našemu utrpení. Je čas se od něj odvrátit. Obraťte se k Lilith. Velké matce, která nám dá moc bez trestu. Vůdčí postavení bez pravidel. Naše přirozené právo, s kterým jsme se narodily, je moc. Je načase začít si jí nárokovat.”

S úsměvem se podíval stranou, když udělal Sebastian krok dopředu. “A teď vás nechám vyslechnout si zbytek od Sebastiana, jehož snem tohle je,” řekl Jace sladkým hlasem a ustoupil. Nechal Sebastiana zaujmout jeho místo. Udělal další krok zpátky a postavil se vedle Clary. Natáhnul ruku a propletl si s ní prsty.

“Dobrá řeč,” zamumlala. Sebastian začal mluvit, ale ona si ho nevšímala. Soustředila se jenom na Jace. “Vážně přesvědčivá.”

“Myslíš? Chtěl jsem začít s ´Přátelé, Římané, zločinci…´ ale nemyslel jsem si, že by jim to přišlo moc vtipné.”

“Myslíš si o nich, že jsou to zločinci?”

Pokrčil rameny. “Clavové by si to mysleli.” Odvrátil se od Sebastiana a podíval se na ní. “Vypadáš nádherně,” řekl, ale jeho hlas byl zvláštně prázdný. “Co se stalo?”

Byla zaskočená. “Co myslíš?”

Rozepnul si bundu. Pod ní měl bílou košili. Celý bok a rukáv měl promočený krví. Všimla si, jak byl opatrný. Otočil se pryč od davu, když jí ukazoval krev. “Cítím to, co cítí on,” řekl. “Nebo jsi na to zapomněla? Musel jsem si nakreslit sám hojivou runu, aby si toho nikdo nevšiml. Cítil jsem se, jako kdyby mi někdo krájel kůži žiletkou.”

Clary se mu podívala do očí. Nebyla tam ani stopa po lži. Nebyl tam žádný návrat k normálu. Žádný. “Sebastian a já jsme se poprali.”

Pátravě přejel očima přes její tvář. “Dobře,” řekl a zapnul si bundu. “Doufám, že jste to už vyřešili, ať to bylo cokoliv.”

“Jaci…” začala, ale on už znova věnoval pozornost Sebastianovi. Jeho profil byl chladný a jasný v měsíčním světle. Jako obrys vystřižený z temného papíru. Před nimi Sebastian odložil kuši a zvednul ruce. “Jste se mnou?” zakřičel.

Náměstím se rozlehlo mumlání a Clary se napjala. Jeden ze skupiny Nephilimů -starší muž-si sundal z hlavy kápi a zamračil se. “Tvůj otec nám dal hodně slibů. Žádný z nich nebyl splněný. Proč bychom ti měli věřit?”

“Protože moje sliby splněné budou. Dneska v noci,” řekl Sebastian a z tuniky vytáhl druhý Pohár smrti. Pod bílým měsícem jemně zářil. Mumlání se ozývalo hlasitěji. Do toho k ní Jace zašeptal: “Doufám, že to půjde hladce. Cítím se, jako kdybych v noci vůbec nespal.”

Byl otočen čelem k davu a pentagramu. V jeho tváři byl očividný zájem. Jeho obličej, který osvětlovalo magické světlo, byl trochu vyhublý. Viděla jizvu na jeho kůži, jeho spánek, krásnou křivku jeho úst. Nebudu si to pamatovat, řekl. Až se vrátím -až budu zase pod Sebastianovou kontrolou-nebudu si pamatovat, co jsem dělal, když jsem byl sám sebou. A byla to pravda. Zapomněl každý detail. I když věděla, že to zapomene, teď jí ta skutečnost zabolela.

Sebastian sestoupil z kamene a zamířil k pentagramu. Na jeho okraji začal odříkávat: “Abyssum invoco. Lilith invoco. Mater mea, invoco.”

Vytáhl dýku z opasku. Dal si pohár pod paži a ostřím se říznul do dlaně. Z rány mu vytryskla krev. V měsíčním světle vypadala černě. Nůž si dal zpátky do opasku a přidržel krvácející ruku nad pohárem, zatímco něco zpíval v latině.

Bylo to buď teď nebo nikdy. “Jaci,” zašeptala Clary. “Vím, že tohle nejsi ty. Ne doopravdy. Vím, že je v tobě pořád část, která s tímhle vším nemůže souhlasit. Zkus si vzpomenout kdo jsi, Jaci Lightwoode.”

Otočil k ní hlavu. Vypadal překvapeně. “O čem to mluvíš?” “Prosím, zkus si vzpomenout, Jaci. Miluju tě. Ty miluješ mě-”

“Miluju tě, Clary,” řekl. V jeho hlase byl ostrý podtón. “Ale říkalas, žes to pochopila. Tohle je ono. Vyvrcholení všeho, na čem jsme pracovali.”

Sebastian chrstnul obsah poháru do centra pentagramu. “Hic est enim calix sanguinis mei.”

“Ne my,” zašeptala Clary. “Já nejsem součástí tohohle. A ani ty nejsi-”

Jace se prudce nadechl. Clary si chvíli myslela, že je to kvůli tomu co řekla. Že možná nějak prolomila jeho ulitu. Jenže když sledovala jeho pohled, uviděla ohnivou kouli, která se objevila ve středu pergamenu. Měla velikost basebalového míčku, ale zatímco se na ní dívala, pořád se prodlužovala a tvarovala, dokud se před ní neobjevil obrys ženy tvořené plameny.

“Lilith,” řekl Sebastian zvonivým hlasem. “Stejně, jako jsi mě přivolala zpátky ty, já přivolám zpátky tebe. Stejně, jako jsi mi darovala život, já ho daruju tobě.”

Plameny pomalu potemněly. Najednou stála před nimi, Lilith. Byla vysoká jako každý normální člověk. Byla nahá a černé vlasy jí spadaly po zádech až ke kotníkům. Její tělo bylo šedivé jako popel a na pár místech jí protínaly černé praskliny, které připomínaly sopečnou lávu. Obrátila své oči na Sebastiana. Místo nich měla svíjející se černé hady.

“Mé dítě,” vydechla.

Sebastian vypadal, jako kdyby zářil stejně, jako magické světlo - bledá kůže a světlé vlasy v kontrastu s jeho oblečením, které v měsíčním světle vypadalo černě. “Matko, volám tě tak, jak sis přála. Dneska večer nebudeš jenom moje matka, ale matka celé nové rasy.” Ukázal na čekající Lovce stínů, kteří stáli nehybně kolem nich,

nejspíš v šoku. Jedna věc byla vědět, že budou vyvolávat Vyššího démona, něco jiného ale bylo vidět jednoho na vlastní oči. “Pohár,” řekl a natáhl k ní ruku, v které ho svíral. Jeho bledé okraje byly pořád obarvené jeho krví.

Lilith se zasmála. Znělo to, jako kdyby do sebe narážely dva obrovské kameny. Vzala pohár tak nenuceně, jako kdyby odháněla nějaký hmyz a zuby roztrhla svojí popelavou kůži na šedém zápěstí. Pomalu z něj začala vytékat černá bahnitá krev. Dala ruku nad pohár, který se začal plnit a zároveň měnit. Pod jejím dotekem tmavnul. Jeho zářivá průsvitnost se měnila na kal. “Stejně jako byl Pohár smrti pro Lovce stínů talismanem i prostředkem proměny, pro vás tohle bude znamenat Pohár Pekla,” řekla svým zastřeným, zvučným hlasem. Klekla si a natáhla pohár k Sebastianovi. “Vezmi si mojí krev a pij.”

Sebastian jí vzal pohár z rukou. Teď už byl černý a třpytivý stejně jako hematit.

“Čím víc se bude tvoje armáda rozrůstat, tím poroste i moje síla,” zasyčela Lilith. “Brzy budu dost silná na to, abych se doopravdy vrátila - budeme spolu sdílet plamen moci, můj synu.”

Sebastian sklonil hlavu. “Vyrveme tě smrti, má matko, a vyhlašujeme tvoje vzkříšení.”

Lilith se zasmála a zvedla ruce. Oheň olízl její tělo a ona se vznesla. Vybuchla a rozdělila se na tucet ohnivých částí, které pomalu bledly jako uhlíky ve vyhaslém ohni. Když zmizela úplně, Sebastian kopl do pentagramu a přerušil ho tak. Pak zvedl hlavu. Na jeho tváři se zrodil hrozivý úsměv.

“Catwrighte,” řekl “Ty první.”

Dav se rozestoupil a muž v rouchu předstoupil. Po jeho boku byla žena. K jeho paži jí poutal řetěz a dlouhé rozcuchané vlasy skrývaly její tvář. Clary se napjala. “Jaci, co to je? Co se děje?”

“Nic,” řekl. Nepřítomně se díval před sebe. “Nikdo nebude zraněný. Jenom přeměněný. Dívej se.”

Catwright -jeho jméno si Clary matně pamatovala z doby, kdy byla v Idris-položil ruku na hlavu jeho zajatkyně a donutil jí kleknout si na kolena. Pak se sklonil a vzal jí za vlasy. Prudce zvedla hlavu a podívala se na Sebastiana. Mrkala v hrůze a vzdoru. Její tvář ozářil měsíc.

Clary se zhluboka nadechla. “Amatis.”

Kapitola 21 – Povstání pekla

Lukova sestra vzhlédla. Její modré oči, stejné jako jejího bratra, se upíraly na Clary. Vypadala zmateně, šokovaně. Její výraz byl trochu rozostřený, jako kdyby byla omámená. Snažila se zvednout na nohy, ale Cartwright jí zatlačil zpátky na zem. Sebastian se vydal k nim s pohárem v ruce.

Clary se rychle pohnula dopředu, ale Jace jí chytil za ruku a stáhnul jí zpátky. Snažila se ho kopnout, ale to už jí vtáhnul do náruče a přikryl jí dlaní pusu.

Sebastian mluvil k Amatis tichým, hypnotickým hlasem. Divoce vrtěla hlavou, ale Cartwright jí chytil za dlouhé vlasy a trhnul jí s hlavou dozadu. Clary uslyšela její výkřik. Tichý zvuk, který se nesl větrem.

Clary si vzpomněla na noc, kterou strávila tím, že pozorovala, jak se Jacovi zvedá a zase klesá hruď. Přemýšlela, jak mohla všechno skončit jedním jediným bodnutím nože. Tehdy si k tomu všemu ale nedokázala přiřadit tvář, hlas a plán. Ale teď, když tohle všechno neslo tvář Lukovi sestry, když už znala plán, bylo moc pozdě.

Sebastian držel v pěsti vlasy na Amatisině temenu. Druhou rukou jí tlačil pohár k ústům. Zatímco se jí snažil nalít jeho obsah do krku, kašlala a dávila se. Černá tekutina jí stékala po bradě dolů.

Sebastian od ní odtrhl pohár, ale krev v něm už udělala, co měla. Amatis vydala příšerný hrdelní zvuk a její tělo se prudce narovnalo. Vytřeštila oči, které začaly nabírat stejně tmavou barvu, jakou měly ty Sebastianovy. Praštila se rukama do tváří, přičemž jí unikl tichý nářek. Clary se v úžasu dívala, jak jí z pravé ruky mizí všechny runy

-vybledly, až se ztratily úplně-a pak najednou všechno odeznělo.

Amatis spustila ruce dolů. Její výraz bolesti zmizel a její oči -které byly znovu modré-upírala na Sebastiana.

“Pusť jí,” řekl bratr Clary Cartwrightovi, zatímco se díval na Amatis. “Nech jí jít ke mně.”

Cartwright uvolnil smyčku na řetězu, která ho vázala k Amatis a ustoupil. V jeho tváři hrála směsice obav a fascinace.

Amatis zůstala ještě chvíli na místě. Ruce měla volně spuštěné kolem boků. Pak vstala a přešla k Sebastianovi. Klekla si před ním. Vlasy jí padaly na špinavou zem pod ní. “Mistře,” řekla. “Jak vám můžu posloužit?”

“Vstaň,” řekl Sebastian a Amatis vstala elegantně ze země. Clary napadlo, že se najednou pohybuje úplně jinak. Všichni Lovci stínů byli mrštní, ale ona se pohybovala s tichou elegancí, z které Clary běhal mráz po zádech.

Stála přímo před Sebastianem. Teprve teď si Clary všimla, že to, co považovala za dlouhé bílé šaty, byla noční košile. Jako kdyby jí probudili a odvlekli z postele. Musela být noční můra, probudit se tady, mezi těmihle postavami s tvářemi zakrytými kapucí, na tomhle nehostinném, opuštěném místě. “Pojď sem ke mně,” nařídil jí Sebastian a Amatis k němu přišla ještě blíž. Byla nejmíň o hlavu menší, než on. Natáhla se k němu na špičkách, zatímco jí něco šeptal. Na její tváři se rozlil chladný úsměv.

Sebastian zvedl ruku. “Co takhle zabojovat si s Cartwrightem?”

Cartwright upustil řetěz, který držel a jeho ruka se okamžitě pohnula k opasku se zbraněmi skrytému pod jeho pláštěm. Byl to mladý muž se světlými vlasy a se širokou, kostnatou tváří. “Ale já-”

“Samozřejmě jenom za účelem ukázky její moci,” řekl Sebastian. “No tak, je to ženská. A je starší, než ty. Máš strach?”

Cartwright vypadal zmateně, ale vytáhl dlouhou dýku z opasku. “Jonathane-”

Sebastianovy oči zaplály. “Bojuj s ním, Amatis.”

Její rty se zkřivily do úzké linky. “Bude mi potěšením,” řekla a vyrazila. Její rychlost byla úžasná. Vyskočila do vzduchu a vykopla, čímž mu vyrazila dýku z ruky. Clary překvapeně sledovala, jak tělem dopadla na to jeho. Koleno mu zabořila do břicha. Zapotácel se.

Hlavou praštila do té jeho. Obešla jeho tělo a tvrdě trhla za zadní stranu jeho hábitu, čímž ho strhla na zem. Dopadl na nohy s odporným křupnutím a zasténal bolestí.

“Tohle máš za to, žes mě vytáhnul z postele uprostřed noci,” řekla Amatis a otřela si hřbetem ruky rty, které měla trochu zakrvácené. Davem kolem nich se prohnal tichý napjatý smích.

“Viděli jste,” řekl Sebastian. “Dokonce i Lovec stínů, který nemá žádné dovednosti nebo sílu -promiň, Amatis-se může stát silnější a rychlejší, než vaše protějšky s andělskou krví.” Praštil pěstí do jeho otevřené dlaně. “Síla. Skutečná síla. Kdo je na ní připravený?”

Po chvíli váhání Cartwright doklopýtal k jeho nohám. Jednou rukou si ochranitelsky objímal břicho. “Já jsem,” řekl a střelil jedovatým pohledem po Amatis, která se na něj usmála.

Sebastian zvedl Pohár pekla. “Tak pojď.”

Cartwright přistoupil k Sebastianovi. Zatímco se zvedal, ostatní Lovci stínů přerušili jejich formaci a začali přistupovat k Sebastianovi. Vytvořili neuspořádanou řadu. Amatis stála klidně stranou s rukama založenýma na hrudi. Clary se k ní otočila. Přála si, aby se na ní starší žena podívala. Byla to Lukova sestra. Kdyby šly věci tak, jak byly naplánované, teď už by to byla její nevlastní teta.

Amatis. Clary si vzpomněla na její malý domek u vodního kanálu v Idris. Na to, jak hodná byla a jak moc milovala Jacova otce. Prosím, podívej se na mě. Ukaž mi prosím, že jsi to pořád ty. Jako kdyby Amatis uslyšela její tichou modlitbu, zvedla hlavu a podívala se přímo na Clary.

A usmála se. Nebyl to laskavý, ani uklidňující úsměv. Její úsměv byl temný, chladný a pobavený. Byl to úsměv někoho, kdo vás sleduje, jak se topíte, a nehne ani prstem, aby vám pomohl, napadlo Clary. Nebyl to úsměv Amatis. Amatis byla pryč.

Jace sundal ruku z její pusy. Už neměla žádnou chuť křičet. Nebyl tu nikdo, kdo by jí mohl pomoct a osoba stojící s paží ovinutou

kolem ní a věznící jí vlastním tělem, nebyla Jace. Způsob, jakým si šaty zachovávaly tvar postavy někoho, kdo je nosil, i když už je léta na sobě nikdo neměl nebo polštář, ve kterém zůstal pořád obrys hlavy někoho, kdo na ní kdysi lehal, i když už byl dávno po smrti - tohle byl on. Prázdná skořápka, kterou plnila svými přáními, láskou a sny.

Viděla v něm pořád skutečného Jace. V tom ale udělala příšernou chybu. V její snaze ho zachránit skoro zapomněla, koho vlastně zachraňuje. Vzpomněla si, co jí řekl během těch několika málo okamžiků, kdy byl sám sebou. Nesnáším pomyšlení na to, že je s tebou. On. Moje druhé já. To, které ovládá Sebastian. Jace věděl, že jsou v něm dvě různé osoby - že jeho druhá část, která nad ním přebírá kontrolu není on.

Snažil se vzdát se Clavům, ale ona to nedovolila. Nebrala ohledy na to, co chtěl. Rozhodla se za něj - během chvilky, zatímco utíkal pryč a v panice, ale udělala to - neuvědomila si, že by její Jace radši umřel, než se vrátil k tomu, co byl předtím. Nedokázala mu zachránit život, naopak se rozhodla zatratit ho k existenci, kterou pohrdal.

Opřela se o něj. Jace vzal její náhlou změnu postoje jako známku toho, že už s ním nebude bojovat, a tak uvolnil sevření svých paží.

Poslední Lovec stínů se postavil před Sebastiana a dychtivě sáhnul pro Pohár, který před ním držel Sebastian.

“Clary-” začal Jace. Nikdy ale nezjistila, co jí chtěl říct. Ozval se výkřik a Lovec stínů, který se natahoval po Poháru, se zapotácel. V jeho krku byl zabodnutý šíp. Clary nevěřícně otočila hlavu a uviděla Aleca, který stál na vrcholku kamene pod nimi. Měl na sobě zbroj a v ruce držel luk. Spokojeně se usmál a natáhnul se přes rameno pro další šíp. A pak se za ním na planině objevil zbytek. Běžela k nim vlčí smečka. Jejich žíhaná srst hrála v měsíčním světle všemi barvami. Určitě mezi nimi byli i Maia a Jordan, napadlo jí. Za nimi kráčeli známí Lovci stínů v pevné řadě: Isabelle a Marysa, Helen Blackthornová a Aline Penhallowová a Jocelyn. Její rudé vlasy byly viditelné i z dálky. Byl s nimi i Simon, za ramenem mu vyčnívala rukojeť meče, a Magnus, jehož ruce jiskřily modrými jiskrami.

Srdce jí poskočilo v hrudi. “Jsem tady!” zakřičela na ně. “Jsem tady!”

“Vidíte jí?” zeptala se Jocelyn. “Je tam?”

Simon se snažil zaostřit a rozpoznat tvary v temnotě před nimi. Jeho upíří smysly se zostřily, když ucítil vůni krve. Vlastně smíchané různé druhy krve - krev Lovce stínů, démonská krev a hořká krev Sebastiana. “Vidím jí,” řekl. “Drží jí Jace. Táhne jí za tu řadu Lovců stínů.”

“Jestli jsou loajální Jonathanovi tak, jako byl Kruh Valentýnovi, dělají stěnu z těl, aby ho ochránili. A Jace a Clary spolu s ním.” V Jocelyn jako v matce vzplála chladná zuřivost. Její zelené oči plály. “Musíme jí prorazit, abychom se k nim dostali.”

“To co potřebujeme dostat, je Sebastian,” řekla Isabele. “Simone, uvolníme ti cestu. Dostaň se k Sebastianovi a probodni ho Gloriousem. Jestli padne on-”

“Ostatní nejspíš utečou,” řekl Magnus. “Nebo, v závislosti na tom, jak moc jsou svázáni se Sebastianem, by mohli zemřít nebo alespoň ztratit vědomí spolu se Sebastianem. Můžeme v to aspoň doufat.” Natáhl hlavu. “Když už mluvíme o té naději, viděli jste Aleca vystřelit z toho luku? To je můj přítel.” Zazubil se a pohnul prsty, ze kterých vyšlehly modré jiskry. Rozzářil se celý. Jenom Magnus, napadlo Simona, si může pořídit flitrovanou bitevní zbroj.

Isabele si odmotala bič ze zápěstí. Šlehla s ním a on se změnil v linii zlatého ohně. “Fajn, Simone,” řekla. “Připravený?”

Simon ztuhnul. Byli ještě celkem daleko od řady nepřátelských vojáků -nevěděl jak jinak by na ně měl myslet-v červených hábitech a zbroji, kteří v rukách drželi různé zbraně. Někteří z nich zmateně křičeli. Nemohl zadržet ušklíbnutí.

“Ve jménu Anděla, Simone,” řekla Izzy. “Co je tu sakra k smíchu?”

“Jejich andělská ostří nefungují,” řekl Simon. “Snaží se přijít na to proč. Sebastian na ně právě zakřičel, ať použijou jiné zbraně.”

Z řady se ozval další výkřik, když se z kamene snesl další šíp, který skončil v zádech červeno oděného Lovce stínů, a který se hned potom zhroutil dopředu na zem. Řada byla roztržená a lehce otevřená, jako díra ve zdi. Simon uviděl svojí šanci. Rozběhnul se dopředu a ostatní spěchali za ním.

Bylo to, jako kdyby se v noci potápěl do temného oceánu plného žraloků a mořských tvorů s ostrými zuby, které se chystají na vzájemný střet. Tohle nebyla první bitva, ve které kdy Simon byl, ale během Války smrti měl na sobě čerstvě Kainovo znamení. Ještě nezačalo úplně působit, ale hodně démonů zavrávoralo, když ho uvidělo. Nikdy ho nenapadlo, že mu bude chybět. Ale teď, když se snažil dostat přes pevně semknuté Lovce stínů, kteří na něj útočili ostřími, mu vážně chybělo. Po jedné ruce měl Isabele a po té druhé Magnuse. Chránili ho - chránili Glorious. Isabelin bič zasahoval svůj cíl silně a jistě a Magnusovy ruce vrhaly oheň - červený, zelený a modrý.

Barevný oheň zasáhnul temného Nephilima a on na místě shořel. Další Lovec stínů vykřiknul, když se mezi ně vplížili Lukovi vlci a škrábaly, kousaly a páraly jim hrdla.

S překvapivou rychlostí přiletěla dýka a zasáhla Simona do boku. Vykřiknul, ale pokračoval dál s vědomím, že se rána sama za sekundu zacelí. Protlačil se dopředu—

A ztuhnul. Před ním se objevila známá tvář. Lukova sestra, Amatis. Když na něj padl její pohled, viděl v nich poznání. Co tady dělá? Přišla bojovat proti temným Lovcům stínů s nimi? Ale—

Vrhla se na něj s temně zářící dýkou v ruce. Byla rychlá, ale ne tak rychlá, aby ho jeho rychlé upíří reflexy nemohly zachránit - kdyby ale nebyl moc překvapený na to, aby se dokázal pohnout. Amatis byla Lukova sestra. Znal jí a ten moment nevěřícnosti mohl být jeho konec, kdyby před něj ale neskočil Magnus a neodstrčil ho dozadu. Z jeho ruky vystřelil modrý oheň, ale Amatis byla rychlejší,

než čaroděj.

Uhnula před plameny a proběhla Magnusovi pod paží. Simon si všimnul odlesku měsíčního světla od ostří jejího nože. Magnusovy oči se rozšířily v šoku, když se objevila její čepel barvy půlnoci a pronikla jeho brněním. Vytrhla jí. Ostří teď bylo potřísněné krví. Isabele vykřikla, když Magnus spadnul na kolena. Simon se k němu snažil dostat, ale dav kolem něj ho tlačil pryč. Vykřikl Magnusovo jméno, když se Amatis sehnula k čaroději a zvedla dýku podruhé. Tentokrát mířila na jeho srdce.

“Pusť mě!” vykřikla Clary. Svíjela se a kopala kolem sebe jak nejsilněji dokázala, aby se osvobodila z Jacova sevření. Skoro nic neviděla přes nával červeně oblečených Lovců stínů, kteří stáli před ní, Jacem a Sebastianem a blokovali jí tak cestu k její rodině a přátelům. Byli jenom pár metrů od linie bitvy. Jace jí držel pevně, zatímco proti němu bojovala a Sebastian, který stál stranou od nich, pozoroval dění kolem sebe s výrazem temné zuřivosti ve tváři. Jeho rty se pohybovaly. Nepoznala jestli klel, modlil se nebo zpíval slova nějakého kouzla. “Pusť mě, ty-”

Sebastian se otočil. Ve tváři měl děsivý výraz. Něco mezi úšklebkem a zamračením. “Drž jí, Jaci.”

Jace, který Clary pořád pevně držel řekl: “To tu budeme jenom tak stát a necháme je, aby nás chránili?” Ukázal bradou směrem k linii Lovců stínů.

“Přesně tak,” řekl Sebastian. “Ty a já jsme moc důležití na to, abychom mohli riskovat, že nás zraní.”

Jace zavrtěl hlavou. “Nelíbí se mi to. Na druhé straně je moc lidí.” Natáhl krk a podíval se přes dav před nimi. “Co Lilith? Nemůžeš jí zavolat zpátky, aby nám s tímhle pomohla?”

“Co? Jako přímo tady?” V Sebastianově hlase bylo slyšet pohrdání. “Ne. Navíc je teď moc slabá na to, aby nám mohla nějak pomoct. Mohla mít neuvěřitelnou armádu, ale ten kus hovna, ten Podsvěťan s Kainovým znamením, jí rozmetal mezi světy. Všechno

co pro nás mohla udělat bylo, že se objevila v Portále a dala nám svojí krev.”

“Zbabělče,” vyštěkla na něj Clary. “Změnils všechny tyhle lidi ve svoje otroky a teď nehneš ani prstem, abys je ochránil-”

Sebastian zvednul ruku, jako kdyby jí chtěl praštit přes tvář. Clary si přála, aby to udělal, přála si, aby to Jace viděl, ale místo toho se Sebastian jenom ušklíbl. Spustil ruku. “Jestli tě Jace pustí, předpokládám že budeš bojovat, viď?”

“Samozřejmě, že budu-”

“A na jaké straně?” Sebastian k ní udělal rychlý krok a zvednul Pohár pekla. Viděla, co je uvnitř něj. I když už muselo být vypité velké množství krve, jeho hladina se ani nepohnula. “Zvedni jí hlavu, Jaci.”

“Ne!” Zdvojnásobila svojí snahu vytrhnout se Jacovi ze sevření. Jeho ruka sklouzla pod její bradu, ale všimla si, že chvíli zaváhal, než se jí dotknul. “Sebastiane,” řekl. “Není-”

“Hned,” řekl Sebastian. “Není tu žádný důvod, abychom tu dál zůstávali. My jsme tu ti důležití, ne to stádo před námi. Dokázali jsme, že Pohár funguje. To je to, na čem záleží.” Popadl Clary za šaty. “Ale bude mnohem jednodušší utéct bez toho, aby tahle kopala, křičela a mlátila kolem sebe na každém našem kroku.”

“Můžeme jí donutit to vypít později-”

“Ne,” zavrčel Sebastian. “Drž jí pevně.” Zvedl pohár a přitiskl ho Clary ke rtům. Snažil se jí donutit otevřít ústa. Bojovala a držela zuby pevně u sebe. “Pij,” zašeptal Sebastian krutým hlasem tak tichým, že pochybovala, že ho Jace slyšel. “Říkal jsem ti, že na konci téhle noci uděláš všechno, co budu chtít. Pij.” Jeho černé oči potemněly. Tvrdě zatlačil na pohár a prořízl jí tak spodní ret.

Ochutnala vlastní krev, když se natáhla za sebe a chytila Jace za ramena. Použila jeho tělo, aby se měla o co opřít, když vykopla nohama. Cítila, jak šev na jejích šatech povoluje a páře se až k

jejímu boku, když její nohy tvrdě udeřily Sebastiana do hrudníku. Zapotácel se a zalapal po dechu, který mu vyrazila. Trhla hlavou dozadu a slyšela praskání, když její lebka přišla do kontaktu s Jacovou tváří. Vykřikl a uvolnil svoje sevření natolik, aby se mu mohla vytrhnout. Když se jí to podařilo, bez ohlédnutí se rozběhla směrem, kde probíhala bitva.

Maia běžela po skalnatém terénu. Světlo hvězd se spolu s chladným vzduchem zabořilo do jejího kožichu. Silné pachy bitvy napadaly její citlivý nos - krev, pot, vůně černé magie, která připomínala spálenou gumu. Smečka se rozptýlila po louce. Skákala na nepřátele a trhala je svými smrtelnými zuby a drápy. Maia se neodpojila od Jordana. Ne proto, že by potřebovala jeho ochranu, ale protože zjistila, že bok po boku bojují lépe a efektivněji. Předtím byla jenom v jedné bitvě, na pláni Brocelind, ale temní Lovci stínů byli hroziví s jejich meči, dýkami a rychlou, děsivou silou. Maia uviděla štíhlého muže, který právě čepelí oddělil hlavu od těla vlkovi, který byl zrovna uprostřed skoku: na zem se zhroutil bezhlavý člověk. Zkrvavený a zohavený k nepoznání.

Byl to jeden z rudě oblečených Nephilimů. Tyčil se před nimi a v rukách svíral dvousečný meč. Měsíční světlo odhalovalo rudo černou čepel. Jordan vedle Maiy zavrčel, ale byla to ona, kdo se vrhnul na muže. Uhnul a seknul svým mečem. Ucítila ostrou bolest v rameni a když dopadla na zem na všechny čtyři tlapy, prohnala se jí agónie. Ozvalo se zadunění a ona věděla, že se jí podařilo vyrazit muži meč z ruky. Spokojeně zavrčela a otočila se, ale to už Jordan skočil Nephilimovi po krku-Ale ten ho chytil za krk ve vzduchu, jako kdyby držel zlobivé štěně. “Podsvěťanská spodina,” odplivl si. I když to nebylo poprvé, co Maia slyšela tyhle urážky, něco v ledové nenávisti v jeho hlase jí rozechvělo. “Měl by z tebe být kabát. Nosil bych ho.”

Maia mu zabořila zuby do nohy. Do její tlamy se vyvalila měděná krev, když muž vykřikl bolestí a zapotácel se. Snažil se jí skopnout a jeho sevření Jordana povolilo. Maia ho sevřela pevněji, když Jordan zaútočil znovu. Tentokrát byl vzteklý výkřik Lovce stínů umlčen drápy vlkodlaka, který mu rozerval hrdlo.

Amatis namířila nůž na Magnusovo srdce a bodla - přesně ve chvíli, kdy vzduchem prosvištěl šíp a zabodl se jí přímo do ramene. Srazil jí stranou s takovou silou, že se otočila o sto osmdesát stupňů a padla tváří na kamennou zem. Vykřikla. Ten zvuk, ale okamžitě přehlušil střet zbraní všude kolem nich. Isabele si klekla vedle Magnuse. Simon vzhlédnul a uviděl na vyvýšeném kameni Aleca. Stál tam nehybně s lukem v ruce. Byl nejspíš moc daleko na to, aby viděl Magnuse jasně. Isabele tiskla svoje ruce na čarodějovu hruď, ale Magnus - Magnus, který byl vždycky tak nad věcí, překypující energií-byl pod Isabeliným pečujícím dotekem úplně nehybný. Vzhlédla a viděla, jak na ně Simon zírá. Ruce měla rudé od krve, ale prudce na něj zavrtěla hlavou. “Běž dál!” vykřikla. “Najdi Sebastiana!”

Se škubnutím se Simon otočil a ponořil se zpátky do bitvy. Těsná řada Lovců stínů v červených zbrojích začala couvat. Vlci pobíhali sem a tam a hnali Lovce stínů daleko od nich. Jocelyn bojovala s mračícím se mužem, kterému z ramene kapala krev - Simon si uvědomil něco zvláštního, když si razil cestu úzkými mezerami mezi bojujícími Nephilimy: žádný z červeně oblečených Nephilimů nebyl pokreslený runami. Jejich kůže byla čistá.

A taky byli -napadlo ho, když viděl koutkem oka jednoho z nepřátelských Nephilimů skákat po Aline s obrovskou holí v ruce, jenom proto aby byl v zápěstí probodnutý Helen, která se najednou vynořila ze strany-mnohem rychlejší, než jakýkoliv jiný Nephilim, kterého kdy viděl předtím -když opomine Sebastiana a Jace. Pohybovali se stejně rychle, jako upíři, napadlo ho, když jeden z nich sekl po vyskakujícím vlkovi a jedním řezem mu rozřízl břicho. Mrtvý vlkodlak se zřítil na zem teď už jako mrtvola podsaditého chlapíka s kudrnatými světlými vlasy. Není to Maia ani Jordan. Zaplavila ho úleva a pak vina. Zavrávoral. Kolem něj se rozprostíral hustý opar krve. Znovu se mu zastesklo po Kainově znamení. Kdyby ho pořád měl, napadlo ho, mohl by všechny tyhle nepřátele spálit na prach-Objevil se před ním jeden tmavovlasý Nephilim. V ruce měl meč. Simon se přikrčil, ale bylo to zbytečné. Ten muž ještě ani nestačil

zaútočit, když ho do krku zasáhnul šíp a on se zřítil dolů, dusící se vlastní krví. Simon prudce zvednul hlavu a uviděl Aleca. Pořád stál na vrcholu kamene. Jeho tvář se změnila v nehybnou masku. Střílel šípy s přesností stroje. Jeho ruka sahala automaticky po dalších šípech, nasazoval je do kuše a hned střílel. Každá z nich zasáhla svůj cíl, ale Alec si toho sotva všimnul. Ve chvíli, kdy šíp letěl, už sahal po dalším. Simon nad sebou uslyšel další zasvištění a žuchnutí těla, když vyrazil dopředu teď už volnou cestou na bitevní pole-Ztuhl. Byla tam. Clary, s její malou postavou, si probojovávala cestu davem vlastníma rukama. Kopala a strkala, aby se dostala dál. Měla na sobě potrhané červené šaty. Vlasy měla rozcuchané. Když ho uviděla, na její tváři se usídlil výraz nevěřícného úžasu. Její rty vyslovily jeho jméno.

Hned za ní byl Jace. Tvář měl pokrytou krví. Dav se rozestoupil, když k nim přišel a nechal ho projít. Za ním, v mezeře, kterou tam Lovci stínů nechali, uviděl záplavu rudé a stříbrné - známá postava, jehož tvář zakrývaly bílo zlaté vlasy, stejné jako měl Valentýn.

Sebastian. Pořád ukrytý za poslední obrannou linií Lovců stínů. Když ho Simon uviděl, sáhl za svoje rameno a vytáhl meč z pochvy. O chvíli později vběhl do davu. Clary zamířila k němu. Její oči byly skoro černé díky prožívanému adrenalinu, ale její radost při pohledu na něj byla zřejmá. Simon ucítil úlevu a uvědomil si, že měl až doteď pochybnosti, jestli je pořád sama sebou nebo se změnila stejně, jako Amatis.

“Děj mi ten meč!” vykřikla. Její hlas skoro přehlučilo řinčení kovu o kov. Natáhla ruku dopředu a v téhle chvíli už to nebyla Clary, jeho kamarádka z dětství, ale Lovec stínů, anděl pomsty, které patřil do ruky tenhle meč.

Natáhl ho k ní. Rukojetí napřed.

Tahle bitva připomínala jeden obrovský bazén, napadlo Jocelyn, když si razila cestu skrz tlačící se dav a sekala kolem sebe Lukovým mečem. Všude, kam jenom dohlédla, byla rudá krev. Všechno přišlo a vtáhlo vás to do dění tak rychle, že jste ani neměli možnost začít

cítit nekontrolovatelné nebezpečí. Jenom jste bojovali o to zůstat naživu a neutopit se v té krvi všude kolem.

Její oči zběsile putovaly přes množství bojovníků a hledaly její dceru. Stačil by letmý odlesk zrzavých vlasů - nebo alespoň najít někde Jace, protože kde byl on, bude určitě i Clary. Na pláni byly rozházené balvany, jako ledovce na nehybném moři. Vyškrábala se na drsný povrch jednoho, aby získala lepší výhled na bojiště, ale jediné co rozeznala, byly tlačící se těla, záblesky zbraní a temné, rychle se pohybující obrysy vlků mezi bojovníky.

Otočila, aby seskočila dolů-

Ale místo toho našla někoho, kdo pod ním na ní čekal. Jocelyn ztuhla na místě a jenom zírala.

Měl na sobě rudý plášť a na jedné z tváří měl ještě rudou jizvu, pozůstatek z nějakého boje, kterého se neúčastnila. Obličej měl bledý. Už to dál nebyl ten mladík jakého znala dřív, o tom nebylo pochyb. “Jeremy,” řekla potichu. Její hlas byl sotva slyšitelný přes hluk bitvy. “Jeremy Pontmercy.”

Muž, který byl kdysi nejmladší člen Kruhu, jí pozoroval s krví podlitýma očima. “Jocelyn Morgensternová. Přišla ses k nám připojit?”

“Připojit se k vám? Jeremy, ne-”

“Byla jsi v Kruhu,” řekl a přišel k ní blíž. V pravé ruce držel dlouhou dýku s ostřím ostrým jako břitva. “Byla jsi jedna z nás. A my teď následujeme tvého syna.”

“V Kruhu jsme skončila, kdy jste se rozhodli následovat mého manžela,” řekla. “Proč si myslíš, že vás budu následovat teď, když se podřizujete mému synovi?”

“Buď jsi s námi nebo proti nám, Jocelyn.” Jeho rysy ztvrdly. “Nemůžeš se přece postavit proti vlastnímu synovi.”

“Jonathan,” zašeptala. “On je to největší zlo, jaké kdy Valentýn

vytvořil. Nikdy bych se nepostavila na jeho stranu. Nezůstala jsem ani na Valentýnově straně. Takže co doufáš, že mě teď přesvědčí?”

Zavrtěl hlavou. “Nerozumíš mi. Myslím tím, že se nemůžeš postavit proti němu. Proti nám. Ani Clavové nemůžou. Nejsou na to připraveni. Ne na to, co můžeme udělat. A co jsme ochotni udělat. Každou ulicí města bude téct krev. Svět bude v plamenech. Všechno co známe, bude zničené. A my povstaneme z popela porážky. Vítězný fénix. To je tvoje jediná šance. Pochybuju, že ti tvůj syn dá další.”

“Jeremy,” řekla. “Byl jsi tak mladý, když tě Valentýn přijal mezi nás. Mohl by ses ještě vrátit. Zpátky ke Clavům. Byli by shovívaví-”

“Nikdy se nevrátím zpátky ke Clavům,” řekl s nefalšovanou spokojeností. “Copak to nechápeš? My, kteří jsme se postavili na stranu tvého syna, už nejsme Nephilimové.”

Už nejsme Nephilimové. Jocelyn mu chtěla odpovědět, ale než mohla cokoliv říct, z úst se mu vyvalila krev. Zhroutil se na zem. Jocelyn uviděla Marysu, která stála za ním s mečem v ruce.

Obě ženy se na sebe chvíli dívali přes Jeremyho tělo. Pak se Marysa otočila a zamířila zpátky na bojiště.

Ve chvíli, kdy Clary sevřela prsty kolem jílce, meč vzplál zlatým světlem. Oheň se rozšířil až na špičku ostří a ozářil tak slova, která byla černě vytesaná do jeho boku -Quius ut Deus?. Rukojeť meče se rozzářila, jako kdyby v ní byly uložené sluneční paprsky. Málem ho upustila, když jí napadlo, že by mohl vzplanout celý, ale zdálo se, že je plamen jenom uvnitř meče. Kov pod její dlaní byl studený.

Všechno potom se odehrálo až moc pomalu. Otočila se s planoucím mečem v ruce. Očima zoufale pátrala v davu po Sebastianovi. Neviděla ho, ale věděla, že byl za pevně semknutými Lovci stínů, skrz které se prodrala sem. Chytila meč pevněji a vydala se k nim. Jenže měla zablokovanou cestu. Jacem.

“Clary,” řekl. Zdálo se nemožné slyšet ho. Zvuky kolem nich byly

ohlušující: křik, vrčení, řinčení mečů. Ale zdálo se, jako kdyby jim celé moře bojujících postav uhnulo z cesty, takže kolem ní a Jace byl najednou obrovský volný prostor.

Meč hořel a byl kluzký v jejím sevření. “Jaci. Uhni mi z cesty.”

Slyšela, jak za ní Simon něco zakřičel. Jace zavrtěl hlavou. Jeho zlaté oči byly vzdálené a nečitelné. Tvář měl od krve. I ona měla rozbitou hlavu od jeho lícní kosti. Kůže okolo ní otékala a modrala. “Dej mi ten meč, Clary.”

“Ne,” zavrtěla hlavou a udělala krok dozadu. Glorious ozářil prostor mezi nimi - pošlapanou a krví nasáklou trávu kolem ní. Osvětlil i Jace, když se pohnul směrem k ní. “Jaci. Můžu tě oddělit od Sebastiana. Můžu ho zabít bez toho, aby ti to nějak ublížilo-”

Jeho obličej se zkřivil. Jeho oči měly stejnou barvu jako oheň v meči - nebo jenom odrážely jas, nebyla si tím jistá. Ale zatímco se na něj dívala, uvědomila si, že na tom vůbec nezáleželo. Viděla Jace a zároveň si až bolestně uvědomila, že tohle není její Jace. Před očima jí proběhly její vzpomínky na něj, na krásného kluka, kterého poznala. Bezhlavého a riskujícího pro ostatní, který se učil opatrnosti a lásce. Vzpomněla si na noc, kterou spolu strávili v Idris. Drželi se za ruce na úzké posteli a zakrvavený kluk, který se na ní díval ustrašenýma očima, se jí přiznal, že v Paříži zabil.

“Zabít ho?” zeptal se Jace-který-nebyl-Jace. “Zbláznila ses?”

Vzpomněla si na noc u jezera Lyn, kdy do něj Valentýn zabodnul meč. Zdálo se, že její vlastní život vyprchává spolu s jeho krví.

Sledovala, jak umírá na pláži v Idris. A potom, když ho oživila, objevil se nad ní a podíval se na ní svýma očima, které plály jako Meč, jako zářící andělská krev.

Byl jsem ve tmě, řekl. Nebylo tam nic, jenom stíny. Já sám byl stín. A pak jsem uslyšel tvůj hlas.

Ale tenhle hlas přehlušil jiný, mnohem naléhavější: Jace čelící Sebastianovi v obývacím pokoji Valentýnova bytu, který řekl, že by

radši zemřel, než žít dál takhle.

Slyšela ho i teď. Snažil se jí přemluvit, aby mu dala ten meč. Vyhrožoval, že když to neudělá, vezme si ho od ní. Jeho hlas byl drsný, netrpělivý. Byl to hlas někoho, kdo mluvil k malému dítěti. V té chvíli si uvědomila, že stejně jako on nebyl její Jace, ona zase nebyla Clary, kterou miloval. Byla to jenom vzpomínka na ní: rozmazaná a zkreslená. Obrázek někoho učenlivého, poslušného. Někoho, kdo nerozuměl tomu, že láska bez svobodné vůle nebo pravdomluvnosti není láska.

“Dej mi ten meč.” Měl nataženou ruku, zvednutou bradu a jeho tón byl panovačný. “Dej mi ho, Clary.”

“Chceš ho?” Zvedla Glorious tak, jak jí naučil. Vyvážila jeho hmotnost, i když byl v její ruce pořád těžký. Plamen v něm byl pořád jasnější. Zvedal se do výše, až se zdálo, že se může dotknout hvězd. Jace byl od ní jenom na délku meče. Jeho zlaté oči se na ní nevěřícně upíraly. Dokonce ani teď nedokázal uvěřit tomu, že by ho mohla zranit. Vážně zranit. I teď jí bezmezně věřil.

Zhluboka se nadechla. “Vem si ho.”

Viděla jak jeho oči zářily. Stejně, jako ten den u jezera. Pak do něj zabodla meč stejně, jako kdysi Valentýn. Teď už chápala, že takhle to mělo být. Měl takhle zemřít a ona ho vytrhla smrti z pařátů. A teď se historie opakovala.

Nemůžeš ošidit smrt. Na konci si prosadí svou.

Glorious se mu zabořil do hrudi a ona cítila, jak její zakrvavená dlaň sjela po rukojeti, když čepel narazila do kostí jeho hrudního koše. Nezastavila se a tlačila na jílec dál, dokud pěstí nenarazila na jeho hrudník. Ztuhla. Nehýbal se. Přitiskla se k němu, pořád držící Glorious, zatímco z jeho rány začala vytékat krev.

Ozval se výkřik - směs vzteku, bolesti a hrůzy. Zvuk, který může vydat jen člověk, kterého právě někdo brutálně rval na kusy. Sebastian, napadlo Clary. Sebastian křičel, protože jeho pouto s Jacem bylo právě zničeno.

Ale Jace. Jace nevydal žádný zvuk. Navzdory všemu byla jeho tvář klidná a plná míru. Tvář sochy. Díval se na Clary a jeho oči zářily, jako kdyby se plnily světlem.

A pak začal hořet.

Alec si nepamatoval, jak slézal z vrcholu kamene, ani jak si razil cestu kamenitou plání, která byla pokrytá nespočtem mrtvých těl: temných Lovců stínů a mrtvých a raněných vlkodlaků. Očima pátral jenom po jediném člověku. Zakopl a málem spadnul na zem. Když vzhlédl a pohledem prohledával pole před ním, uviděl Isabelu, která klečela vedle Magnuse na kamenité zemi.

Jako kdyby neměl v plicích žádný vzduch. Ještě nikdy neviděl Magnuse tak bledého a nehybného. Viděl krev na jeho koženém brnění. Krev na zemi pod ním.

Ale to nebylo možné. Magnus už žil tak dlouho. Byl stálý. Pevná součást tohohle světa. Ani v té nejhorší noční můře ho nenapadlo, že by Magnus mohl umřít dřív než on.

“Alecu.” Byl to hlas Izzy. Byl tlumený. Jako kdyby byl pod vodou. “Alecu, dýchá.”

Alec roztřeseně vydechnul. Natáhl ruku k jeho sestře. “Dýku.”

Tiše mu jí podala. Nikdy nedávala moc velký pozor, na rozdíl od něho, když ve škole probírali první pomoc. Vždycky říkala, že všechnu práci stejně odvedou runy.

Rozřízl Magnusovo kožené brnění a pak košili pod ním. Zaskřípal zuby. Bylo možné, že brnění bylo to poslední, co ho drželo pohromadě. Opatrně ho stáhl po stranách dolů. Byl překvapený, že se mu neklepou ruce. Bylo tam hodně krve. Pod pravým žebrem měl širokou bodnou ránu. Z rytmu Magnusova dechu ale bylo jasné, že nůž nezasáhl plíce. Alec si strhl z ramen bundu, zmuchlal jí do koule a přitisknul jí Magnusovi na pořád krvácející ránu.

Magnusovy oči se se zachvěním otevřely. “Au,” řekl chabým hlasem. “Přestaň se o mě opírat.”

“Díky Razieli,” vydechl Alec děkovně. “Jsi v pořádku.” Vsunul mu volnou ruku pod hlavu a palcem pohladil jeho zakrvácenou tvář. “Myslel jsem…”

Vzhlédnul, aby se střetnul s pohledem svojí sestry předtím, než řekne něco trapného, ale ona právě tiše odcházela pryč.

“Viděl jsem tě padat,” řekl Alec tiše. Sklonil se a políbil lehce Magnuse na ústa. Nechtěl mu nijak ublížit. “Myslel jsem, že jsi mrtvý.”

Magnus se křivě pousmál. “Co, jako že mě zabila ta nula?” Podíval se dolů na pomalu rudnoucí bundu v Alecově ruce. “Fajn, je to asi hluboký škrábanec. Jako od opravdu, ale opravdu velké kočky.”

“Blouzníš?”

“Ne.” Magnus se zamračil. “Amatis mířila na moje srdce, ale nezasáhla žádný důležitý orgán. Problém je, že ztráta krve oslabuje mojí energii a schopnost vyléčit sám sebe.” Zhluboka se nadechnul, ale vzápětí se rozkašlal. “Tady, dej mi ruku.” Zvedl jeho ruku a Alec jim propletl prsty. Tvrdě zmáčknul Magnusovu dlaň v té své. “Pamatuješ si tu noc bitvy na Valentýnově lodi, když jsem potřeboval načerpat trochu tvojí síly?”

“Potřebuješ jí znova?” zeptal se Alec. “Protože jí můžeš mít kolik chceš.”

“Vždycky jsem potřeboval tvojí sílu, Alecu,” řekl Magnus a zavřel oči, když jejich propletené prsty začaly zářit, jako kdyby mezi nimi držely světlo nějaké hvězdy.

Oheň zaplavil jílec meče a pokračoval nahoru k čepeli. Clary projel paží plamen. Bylo to jako blesk elektřiny, který jí srazil k zemi. Žhavý blesk jí projel žílami a ona se schoulila v agónii.

Objímala se pažemi, jako kdyby tak mohla udržet svoje tělo od toho, aby se rozpadlo na kusy.

Jace padl na kolena. Pořád měl v sobě zabodnutý meč, který teď hořel bílo zlatým plamenem. Oheň plnil jeho tělo jako barevná voda čirý džbán. Zlatý plamen jím protékal a dělal jeho kůži průhlednou. Jeho vlasy nabraly bronzovou barvu. Jeho kosti se leskly a byly vidět přes jeho průsvitnou kůži. Glorious se pomalu tavil. Rozpouštěl se v drobných kapkách, jako když se zlato taví v tavicím kelímku.

Jace měl zakloněnou hlavu a jeho tělo bylo vyklenuté jako luk, zatímco v něm zuřil požár. Clary se k němu snažila dostat přes skalnatou zem pod nimi, ale žár vyzařující z jeho těla byl moc silný. Rukama se držel za hruď. Mezi jeho prsty pronikal proud zlaté krve. Kámen, na kterém klečel zčernal, prasknul a nakonec se rozpadl na popel. A pak Glorious zmizel ve spršce jisker a Jace se zhroutil dopředu na kameny.

Clary se pokusila vstát, ale podlomily se pod ní nohy. V žilách pořád cítila doznívající oheň a kůže jí pálila, jako kdyby se jí někdo dotýkal žhavými pohřebáči. Plazila se po zemi a odstrkovala se přitom svýma zakrvácenýma rukama, aby se dostala k Jacovi. Slyšela, jak se její obřadní šaty trhají.

Jace ležel na boku a hlavu měl podloženou paží. Druhou ruku měl rozpaženou. Zhroutila se vedle něj. Z jeho těla pořád sálalo teplo, jako kdyby byl jeden velký vyhasínající uhlík. Jí to ale bylo jedno. Viděla díru v jeho zbroji na zádech, kde jím prošel konec meče. V jeho zlatých vlasech byl popel ze spálených kamenů a zaschlá krev.

Pomalu -každý pohyb jí bolel, jako kdyby zestárla o rok každou vteřinu, kterou Jace hořel-ho k sobě otočila. Teď ležel na zádech na krvi a zčernalých kamenech. Podívala se na jeho tvář. Už nebyla zlatá, ale pořád byla nádherná.

Clary mu položila ruku na hruď tam, kde rudá krev pokrývala jeho tmavě červenou zbroj. Cítila místo, kde čepel prošla jeho žebry. Viděla, jak mu pod prsty pořád uniká krev. Tolik krve, že obarvily skálu pod ním na černo a pomalu mu máčela konečky vlasů.

Ale i tak. Byl pořád spíš jako z nebes, než z pekel.

“Jaci,” zašeptala. Všude kolem nich se ozývaly kroky pobíhajících lidí. Zbytky Sebastianovy armády utíkali a odhazovali přitom svoje zbraně. Nevšímala si jich. “Jaci.”

Ani se nepohnul. Jeho tvář byla v měsíčním světle nehybná a klidná. Jeho řasy vrhaly tmavé pavoučí stíny na jeho lícní kosti.

“Prosím,” řekla. Její hlas byl chraplavý. Cítila, jak jí škrábe v krku. Když vydechla, v jejích plicích se rozhořel oheň. “Podívej se na mě.”

Clary zavřela oči. Když je zase otevřela, vedle ní klečela její máma a hladila jí po rameni. Po tváři jí tekly slzy. Ale to přece nemůže být - proč její máma brečela?

“Clary,” zašeptala. “Nech ho jít. Je mrtvý.”

V dálce Clary uviděla Aleca klečícího vedle Magnuse. “Ne,” řekla Clary. “Meč nechá shořet všechno zlé. Pořád může být naživu.”

Jocelyn jí přejela rukou po zádech a prsty zabořila do Clariných špinavých vlasů. “Clary, ne…”

Jaci, zakřičela na něj v duchu Clary. Chytila pevně jeho paže. Jsi silnější, než je tohle. Jestli jsi tohle ty, myslím doopravdy ty, otevřeš oči a podíváš se na mě.

Najednou tam byl Simon. Klekl si na druhou stranu vedle Jace. Tvář měl potřísněnou krví a špínou. Natáhl se ke Clary. Zvedla hlavu a zamračila se na něj, na něj a na svojí mámu. Uviděla Isabele, která se k nim vytřeštěnýma očima pomalu blížila. Přední část svojí zbroje měla potřísněnou krví. Nemohla čelit Izzy. Otočila se a obrátila pohled na Jacovy zlaté vlasy.

“Sebastian,” řekla Clary. Nebo se aspoň pokusila říct. Její hlas zněl spíš jako zaskřehotání. “Někdo by po něm měl jít.“A nechat mě na pokoji.

“Už ho hledají.” Jocelyn se k ní naklonila. Její oči plné úzkosti byly přimhouřené. “Clary, nech jo jít. Clary, zlato…”

“Nech jí na pokoji,” slyšela Clary Isabelin ostrý hlas. Slyšela, jak její máma protestuje, ale všechno co dělali, jí přišlo vzdálené. Jako kdyby pozorovala hru z poslední řady. Nezáleželo na ničem. Jenom na Jacovi. Na hořícím Jacovi. Na zadní straně víček ucítila slzy.

“Jaci, sakra,” řekla drsným hlasem. “Ty nejsi mrtvý.” “Clary,” řekl Simon jemně. “Byla to jenom šance…”

Pojď od něj pryč. Tohle po ní chtěl Simon, ale ona nemohla. Nemohla. “Jaci,” zašeptala. Bylo to jako mantra, jako když jí držel v Renwicku a zpíval znovu a znovu její jméno. “Jaci Lightwoode…”

Ztuhla. Tady. Pohnutí tak malé, že ho skoro vůbec nepostřehla. Zatřepotání řas. Naklonila se dopředu, až se skoro převážila, a přitiskla mu ruku na hruď - na roztrženou rudou zbroj - jako kdyby tak mohla vyléčit jeho zranění. Místo toho ale pod svými prsty ucítila

-něco tak nádherného, že jí to chvíli nedávalo smysl, to nemohla být pravda-tlukot jeho srdce.

Epilog

Nejdřív Jace nic nevnímal. Pak se objevila temnota a nakonec s ustupující temnotou přicházela spalující bolest. Bylo to, jako kdyby spolkl oheň a zatímco ho pomalu polykal, spaloval mu hrdlo. Zoufale zalapal po dechu, který by nějak ochladil oheň v jeho těle a otevřel oči.

Viděl jenom temnotu a stíny - spoře osvětlenou místnost, známou a zároveň neznámou, s řadami postelí a oknem, skrz které dovnitř pronikalo mdlé modré světlo. Ležel na jedné posteli. Deka i povlečení bylo rozházené a omotané kolem jeho těla jako provazy. Hruď ho bolela, jako kdyby na něm ležel nějaký tunový člověk. Když zvednul ruku, aby ho odstrčil, rukou nahmatal tlustý obvaz omotaný kolem jeho nahé kůže. Znovu zalapal po dechu, což mu přineslo další ochlazení krku.

“Jaci.” Uslyšel známý hlas. Pak mu někdo sevřel prsty a propletl je s těmi svými. Reflex, který vzniknul po letech lásky a pocitu známosti, ho donutil stisk vrátit.

“Alecu,” řekl. Byl skoro šokovaný zvukem vlastního hlasu v jeho uších. Nezměnil se. Měl pocit, jako kdyby ho někdo pálil zevnitř, tavil a znovu ho tvaroval, jako zlato v kelímku - ale v co? Mohl být zase sám sebou? Podíval se do Alecových očí stažených úzkostí a najednou věděl, kde byl. Na ošetřovně v Institutu. Doma. “Omlouvám se…”

Hubená mozolnatá ruka ho pohladila po tváři a další známý hlas řekl: “Neomlouvej se. Nemáš za co.”

Přivřel oči. Váha na jeho hrudi tam byla pořád: z poloviny ho tížila bolest z rány a z poloviny vina. “Izzy.”

Zalapala po dechu. “Jsi to vážně ty, viď?”

“Isabelo,” začal Alec, jako kdyby jí chtěl varovat, aby Jace nerozrušila, ale Jace se dotknul její ruky. Viděl, jak její oči zazářily v ranním světle. Její tvář byla plná nadějného očekávání. Tohle byla Izzy, jakou znala jenom její rodina, milující a starostlivá.

“Jsem to já,” řekl a odkašlal si. “Pochopil bych, kdybys mi nevěřila, ale přísahám na Anděla, Iz, jsem to já.”

Alec nic neřekl, ale zpevnil stisk na jeho ruce. “Nemusíš přísahat,” řekl a volnou rukou se dotkl runy parabatai vedle jeho klíční kosti. “Vím to. Cítím to. Už nemám pocit, jako kdyby mi chyběla moje součást.”

“Taky jsem to cítil.” Jace se roztřeseně nadechl. “Něco mi chybělo. Cítil jsem to, dokonce i když jsem byl se Sebastianem, ale nevěděl jsem co to je. Ale byls to ty. Můj parabatai.” Podíval se na Izzy. “A ty. Moje sestra. A…”

Najednou se mu za víčky rozhořela spalující záře: rána na jeho hrudníku pulzovala a on najednou uviděl její tvář osvětlenou v plamenu meče. Žíly ho začaly pálit, jako kdyby mu jimi koloval žhavý oheň. “Clary. Prosím, řekněte mi-”

“Je úplně v pořádku,” řekla Isabele rychle. V jejím hlase bylo něco zvláštního - překvapení, neklid.

“Přísahej. Prosím, že mi to neříkáš jenom proto, abys mě nezničila.”

“Bodla tě,” připomněla mu Isabele.

Jace se přidušeně zasmál. Zabolelo to. “Zachránila mě.” “Jo, zachránila,” souhlasil Alec.

“Kdy ji budu moct vidět?” Jace se snažil, aby to neznělo moc nadšeně.

“Vážně jsi to ty,” řekla Isabele pobaveně.

“Mlčenliví bratři sem pořád chodí a kontrolují tě,” řekl Alec. “Tohle” -řekl a dotkl se obvazu na Jacově hrudi- “a aby zkontrolovali, jestli už nejsi vzhůru. Až zjistí, že ses probudil, nejspíš s tebou budou chtít ještě mluvit předtím, než k tobě pustí Clary.”

“Jak dlouho jsem byl v bezvědomí?”

“Asi tak dva dny,” řekl Alec. “Počítám to od chvíle, kdy jsme tě sem přinesli z Burren a byli jsme si úplně jistí, že neumřeš. Zjistilo se, že není moc jednoduché vyléčit ránu, kterou ti způsobil meč archanděla.”

“Takže tím mi chceš nejspíš říct, že budu mít jizvu.”

“Jo. Odpornou jizvu,” řekla Isabele. “Přímo uprostřed tvojí hrudi.”

“Jo, sakra,” řekl Jace. “A já se spoléhal na to, že budu vydělávat peníze předváděním spodního prádla, které sám navrhnu.” Mluvil ironicky, ale napadlo ho, že je správné, že bude mít jizvu. Že bude označený, aby nikdy nezapomněl, co se mu stalo. Fyzicky i psychicky. Málem přišel o duši a jizva mu bude připomínat křehkost vůle a obtížnou cestu konání dobra.

A bude mu připomínat i temnější věci. Takové, které je čekají, a které nemůže dopustit, aby se staly. V jeho návratu byla velká síla. Mohl jí cítit. Věděl toho hodně a všechno hodlá použít proti Sebastianovi. S tím vědomím se najednou cítil lehčí. Z jeho hrudi se uvolnila část tíhy. Otočil hlavu a podíval se Alecovi do očí.

“Nikdy jsem si nemyslel, že budu bojovat na opačné straně, než ty,” řekl chraptivým hlasem. “Nikdy.”

“A už nikdy znovu nebudeš,” řekl Alec a zaťal čelist.

“Jaci,” řekla Isabele. “Snaž se zůstat v klidu, jo? Já jenom, že…” Že co? “Děje se něco?”

“No, trochu záříš,” řekla Isabele. “Máš kolem sebe takovou auru.

Zářící.”

“Zářící?”

Alec zvedl ruku, ve které držel Jacovu paži. Jace si ve tmě

všimnul slabého jasu jeho předloktí, které procházelo jeho žílami a vytvářelo mu tak na paži mapy. “Myslíme si, že je to pozůstatek po archandělově meči,” řekl. “Nejspíš to brzy zmizí, ale Mlčenliví bratři jsou zvědaví. Samozřejmě.”

Jace si povzdechl a nechal hlavu klesnout zpátky na polštář. Byl moc vyčerpaný na to, aby věnoval pozornost jeho novému zářícímu stavu. “Znamená to, že musíte jít? Musíte jít pro Bratry?”

“Řekli nám, abychom jim dali vědět, až se probudíš,” řekl Alec, ale vrtěl hlavou, zatímco mluvil. “Ale jestli nechceš, nepůjdeme za nimi.”

“Jsem unavený,” přiznal Jace. “Kdybych se mohl ještě pár hodin prospat…”

“Samozřejmě. Samozřejmě, že můžeš.” Isabele si prsty projela vlasy a odhrnula si je z očí. Její hlas byl pevný a definitivní. Divoký, jako když matka chrání svoje mládě.

Jacovi se začaly zavírat oči. “Nenecháte mě tu samotného?” “Ne,” řekl Alec. “Nikdy tě nenecháme samotného. To přece víš.”

“Nikdy.” Isabele ho vzala za ruku, kterou pevně nesvíral Alec a stiskla jí. “Lightwoodové už napořád spolu,” zašeptala.

Jace najednou ucítil na dlani něco vlhkého a uvědomil si, že brečí. Slzy jí padaly po tváři - brečela kvůli němu, protože ho milovala. I po tom všem, co se stalo, ho pořád milovala.

Oba.

Usnul s Isabele po jedné straně a s Alecem po té druhé, zatímco venku vycházelo slunce.

“Co tím myslíš, že ho pořád nemůžu vidět?” zeptala se Clary. Seděla na kraji pohovky v Lukově obývacím pokoji a kabel od telefonu měla kolem dlaně omotaný tak pevně, až jí z toho bělaly

špičky prstů.

“Jsou to teprve tři dny a dva dny z toho byl v bezvědomí,” řekla Isabele. Za ní se ozývaly další hlasy a Clary napínala uši, aby rozpoznala, kdo tam mluví. Myslela si, že zaslechla Marysy hlas, ale mluvila k Jacovi? Nebo k Alecovi? “Mlčenliví bratři ho pořád vyšetřují. Pořád říkají, že nesmí přijímat žádné návštěvy.”

“Ať jdou Mlčenliví bratři do prdele.”

“Ne, díky nechci. Jsou silní, tiší a hrozně strašidelní.”

“Isabele!” Clary se opřela do měkkých polštářů. Byl krásný den a slunce se opíralo do oken obývacího pokoje, ale nedokázalo jí zlepšit náladu. “Chci jenom vědět, že je v pořádku. Že není trvale zraněný a že není oteklý jako meloun-”

“Jasně, že není oteklý jako meloun, nebuď hloupá.” “Jak to asi tak můžu vědět? Nikdo mi nic neřekne.”

“Je v pořádku.” řekla Isabele, i když něco v jejím hlase Clary říkalo, že k ní není úplně upřímná. “Alec spí na posteli vedle té jeho a máma a já se střídáme, aby s ním byl někdo celý den. Mlčenliví bratři ho nemučí. Jenom potřebujou vědět všechno, co ví on. O Sebastianovi, o bytě, o všem.”

“Jo, jenomže nemůžu uvěřit tomu, že by mi Jace nezavolal, kdyby mohl. Teda jestli mě chce vůbec vidět.”

“Možná nechce,” řekla Isabele. “Po celé tě věci s tím, jak si ho bodla.”

“Isabele-”

“Dělám si srandu. Vážně. U Anděla, Clary, nemůžeš být trochu trpělivá?” Isabele si povzdechla. “To nevadí. Zapomněla jsem, s kým mám vlastně tu čest. Podívej, Jace řekl -ne, že bych měla právo ti to tu opakovat-že si s tebou potřebuje promluvit osobně. Kdybys ještě chvíli vydržela-”

“To dělám celou dobu,” řekla Clary. “Čekám.”

Byla to pravda. Minulé dvě noci strávila tím, že ležela ve svém pokoji v Lukově domě a čekala na zprávu o Jacovi. V hlavě si přehrávala poslední týden svého života znovu a znovu v nesnesitelně přesných detailech. Divoký lov, starožitnictví v Praze, fontány plné krve, černé tunely místo Sebastianových očí, Jacovo tělo tisknoucí se na to její, Sebastian a Pohár pekla, který jí tisknul k ústům a snažil se jí je násilím rozevřít, hořký zápach andělské krve. Glorious sálající v jejích rukách, chvíle, kdy jím probodnula Jace a těm prošel jeho hrudí jako blesk ohně, tlukot jeho srdce pod jejími konečky prstů. I když neotevřel oči, Clary věděla, že je naživu, a že jeho srdce bije a jeho rodina na ně upírá svoje oči plné naděje - dokonce i Alec, který se tyčil nad nezvykle bledým Magnusem. “Všechno co dělám je, že si to všechno znova a znova přehrávám ve svojí hlavě. Dovádí mě to k šílenství.”

“Jo, jsme na tom stejně. Víš co, Clary?” “Co?”

Chvíli bylo ticho. “Nepotřebuješ moje svolení k tomu, abys sem přišla a navštívila Jace,” řekla Isabele. “Nepotřebuješ ničí svolení k tomu, aby sis dělala co chceš. Jsi Clary Frayová. Vrháš se do každé situace bez toho, abys věděla jak to sakra dopadne a pak se z toho vždycky dostaneš s tou tvojí neuvěřitelnou odvahou a s tvým naprostým šílenstvím.”

“Ale nevrhám se po hlavě do věcí, které se týkají mého osobního života, Iz.”

“Hm,” řekla Isabele. “No, možná bys s tím měla začít.” A pak jí položila telefon.

Clary zírala na sluchátko v ruce, ve kterém pořád slyšela dutý obsazovací tón. Pak s povzdechem zavěsila a zamířila do svého pokoje. Simon byl roztažený na posteli. Nohy měl položené na jejích polštářích a bradu si opíral o ruce. Laptop měl otevřený n čele postele, zastavenou na scéně z Matrixu. Když vešla do dveří,

vzhlédl. “Mělas štěstí?”

“Ne tak úplně.” Clary přešla k její skříni. Už byla oblečená pro případ, že by Jace mohla vidět. Měla na sobě džíny a modrý svetr, o kterém věděla, že ho miluje. Sundala z ramínka manšestrovou bundu a sedla si na postel vedle Simona. Nohy si vsunula do bot. “Isabele mi nic neřekla. Mlčenliví bratři nechtějí, aby měl Jace návštěvy. Já tam ale stejně jdu.”

Simon zavřel notebook a překulil se na záda. “Tohle je můj malý šikovný stalker.”

“Sklapni,” řekla. “Chceš jít se mnou? Vidět Isabele?” “Mám sraz s Becky,” řekl. “V bytě.”

“Dobře. Že jí pozdravuju.” Zašněrovala si boty a natáhla se, aby Simonovy odhrnula vlasy z čela. “Nejdřív jsem si musela zvykat na to, že máš na čele znamení. Teď si musím zvykat na to, že už ho na čele nemáš.”

Jeho tmavé oči pozorovaly její tvář. “S ním nebo bez něj, pořád jsem to jenom já.”

“Simone, pamatuješ si, co bylo napsané na čepeli toho meče?” “Quis ut Deus.”

“Je to latinsky,” řekla. “Našla jsem si to. Znamená to Kdo je jako Bůh? Je to chyták. Odpověď je nikdo - Nikdo není jako Bůh. Uvědomuješ si to?”

Podíval se na ní. “Co si mám uvědomovat?” “Řekl jsi to. Deus. Bůh.”

Simon otevřel pusu a pak jí zase zavřel. “Já…”

“Vím, že ti Camille řekla, že může vyslovit jméno Boha, protože v něj nevěří, ale myslím si, že to má spíš co dělat s tím, jak moc věříš

sám v sebe. Jestli si myslíš, že jsi zatracený, pak jsi. Jestli si to ale nemyslíš…”

Dotkla se jeho ruky. Lehce jí zmáčknul prsty a pak jí zase pustil. Jeho tvář se stáhla znepokojením. “Potřebuju trochu času, abych si to promyslel.”

“Dělej co potřebuješ. Ale jsem tady, kdyby sis potřeboval promluvit.”

“I já jsem tady, kdyby sis potřebovala promluvit. Ať se s tebou a Jacem stane v Institutu cokoliv… víš, že za mnou můžeš kdykoliv přijít, kdybys chtěla mluvit.”

“Jak je Jordanovi?”

“Celkem fajn,” řekl Simon. “On a Maia už jsou definitivně spolu. Jsou teď v takové žhavější fázi, takže mám pocit, že bych jim měl dát tolik prostoru, kolik jenom můžu.” Svraštil čelo. “Když tam není, pořád se sžírá nejistotou, protože ona chodila s hodně kluky, když byl pryč. On ale poslední tři roky strávil na školení u Prétorů a celou tu dobu neměl žádný sex.”

“Ale no tak. Pochybuju, že si s tímhle láme hlavu.” “Neznáš chlapy. Máme křehká ega.”

“Nepopsala byl Jacovo ego jako křehké.”

“Ne, Jace je něco jako protiletadlový dělostřelecký tank co se týče mužského ega,” přiznal Simon. Ležel na zádech a na břiše měl rozevřenou pravou dlaň. Zlatý vílí prsten se mu třpytil na prstě. Vzhledem k tomu, že byl ten druhý zničený, zdálo se, že už nemá žádnou moc. Simon ho nosil i dál. Clary se impulzivně sklonila a políbila ho na čelo.

“Jsi ten nejlepší kamarád na světě, víš to, viď?” “Vím, ale vždycky je příjemné to slyšet znova.”

Clary se zasmála a vstala. “No, můžeme jít spolu na metro. Jestli se teda nechceš vytasit s ´Pronajmu mládenecký byt v naprosto cool části města´.”

“Jasně. I s mým zhrzeným spolubydlícím a mojí sestrou.” Sklouznul z postele a šel za ní, zatímco přecházela přes obývací pokoj. “Ty si to tam nenakráčíš Portálem?”

Pokrčila rameny. “Nevím. Zdá se mi to… zbytečné.” Přešla hlavu, zaťukala na dveře a rychle strčila hlavu do ložnice.

“Luku?” “Pojď dál.”

Vešla se Simonem vedle sebe. Luke seděl na posteli. Převážná část obvazu, který mu pokrýval hruď, prosvítala pod jeho flanelovou košilí. Na posteli před ním byl stoh časopisů. Simon jeden zvedl. “Třpyť se jako Ledová princezna: Zimní nevěsta,” přečetl nahlas. “Nevím nevím, chlape. Nemyslím si, že by ti čelenka ze sněhových vloček šla k outfitu.”

Luke se rozhlédl po posteli a povzdechl si. “Jocelyn došla k názoru, že by pro nás mohlo být dobré plánování svatby. K vrácení zpátky do normálu.” Pod jeho modrýma očima byly stíny. Jocelyn byla ta, kdo mu musel oznámit novinku o Amatis, zatímco pořád ležel na ošetřovně na policejní stanici. I když ho Clary přivítala objetím, když přišel domů, ani jednou svojí sestru nezmínil. A ani ona ne. “Kdyby to bylo na mě, prostě byl utekl do Las Vegas a měl padesátidolarovou svatbu oblečenej jako pirát s oddávajícím převlečeným za Elvise.”

“Já bych vám mohla jít za družičku,” navrhla Clary. S očekáváním se podívala na Simona. “A ty bys mohl být…”

“Ach, ne,” řekl. “Jsem kluk, co nosí bokovky. Jsem moc cool na tématické svatby.”

“Hraješ v D a D. Jsi spíš podivín,” opravila ho láskyplně.

“Podivíni jsou sexy,” prohlásil Simon. “Holky milujou podivíny.” Luke si odkašlal. “Předpokládám, že jste mi sem něco přišli říct?”

“Jdu do Institutu za Jacem,” řekla Clary. “Chceš, abych ti něco přinesla?”

Zavrtěl hlavou. “Tvoje máma je v obchodě. Jela pro zásoby.” Naklonil se, aby jí pocuchal vlasy. Trhnul sebou. Léčil se, ale pomalu. “Příjemnou zábavu.”

Clary si představila, co jí nespíš čeká v Institutu - vzteklá Marysa, unavená Isabela, chybějící Alec a Jace, který jí nechce vidět - a povzdechla si. “Jasně.”

Tunel metra voněl zimou, která konečně přišla do města - jako studený kov, vlhká a mokrá špína a slabý náznak kouře. Alec, který šel podél kolejí, viděl před tváří bílý obláček jeho dechu. Zasunul si ruku do kapsy modrého kabátu, aby se trochu zahřál. Magické světlo, které držel v druhé ruce, osvětlovalo tunel - krémové a zelené obklady vybledlé věkem a zničeně elektrické vedení, které viselo jako pavučiny ze stěn. Už to muselo být dlouho od chvíle, kdy tudy naposled projížděl nějaký vlak.

Alec vstal ještě před Magnusem. Zase. Magnus spal dlouho. Musel dospat následky bitvy u Burrenu. Vydal hodně energie na to, aby se vyléčil. Pořád na tom ale ještě nebyl moc dobře. Čarodějové byli nesmrtelní, ale ne nezranitelní. “Jenom pár centimetrů navíc a bylo by po mě,” řekl Magnus smutně, zatímco zkoumal zranění po zásahu dýkou. “Zastavila by se přímo v mém srdci.”

Bylo několik minut, během kterých si Alec vážně myslel, že je Magnus mrtvý. A to po tak dlouhé době strávené znepokojováním se nad tím, že zestárne a umře dřív, než Magnus. Bylo trpkou ironií, že to tak nakonec vážně skončí. Bylo to ale něco, co si zasloužil. Za to, že vážně přemýšlel o tom, co mu Camille nabídla, i když jenom na vteřinu.

Viděl před sebou světlo - stanice Městské radnice osvětlená lustry

a lampami. Chystal se zhasnout svoje magické světlo, když za sebou uslyšel povědomý hlas.

“Alecu. Alexandře Gideone Lightwoode.”

Alec cítil, jak mu poskočilo srdce. Pomalu se otočil. “Magnusi?”

Magnus udělal krok dopředu a ocitnul se v kruhu, který osvětlovalo Alecovo magické světlo. Vypadal nezvykle vážně. Pod očima měl temné stíny. Vlasy plné bodlin měl zacuchané. Měl na sobě jenom bundu přehozenou přes tričko. Alec si nemohl pomoct a přemýšlel, jestli mu není zima.

“Magnusi,” zopakoval Alec. “Myslel jsem, že jsi spal.” “To vidím,” řekl Magnus.

Alec těžce polkl. Ještě nikdy neviděl Magnuse naštvaného. Ne doopravdy. Ne takhle. Magnusovy kočičí oči byly vzdálené. Bylo nemožné v nich přečíst nějakou emoci. “Tys mě sledoval?” zeptal se Alec.

“Dalo by se to tak říct. Pomohlo mi ale to, že jsem věděl, kam jdeš.”

Strnulým pohybem vyndal Magnus s kapsy složený čtverec papíru. I v tlumeném světle Alec viděl, že je pokrytý krásným, úhledným rukopisem. “Když mi řekla, žes tu byl - když mi řekla o té dohodě, kterou s tebou uzavřela-nevěřil jsem jí. Nechtěl jsem jí věřit. Ale teď tu stojíš.”

“Camille ti řekla-”

Magnus zvednul ruku, aby ho přerušil. “Prosím mlč,” řekl unaveně. “Samozřejmě, že mi to řekla. Varoval jsem tě. Ona je mistr manipulace a politiky. Tys mě ale neposlouchal. Koho si myslíš, že by měla na svojí straně radši - mě nebo tebe? Je ti jenom osmnáct, Alexandře. Nejsi zrovna mocný spojenec.”

“Řekl jsem jí to. Nikdy bych Rafaela nezabil. Přišel jsem sem a

řekl jí, že ta dohoda neplatí, neudělal bych to-”

“A tos musel jít sem, do téhle opuštěné stanice metra, abys doručil tu zprávu?” Magnus zvednul obočí. “Nemyslíš, žes mohl stejnou zprávu doručit prostě tím, že by ses odtud držel dál?”

“Ale já-”

“A i když jsi sem teda přišel -naprosto zbytečně-a řekl jí, že ta dohoda padá,” pokračoval Magnus dál smrtelně klidným hlasem, “proč jsi teda tady teď? Na kamarádskej pokec? Na obyčejnou návštěvu? Vysvětli mi to, Alexandře. Řekni mi, jestli je tu něco, co mi uniká.”

Alec polkl. Určitě musí existovat nějaký způsob, jak to vysvětlit. To, že chodil sem dolů, navštívit Camille, kvůli tomu, že ona byla jediná, s kým mohl mluvit o Magnusovi. Jediná, která znala Magnuse stejně dobře jako on. Ne jako Vyššího Brooklynského čaroděje, ale jako někoho, kdo mohl milovat a kdo mohl být milován. Jako někoho, kdo měl lidské slabosti, zvláštnosti a divné, nepravidelné výkyvy nálad, ve kterých neměl Alec tušení jak se zachovat bez porady s doktorem. “Magnusi-” Alec udělal krok směrem ke svému příteli. A poprvé od chvíle, kdy ho poznal, od něj Magnus ucouvnul. Jeho držení těla bylo ztuhlé a nepřátelské. Díval se na Aleca jako na cizince. Cizince, kterého neměl zrovna v lásce.

“Hrozně se omlouvám,” řekl Alec. Jeho hlas byl chraplavý a roztřesený. “Nikdy jsem nechtěl-”

“Přemýšlel jsem o tom,” řekl Magnus. “Tohle je důvod, proč jsem chtěl Bílou knihu. Nesmrtelnost může být zátěž. Myslíš na ty dny, které tě ještě čekají, i když už jsi byl všude. Všechno jsi viděl. Jediná věc, kterou jsem nikdy nezažil, bylo zestárnout s někým - s někým koho jsem miloval. Myslel jsem, že bys to možná mohl být ty. Ale to ti nedává právo rozhodovat o délce mého života. To je jenom moje volba.”

“Já vím.” Alecovi se rozbušilo srdce. “Já vím a nikdy bych to neudělal-”

“Budu venku celý den,” řekl Magnus. “Přijď a odnes si svoje věci z bytu. Klíč mi nech na jídelním stole.” Jeho oči pátravě přejely po Alecově tváři. “Je konec. Už tě nikdy nechci vidět, Alecu. Tebe ani nikoho z tvých přátel. Jsem unavený z toho být jejich čaroděj-domácí mazlíček.”

Alecovi se začaly třást ruce. Dost na to, aby upustil magické světlo. Světlo zesláblo a on padl na kolena na zem mezi odpadky a špínu. Najednou se před ním něco rozsvítilo a on zvedl oči. Uviděl před sebou stát Magnuse. V ruce měl magický kámen. Zářil a blikal podivně barevným světlem.

“Nerozsvítí se ti,” vyhrkl Alec automaticky. “Jenom Lovci stínů.”

Magnus ho dál držel. Vnitřek magického kamene zářil rudou barvou, jako rozžhavené uhlí.

“Je to kvůli tvému otci?” zeptal se Alec.

Magnus neodpověděl. Jenom se naklonil a dal Alecovi do dlaně kámen. Když se jejich ruce dotkly, výraz v Magnusově obličeji se změnil. “Jsi tak ledový.”

“Vážně?”

“Alexandře…” Magnus ho k sobě přitáhnul blíž. Magické světlo mezi nimi zablikalo. Jeho barva se rychle měnila. Alec nikdy neviděl magický kámen dělat tohle. Položil hlavu Magnusovi na rameno a nechal Magnuse držet ho. Magnusovo srdce nebilo stejně jako lidské. Bylo pomalejší, ale stabilnější. Někdy Aleca napadalo, že to byla ta nejstabilnější věc v jeho životě.

“Polib mě,” řekl Alec.

Magnus položil Alecovi ruku na tvář. Něžně, skoro nepřítomně mu přejel palcem po linii lícní kosti. Když se sklonil, aby ho políbil, ucítil santalové dřevo. Alec chytil Magnuse za rukáv bundy a magické světlo, které pořád bylo mezi jejich těly, vzplanulo rudou, modrou a zelenou barvou.

Byl to pomalý polibek. A smutný. Když se Magnus odtáhl, Alec zjistil, že drží magické světlo v dlani. Magnusova ruka byla pryč. Světlo teď bylo měkce bílé.

Pak Magnus zašeptal: “Aku Cinta Kamu.” “Co to znamená?”

Magnus udělal krok dozadu a uvolnil se z Alecova sevření. “Znamená to Miluju tě. To ale nic nemění.”

“Ale jestli mě miluješ-”

“Samozřejmě, že tě miluju. Víc, než jsem si kdy myslel, že budu. Ale je konec,” řekl Magnus. “Moje láska nemůže změnit to, co jsi udělal.”

“Byla to chyba,” zašeptal Alec. “Jediná chyba-”

Magnus se ostře zasmál. “Jediná chyba? To je jako kdybys říkal plavbě Titaniku menší lodní katastrofa. Alecu, ty ses mi pokusil zkrátit život.”

“Bylo to - nabídla mi to, ale já o tom přemýšlel a nemohl bych to udělat - nemohl bych to udělat tobě.”

“Ale musels o tom přemýšlet. A nikdy jsi mi o tom neřekl.” Magnus zavrtěl hlavou. “Nevěřils mi. Nikdy.”

“Věřím ti,” řekl Alec. “Budu - zkusím to. Dej mi prosím ještě jednu šanci-”

“Ne,” řekl Magnus. “A jestli ti můžu dát poslední radu: vyhni se Camille. Přichází válka, Alexandře, a ty nechceš, aby se pochybovalo o tvé loajalitě. Že ne?”

A s tím se otočil a odcházel. Ruce měl zastrčené v kapsách. Šel pomalu, jako kdyby byl zraněný - a ne jenom ránou v boku. Ale stejně odcházel. Alec se za ním díval, dokud nevykročil z kruhu záře, kterou vrhalo magické světlo, a nezmizel mu v temnotě.

V Institutu byla v létě zima, ale teď, když byla venku zima, napadlo Clary, tu bylo horko. Chodba byla osvětlená řadou svícnů a vitrážové okno jemně zářilo. Nechala za sebou zabouchnout přední dveře a zamířila k výtahu. Když byla uprostřed chodby, uslyšela někoho se smát. Otočila se. Na jedné ze starých lavic seděla Isabele. Dlouhé nohy měla přehozené přes zadní sedadla za sebou. Boty jí sahaly až do poloviny stehen. Na sobě měla těsné džíny a červený svetr spadlý přes jedno rameno. Její kůži brázdily černé čáry. Vzpomněla si na to, co Sebastian řekl o tom, jak nesnáší, když si ženy znetvořují svojí kůži. Otřásla se. “Neslyšelas, jak jsem na tebe volala?” zeptala se Izzy. “Vážně dokážeš být neuvěřitelně nesoustředěná.”

Clary se zastavila a opřela se o lavici. “Já tě ale neignorovala úmyslně.”

Isabele spustila nohy na zem a vstala. “Jo, vždyť já vím. To je taky důvod, proč jsem řekla nesoustředěná a ne neuvěřitelnej ignorant.”

“Jsi tady, abys mě poslala pryč?” Clary byla ráda, že se jí netřásl hlas. Chtěla vidět Jace. Chtěla ho vidět víc, než cokoliv jiného. Ale potom, čím si prošla za poslední měsíc, věděla, že záleželo hlavně na tom, že je naživu, a že byl sám sebou. Všechno ostatní nebylo důležité.

“Ne,” řekla Izzy a vydala se směrem k výtahu. Clary jí doběhla a držela s ní krok. “Myslím, že je celá tahle věc směšná. Zachránilas mu život.”

Clary se snažila polknout náhlý mrazivý pocit v krku. “Říkalas, že jsou tu věci, kterým bych nerozuměla.”

“Jo, jsou.” Isabele zmáčkla knoflík výtahu. “Jace ti může všechno vysvětlit. Přišla jsem, protože jsem si myslela, že bys měla vědět ještě něco.”

Clary poslouchala známé skřípání, chrastění a naříkání starého

výtahu. “Jako třeba co?”

“Můj táta je zpátky,” řekla Isabele, zatímco se úspěšně vyhýbala jejímu pohledu.

“Je zpátky jako na návštěvu, nebo se vrátil už napořád?” “Napořád.” Isabele zněla klidně, ale Clary si vzpomněla, jak

zraněná byla, když zjistila, že se Robert snažil stát Vyšetřovatelem. “V podstatě nás Aline a Helen zachránili od toho, abychom se dostali do vážných problémů kvůli tomu, co se stalo v Irsku. Když jsme ti přišli na pomoc, neřekli jsme o tom Clavům. Máma si byla jistá, že kdyby o tom věděli, poslali by bojovníky, aby zabili Jace. Nemohla to udělat. Chci říct, tohle je přece naše rodina.” Výtah se zachrastěním zastavil ještě předtím, než na to Clary mohla něco říct. Následovala Izzy dovnitř a bojovala s podivnou touhou jí obejmout. Pochybovala, že by to Izzy ocenila.

“Takže Aline řekla Konzulovi -což je jen tak mimochodem její máma-že nebyl čas říct to Clavům, ale že nechala přísný rozkaz zavolat Jie, jenže telefony měly nějakou poruchu a nefungovaly. No prostě kecala, až se jí od pusy prášilo. Každopádně tohle je naše verze a my se jí držíme. Nemyslím si, že jí Jia věřila, ale na tom nezáleží. Hlavní je, že nechce potrestat mámu. Prostě musela slyšet nějakou verzi příběhu, aby se jí mohla chytit a nemusela nás hnát k zodpovědnosti. Šli jsme tam, dostali z toho Jace, zabili většinu temných Nephilimů a nechali Sebastiana utéct.”

Výtah přestal stoupat a zastavil se.

“Nechali Sebastiana utéct,” zopakovala Clary. “Takže nemáme tušení, kde je? Myslím tím, od té chvíle, kdy jsem zničila jeho byt - tu kapsu mezi dimenzemi-může být sledovaný.”

“Snažili jsme se ho vystopovat,” řekla Isabele. “Ať je teď kdekoliv, pořád nemůže být zaměřený. A podle Mlčenlivých bratrů je to díky kouzlu, které udělala Lilith - Prostě je silný, Clary. Vážně silný. Musíme předpokládat, že je někde tam venku s Pohárem smrti a plánuje svůj další tah.” Otevřela dveře výtahu a vyšla ven. “Myslíš si, že se pro tebe vrátí - nebo pro Jace?”

Clary zaváhala. “Ne hned,” řekla nakonec. “Pro něj jsme něco jak poslední část skládačky. Nejdřív se bude chtít o všechno postarat. Bude chtít vytvořit armádu. Bude chtít být připravený. Jsme jako… cena pro vítěze. Díky které nemusí zůstat sám.”

“Musí být vážně osamělý,” řekla Isabele. Nebyl v tom žádný soucit, jenom výsledek jejího pozorování.

Clary si na něj vzpomněla. Na obličej, který se tak dlouho snažila zapomenout, který jí strašil ve snech i v bdělém stavu. Clary mohla vidět čtvercový obrys jejího rubínového přívěsku pod svetrem. “Clary…”

Clary se najednou cítila trapně. Narovnala si lem svetru. Nechtěla se podívat Isabele do očí.

“Jaké to je?” zeptala se Isabele najednou. “Co myslíš?”

“Být zamilovaná,” řekla Isabele. “Jak to poznáš? A jak víš, že někdo miluje tebe?”

“Ehm…”

“Třeba Simon,” řekla Isabele. “Jak jsi věděla, že byl do tebe zamilovaný?”

“No. Řekl mi to.” “Řekl to.”

Clary pokrčila rameny.

“A předtím jsi o tom neměla ani tušení?”

“Ne, vážně ne,” řekla Clary a vzpomněla si na tu chvíli. “Izzy… jestli k Simonovi něco cítíš, nebo jestli chceš vědět, jestli on cítí něco k tobě… možná bys mu to měla říct.”

Isabele si pohrávala s neviditelnou nití u jejího knoflíku. “A co bych mu měla říct?”

“Co k němu cítíš.”

Isabele se na ní vzpurně zamračila. “Nic takového bych teda dělat neměla.”

Clary zavrtěla hlavou. “Bože. Ty a Alec. Jste si tak podobní.” Isabele vytřeštila oči. “Nejsme! Jsme úplně jiní. Já už před

Simonem s někým chodila, on před Magnusem nikoho neměl. On

žárlí, já ne-”

“Každý žárlí,” pronesla Clary nesmlouvavým hlasem. “A vy jsme oba tak klidní. Je to láska, není to bitva u Thermopyl. Nemůžete být vždycky nad věcí. Nemusíte to všechno držet uvnitř vás.”

Isabele rozhodila rukama. “Najednou jsi expert?”

“Nejsem expert,” řekla Clary. “Ale znám Simona. Jestli mu něco neřekneš, bude předpokládat, že je to proto, že tě nezajímá a vzdá to. Potřebuje tě, Iz, a ty potřebuješ jeho. Jenže on potřebuje, abys byla ty ta, kdo to řekne nahlas.”

Isabele si povzdechla a otočila se. Pak se vydala chodbou dál. Clary slyšela, jak si mumlá, zatímco šla. “Je to tvoje chyba. Kdybys mu nezlomila srdce-”

“Isabele!”

“No co, je to pravda.”

“Jo a já si zase moc dobře vzpomínám na to, že když se změnil na krysu, bylas to ty, kdo navrhl, abychom ho nechali na krysí farmě. Napořád.”

“To není pravda.”

“Ale je-” Clary se odmlčela. Došli do dalšího patra, kde se oběma směry táhla dlouhá chodba. Před dvojitými dveřmi ošetřovny stála v rouchu barvy pergamenu postava Mlčenlivého bratra. Ruce měl složené na prsou a tvář sklopenou v meditativním postoji.

Isabele na ně upozornila přehnaným máváním. “Tak tudy prosím,” řekla. “Hodně štěstí, až se budeš plížit kolem něj, abys mohla vidět Jace.” A s tím odešla pryč chodbou. Její kroky na dřevěné podlaze se rozléhaly všude kolem.

Clary si v duchu povzdechla a sáhla k opasku pro stélu. Pochybovala, že existovala nějaká runa okouzlení, která by fungovala i na Mlčenlivého bratra, ale možná kdyby se dostala dost blízko, mohla by na jeho kůži nakreslit runu spánku…

Clary Frayová. Hlas v její hlavě byl pobavený a známý. Neměl sice žádný tón, ale ona rozpoznala tvar myšlenek stejně, jako mohla poznat někoho podle smíchu nebo výdechu.

“Bratr Zachariáš.” Rezignovaně vrátila stélu zpátky na místo a přistoupila k němu blíž. Najednou chtěla, aby Isabel zůstala s ní.

Předpokládám, že jsi tady, abys viděla Jonathana, řekl a zvedl hlavu ze svého meditativního postoje. Jeho tvář pořád kryl stín kapuce, ale ona rozpoznala tvar jeho lícních kostí. I přes nařízení Bratrstva.

“Prosím říkejte mu Jaci. Jinak by to bylo moc matoucí.”

Jonathan je staré jméno Lovců stínů. Jedno z prvních jmen.

Herondalové si ho vždycky drželi v rodině-

“Nebyl pojmenován Herondale,” připomněla mu Clary. “I když má dýku svého otce. Na čepeli se píše S.W.H.”

Stephen William Herondale.

Clary udělala další krok ke dveřím a zároveň směrem k Zachariášovi. “Vy víte hodně o Herondalech,” řekla. “Ze všech Mlčenlivých bratrů se zdáte nejvíc lidský. Většina z nich nikdy

neukáže žádné emoce. Jsou jako sochy. Ale zdá se, že vy většinu věcí cítíte. Vzpomínáte si na svůj život.”

Být Mlčenlivým bratrem je život, Clary Frayová. Ale jestli jsi tím myslela můj život před Bratrstvem, tak ano. Vzpomínám si na něj.

Clary se zhluboka nadechla. “Byl jste někdy zamilovaný? Před Bratrstvem? Existoval někdo, pro koho byste umřel?”

Nastalo dlouhé ticho.

Dva lidé, řekl bratr Zachariáš. Jsou vzpomínky, které ani čas nevymaže, Clarisso. Zeptej se svého přítele Magnuse Banea, jestli mi nevěříš. Věčnost ti nedovolí zapomenout, jen to dělá všechno trochu snesitelnější.

“No, já ale nemám věčnost,” řekla Clary tiše. “Prosím, dovolte mi jít k Jacovi.”

Bratr Zachariáš se nepohnul. Pořád nemohla vidět jeho tvář, jenom náznak stínu a kostí pod kapucí jeho roucha a jeho ruce sepjaté před tělem.

“Prosím,” řekla Clary.

Alec se vyhoupl na nástupiště u stanice metra Městská radnice. Potlačil v hlavě obrázek Magnuse odcházejícího od něj. Myslel jenom na jednu věc: Chystal se zabít Camille Belcourtovou.

Pomalu šel po schodech nahoru a přitom vytahoval čepel z opasku. Světlo, které měl v ruce, se zatřepotalo a zmatnělo - objevil se na mezipatře pod Městským parkem, kde tónovanými skly střešního okna dovnitř pronikalo zimní světlo. Strčil magický kámen do kapsy a vytáhnul andělské ostří.

“Amriel,” zašeptal a meč vzplanul. Z jeho ruky vystřelil blesk světla. Zvedl bradu a pohledem prozkoumal halu. Pohovka byla pořád na svém místě, ale Camille na ní neseděla. Poslal jí zprávu. Říkal jí, že přijde, ale potom, co ho zradila, by se neměl divit, že

nezůstala, aby se s ním sešla. V zuřivosti přešel přes pokoj a kopl do pohovky. Od jeho boty se vznesla sprška dřeva a obláček prachu.

Z rohu místnosti se ozval zvonivý smích.

Alec se otočil s planoucí čepelí v ruce. Stíny v rozích byly široké a temné. Dokonce ani světlo z Amrielu jimi nedokázalo proniknout.

“Camille?” zeptal se nebezpečně klidným hlasem. “Camille Belcourtová. Vylez.”

Ozvalo se další zahihňání a z tmy vystoupila postava. Ale nebyla to Camille. Byla to holka - nejspíš ne starší, než dvanáct nebo třináct. Byla hodně hubená. Na sobě měla otrhané džínsy a růžové tričko s krátkými rukávy, na kterém byl obrázek třpytivého jednorožce. Spodní polovinu obličeje jí pokrývala krev, která jí obarvila i lem trička. Dívala se na Aleca širokýma šťastnýma očima.

“Znám tě,” vydechla. Když promluvila, všimnul si lesknoucích se tesáků v její puse. Upírka. “Alec Lightwood. Ty jsi kamarád Simona. Viděla jsem tě na jeho koncertech.”

Díval se na ní. Neviděl jí už někdy? Možná - záblesk obličeje mezi stíny v baru na jednom koncertě, kam ho Isabele dotáhla. Nebyl si jistý. Ale to neznamenalo, že moc dobře nevěděl, kdo to byl.

“Maureen,” řekl. “Ty jsi Simonova Maureen.”

Vypadala potěšeně. “To jsem,” řekla. “Jsem Simonova Maureen.” Podívala se na svoje ruce, které se koupaly v krvi, jako kdyby si je máchala v bazénku naplněném rudou tekutinou. A ne lidskou, napadlo Aleca. Tmavě rubínově rudou krví upírů.

“Hledáš Camille,” řekla zvonivým hlasem. “Ale ta tu už není. Ach, ne. Je pryč.”

“Je pryč?” zeptal se Alec. “Co myslíš tím, je pryč?”

Maureen se zachechtala. “Víš, jak fungují zákony upírů, ne? Ten, kdo zabije hlavu upířího klanu, se stává jeho vůdcem a Camille byla

hlavou New Yorského klanu. Ach ano, byla.” “Takže - jí někdo zabil?”

Maureen se šťastně zvonivě rozesmála. “Ne někdo, hlupáčku.

Byla jsem to já.”

Klenutý strop ošetřovny byl modrý, malovaný rokokovými andílky se zlatými stuhami a plynoucími bílými mraky. Stěny vlevo a vpravo lemovaly kovové postele, čímž nechávaly uprostřed pokoje širokou uličku. Dvě vysoká střešní okna nechávala dovnitř proniknut jasné zimní slunce, ačkoliv moc nepomáhalo k tomu, aby se místnost prohřála.

Jace seděl na jedné z postelí opřený o hromadu polštářů, které musel vzít z ostatních postelí. Měl na sobě džíny s roztrhanými nohavicemi a šedivé tričko. Na kolenech měl položenou knížku. Když Clary vešla do místnosti, vzhlédl. Když se ale blížila k jeho posteli, mlčel.

Clary začalo bušit srdce. Ticho bylo dusné a ubíjející. Jacovi oči jí sledovaly, zatímco šla k nohám jeho postele, kde se zastavila. Rukama chytila kovovou tyč. Studovala jeho tvář. Tolikrát se ho snažila nakreslit, napadlo jí. Snažila se zachytit jeho jedinečné výrazy, které ho dělali tím, kým byl, ale její prsty nedokázaly dostat na papír to, co viděla. Teď se to všechno konečně zase odráželo v jeho tváři, když už nebyl ovládaný Sebastianem - jakkoliv byste to nazvali, duše nebo duch, čišelo z jeho očí.

Sevřela v rukách pevněji tyč. “Jaci…”

Zastrčil si pramínek světle zlatých vlasů za ucho. “Tohle je - dovolil ti sem přijít někdo z Mlčenlivých bratrů?”

“Ne tak docela.”

Koutek jeho úst sebou škubnul. “Takže jsi je knokautovala a vloupala se dovnitř? Clavové se na tyhle věci nedívají moc shovívavě.”

“Wow. Ty si vážně myslíš, že mi není nic svaté, co?” Udělala pár kroků k němu a sedla si na postel. Bylo to z části i proto, že chtěla zakrýt fakt, jak moc se jí třesou kolena.

“Naučil jsem se tě nepodceňovat,” řekl a odsunul knížku stranou.

Jeho slova pro ní byly jako facka. “Nechtěla jsem ti ublížit,” řekla tak tichým hlasem, že to znělo spíš jako šepot. “Mrzí mě to.”

Sednul si rovně a nohy přehodil přes okraj postele. Nebyli daleko od sebe -seděli na stejné posteli-ale ona zřetelně cítila, že se od ní držel dál. Poznala, že se za jeho světlýma očima skrývá tajemství. Mohla cítit jeho váhání. Chtěla k němu natáhnout ruku, ale udržela se. Snažila se uklidnit svůj hlas. “Nikdy jsem ti nechtěla ublížit. A nemyslím tím jenom Burren. Myslím tím i chvíli, kdy jsi mi řekl - myslím tvoje pravé já-co máš v plánu udělat. Měla jsem tě poslechnout, ale všechno, na co jsem dokázala myslet bylo, jak tě zachránit a zabránit ti v tom, cos chtěl udělat. Neposlouchala jsem, když jsi říkal, že se chceš vydat Clavům. Kvůli tomu nás oba Sebastian skoro zabil. A když jsem udělala s Glorious to, co jsem udělala - Alec a Isabele ti museli říct, že ten meč byl určený na Sebastiana. Ale já se k němu skrz ten dav nemohla dostat. Nešlo to. A pak jsem si vzpomněla na to, cos řekl, že bys radši umřel, než být dál pod Sebastianovým vlivem.” Zlomil se jí hlas. “Myslím tvoje pravé já. Nemohla jsem tě o to poprosit. Musela jsem to zkusit. Musíš vědět, že bylo naprosto příšerné takhle tě zranit. Vědět, žes mohl umřít, a že by to byla moje ruka, která držela meč, co tě zabil. Kdyby se to stalo, asi bych už nechtěla dál žít. Ale riskovala jsem tvůj život, protože jsem si myslela, že to bylo to, co bys chtěl a potom, co jsem tě už jednou zradila, jsem si myslela, že ti to dlužím. Ale jestli jsem se pletla…” Odmlčela se, ale on pořád mlčel. Obrátil se jí žaludek. Bylo jí zle a cítila, jak jí pohlcuje horečka. “Pak se omlouvám. Není nic, co bych mohla udělat, abych ti to vynahradila. Ale chtěla jsem, abys to věděla. Že je mi to hrozně líto.” Znovu se odmlčela. Tentokrát bylo ticho mezi nimi delší. Žíly se pro její pulzující krev zdály neuvěřitelně těsné. “Můžeš prosím něco říct?” vyhrkla nakonec. “Teda, bylo by fakt skvělý, kdybys mi na to něco řekl.”

Jace se na ní nevěřícně podíval. “Dovol mi si to vyjasnit,” řekl. “Tys sem přišla, aby ses mi omluvila?”

Zarazila se. “Samozřejmě, že ano.” “Clary. Zachránilas mi život.”

“Bodla jsem tě. Příšerně velkým mečem. A pak jsi hořel.”

Jeho rty sebou skoro neznatelně škubly. “Fajn,” řekl. “Možná naše problémy nejsou stejné, jako ty ostatních párů.” Zvedl ruku, jako kdyby se chtěl dotknout její tváře, ale pak jí rychle položil. “Slyšel jsem tě, víš?” řekl tišeji. “Říkalas mi, že nejsem mrtvý. Prosilas mě, abych otevřel oči.”

Mlčky se na sebe dívali. Mohlo uplynout pár minut, ale Clary to přišlo spíš jako hodiny. Bylo tak dobré vidět ho takhle, když byl úplně sám sebou, že skoro zapomněla na to, jak příšerný měla strach z toho, co špatného se stane během několika dalších minut.

Nakonec Jace promluvil. “Proč si myslíš, že jsem se do tebe zamiloval?”

To byla ta poslední věc, kterou čekala, že jí řekne. “Já ne - není fér se na tohle ptát.”

“Mně se to zdá fér. Myslíš, že tě neznám, Clary? Tu holku, co vešla do hotelu plného upírů, protože tam byl její nejlepší kamarád, který potřeboval zachránit? Která udělala portál a přepravila se do Idris, protože nenáviděla jenom myšlenku na to, že by jí někdo vynechal z akce?”

“Křičels na mě kvůli tomu-”

“Křičel jsem na sebe. V určitých věcech jsme si tak podobní. Jsme bezohlední. Nemyslíme předtím, než začneme jednat. Uděláme cokoliv pro ty, které milujeme. Ale nikdy jsem netušil, jak děsivé je tohle pro lidi, kteří mě milují. Pak jsem to uviděl v tobě a vystrašilo mě to. Jak tě můžu ochránit, když mě nenecháš?” Naklonil se dopředu. “To je jenom řečnická otázka.”

“To je dobře. Protože já nepotřebuju ochraňovat.”

“Věděl jsem, že to řekneš. Ale pravda je, že někdy ochránit potřebuješ. A stejně tak to někdy potřebuju i já. Jsme určení k ochraně toho druhého, ale ne před vším. Ne od pravdy. To je to, co znamená někoho milovat. Nechat je být samy sebou.”

Clary se podívala dolů na svoje ruce. Chtěla se tak hrozně moc natáhnout a dotknout se ho. Bylo to jako být návštěva ve vězení. Mohli jste někoho vidět tak jasně a blízko, ale mezi vámi bylo nerozbitné sklo, které vás oddělovalo.

“Zamiloval jsem se do tebe, protože jsi byla jedna z nejstatečnějších lidí, jaké jsem kdy poznal. Tak jak bych tě mohl prosit, abys přestala být statečná jenom proto, že tě miluju?” Projel si rukama vlasy, což mu v nich udělalo boule a zacuchaniny, z kterých Clary bolely ruce touhou uhladit je. “Přišla sis pro mě. Zachránilas mě, když to všichni ostatní skoro vzdali, a dokonce i ti, kteří to nevzdali nevěděli, co by měli udělat. Myslíš si, že nevím, čím sis prošla?” Jeho oči potemněly. “Jak sis vůbec mohla myslet, že bych na tebe mohl být naštvaný?”

“Tak proč jsi mě nechtěl vidět?”

“Protože…” Jace vydechl. “Dobře. Férová otázka. Ale je tu něco, co nevíš. Meč, který jsi použila. Ten, který dal Simonovi Raziel…”

“Glorious,” řekla Clary. “Meč archanděla Michaela. Byl zničený.” “Nebyl zničený. Vrátil se tam, odkud přišel hned, jak ho sežehnul

andělský oheň.” Jace se slabě usmál. “Jinak by náš anděl musel mít jeden vážný rozhovor s Michaelem, kdy by snažil svému kámošovi vysvětlit, jak mohl půjčit jeho oblíbený meč bandě nezodpovědných lidí. Ale to jsem trochu odbočil. Meč…způsob, kterým shořel… nebyl to obyčejný oheň.”

“Tušila jsem to.” Clary si přála, aby Jace natáhnul paži a přitáhnul jí k němu. Ale zdálo se, že mezi nimi chce udržet prostor, takže zůstala tam, kde byla. Cítila skoro reálnou bolest v těle, být u něj

tak blízko a nemoct se ho dotknout.

“Přál bych si, abys na sobě neměla zrovna tenhle svetr,” zamumlal Jace.

“Cože?” Podívala se dolů. “Myslela jsem, že ho máš rád.”

“Mám,” řekl a zavrtěl hlavou. “Na tom nezáleží. Ten oheň - ten nebeský oheň. Hořící keř, oheň a síra, ohnivý sloup, který se objevil před dětmi v Izraeli - o tomhle ohni mluvíme. ´ Nebo oheň zápalen jest v prchlivosti mé, a hořeti bude až do nejhlubšího pekla, a sžíře zemi i úrody její, a zapálí základy hor.´ To je oheň, který ze mě sejmul to, co mi udělala Lilith.” Sáhl po lemu svého trička a vytáhnul ho nahoru. Clary se zhluboka nadechla, když uviděla kůži nad jeho srdcem. Byla hladká. Žádná runa, jenom zacelená bílá jizva v místě, kde ho probodla mečem.

Natáhla ruku. Chtěla se ho dotknout, ale on ucouvl a zavrtěl hlavou. Cítila, jak jí obličejem prolétl výraz zklamání dřív, než ho mohla skrýt, zatímco si shrnoval tričko dolů. “Clary. Ten oheň - je pořád ve mně.”

Zírala na něj. “Co tím myslíš?”

Zhluboka se nadechl a zvedl ruce dlaněmi obrácenými dolů. Podívala se na ně, byly štíhlé a známé. Na pravé ruce měl vybledlou runu. Všude okolo byly bílé jizvy. Zatímco se na ně oba dva dívali, začaly se lehce třást - a pak, ke Clary nevěřícnosti, začaly ztrácet barvu. Stejně jako ostří Glorious, když začalo hořet, se zdálo, že se jeho kůže mění na sklo. Sklo, které má uvnitř sebe zlato, které se pohybuje, lehce tmavne a hoří. Přes průhlednou kůži viděla obrys jeho kostí, které byly spojeny šlachami tvořenými ohněm.

Slyšela, jak se ostře nadechnul. Vzhlédnul a jejich pohledy se setkaly. Jeho oči byly zlaté. Vždycky byly zlaté, ale teď mohla přísahat, že se zlato v nich pohybovalo a hořelo. Zrychleně dýchal a na tvářích a klíčních kostech se mu objevil pot.

“Máš pravdu,” řekla Clary. “Naše problémy vážně nejsou jako ty ostatních lidí.”

Jace se na ní nevěřícně díval. Pomalu sevřel ruce v pěst a oheň zmizel. Zůstaly po něm jenom jeho obyčejné, známé nezraněné ruce. Vydal ze sebe přidušený smích: “To je všechno, co mi na to řekneš?”

“Ne. Je toho mnohem víc. Co se to děje? Jsou teď tvoje ruce zbraň? Jsi lidská pochodeň? Co se to k čertu-”

“Nevím, co je to lidská pochodeň, ale - fajn, podívej, Mlčenliví bratři mi řekli, že je uvnitř mě nebeský oheň. Uvnitř mých žil. Když jsem se poprvé probudil, měl jsem pocit, že vdechuju oheň. Alec a Isabele si mysleli, že je to jenom dočasný pozůstatek po té ráně mečem, ale když to nezmizelo, zavolali Bratry. Bratr Zachariáš mi řekl, že neví jak dlouho to uvnitř mě bude přetrvávat. A pak jsem ho spálil - dotknul se mé ruky, když mi to říkal a já ucítil, jak mnou prochází náraz energie.”

“A popálils ho nějak zle?”

“Ne. Jenom trošku. Ale pořád-”

“To je důvod, proč ses mě nedotknul,” řekla Clary, když si to uvědomila. “Bál ses, že mě popálíš.”

Přikývl. “Nikdy ještě nikdo nic takového neviděl, Clary. Ne přede mnou. Nikdy. Ten meč mě nezabil. Ale nechal ve mně tohle - tenhle kus něčeho smrtícího. Něco tak silného, že by to nejspíš zabilo obyčejného člověka i obyčejného Lovce stínů.” Zhluboka se nadechnul. “Mlčenliví bratři pracují na teorii, jak bych to mohl ovládnout, nebo jak se toho zbavit úplně. Ale jak si nejspíš můžeš představit, nejsem zrovna teď jejich hlavní priorita.”

“Ale Sebastian je. Nejspíš si slyšel, že jsem mu zničila byt. Vím, že zná nejspíš i jiné způsoby, jak nám proklouznout, ale…”

“Tohle je moje holka. Ale má v záloze i další věci. Další místa, kde se může ukrýt. Nevím ale, co přesně to je. Nikdy mi to neřekl.” Naklonil se dopředu. Tak blízko, že viděla měnící se barvy v jeho očích. “Od té chvíle, kdy jsem se probudil, se mnou byli Mlčenliví

bratři prakticky každou minutu. Museli na mě znovu vykonat obřad. Ten, který se provádí u čerstvě narozených Lovců stínů, aby je udrželi v bezpečí. A pak napadli mojí mysl. Hledali a snažili se najít každý střípek informace o Sebastianovi. Něco, co bych mohl vědět, ale napamatuju si to. Ale-” Jace v zoufalství zavrtěl hlavou. “Nic tam není. Věděl jsem přesně co má v plánu až do obřadu v Burren. Neměl jsem ale ani nejmenší tušení, co chce udělat potom. Kde by mohl udeřit. Clavové ví, že spolupracuje s démony, takže posilují stráže u bran a to hlavně v Idris. Ale mám pocit, že tu prostě musí být něco užitečného, co by nám mohlo pomoct -nějaká tajná informace, kterou mi řekl-jenom jsme ještě nepřišli na to, co přesně to je.”

“Ale kdybys něco věděl, Jaci, změnil by svoje plány,” namítla Clary. “Ví, že tě ztratil. Byli jste spolu spojení. Slyšela jsem ho křičet, když jsem tě bodla.” Otřásla se. “Byl to příšerný zoufalý křik. Nějakým podivným způsobem mu na tobě vážně záleželo. A i když je to celé příšerné, oba máme něco, co bychom mohli obrátit ve svůj prospěch.”

“Což je…?”

“Rozumíme mu. Teda, tolik, kolik mu jenom někdo může rozumět. A to není něco, co by mohlo zmizet změnou jeho plánů.”

Jace pomalu přikývl. “Víš koho mám ještě pocit, že už teď chápu?

Mého otce.”

“Valen-ne,” řekla Clary, když uviděla jeho výraz. “Myslíš Stephena.”

“Četl jsem jeho dopisy. Ty, které mi dala Amatis v krabici. Napsal mi dopis. Věděl, že si ho přečtu až po jeho smrti. Řekl mi, abych byl lepší člověk, než byl on.”

“Jsi,” řekla Clary. “V těch chvílích v bytě, když jsi byl sám sebou, ti záleželo na tom, abys udělal správnou věc víc, než ti záleželo na svém životě.”

“Já vím,” řekl Jace a podíval se dolů na svoje zjizvené klouby. “Je

to divné. Ale vím to. Měl jsem o sobě tolik pochybností, vždycky, ale teď vidím ten rozdíl. Mezi mnou a Sebastianem. Mezi mnou a Valentýnem. Dokonce vidím i rozdíl mezi nimi. Valentýn upřímně věřil, že dělá správnou věc. Nenáviděl démony. Ale Sebastian. Ta zrůda myslí stejně jako jeho matka. Chce šťastně vládnout armádě temných Lovců stínů, kteří by vykonávali rozkazy démonů, zatímco obyčejní lidé na tomhle světě by byli vražděni pro jejich potěšení. Valentýn pořád ještě věřil, že hlavním cílem Lovců stínů je ochraňovat lidi. Sebastian si myslí, že jsou to jenom švábi. A nechce nikoho ochraňovat. Chce jenom to, co chce v tom okamžiku, kdy to chce. A jediná skutečná věc, kterou dokáže cítit je zlost z toho, že mu to chce někdo překazit.”

Clary o tom přemýšlela. Viděla Sebastiana dívat se na Jace, dokonce i na ní a bylo jasné, že nějaká jeho část je příšerně osamělá a připomíná tu nejčernější prázdnotu vesmíru. Osamělost ho ovládala stejně jako touha po moci - osamělost a potřeba být milovaný bez toho, aby chápal, že láska je něco, co si musí zasloužit. Všechno co ale řekla, bylo: “No, v tom případě mu jdeme překazit plány.”

Úsměv rozzářil jeho obličej. “Víš, že tě chci poprosit, aby ses od toho držela dál, viď? Bude to hodně zlá bitva. Mnohem horší, než si vůbec Clavové dokážou představit.”

“Ale neuděláš, to,” řekla Clary. “Protože to by z tebe udělalo totálního idiota.”

“Myslíš kvůli tomu, že potřebujeme tvoje runy pro sílu?”

“No, to taky a-Slyšel jsi cokoliv z toho, co jsi právě řekl? O celé té věci s ochraňováním jeden druhého?”

“Měla bys vědět, že jsem tuhle řeč cvičil. Před zrcadlem, chvíli předtím, než jsi sem přišla.”

“Takže co si myslíš, že to znamená?”

“To si nejsem jistý,” přiznal Jace, “ale jsem si jistý, že jsem vypadal zatraceně dobře, když jsem to nacvičoval.”

“Bože, úplně jsem zapomněla, jak nepříjemný a sebou posedlý jsi,” zamumlal Clary. “Musím ti připomínat, že jsi řekl, že budeš muset přijmout, že mě nemůžeš chránit úplně před vším? Jediný způsob, jak se navzájem chránit je být spolu. Čelit všemu společně. Věřit jeden druhému.” Podívala se mu přímo do očí. “Neměla jsem tě zastavit, když ses šel udat Clavům tím, že jsem zavolala Sebastiana. Měla jsem respektovat tvoje rozhodnutí. A ty bys měl zase respektovat moje. Protože spolu budeme hodně dlouho a tohle je jediný způsob, jak to bude fungovat.”

Jeho ruka se centimetr po centimetru posouvala po dece směrem k té její. “Být v Sebastianově moci,” řekl chraptivě, “se mi teď zdá jako zlý sen. To šílené místo - ta skříň plná oblečení pro tvojí mámu- “

“Takže si na to pamatuješ,” řekla skoro šeptem.

Jeho prsty se dotkly těch jejích, až skoro nadskočila. Oba zadrželi dech, zatímco se jí dotýkal. Nehýbala se. Jenom ho sledovala, jak se jeho ramena pomalu uvolňují a úzkost pomalu opouští jeho tvář. “Vzpomínám si na všechno. Na loďku v Benátkách. Klub v Praze. Tu noc v Paříži, když jsem byl sám sebou.”

Cítila, jak jí krev hučí pod kůží a její tváře se pomalu zbarvují do ruda.

“Prošli jsme věcmi, které nikdo kromě nás dvou nemůže pochopit,” řekl. “A díky tomu mi to došlo. Jde nám to vždycky líp, když jsem spolu.” Zvedl tvář k té její. Byl bledý, ale v jeho očích jiskřil oheň. “Zabiju Sebastiana,” řekl. “Zabiju ho za to, co mi udělal a za to, co udělal tobě a Maxovi. Zabiju ho kvůli tomu, co udělal a co ještě udělá. Clavové ho chtějí mrtvého a budou ho lovit. Ale já chci, aby to byla moje ruka, která mu vezme život.”

Natáhla ruku a položila mu jí na tvář. Zatřásl se a přivřel oči. Čekala, že bude jeho kůže horká, ale jeho dotek byl chladný. “A co když to budu já, kdo ho zabije?”

“Moje srdce je tvoje srdce. Moje ruce jsou tvoje ruce.”

Jeho oči měly barvu medu a stejně pomalu, jako med klouže po kůži, jeho oči studovaly její tělo úplně poprvé od chvíle, kdy vešla do místnosti. Od jejích větrem rozcuchaných vlasů, až po boty na nohách. Pak se pohledem zase vrátil zpátky na její tvář. Když se jejich oči setkaly, Clary měla sucho v puse.

“Vzpomínáš si na chvíli,” řekl, “kdy jsme se poprvé potkali a já ti řekl, že byla jenom devadesáti procentní šance, že tě runa, kterou na tebe nanesu, nezabije a tys mi dala facku a řekla mi, že to bylo za těch zbylých deset procent?”

Clary kývla.

“Vždycky jsem si uvědomoval, že mě může zabít nějaký démon,” řekl. “Vraždící Podsvěťan. Někdo v bitvě. Ale taky jsem si uvědomoval, že by mě mohlo zabít, kdybych tě co nejdřív nepolíbil.”

Clary si olízla najednou suché rty. “No, taky si to udělal,” řekla. “Políbils mě.”

Natáhl se a vzal mezi prsty pramínek jejích vlasů. Byl tak blízko, že cítila teplo jeho těla, cítila jeho mýdlo, kůži, vlasy. “Nestačilo to,” řekl a nechal si její vlasy proklouznout mezi prsty. “Kdybych tě líbal každý den po zbytek mého života, nestačilo by to.”

Sklonil hlavu. Nemohla si pomoct, automaticky naklonila svojí tvář nahoru. Její mysl byla plná vzpomínek na Paříž, když ho držela, jako kdyby to mělo být naposled, a tady skoro bylo. Způsob, jakým chutnal, voněl, dýchal. I teď slyšela, jak dýchá. Jeho řasy ji lechtaly na tváři. Jejich rty od sebe byly jenom pár milimetrů, ale nerozdělily se. Lehce po sobě přejely a pak trochu pevněji. Naklonily se k sobě-

A Clary ucítila jiskru - ne bolestivou, spíš něco jako mírnou statickou elektřinu, která mezi nimi probíjela. Jace se rychle odtáhl. Byl zrudlý. “Na tomhle budeme muset nejspíš ještě pracovat.”

Mysl Clary pořád divoce závodila. “Dobře.”

Díval se přímo před sebe, pořád zrychleně dýchal. “Mám něco, co

ti chci dát.”

“Jo, to mi došlo.”

Trhl pohledem zpátky k ní a -skoro neochotně-se zazubil. “Ne tohle.” Sáhl pod límec jeho košile a vytáhl ven Morgensternův prsten na řetízku. Přetáhl ho přes hlavu a naklonil se k ní. Pak jí ho lehce vložil do ruky. Byl ještě teplý od jeho kůže. “Alec ho dostal zpátky od Magnuse. Budeš ho zase nosit?”

Její dlaň se kolem něj sevřela. “Navždycky.”

Jeho škleb se změnil na úsměv. Nakonec se odvážila položit mu hlavu na rameno. Cítila jeho dech, ale ani se nepohnul. Nejdřív ztuhle seděl na místě, ale po chvíli ho napětí opustilo a on se poddal doteku. Nebyl plný vášně, ale byl spíš sladký a přátelský.

Odkašlal si. “Tohle znamená, že to, co jsme udělali - co jsme skoro udělali v Paříži-”

“Šli na Eiffelovku?”

Zastrčil jí pramínek vlasů za ucho. “Ani na jedinou minutu si mě nepřestaneš dobírat, co? Zapomeň na to. Je to jedna z věcí, co na tobě miluju. Mimochodem, ta další věc, kterou jsme málem udělali v Paříži, ta je teď nejspíš na chvíli nemožná. Jestli se nechceš vznítit uprostřed našeho polibku. To je snad dost odstrašující.”

“Žádné líbání?”

“No, líbání nejspíš půjde. Ale ohledně toho ostatního…”

Jemně mu přejela tváří po té jeho. “Nevadí mi to, jestli to nevadí tobě.”

“Samozřejmě, že mi to vadí. Jsem dospívající kluk. Co se mě týká, je to ta nejhorší věc od chvíle, kdy jsem zjistil, proč má Magnus zakázaný vstup do Peru.” Jeho oči změkly. “Ale to nic nemění na tom, co znamenáme jeden pro druhého. Je to, jako kdyby mi už navždy chyběl kus duše. Protože je v tobě, Clary. Vím,

že jsem ti jednou řekl, že ať už Bůh existuje nebo ne, jsme v tom na vlastní pěst. Ale když jsem s tebou, tak to tak není.”

Zavřela oči, aby neviděl její slzy - slzy štěstí. Poprvé po hodně dlouhé době. Navzdory všemu, i navzdory faktu, že si právě teď Jace držel pevně ruce v klíně, Clary cítila tak drtivou úlevu, že to přehlušilo všechno ostatní - obavy o to, kde je Sebastian, strach z toho co je čeká - všechno to ustoupilo do pozadí. Na ničem z toho nezáleželo. Byli spolu a Jace byl zase sám sebou. Cítila, jak lehce otočil hlavu a jemně jí políbil do vlasů.

“Vážně bych si přál, abys na sobě neměla ten svetr,” zamumlal jí do ucha.

“Náhodou je to pro tebe dobrý trénink,” odpověděla a přitom rty přejížděla po jeho kůži. “Zítra si na sebe vezmu něco ze síťoviny.”

Na svém boku cítila, jak se otřásá teplým a známým smíchem.

“Bratře Enochu,” řekla Marysa a postavila se za stolem. “Děkuju vám, že jste se ke mně a k bratru Zachariášovi připojil tak rychle.”

Souvisí to s Jacem? zeptal se Zachariáš, a kdyby si Marysa nebyla jistá, že to není možné, řekla by, že v jeho hlase slyšela nádech úzkosti. Dneska jsem ho několikrát kontroloval. Jeho stav se nijak nezměnil.

Enoch sáhnul do svého hábitu. A já prohledával archivy a starověké dokumentace na téma Nebeský oheň. Je tu informace o způsobu, jakým může být ovlivněný, ale musíte být trpěliví. Není třeba nás volat. Hned jak budeme mít nějaké novinky, dáme vám vědět.

“Nevolala jsem vás kvůli Jacovi,” řekla Marysa a obešla stůl. Její podpatky klapaly na kamenné podlaze knihovny. “Jde tu o něco jiného.” Podívala se dolů. Koberec byl nedbale hozený na podlaze na místě, kam rozhodně nepatřil. Nebyl rozprostřený, ale ležel přehozený přes něco, co bylo hrbolaté a mělo nepravidelný tvar. Zakrýval tak vzor dlaždic, které znázorňovaly Pohár, Meč a Anděla.

Sáhla dolů a uchopila roh koberce. Pak ho strhla stranou.

Mlčenliví bratři nezalapali po dechu. Samozřejmě, nemohli vydat žádný zvuk. Ale Marysa vnímala psychickou ozvěnu jejich šoku a hrůzy. Bratr Enoch o krok ustoupil, zatímco Bratr Zachariáš zvedl jednu ruku s dlouhými prsty, aby si zakryl tvář, jako kdyby tak mohl zablokovat pohled jeho zničených očí na věc před ním.

“Dneska ráno to tu nebylo,” řekla Marysa, “ale když jsem se odpoledne vrátila, už to tu na mě čekalo.”

Na první pohled si myslela, že je to nějaký velký pták, který se nějak dostal do knihovny, kde zemřel. Možná si poranil krk o jedno z vysokých oken. Ale když se přesunula blíž, pravda o tom, co před ní leželo, jí ochromila. Nevydala ze sebe ani jediné slovo naplněné šokem. Zoufalství jí prostoupilo a zabodlo se do ní jako šíp. Dopotácela se k oknu. Ve chvíli, kdy si uvědomila na co se dívá, jí dostihla nevolnost.

Pár bílých křídel. Ne úplně bílých, ale složených z barev -světle šedé, pruhu fialové, tmavě modré-které jiskřily a působily dojmem, že se zvedají, když se na ně podívala. Každé peří se koupalo ve zlatě. A pak uviděla otevřenou ránu tvořenou kostmi a šlachami v místě, kde byla křídla odtržená od těla. Andělská křídla - andělská křídla, která někdo odtrhnul od těla ještě živého anděla. Andělská krev -která měla barvu tekutého zlata-pokrývala podlahu pod nimi.

Na vrcholu křídel byl poskládaný kus papíru adresovaný New Yorskému Institutu. Po tom, co si Marysa postříkala tvář ledovou vodou, vzala dopis a přečetla si ho. Byl krátký. Obsahoval jenom jednu větu. Byl podepsán rukopisem jí až moc dobře známým. Vybavila si Valentýnovo písmo z jeho dopisů, které psal svou silnou a pevnou rukou. Ale tohle nebylo Valentýnovo jméno. Bylo to jméno jeho syna.

Jonathan Christopher Morgenstern.

Natáhla dopis k Bratru Zachariášovi. Vzal jí ho z prstů, rozevřel ho a četl stejně jako ona jediné slovo ve Starověké řečtině, které bylo načmárané komplikovaným rukopisem v horní části stránky.

Erchomai. Přicházím.