Judith Rumelt

Nástroje smrti 06. Město nebeského ohně

Prolog

Ať kane jako déšť

Institut v Los Angeles

V den, kdy byli zavražděni rodiče Emmy Carstairsové, bylo nádherné počasí.

Je ovšem třeba uznat, že o počasí v Los Angeles se jen zřídkakdy dalo říct něco jiného. Toho jasného zimního rána matka s otcem vysadili Emmu u Institutu ležícího v kopcích za pacifickou pobřežní dálnicí, s výhledem na modrý oceán. Od útesů v Pacific Palisades až k plážím na ostrohu Point Dume se rozprostíralo nekonečné nebe bez jediného mráčku.

Předchozí noci přišlo z jeskyní na pláži Leo Carrillo hlášení o démoní aktivitě a Carstairsovi dostali za úkol věc prošetřit. Později bude Emma vzpomínat, jak matka nabízela svému manželovi, že mu nanese runu nebojácnosti, přitom si zastrkovala za ucho pramen vlasů uvolněných ve větru a John Carstairs se smíchem odpovídal, že se mu tyhlety moderní runy dvakrát nepozdávají. Vystačí si s těmi

z Šedé knihy, děkuje mnohokrát.

V tu chvíli ale Emma neměla se svými rodiči dost trpělivosti, takže je jen zběžně objala a rychle vyběhla po schodech do Institutu. Batoh jí poskakoval mezi lopatkami a matka s otcem jí zatím ze dvora mávali.

Možnost prodělávat výcvik v Institutu naplňovala Emmu nadšením. Nejenže tam bydlel její nejlepší kamarád Julián, ale navíc si tam vždycky, když prošla dveřmi, připadala, jako by po hlavě skočila do oceánu. Institut sídlil v mohutné budově ze dřeva a kamene, k níž vedla dlouhá kamenitá cesta klikatící se

mezi kopci. Ze všech místností ve všech patrech se nabízel výhled na oceán, hory a nebe, nesmírné plochy modré, zelené a zlatavé barvy. Emminým snem bylo vylézt s Juliánem na střechu (v čemž jim rodiče zatím pokaždé zabránili), aby zjistili, jestli je odtud vidět až k poušti na jihu.

Vchodové dveře si ji pamatovaly a pod tlakem její známé ruky ihned povolily. Vstupní hala

i spodní patra Institutu byly plné dospělých lovců stínů, kteří chodili sem a tam. Asi nějaká schůze, pomyslela si Emma. V davu zahlédla Juliánova otce Andrewa Blackthorna, ředitele místního Institutu. Nechtěla se zdržovat zdravením, proto se rozběhla rovnou do šatny v prvním patře, kde se z džínů a trička převlékla do cvičebního úboru – plandavého trika a volných bavlněných kalhot. Nejdůležitější součást výstroje ovšem představoval meč, který si pověsila přes rameno.

Cortana. Ten název znamenal prostě krátký meč, pro Emmu ale vůbec krátký nebyl. Jeho ostří

z lesklého kovu, dlouhé jako její předloktí, neslo nápis, z něhož ji pokaždé zamrazilo v zádech: Jsem Cortana, z oceli stejně ušlechtilé jako Joyeuse a Durandal. Když jí ho otec v jejích deseti letech poprvé vkládal do rukou, vysvětlil jí, co to znamená.

„Můžeš ho používat při výcviku až do osmnácti let a pak už bude jenom tvůj,“ řekl tehdy John Carstairs a s úsměvem pozoroval, jak Emma přejíždí prsty po vyrytém nápisu. „Rozumíš tomu, co se tam píše?“

Zavrtěla hlavou. Rozuměla slovu „ocel“, ale nechápala, proč se tu o ní píše, že je „ušlechtilá“.

„Ušlechtilost“ je vlastnost, o které jí otec vždycky říkal, že je u každého člověka moc důležitá. Jenže co to má společného se zbraněmi?

„O rodu Waylandů už jsi určitě slyšela,“ pokračoval tehdy John Carstairs. „Než začaly všechna ostří lovců stínů vyrábět železné sestry, byli to vyhlášení výrobci zbraní. Kovář Wayland vykoval Excalibur a Joyeuse, meče krále Artuše a rytíře Lancelota, a taky Durandal, meč hrdiny Rolanda. Ze stejné oceli byl vyroben i tenhle meč. Každá ocel musí projít kalením, aby byla ušlechtilejší. Je při tom

vystavena žáru tak vysokému, že se kov skoro roztaví nebo spálí, a díky tomu se stane pevnějším.“ Políbil ji na temeno. „Rod Carstairsů tenhle meč vlastní po dlouhé generace. Nápis na něm nám připomíná, že lovci stínů jsou Andělovými zbraněmi. Projdeme-li ohněm, zušlechtí nás to a posílí. Utrpení nám pomáhá přežít.“

Emma se nemohla dočkat, až uplyne těch šest let do jejích osmnáctin, aby už mohla začít cestovat po světě, bojovat s démony a nechat se sama zušlechtit ohněm. Teď si meč zavěsila na popruh, a zatímco vycházela z šatny, představovala si, jaké to všechno bude. V duchu stála vysoko na útesu na ostrohu Point Dume a s Cortanou v ruce odrážela útoky hordy démonů raumů. Byl tam s ní samozřejmě i Julián, který se činil svou oblíbenou zbraní – kuší.

Julián byl přítomný ve všech Emminých představách. Znala ho odjakživa. Blackthornovi k sobě měli s Carstairsovými vždycky blízko a Julián byl jen o pár měsíců starší než ona, takže vlastně nikdy

nezažila svět, ve kterém by chyběl. Když byli ještě úplně malí, učili se spolu plavat v oceánu. Společně se naučili chodit a pak běhat. Jeho rodiče ji chovali v náruči a jeho starší bratr se sestrou ji napomínali,

když zlobila.

A oni dva zlobili často. V sedmi letech obarvili Blackthornovic chlupatého bílého kocoura Oskara namodro. S tím nápadem přišla Emma, ale vinu vzal na sebe Julián, jako v mnoha dalších případech.

Koneckonců, jak sám poukázal, Emma je jedináček, kdežto on má šest dalších sourozenců, takže jeho rodiče mnohem dřív zapomenou, že se na něj mají zlobit.

Pamatovala si, jak krátce po narození Tavyho zemřela Juliánova matka a ona držela svého

kamaráda za ruku, zatímco v kaňonu hořela pohřební hranice a k nebi z ní stoupal dým. Pamatovala si, jak plakal a jak ji přitom napadlo, že kluci pláčou úplně jinak než holky, vyrážejí ze sebe děsivé přerývané vzlyky, které znějí, jako by je z nich páčili železnými háky. Možná že je to pro ně horší, protože se od nich očekává, že plakat nebudou…

„Uf!“ Emma zavrávorala. Nechala se vlastními myšlenkami tak pohltit, že vrazila přímo do

Juliánova otce, vysokého muže se stejnými rozcuchanými tmavými vlasy, jaké měla i většina jeho dětí.

„Promiňte, pane Blackthorne!“

Usmál se na ni. „To jsem ještě nezažil, že by se někdo takhle těšil na vyučování!“ zavolal za ní, když se rozběhla chodbou pryč.

Výcvikový sál patřil mezi Emminy nejoblíbenější místnosti v celé budově. Zabíral skoro celé jedno patro a jeho východní i západní stěnu tvořily tabule čirého skla. Skoro všude, kam se člověk podíval, byl vidět modrý oceán. Od severu k jihu se táhlo pobřeží a směrem k Havaji se rozprostíraly nekonečné vody Tichého oceánu.

Uprostřed naleštěné dřevěné podlahy stála soukromá učitelka Blackthornových, přísná žena jménem Katerina, která právě učila dvojčata vrhat nožem. Livy se jako obvykle poslušně řídila jejími radami, ale Tibo se mračil a trucoval.

Julián ve volném cvičebním úboru z lehké látky ležel na zádech u západního okna a něco vykládal Markovi, který měl hlavu zabořenou do knihy a ze všech sil se snažil svého mladšího nevlastního bratra ignorovat.

„Nepřijde ti, že ‚Mark‘ je pro lovce stínů trochu divný jméno?“ rozumoval Julián, když se k nim Emma blížila. „Zkus se nad tím trochu zamyslet. ‚Mark‘ je přece anglicky znamení. Jmenovat se Znamení, to je dost uhozený, ne?“

Mark zvedl blonďatou hlavu od knihy, kterou četl, a vrhl na svého mladšího sourozence nasupený pohled. Julián si bezmyšlenkovitě pohrával se stélou. Držel ji jako malířský štětec, za což ho Emma často peskovala. Stélu má člověk držet jako stélu, jako by byla prodloužením jeho ruky, ne nástrojem umělce.

Mark si ostentativně povzdechl. Ve svých šestnácti letech byl od Emmy s Juliánem věkem vzdálený právě natolik, aby mu veškeré jejich počínání připadalo buď otravné, nebo směšné. „Jestli ti to vadí, můžeš mi říkat celým jménem,“ odsekl.

„Marcus Antonius Blackthorn?“ Julián nakrčil nos. „To je hrozně dlouhý. Co kdyby na nás zaútočil nějakej démon? Než bych se dostal do půlky tvýho jména, bylo by po tobě.“

„To si jako představuješ, že kdyby nastala taková situace, zachraňoval bys život ty mně?“ podivil se Mark. „Dost si fandíš, usoplenče.“

„Ale nemožný to není,“ namítl Julián, uražený, že ho bratr nazval usoplencem, a posadil se. Vlasy

se mu po celé hlavě divoce ježily. Jeho starší sestra Helen se je často snažila hřebenem zkrotit, ale nikdy to k ničemu nevedlo. Měl blackthornovské vlasy jako jeho otec a většina jeho sourozenců – vzpurné vlnité roští barvy hořké čokolády. Jejich rodinná podoba Emmu vždycky fascinovala, sama se totiž ani jednomu ze svých rodičů moc nepodobala, pokud se nepočítalo to, že její otec má taky světlé vlasy.

Helen byla už několik měsíců v Idrisu se svou přítelkyní Aline. Vyměnily si rodinné prsteny a podle Emminých rodičů spolu měly „vážný vztah“, což se projevovalo zejména tím, že jedna na druhou neustále vrhaly rozněžnělé pohledy. Emma si umínila, že jestli se někdy zamiluje, nebude se chovat takhle sentimentálně. Chápala, že z toho, že Helen s Aline jsou obě dívky, vzniká v jejich okolí zvláštní napětí, ale nebylo jí jasné proč, a navíc se zdálo, že Blackthornovi si Aline velmi oblíbili. Šířila kolem sebe klid a Helen nebyla v její společnosti tolik nervózní.

Nynější Helenina nepřítomnost znamenala, že Juliánovi neměl kdo stříhat vlasy, jejichž vlnité konečky získávaly v jasném světle v místnosti zlatavý odstín. Prosklenou východní stěnou bylo vidět stinné pásmo hor, které se táhlo mezi oceánem a údolím San Fernando. Byly to suché, prašné kopce zbrázděné kaňony a porostlé kaktusy a trnitými keři. Občas se lovci stínů vydávali trénovat ven. Emma tyhle chvíle milovala, ráda hledala tajné pěšinky, skryté vodopády a ospalé ještěrky, které poblíž odpočívaly na kamenech. Julián je dokázal přimět, aby mu vlezly do dlaně, a pak je hladil palcem po hlavičce, zatímco spaly.

„Pozor!“

Emma uskočila a kolem hlavy jí proletěl nůž s dřevěnou čepelí. Odrazil se od okna a trefil Marka

do nohy. Ten odhodil svoji knihu a zamračeně vstal. Mark tu měl čistě teoreticky fungovat jako pomocný dozor a být Katerině k ruce, před výukou ale dával přednost čtení.

„Tiberie,“ zavrčel, „neházej po mně nože!“

„Bylo to omylem.“ Livy se pohnula a stoupla si mezi své dvojče a Marka. Tiberius byl tmavovlasý a snědý, pravý opak Marka. Kromě Marka a Helen, kteří se vlastně nepočítali, protože v sobě měli podsvěťanskou krev, to byl jediný Blackthorn, který nezdědil hnědé vlasy a modrozelené oči, pro celou rodinu tak typické. Kudrnaté vlasy měl Tibo uhlově černé a oči ocelově šedé.

„Ne, nebylo,“ ohradil se Tibo. „Mířil jsem na něj.“

Mark se teatrálně nadechl a rukama si prohrábl vlasy, takže mu zůstaly trčet jako hřebíky. Mark měl blackthornovské oči měděnkové barvy, ale světlounké, téměř bílé vlasy zdědil, stejně jako Helen, po jejich společné matce. Povídalo se, že Markovou matkou byla kněžna ze Zakletého dvora. Z jejího románku s Andrewem Blackthornem vzešly dvě děti, které jednou v noci nechala na prahu losangeleského Institutu a pak navždy zmizela.

Juliánův otec si své děti, napůl víly, vzal k sobě a vychoval je jako lovce stínů. Krev lovců stínů byla dominantní, a přestože se to Radě příliš nezamlouvalo, přijímala do Spolku všechny děti s jedním rodičem z podsvěta, které snesly na kůži runy. Helen i Mark přijali své první runy v deseti letech a jejich kůže se s tím dokázala vyrovnat, i když Emma poznala, že nanášení run bolí Marka víc než obyčejné lovce stínů. Přestože se to snažil zakrýt, všimla si, že když se ho dotkne stéla, tvář se mu na okamžik stáhne bolestí. V poslední době si vlastně na Markovi všímala víc věcí – že nezvyklý tvar jeho obličeje s vílími rysy v sobě skrývá určitý půvab a že má poměrně široká ramena. Netušila, proč ji takové věci vůbec zajímají, a ani trochu se jí to nelíbilo. Spíš to v ní vzbuzovalo chuť se na Marka rozkřiknout nebo se schovat, případně oboje najednou.

„Ty na něj civíš,“ upozornil ji Julián, který ji pozoroval přes pokrčené nohy ve cvičebním úboru pocákaném barvou.

To ji vrátilo zpátky do reality. „Na koho?“

„Na Marka. Už zase!“ Jeho slova zněla nespokojeně.

„Buď zticha!“ sykla Emma potichu a sáhla po své stéle. Julián jí ji vytrhl z ruky a následovala divoká rvačka. Nakonec se Emma od svého kamaráda se smíchem odvalila. Trénovali spolu už tak dlouho, že znala každý jeho pohyb ještě předtím, než ho udělal. Jediný problém spočíval v tom, že měla sklon být na něj málo

tvrdá. Představa, že by Juliánovi někdo – včetně jí samotné – ublížil, ji přiváděla k zuřivosti.

„To kvůli těm včelám u tebe v pokoji?“ zeptal se Mark, zatímco se blížil k Tiberiovi. „Přece snad chápeš, proč jsme je museli dát pryč!“

„Předpokládám, že jste to udělali z čiré zlomyslnosti,“ prohlásil Tibo. Na desetiletého chlapce byl malého vzrůstu, ale slovní zásobou i způsobem vyjadřování připomínal spíš osmdesátiletého starce. Tibo skoro nikdy nelhal, i když většinou proto, že mu nebylo jasné, proč by to měl dělat. Nedokázal pochopit, proč se na něj někdy jiní lidé zlobí nebo jsou z něj nervózní, a jejich hněv ho mátl či děsil, podle toho, jakou měl zrovna náladu.

„To nebylo ze zlomyslnosti, Tibo. Prostě nemůžeš mít v pokoji včely…“

„Ale já jsem je vědecky zkoumal!“ bránil se Tibo a bledý obličej mu při tom zčervenal. „Bylo to důležité, spřátelil jsem se s nimi a moc dobře jsem věděl, co dělám.“

„Stejně jako jsi tenkrát moc dobře věděl, co děláš s tím chřestýšem?“ připomněl mu Mark. „Když ti někdy bereme věci, je to proto, že nechceme, aby se ti něco stalo. Já vím, že se ti to těžko chápe, Tibo, ale my tě máme rádi.“

Tibo na něj upřel nechápavý pohled. Věděl, co znamená „mít rád“, a věděl, že je to dobré, ale nerozuměl tomu, proč tím někdy lidé vysvětlují úplně nesouvisející věci.

Mark se s rukama opřenýma o kolena předklonil, aby se ocitl ve stejné výšce s Tibovýma šedýma

očima. „Tak fajn, uděláme to takhle…“

„Ha!“ Emmě se podařilo obrátit Juliána na záda a uzmout mu svoji stélu. Chechtal se a kroutil sebou, dokud mu nepřitlačila paži k podlaze.

„Vzdávám se,“ řekl. „Vzdávám…“

Zespodu se na ni usmál a ona si náhle uvědomila jednak to, že z toho, jak leží přímo na něm, má trochu divný pocit, jednak to, že stejně jako Mark má docela hezky tvarovaný obličej. Kulatý, chlapecký a dobře známý, teď ale jako by skrze jeho současnou tvář zahlédla podobu, jakou bude mít, až vyroste.

Místností se rozezněl domovní zvonek u vchodu do Institutu. Vydával hluboký příjemný melodický zvuk, podobný vyzvánění kostelních zvonů. Očím civilů se Institut zvenku jevil jako zřícenina staré misijní budovy v koloniálním stylu. I když se na mnoha místech nacházely cedule s nápisy SOUKROMÝ POZEMEK a VSTUP ZAKÁZÁN, stejně se občas našel někdo – většinou nějaký civil se špetkou vnitřního zraku –, kdo zabloudil až ke vchodu.

Emma slezla z Juliána a oprášila si oblečení. Už se přestala smát. Julián se posadil, zapřel se za zády rukama a zvědavě se na ni zadíval. „Stalo se něco?“ zeptal se.

„Praštila jsem se do lokte,“ zalhala a otočila hlavu k ostatním. Livy si právě nechávala od Kateriny ukázat, jak se správně drží nůž, a Tibo vrtěl hlavou na Marka. Tibo. To ona dala Tiberiovi tuhle přezdívku, když se narodil, protože v roce a půl ještě neuměla jeho jméno pořádně vyslovit a říkala mu

„Tibobo“. Občas ji napadlo, jestli si na to Tibo pamatuje. Bylo zvláštní, jaké věci pro něj byly důležité a jaké ne. Nedalo se to nijak předvídat.

„Emmo?“ Julián se předklonil a vtom jako by všechno kolem nich explodovalo. Uviděli silný záblesk a svět za okny byl náhle zlatobílý a rudý, jako by Institut zachvátil požár. Zároveň se jim podlaha zhoupla pod nohama jako paluba lodi. Emma sklouzla do strany právě ve chvíli, kdy se k nim z přízemí donesl hlasitý výkřik – strašlivý, neidentifikovatelný řev.

Livy se prudce nadechla, přiskočila k Tibovi a vší silou ho objala, jako by ho chtěla celého obklopit vlastním tělem a ochránit. Livy byla jedním z mála lidí, jejichž doteky Tibovi nevadily. Stál s vyvalenýma očima a jednou rukou se držel sestry za rukáv. Mark mezitím vstal. Katerina byla pod tmavými kudrnami úplně bledá.

„Zůstaňte tady,“ přikázala Emmě a Juliánovi a z pouzdra u pasu vytáhla svůj meč. „Dejte pozor na dvojčata. Marku, ty pojď se mnou.“

„Ne!“ protestoval Julián a vyskočil na nohy. „Marku…“

„Nic se mi nestane, Juliáne,“ zarazil ho Mark a povzbudivě se na něj usmál. V každé ruce už držel dýku. S noži uměl zacházet rychle a hbitě a zřídkakdy minul cíl. „Zůstaň s Emmou,“ dodal, kývl na ně

a zmizel za Katerinou. Dveře výcvikového sálu se za nimi zavřely.

Julián přistoupil k Emmě, vklouzl rukou do její dlaně a pomohl jí na nohy. Měla chuť mu sdělit, že jí nic není a dokáže vstát sama, ale nakonec to nechala být. Rozuměla jeho nutkání získat pocit, že dělá něco – cokoli –, co někomu pomůže. Zespodu se náhle ozval další výkřik a navíc řinčení tříštěného skla. Emma přiběhla ke dvojčatům, strnulým jako malé sochy. Livy byla bledá jako stěna a Tibo se jí křečovitě držel za rukáv.

„Nic se neděje,“ uklidňoval je Julián a položil přitom bratrovi ruku mezi drobné lopatky. „Ať je to cokoli…“

„Nemáš nejmenší tušení, co to je,“ namítl Tibo úsečně. „Nemůžeš tvrdit, že se nic neděje. Vždyť to nevíš.“

Vzápětí se ozval další zvuk, ještě horší než předchozí křik. Bylo to děsivé kvílení, divoké

a zlověstné. Vlkodlaci? pomyslela si Emma nejistě, jenže vytí vlkodlaků už předtím slyšela. Tohle bylo něco mnohem temnějšího a krutějšího.

Livy se přitiskla k Tibovu rameni. Ten zvedl svůj drobný bledý obličej, přejel pohledem po Emmě a nakonec se jeho oči zastavily na Juliánovi. „Jestli zůstaneme tady,“ pokračoval Tibo, „a ta věc nás

najde a ublíží naší sestře, bude to tvoje chyba.“

Livy si schovávala obličej za Tibem. Mluvil tiše, ale Emma neměla nejmenší pochyby, že svá slova myslel vážně. Navzdory jeho znepokojivé inteligenci, podivínství a lhostejnosti k ostatním lidem ho

k jeho dvojčeti vázalo silné pouto. Když byla Livy nemocná, spával v nohách její postele, a kdykoli utržila nějaký škrábanec, propadal panice. Platilo to i opačně.

Emma viděla, jak se v Juliánově obličeji mísí protichůdné pocity. Pak očima vyhledal její pohled

a ona skoro neznatelně přikývla. Z představy, že by měli zůstat ve výcvikovém sále a čekat na věc, kterou předtím slyšeli řvát, jí hrůzou vstávaly vlasy na hlavě.

Julián přešel na druhou stranu místnosti a vrátil se s kuší a dvěma dýkami. „Teď se budeš muset Livy pustit, Tibo,“ řekl a dvojčata se po chvíli rozdělila. Julián dal jednu dýku Livy a druhou nabídl Tiberiovi, ten se ale na zbraň díval, jako by ji viděl poprvé v životě. „Tibo,“ oslovil ho Julián a svěsil ruku s dýkou, „proč jsi měl v pokoji ty včely? Co tě na nich tak zajímá?“

Tibo neodpověděl.

„Líbí se ti, jak umějí spolupracovat, že jo?“ nevzdával se Julián.

„No a my teď taky musíme spolupracovat. Půjdeme do kanceláře a zavoláme Spolek, dobře? Bude to tísňové volání. Aby sem poslali posily, které nám pomůžou.“

Tibo se natáhl po dýce a odměřeně přikývl. „To bych taky navrhnul, kdyby mě Mark s Katerinou poslouchali.“

„Má pravdu,“ přidala se Livy. Dýky se chopila s větší jistotou než Tibo a teď ji držela, jako by přesně věděla, co dělá. „Vážně o tom přemýšlel.“

„Budeme teď muset být úplně zticha,“ pokračoval Julián. „Vy dva se mnou půjdete do kanceláře.“ Zvedl oči a setkal se s Emminým pohledem. „Emma vyzvedne Tavyho a Dru a pak tam přijdou za námi. Domluveno?“

Emmino srdce zahájilo střemhlavý pád jako mořský pták za letu. Oktavián nebo zkráceně Tavy měl teprve dva roky a Drusilla byla v osmi letech ještě moc malá na to, aby mohla začít s výcvikem.

Samozřejmě že pro ně někdo musel zajít. V Juliánových očích četla tichou prosbu.

„Domluveno,“ přikývla. „Přesně tohle udělám.“

Emma měla na zádech pověšenou Cortanu a v ruce třímala vrhací nůž. Když se plížila chodbou Institutu, zády přitisknutá ke stěně, zdálo se jí, že cítí, jak jí chladný kov protéká žilami. Chodbu na několika místech prosvětlovala okna nabízející výhled na modrý oceán, zelené kopce a mírumilovné bílé mraky, který odváděl její pozornost. Pomyslela na své rodiče někde venku na pláži, bez nejmenšího tušení, co se děje v Institutu. Přála si, aby tu byli s ní, a zároveň ji těšilo, že tomu tak není. Aspoň byli

v bezpečí.

Právě se nacházela v části Institutu, kterou znala nejlépe ze všech – v obytném křídle. Proklouzla kolem Heleniny prázdné ložnice, v níž její majitelka zanechala jen pár kusů oblečení a zaprášený přehoz na posteli. Následoval Juliánův pokoj, kde Emma spala snad milionkrát, a také Markův, jehož dveře byly zavřené. Další ložnice patřila panu Blackthornovi a hned vedle se nacházel dětský pokoj. Emma se zhluboka nadechla a ramenem strčila do dveří.

Rozhlédla se po pokojíku s modře vymalovanými stěnami a vytřeštila oči. Tavy byl ve své postýlce, pěstičkami svíral mříže a křičel tak usilovně, až mu z toho zrudly tváře. Před postýlkou stála Drusilla, držela meč – jen Anděl ví, kde k němu přišla – a špičkou mířila přímo na Emmu. Ruka se jí třásla tak silně, že zbraň tančila ve vzduchu. Kolem buclatého obličeje jí trčely copánky, ale v očích, které nezapřely rod Blackthornů, se jí zračilo pevné odhodlání. Neopovažuj se dotknout mého bratra.

„Dru,“ oslovila ji Emma nejmírnějším tónem, jakého byla schopná. „Dru, to jsem já. Poslal mě pro vás Julián.“

Drusilla meč hned pustila, takže zařinčel o podlahu, a propukla v pláč. Emma se kolem ní protáhla,

volnou rukou vytáhla chlapce z postýlky a posadila si ho na bok. Tavy byl na svůj věk malý, i tak ale vážil přes jedenáct kilo. Když se jí křečovitě chytil za vlasy, zkřivila obličej bolestí.

„Memma,“ zakňoural.

„Ššš.“ Políbila ho na temeno hlavy. Byl cítit dětským zásypem a slzami. „Dru, chyť se mě za pásek, jo? Půjdeme do kanceláře. Tam budeme v bezpečí.“

Drusilla se drobnýma ručkama zavěsila za Emmin opasek se zbraněmi. Už přestala plakat. Lovci stínů pláčou málo, i když je jim teprve osm let.

Emma vyšla na chodbu. Zvuky z přízemí teď byly o něco hlasitější. Stále se odtamtud ozýval křik, hluboké vytí, řinčení skla a praskání dřeva. Emma pomalu postupovala vpřed a Tavymu, kterého svírala v náruči, neustále šeptem opakovala, že je všechno v pořádku a nic se mu nemůže stát. Procházeli kolem dalších oken, jimiž pronikalo ostré světlo, které ji skoro oslepovalo.

Opravdu musela být slepá, dezorientovaná panikou a prudkým sluncem, jedině tak by se totiž dalo vysvětlit, proč vzápětí špatně odbočila. Vydala se chodbou na jednu stranu, ale místo aby se ocitla tam, kde čekala, stanula na vrcholu širokého schodiště, které vedlo dolů do vstupní haly a k těžkým dvoukřídlým dveřím ven z budovy.

Hala byla plná lovců stínů. Někteří z nich – ti, v nichž poznala členy losangeleské pobočky Spolku

– měli na sobě černou zbroj, ostatní rudou. Podlahu pokrývaly úlomky a jemný prach z řady roztříštěných soch. Rozbité bylo i velké okno s výhledem na oceán a všude bylo vidět sklo a krev.

Emma cítila, jak se jí žaludek stáhl nevolností. Uprostřed haly stál vysoký lovec stínů v rudé zbroji.

Měl velmi světlé, skoro bílé vlasy a v obličeji vypadal jako Raziel vytesaný do mramoru, jen v jeho výrazu nebyl patrný ani náznak slitování. Oči měl černé jako uhel, v jedné ruce držel meč s vyrytými hvězdami a v druhé číši z lesklého adamasu.

Při pohledu na pohár se Emmě v duchu spojilo několik útržků informací. Dospělí před mladšími lovci stínů neradi mluvili o politice, přesto ale věděla, že syn Valentýna Morgensterna začal používat jiné jméno a přísahal Spolku pomstu. Věděla, že vyrobil pohár, který je pravým opakem toho Andělova

a dokáže lovce stínů změnit v kruté tvory blízké démonům. Jednou zaslechla, jak pan Blackthorn tyhle ďábelské lovce stínů označuje jako „temné“. Při tom prohlásil, že raději zemře, než aby se stal jedním z nich.

Tak tohle byl on. Jonathan Morgenstern, jemuž všichni říkají Sebastián, náhle oživlá postava z pohádky, kterou se straší děti. Valentýnůvsyn.

Emma položila ruku na temeno Tavyho hlavy a přitiskla si jeho obličej k rameni. Nedokázala se ani pohnout. Měla pocit, jako by jí někdo k nohám přivázal olověná závaží. Kolem Sebastiána se hemžili lovci stínů v černé a rudé zbroji a kromě nich ještě postavy v tmavých kápích – byli to také nefilim?

Nedokázala to určit, protože jim nebylo vidět do obličeje. Pak si všimla Marka, kterému kroutil ruce za zády lovec stínů v rudé zbroji. Jeho dýky mu ležely u nohou a cvičební úbor měl potřísněný krví.

Sebastián zvedl ruku a pokynul dlouhým bílým prstem. „Přiveďte ji,“ přikázal. Dav se pohnul

a vystoupil z něj pan Blackthorn. Za sebou táhl Katerinu. Vzpouzela se a bušila do něj rukama, on byl ale mnohem silnější. Udivená Emma nevěřícně přihlížela, jak pan Blackthorn sráží jejich učitelku na kolena.

„Tak,“ pronesl Sebastián sametovým hlasem, „a teď se napij z Pekelného poháru.“ Po těch slovech vrazil Katerině okraj číše mezi zuby.

Vzápětí Emma zjistila, co bylo zač to příšerné kvílení, které slyšela předtím. Katerina se snažila bránit, ale proti Sebastiánově síle neměla šanci. Tlakem poháru ji donutil rozevřít čelisti a Emma viděla, jak zalapala po dechu a pak polkla. Znovu se pokusila vykroutit ze sevření a pan Blackthorn jí to tentokrát dovolil. Smál se a Sebastián s ním. Katerina se v křečích zhroutila na podlahu a z hrdla se jí vydral

jediný výkřik – táhlé zavytí prozrazující bolest, jako by jí rvali duši z těla.

Několik lovců stínů se rozchechtalo a Sebastián se usmál. Bylo na něm cosi děsivého a zároveň krásného, jako když člověk s hrůzou smíšenou s obdivem pozoruje jedovatého hada nebo bílého žraloka.

Emma si všimla, že ho z každé strany chrání jeden lovec stínů – žena s prošedivělými hnědými vlasy

a sekerou v ruce a vysoký muž, celý zahalený v černé kápi. Nebylo z něj vidět nic než tmavé holiny, které mu čouhaly zpod pláště. To, že jde o muže, vlastně odvodila jen z jeho vysoké postavy a širokých ramenou.

„Je tohle poslední z místních lovců stínů?“ chtěl vědět Sebastián.

„Zbývá ještě ten chlapec, Mark Blackthorn,“ odpověděla žena vedle něj a ukázala na Marka prstem.

„Už by měl být dost starý.“

Sebastián sklopil pohled ke Katerině. Ta se už přestala zmítat v křečích a teď ležela bez hnutí. Rozcuchané tmavé vlasy jí padaly do obličeje. „Vstaň, sestro Katerino,“ vybídl ji. „Jdi a přiveď mi Marka Blackthorna.“

Emma, přikovaná na místě, sledovala, jak se Katerina pomalu zvedá ze země. Pracovala v Institutu celou dobu, co si Emma pamatovala. Měla je na starost, když se narodil Tavy, když zemřela Juliánova matka, když Emma dospěla do věku, kdy mohla zahájit tělesný výcvik. Učila je cizí jazyky, obvazovala jim rány, foukala na škrábance a předala jim jejich první zbraně. Byla pro ně jako člen rodiny. Teď

s prázdným pohledem překračovala spoušť na podlaze a blížila se k Markovi. Natáhla se po něm.

Dru se prudce nadechla a ten zvuk Emmu dokonale probral. Rychle se otočila a dala jí Tavyho do náruče. Dru se trochu zapotácela, hned se ale vzpamatovala a mladšího bratra pevně sevřela.

„Utíkej,“ pobídla ji Emma. „Běžte do kanceláře. Řekni Juliánovi, že hned přijdu.“

Naléhavý tón Emmina hlasu se neminul účinkem. Drusilla neprotestovala, jen Tavyho sevřela ještě větší silou a její bosé nožky se nehlučně rozběhly chodbou. Emma se otočila zpátky k hrůzné scéně, která se před jejími zraky odvíjela. Katerina stála za Markem a hrotem dýky přitisknutým mezi jeho lopatky ho postrkovala kupředu. Přímo před Sebastiánem klopýtl a málem upadl. Stál teď o něco blíž schodišti, takže si Emma všimla, že jeho tělo nese známky boje. Na zápěstích a rukou měl zranění utržená v sebeobraně

a v obličeji byl pořezaný. Zjevně nedostal čas nanést si hojivé runy. Celou pravou tvář měl od krve. Sebastián se na něj podíval a rozmrzele se ušklíbl.

„Tenhle je ale nefilim jenom z části,“ namítl. „Napůl je to víla, nemám pravdu? Proč mě o tom nikdo neinformoval?“

Kolem to zašumělo. Hnědovlasá žena po Sebastiánově boku se zeptala: „Chcete tím říct, že na něj pohár nebude fungovat, pane?“

„Chci tím říct jen to, že o něj nemám zájem,“ odsekl Sebastián.

„Můžeme ho odvést do solného údolí,“ navrhla hnědovláska.

„Nebo do vysokých hor Edómu a obětovat ho pro potěšení Ašmodaje a Lilith.“

„Ne,“ odpověděl Sebastián pomalu. „Ne, myslím, že by nebylo moudré provést něco takového krvi sličného lidu.“

Mark na něj plivl.

Sebastián se zatvářil překvapeně. Otočil se k Juliánovu otci.

„Pojď sem a nějak si s ním poraď,“ přikázal mu. „Klidně ho můžeš i zranit. Už mi s tím tvým parchantem dochází trpělivost.“

Pan Blackthorn vystoupil z řady s mečem v ruce. Ostří už bylo potřísněné krví. V Markových očích se zračila hrůza. Meč se nad ním zvedal…

Z Emminy ruky vyletěl vrhací nůž. Pročísl vzduch a zabodl se Sebastiánu Morgensternovi do hrudi.

Sebastián zavrávoral a pan Blackthorn nechal ruku s mečem zase klesnout. Kolem se ozývaly výkřiky a Mark vyskočil na nohy. Sebastián sklopil oči k noži, jehož rukojeť mu čněla z hrudníku přímo v místě, kde se nachází srdce. Zamračil se.

„Au,“ utrousil a vytáhl si zbraň z prsou. Na její čepeli se leskla krev, Sebastián ale vypadal, že ho rána nijak neobtěžuje. Odhodil nůž stranou a zvedl hlavu. Emma přímo cítila, jak na ní ulpívá pohled jeho prázdných tmavých očí, podobný studenému doteku. Cítila, jak si ji měří, zkoumá ji, proniká až do jejího

nitra a shledává ji nedůležitou.

„To je smůla, že umřeš,“ oznámil jí. „Nebudeš moct Spolku vyprávět, že mi Lilith dala nezměrnou sílu. Můj život by teď dokázal ukončit snad jen Nebeský skvost. Škoda, že nefilim už nemůžou požádat nebe o žádnou další laskavost a že mi neublíží žádná z těch ubohých zbraní, které vyrábějí v té své Nedobytné pevnosti.“ Otočil se k ostatním. „Zabijte to děvče,“ poručil a s odporem si ometl smítko

z bundy, nyní celé od krve.

Emma viděla, jak Mark vyrazil ke schodišti, aby se k ní dostal jako první, tmavá postava vedle Sebastiána po něm ale hned chňapla a rukama v černých rukavicích ho strhla zpět. Její paže se kolem Marka ovinuly a držely ho, skoro jako by ho chránily. Mark se chvíli vzpouzel a pak už Emmě zakryli výhled temní lovci stínů, kteří se hrnuli do schodů.

Emma se otočila a dala se na útěk. Učila se běhat na kalifornských plážích, kde se jí s každým krokem propadal pod nohama písek, takže na pevném povrchu byla rychlá jako vítr. S vlajícími vlasy se řítila chodbou, seskočila z několika schůdků, prudce zahnula doprava a vrazila do kanceláře. Zabouchla za sebou dveře, rychle zasunula západku, a teprve pak se pořádně rozhlédla kolem sebe.

Kancelář tvořila prostorná místnost, jejíž stěny lemovaly police s knihami. V posledním patře Institutu byla další knihovna a odsud pan Blackthorn řídil Institut. Stál tu jeho mahagonový psací stůl a na něm dva telefony, bílý a černý. Sluchátko černého přístroje držel v ruce Julián a křičel do něj: „Musíte nechat portál otevřený! Ještě nejsme všichni v bezpečí! Prosím vás…!“

Dveře za Emminými zády poskočily v pantech a ozvalo se těžké žuchnutí, jak se do nich opřeli první temní lovci stínů. Julián znepokojeně zvedl hlavu, a když spatřil Emmu, sluchátko mu vypadlo

z ruky. Opětovala jeho pohled a pak se zadívala za něj, na východní stěnu místnosti, která celá zářila. Uprostřed se rýsoval obdélníkový otvor portálu, v němž vířily stříbrné stíny, mraky zmítané vichrem.

Nejistě došla k Juliánovi a ten ji vzal za ramena. Cítila na sobě jeho křečovitý stisk, jako by nemohl uvěřit, že je tady a že je skutečná. „Emmo,“ vydechl a pak se z něj slova začala jen sypat.

„Emmo, kde je Mark? Kde je můj otec?“

Zavrtěla hlavou. „Oni… nemohla jsem…“ Polkla. „Je tady Sebastián Morgenstern,“ začala znovu a vzápětí sebou trhla, protože dveře zaduněly pod dalším náporem. „Musíme se pro ně vrátit…,“ pokračovala a při tom se otáčela, Julián ji ale chytil za zápěstí.

„Portál!“ vyhrkl hlasitě, aby překřičel kvílení větru a bušení na dveře. „Vede do Idrisu! Spolek ho otevřel! Emmo, za pár vteřin se zase zavře!“

„Ale co Mark?!“ namítla, přestože neměla tušení, co dělat, jak se probojovat davem temných lovců stínů na chodbě a jak porazit Sebastiána Morgensterna, který je teď mocnější než kdokoli

z obyčejných nefilim. „Musíme…“

„Emmo!“ vykřikl Julián. V tom okamžiku se dveře rozletěly dokořán a do místnosti se nahrnuli temní lovci stínů. Slyšela, jak na ni hnědovlasá žena něco ječí, něco o tom, že nefilim čeká pád, všichni

shoří v ohni Edómu, jsou odsouzeni ke smrti a zániku… Julián vyrazil k portálu a jednou rukou táhl Emmu za sebou. Ještě jednou se ohlédla na děsivý výjev za svými zády a pak se mu podřídila. Přikrčila se, když kolem nich proletěl šíp a rozbil okno po její pravici. Julián si ji k sobě zoufale přivinul a objal ji oběma rukama. Cítila, jak se jí jeho prsty zatínají do trička na zádech.

Pak už po hlavě vletěli do portálu a nechali se pohltit vichřicí.

Část první Vyvedu oheň

Protož vyvedu oheň z prostřed tebe, kterýž tě sžíře, a obrátí tě v popel na zemi před očima všech na

tě

hledících. Všickni, kdož tě znali mezi národy, ztrnou nad tebou; k hrůze veliké budeš, a nebude tě

na věky.

Ezechiel 28:18

1

Kalich hněvu

„Představ si něco uklidňujícího. Třeba pobřeží v Los Angeles, bílý písek, šumící modrý oceán, procházíš se po pláži omývané vlnami…“

Jace otevřel jedno oko. „To zní fakt romanticky.“

Chlapec usazený naproti němu si povzdechl a prohrábl si střapaté tmavé vlasy. Byl sice chladný prosincový den, ale vlkodlaci byli vůči povětrnostním vlivům odolnější než lidské bytosti, takže Jordan měl svlečenou bundu a vyhrnuté rukávy. Seděli naproti sobě na hnědnoucí trávě na paloučku v Central Parku, nohy zkřížené a ruce položené na kolenou dlaněmi vzhůru.

Ze země nedaleko od nich trčelo osamocené skalisko, které se rozpadalo na různě velké balvany. Na jednom z těch větších seděli Alek a Isabela Lightwoodovi. Když Jace zvedl hlavu, Isabela zachytila jeho pohled a povzbudivě na něj zamávala. Jakmile si toho její bratr všiml, plácl ji do ramene. Jace si dokázal živě představit, jak ji Alek poučuje, že mu nesmí bránit v soustředění. Sám pro sebe se usmál – ani jeden z nich neměl důvod tu být, ale stejně ho sem doprovodili, prý aby mu poskytli „morální oporu“. Jace měl ovšem podezření, že jejich pohnutky jsou ve skutečnosti jiné: Alek poslední dobou nemohl vystát, když neměl nic na práci, Isabela zase nechtěla bratra nechávat o samotě, a navíc se nejspíš oba dva vyhýbali svým rodičům a celému Institutu.

Jordan mu luskl prsty před nosem. „Dáváš vůbec pozor?“

Jace se zamračil. „Dával jsem, jenže pak jsme zabrousili do rubriky ‚on hledá jeho‘.“

„No, a co v tobě teda dokáže vyvolat pocit klidu a míru?“

Jace sundal dlaně z kolenou – z pozice lotosového květu ho chytaly křeče do zápěstí – a zapřel se rukama za zády. Poslední suché listy, které se ještě udržely na větvích stromů, chrastily v mrazivém větru.

Na pozadí bledého zimního nebe listí vytvářelo střídmě elegantní vzor, připomínající skicu perem

a inkoustem. „Zabíjení démonů,“ odpověděl. „Pěkné čisté zabití mě vždycky uklidní. Když se u toho

nadělá moc nepořádku, tak je to samozřejmě trochu otrava, protože to pak musím uklízet…“

„Ne.“ Jordan zvedl ruce do vzduchu. Vyhrnuté rukávy jeho košile odhalovaly tetování, které se mu ovíjelo kolem obou paží. Šánti, šánti, šánti. Jace věděl, že to slovo znamená „klid, který přesahuje chápání“, a že když ho člověk třikrát zopakuje, má působit jako mantra na utišení mysli. Poslední dobou mu ale připadalo, že tu jeho nedokáže utišit vůbec nic. Oheň, který se mu proháněl v žilách, v něm vyvolával neklid, myšlenky se mu v hlavě honily jako splašené a vybuchovaly jako rachejtle. Sny, které se mu zdály, byly živé a sytě barevné jako olejomalby. Pokoušel se unavit tělo fyzickou námahou a trávil dlouhé hodiny ve výcvikovém sále, samá krev, modřiny a pot, jednou dokonce i polámané prsty. To všechno ale vedlo jen k tomu, že musel neustále chodit za Alekem s prosbami o hojivé runy a při jedné památné příležitosti nedopatřením podpálil příčný trám pod střechou Institutu.

Pak se Simon jednou zmínil, že jeho spolubydlící každý den medituje a tvrdí, že právě tento zvyk mu pomohl zbavit se nezvladatelných záchvatů vzteku, které často doprovázejí přeměnu ve vlkodlaka. Odtud byl už jen krůček k tomu, aby Clary navrhla, že Jaceovi „neuškodí, když si to taky zkusí“. Teď se tedy nacházeli uprostřed druhé lekce. Ta první skončila tím, že Jace propálil tvrdou dřevěnou podlahu

v Simonově a Jordanově bytě, proto jeho učitel navrhl předejít dalšímu poškození majetku tím, že druhé sezení uspořádají venku.

„Žádné zabíjení,“ pokračoval Jordan. „Snažíme se tady přinést tvojí mysli klid a mír. Krev, zabíjení, válčení, nic z toho nemá s mírem nic společného. Co dalšího máš rád?“

„Zbraně,“ odpověděl Jace. „Mám rád zbraně.“

„Začínám mít dojem, že skutečný problém tkví v tvojí osobní filozofii.“

Jace se předklonil a položil dlaně na trávu. „Jsem bojovník,“ řekl. „Jako bojovníka mě vychovali. Místo hraček jsem měl zbraně. Do pěti let jsem spával s dřevěným mečem. Mými prvními knihami byly ilustrované středověké příručky o démonech. Vím, co mi dokáže přinést klid, a rozhodně to nejsou

písečné pláže nebo cvrlikání ptáčků v deštném pralese. Potřebuju jenom zbraň v ruce a správnou strategii, jak zvítězit.“

Jordan na něj upřel vyrovnaný pohled. „Takže ty mi tady zkoušíš tvrdit, že klid a mír ti dokáže přinést jenom válka.“

Jace rozhodil rukama, vstal a začal si oprašovat džíny. „Konečně mě chápeš.“ Vtom zaslechl praskot suché trávy a otočil se právě včas, aby uviděl, jak se mezi dvěma stromy prodírá Clary a se Simonem v patách vchází na jejich palouček. Ruce měla strčené v zadních kapsách kalhot a smála se.

Jace je chvíli pozoroval – dívat se na někoho, kdo o tom nemá tušení, je podivně fascinující.

Vzpomněl si, jak Clary spatřil podruhé v životě, tehdy v kavárně Java Jones. Povídala si se Simonem

a smála se, stejně jako teď. Vybavilo se mu, jak ho tenkrát zaplavil do té doby neznámý příval žárlivosti, který mu vyrazil dech, a pak pocit uspokojení, když nechala Simona Simonem a vyšla ven za ním.

Od té doby se spousta věcí změnila. Sžíravá žárlivost na Simona se v něm přerodila ve zdráhavý respekt k jeho houževnatosti a odvaze a postupně i v přátelství, i když to asi nikdy nedokáže přiznat nahlas. Jace sledoval, jak se k němu Clary otáčí a posílá mu vzdušný polibek, při němž jí na zádech poskočil zrzavý cop. Byla tak malá – kdysi mu připomínala křehkou panenku, dokud nezjistil, jakou sílu v sobě ukrývá.

Vykročila k Jaceovi a Jordanovi a Simon zatím začal šplhat na skalnatou vyvýšeninu, kde seděl Alek se svou sestrou. Posadil se vedle Isabely a ona se k němu hned naklonila a něco mu říkala. Černé vlasy jí zakryly obličej jako opona.

Clary se zastavila u Jace a s úsměvem se zhoupla na patách.

„Tak jak vám to jde?“

„Jordan po mně chce, abych si představoval pláž,“ postěžoval si Jace ponuře.

„Je děsně tvrdohlavej,“ poučila Clary Jordana. „Ve skutečnosti ti chce říct, že si toho váží.“

„To tedy nechci,“ ohradil se Jace.

Jordan si odfrkl. „Beze mě bys teď poskakoval po Madison Avenue a ze všech tělesnejch otvorů by ti sršely jiskry.“ Vstal a oblékl si zelenou bundu. „Tvůj kluk je magor,“ sdělil Clary.

„Jasně, ale zase mu to dost sekne,“ odpověděla. „A to se počítá.“

Jordan se ušklíbl, ale v přátelském duchu. „Já už musím,“ oznámil. „Mám ve městě sraz s Maiou.“ Z legrace zasalutoval a v mžiku se ztratil – zmizel mezi stromy nehlučným krokem vlka, kterého měl pod kůží. Jace se za ním zadíval. Kdo by to čekal, pomyslel si. Před šesti měsíci by se vysmál každému, kdo by mu chtěl tvrdit, že jednou bude chodit na lekce sebeovládání k vlkodlakovi.

Z Jordana, Simona a Jace se za posledních několik měsíců stali něco jako přátelé. Jace to neustále táhlo do jejich bytu, který vnímal jako útočiště před každodenními starostmi v Institutu a připomínkami toho, že Spolek pořád ještě není připravený na válku se Sebastiánem.

Erchomai. To slovo se mihlo na okraji Jaceovy mysli a jemu z něj přeběhl mráz po zádech. V duchu spatřil andělské křídlo odtržené od těla, ležící v kaluži zlaté krve.

Už přicházím.

„Co se děje?“ zeptala se Clary. Najednou jí připadalo, jako by byl Jace na míle daleko. Od té doby, co do jeho těla vstoupil nebeský oheň, si navykl častěji se stahovat do sebe. Měla pocit, že se snaží potlačovat emoce. Trochu se jí sevřelo srdce – když Jace poznala, byl mistrem sebekontroly a trhlinami v jeho vnitřním brnění prosvítaly jen drobné útržky jeho skutečného já, jako když skulinou ve zdi proniká světlo. Trvalo dlouho, než se jí podařilo jeho krunýř prolomit. Teď ho požár zuřící v jeho žilách nutil

obrňovat se nanovo a v zájmu bezpečnosti potlačovat vlastní city. Jenže co až oheň zmizí? Dokáže se Jace znovu odhalit?

Zamrkal, když k němu dolehl její hlas. Studené zimní slunce viselo vysoko na obloze. V jeho světle vypadaly kosti v Jaceově obličeji ostřejší a stíny pod jeho očima výraznější. Natáhl se po její ruce

a zhluboka se nadechl. „Máš pravdu,“ řekl tichým, vážným tónem, který si schovával jenom pro ni.

„Opravdu to pomáhá – ty hodiny s Jordanem. Pomáhá to a já jsem mu za to vděčný.“

„Já vím.“ Clary mu ovinula prsty kolem zápěstí. Z jeho kůže sálala horkost. Zdálo se, že po incidentu s Nebeským skvostem Jaceova tělesná teplota o několik stupňů stoupla. Jeho srdce stále bilo ve známém, pravidelném rytmu, ale krev v jeho žilách jako by se pod Claryiným dotekem pokaždé rozšuměla nashromážděnou energií, podobná ohni těsně předtím, než vzplane.

Stoupla si na špičky, aby ho mohla políbit na tvář, on však v tu chvíli pohnul hlavou, takže se jejich rty lehce dotkly. Od chvíle, kdy se v jeho žilách rozhořel oheň, se mohli jenom líbat, a i při tom museli být hodně opatrní. Jace na to nezapomněl ani teď. Jeho ústa lehce spočívala na jejích rtech a rukou jí

svíral rameno. Jejich těla se k sobě na okamžik přitiskla a ona ucítila hukot a pulzování jeho krve. Když si ji k sobě přivinul ještě blíž, prudce mezi nimi přeskočila suchá jiskra, podobná statické elektřině.

Jace ji přestal líbat, vydechl a udělal krok vzad. Než mohla Clary něco říct, z nedalekého pahorku se k nim donesl posměšný potlesk. Simon, Isabela a Alek jim mávali. Jace se uklonil a Clary trochu zaraženě ustoupila, palce zaháknuté za pásek džínů.

Jace si povzdechl. „Chceme se připojit k našim otravným, slídivým přátelům?“

„Bohužel jsou to jediní přátelé, který máme.“ Clary do něj šťouchla ramenem a společně se vydali k balvanům. Simon s Isabelou seděli vedle sebe a šeptem si povídali. Alek se krčil o kousek dál a se soustředěným zájmem zíral na displej svého telefonu.

Jace se posadil vedle svého parabátai. „Slyšel jsem, že pokud na mobil dostatečně dlouho civíš, prý nakonec vždycky zazvoní.“

„Poslal esemesku Magnusovi,“ prozradila na svého bratra Isabela a vrhla na něj nesouhlasný pohled.

„Neposlal,“ ozval se Alek automaticky.

„Ale poslal,“ usadil ho Jace a podíval se mu přes rameno. „A taky jsi mu volal. Vidím tvoje

odchozí hovory.“

„Má dneska narozeniny,“ vysvětloval Alek a zaklapl telefon. Poslední dobou vypadal nějak menší a v obnošeném modrém svetru s prodřenými lokty působil až vyzáble. Rty měl rozkousané a popraskané.

Clary ho bylo líto. První týden po tom, co se s ním Magnus rozešel, byl úplně omráčený smutkem

a nemohl tomu uvěřit. Nikdo z nich tomu nemohl uvěřit. Clary byla vždycky přesvědčená, že Magnus Aleka miluje, opravdu miluje. Zjevně si to myslel i Alek. „Jenom jsem nechtěl, aby získal pocit, že… aby si myslel, že už jsem na něj zapomněl.“

„Ty se užíráš,“ obvinil ho Jace.

Alek pokrčil rameny. „Zrovna ty mi budeš něco vykládat. To bylo pořád: ‚Och, já ji tak miluju.

Ách, je to moje sestra. Proč jen to tak musí být, proč, proč…‘“

Jace po něm hodil hrst suchých listů, takže věta zůstala nedokončená. Isabela se zasmála. „Musíš uznat, že tě docela vystihl, Jacei.“

„Dej mi ten mobil,“ přikázal Jace svému příteli, jako by ji neslyšel. „Dělej, Alexandře.“

„Nic ti do toho není,“ ohradil se Alek a ucukl rukou s telefonem. „Zapomeň na to, jo?“

„Nejíš, nespíš, nespouštíš z mobilu oči – a já na to mám zapomenout?!“ nedal se Jace. Hlas mu překypoval nezvyklým rozrušením. Clary věděla, jak moc mu vadí, že se jeho kamarád trápí, jen si nebyla jistá, jestli o tom ví i Alek. Za běžných okolností by Jace každého, kdo by Alekovi ublížil, zabil nebo ho aspoň zahrnul výhrůžkami. Jenže tohle bylo jiné. Jace rád vyhrával, ale nad zlomeným srdcem se zvítězit nedá, nad svým ani nad cizím. Ani když jde o někoho, koho má člověk rád.

Jace se naklonil a svému parabátai telefon vytrhl. Alek protestoval a natahoval se po přístroji, Jace ho ale jednou rukou držel stranou a druhou zkušeně listoval v seznamu odeslaných zpráv.

„Magnusi, zavolej mi. Musím vědět, jestli jsi v pořádku…“ Zavrtěl hlavou. „Tak takhle ne. Prostě ne.“ Rozhodným pohybem rozlomil telefon vejpůl. Displej zhasl a Jace odhodil zbytky přístroje na zem.

„A je to.“

Alek nevěřícně hleděl na pozůstatky svého telefonu. „Tys mi ROZBIL MOBIL!“

Jace pokrčil rameny. „Pravý muž nedovolí svému příteli, aby volal jinému muži. Moment, to zní divně. Tak znovu: Pravý přítel nedovolí svému příteli, aby opakovaně volal svému bývalému a pokaždé hned zavěsil. Myslím to vážně. Musíš s tím přestat.“

Alek zjevně zuřil. „A kvůli tomu jsi mi musel zničit úplně nový mobil? To ti pěkně děkuju.“ Jace se mírumilovně usmál a lehl si na záda. „Nemáš vůbec zač.“

„Dívej se na to z té lepší stránky,“ snažila se Isabela bratra povzbudit. „Už ti nebudou chodit esemesky od mámy. Dneska už mi psala šestkrát. Musela jsem si vypnout telefon.“ S významným pohledem se poplácala po kapse.

„A co po vás chce?“ zajímal se Simon.

„Pořád nějaký schůze,“ odpověděla Isabela. „Svědecký výpovědi. Spolek chce pořád dokola slyšet, co se přesně stalo, když jsme v Burrenu bojovali se Sebastiánem. Každej jsme už svědčili asi

padesátkrát. O tom, jak do Jace přešel oheň z Nebeskýho skvostu. Musíme jim pořád popisovat temný lovce stínů, Pekelnej pohár, zbraně, který používali, runy, co měli na sobě, co jsme měli na sobě my, co měl na sobě Sebastián, co měl na sobě každej v dosahu. Je to jako sex po telefonu, jenom děsná nuda.“

Simon se zakuckal smíchy.

„A taky chtějí vědět, o co se podle nás bude Sebastián pokoušet,“ dodal Alek. „Až se vrátí. A co udělá jako první.“

Clary se opřela lokty o kolena. „Je příjemný vědět, že Spolek má dobře promyšlenej a spolehlivej

plán.“

„Nechtějí tomu uvěřit,“ ozval se Jace s pohledem upřeným do nebe. „To je ta potíž. Je jedno,

kolikrát jim zopakujeme, co jsme v Burrenu viděli. Můžeme jim do omrzení vykládat, jak jsou temní lovci stínů nebezpeční. Nechtějí uvěřit, že se nefilim můžou takhle změnit. Že lovci stínů můžou zabíjet své

druhy.“

Clary byla u toho, když Sebastián stvořil první temné lovce stínů. Viděla prázdnotu v jejich očích a zuřivost, s jakou se dokázali bít. Naháněli jí hrůzu. „Už to nejsou lovci stínů,“ dodala potichu. „Už to vůbec nejsou lidský bytosti.“

„Je těžké tomu uvěřit, když to člověk nevidí na vlastní oči,“ řekl Alek. „A Sebastián jich má jenom omezené množství. Je to malá skupinka – Spolek nechce věřit, že by to pro něj mohlo představovat hrozbu. A když už uvěří, že je Sebastián nebezpečný, raději si budou myslet, že jde hlavně po nás z New Yorku, ne po lovcích stínů obecně.“

„V tom mají pravdu. Jestli Sebastiánovi na něčem záleží, je to Clary,“ usoudil Jace a Clary přejel mráz po zádech. Pocit znechucení se v ní mísil se zlou předtuchou. „On nemá žádné city. Ne jako my. Ale kdyby je měl, rozhodně by patřily jí. A taky mu jde o Jocelyn. Přímo ji nenávidí.“ Zamyšleně se odmlčel.

„Ale stejně je podle mě nepravděpodobné, že zaútočí právě tady. To by bylo moc… předvídatelné.“

„Doufám, že ses s tím svěřil Spolku,“ řekl Simon.

„Asi tak tisíckrát,“ ubezpečil ho Jace. „Ale připadá mi, že mým domněnkám nepřikládají dostatečnou váhu.“

Clary sklopila oči ke svým rukám. Spolu s ostatními Spolek vyslýchal i ji. Zodpověděla všechny otázky, které jí kdo položil. Zůstalo jen pár věcí, které jim, a ostatně ani nikomu jinému, o Sebastiánovi neřekla. Například to, co od ní podle vlastních slov chtěl.

Od doby, kdy se vrátili z Burrenu domů a Jaceovi plál v těle nebeský oheň, nemívala v noci moc snů, když už se jí ale zdála nějaká noční můra, vždycky v ní hrál roli její bratr.

„Je to jako snažit se bojovat s duchem,“ pokračoval Jace. „Nedaří se jim Sebastiána vystopovat, nemůžou najít jeho ani lovce stínů, které proměnil.“

„Dělají, co můžou,“ namítl Alek. „Posilují zábrany kolem Idrisu a Alicante. Vlastně všechny zábrany. Na Wrangelův ostrov poslali desítky specialistů.“

Na Wrangelově ostrově se nacházely všechny zábrany na světě, kouzla, která chránila celou zeměkouli a zejména Idris před démony a jejich vpády. Síť zábran nebyla dokonalá a občas se jí nějakému démonovi podařilo proklouznout, Clary si ale mohla jen domýšlet, jak moc by se situace zhoršila, kdyby zábrany vůbec neexistovaly.

„Slyšela jsem mámu říkat, že čarodějové ze spirálového labyrintu hledají způsob, jak účinek Pekelného poháru zrušit,“ pronesla Isabela. „Samozřejmě by pro ně bylo jednodušší, kdyby měli ke zkoumání pár mrtvol…“

Odmlčela se a Clary dobře věděla proč. Těla temných lovců stínů zabitých v Burrenu byla dopravena do Kostěného Města, aby je mohli mlčenliví bratři ohledat. Jenže k tomu nedostali příležitost. Těla se totiž přes noc rozložila tak, že jejich stav odpovídal deset let starým mrtvolám. Nedalo se dělat nic jiného než ostatky pohřbít.

Isabela znovu našla ztracený hlas: „A železné sestry zase chrlí zbraně jako na běžícím pásu.

Dodávají nám tisíce andělských ostří, mečů, šakramů a tak dál, všechno vykované v nebeském ohni.“ Podívala se na Jace. Ve dnech bezprostředně následujících po bitvě v Burrenu, kdy žár v jeho žilách zuřil s takovou silou, že občas křičel bolestí, ho mlčenliví bratři znovu a znovu zkoumali, zkoušeli na něm účinky ledu i plamene, svěceného kovu a chladného železa a snažili se zjistit, jestli z něj není možné oheň nějak dostat a svést ho jinam, na nic ale nepřišli. Zdálo se, že oheň, který byl předtím uvězněný v ostří Nebeského skvostu, nemá nijak naspěch, aby Jaceovo tělo opustil a zabydlel se v jiné zbrani nebo předmětu. Bratr Zachariáš Clary objasnil, že v raných dobách existence lovců stínů se nefilim snažili nebeský oheň polapit do zbraně, kterou by mohli bojovat proti démonům. Nikdy se jim to nepovedlo

a jejich hlavními nástroji se posléze stala andělská ostří. I mlčenliví bratři to nakonec vzdali. Oheň Nebeského skvostu dřímal v Jaceových žilách jako had stočený do klubíčka a on mohl jen doufat, že se mu ho podaří samotnému nějak ovládnout, aby ho nezničil.

Ozvalo se hlasité pípnutí příchozí textové zprávy, Isabela si totiž zase zapnula telefon. „Máma nám vzkazuje, že máme hned přijít do Institutu,“ tlumočila ostatním. „Koná se nějaká schůze. Musíme se jí zúčastnit.“ Vstala a oprášila si z šatů špínu. „Pozvala bych tě k nám domů,“ řekla Simonovi, „ale pořád máš zákaz, protože jsi nemrtvej a tak.“

„Jo, to si pamatuju,“ odpověděl Simon, zatímco vstával. Clary se taky zvedla a natáhla ruku k Jaceovi. Přijal ji a postavil se.

„Jdeme se Simonem nakupovat vánoční dárky,“ oznámila. „A nikdo z vás s náma nesmí, protože musíme vybrat i něco pro vás.“

Alek se zatvářil zděšeně. „Proboha. To znamená, že já vám musím taky něco koupit, co?“

Clary zavrtěla hlavou. „Copak lovci stínů… neslaví Vánoce?“ Náhle se jí vybavila poněkud stresující večeře na Den díkůvzdání u Luka doma, kdy se Jace, kterého požádali, aby rozporcoval krocana, pustil do pečeného ptáka mečem s takovou vervou, že z hlavního chodu zbyla jen krocaní drť. Možná nefilim Vánoce vážně neslaví.

„Dáváme si dárky a oslavujeme střídání ročních období,“ odpověděla Isabela. „Za starých časů se v zimě pořádaly slavnosti na počest Anděla. Konaly se vždycky v den, kdy Jonathan Lovec stínů dostal Nástroje smrti. Podle mě ale lovcům stínů vadilo, že se neúčastní žádných svátků, které slaví civilové, takže spousta Institutů teď pořádá vánoční večírky. Nejvyhlášenější je ten v Londýně.“ Pokrčila rameny.

„Ale myslím, že letos… asi nic slavit nebudeme.“

„Aha.“ Clary se cítila pod psa. Samozřejmě že nemají chuť slavit Vánoce, když ztratili Maxe. „No ale my vám stejně chceme dát dárky. Nemusí se kvůli tomu konat žádná oslava ani nic takovýho.“

„No jasně.“ Simon rozhodil rukama. „Já na chanuku musím nakoupit dárky. Přikazujou to židovský zákony. Židovskej Bůh se dokáže pěkně naštvat. A na dárky se vždycky hrozně těší.“

Clary se na něj usmála. Slovo „Bůh“ mu v poslední době činilo stále menší obtíže.

Jace si povzdechl a políbil Clary na rozloučenou. Vlastně jí jen lehce přitiskl rty na spánek, přesto se ale zachvěla. Už se jí zajídalo, že se nemůže Jace dotknout ani ho pořádně políbit. Slíbila mu, že jí to nebude vadit, že ho bude milovat, i kdyby do smrti nesměli jeden na druhého ani sáhnout, ale stejně ji to trápilo a stýskalo se jí po pocitu jistoty, který jí dokonalý soulad jejich těl vždycky přinášel. „Uvidíme se později,“ loučil se Jace. „Já půjdu s Alekem a Izzy…“

„Ne, nepůjdeš,“ prohlásila znenadání Isabela. „Rozbil jsi Alekovi mobil. Sice uznávám, že jsme to už několik týdnů chtěli udělat všichni, ale…“

„Isabelo,“ přerušil ji Alek důrazně.

„Ale pravdou zůstává, že jsi jeho parabátai a taky jedinej z nás, kdo se ještě nestavil u Magnuse.

Běž si s ním promluvit.“

„A co mu mám říct?“ opáčil Jace. „Nemůžeš přece někoho přemluvit, aby se s někým nerozcházel… Ale možná se pletu,“ dodal chvatně, když si všiml Alekova výrazu. „Kdo ví? Zkusit to můžu.“

„Díky.“ Alek poplácal Jace po rameni. „Slyšel jsem, že když chceš, dokážeš být okouzlující.“

„Doneslo se mi to samé,“ přitakal Jace a dal se do běhu pozpátku. Clary si závistivě všimla, že i při této činnosti vypadá elegantně. A sexy. Pořádně sexy. Zvedla ruku a vlažně mu zamávala.

„Tak zatím,“ zavolala. Jestli do tý doby nevylítnu netrpělivostí z kůže.

Jejich rodina sice oslavám náboženských svátků nikdy moc nedala, ale Pátou avenue v období Vánoc Clary vždycky zbožňovala. Ve vzduchu sladce voněly pečené kaštany a ve výlohách se třpytily stříbrné, modré, zelené a červené ozdoby. Tento rok nechalo město na pouliční lampy připevnit buclaté sněhové vločky, od nichž se blýskavě odrážely paprsky zimního slunce. Zlatým hřebem toho všeho byl mohutný vánoční strom u Rockefellerova centra. Ve stínu jeho větví se se Simonem opírali o mantinel kluziště

a sledovali, jak se turisti kácejí k zemi ve snaze zvládnout pohyb po ledě.

Clary si hřála ruce o kelímek s horkou čokoládou a teplo se jí pomalu šířilo do celého těla.

Připadala si skoro normálně – výlety na Pátou avenue za vánočními výlohami a stromem znamenaly pro ni se Simonem zimní tradici, dlouhou jako její paměť.

„Je to skoro jako za starejch časů, co?“ prohodil s bradou opřenou o složené ruce, jako by jí četl myšlenky.

Vrhla na něj postranní pohled. Měl na sobě černý kabát a šálu, která zdůrazňovala bledost jeho kůže. Pod očima mu vystupovaly kruhy, což znamenalo, že se už dlouho nenapil krve. Vypadal přesně jako to, čím ve skutečnosti byl – jako hladový a unavený upír.

Skoro, pomyslela si. Skoro jako za starých časů. „Jenom teď máme víc lidí, kterejm musíme koupit dárky,“ řekla. „Navíc oba stojíme před traumatizující volbou, co pořídit k prvním Vánocům někomu,

s kým jsme nedávno začali chodit.“

„Co jen dát lovci stínů, kterej má všechno, na co pomyslí,“ zavtipkoval Simon s úšklebkem.

„Jace ze všeho nejvíc baví zbraně,“ uvažovala Clary. „Taky má rád knihy, ale v Institutu mají obrovskou knihovnu. Rád poslouchá vážnou hudbu…“ Její obličej se rozjasnil. Simon byl přece hudebník, a i když hrál v příšerné kapele, která v jednom kuse střídala názvy – teď si právě říkali Smrtící nákyp –, přece jen dřív chodil do hudební školy. „Co bys dal někomu, kdo rád hraje na klavír?“

„Asi klavír.“

„Simone!“

„Nebo fakt velkej metronom, kterej by se dal použít i jako zbraň.“ Clary si zoufale povzdechla.

„Tak mu kup nějaký noty. Třeba Rachmaninov je těžkej, ale Jace má rád výzvy.“

„Dobrej nápad. Mrknu se, jestli je tady v okolí nějakej obchod s hudebninama.“ Clary dopila čokoládu, hodila kelímek do nedaleké popelnice a vytáhla svůj telefon. „A co ty? Co chceš koupit Isabele?“

„Nemám nejmenší tušení,“ postěžoval si Simon. Kráčeli teď směrem k Páté avenue, kde byly chodníky ucpané souvislým proudem chodců zírajících do výloh obchodů.

„Ale prosím tě. S Isabelou je to lehký.“

„Tak hele, mluvíš tady o mojí holce.“ Simon svraštil obočí.

„Teda myslím. Nejsem si jistej. Ještě jsme o tom nemluvili. Jako o našem vztahu, chápeš?“

„Už je vážně načase, abyste provedli vévé, Simone.“

„Cože?“

„Vévé, vymezení vztahu. O co jde, kam to směřuje. Chodíte spolu, je to jenom nezávazný, jste ‚ve složitém vztahu‘, nebo jak byste to popsali? Kdy o tobě řekne rodičům? Můžete chodit na rande s jinejma lidma?“

Simon zbledl. „Co? To jako vážně?“

„Jo, vážně. A do té doby… parfém!“ Clary chytla Simona vzadu za kabát a zatáhla ho do parfumerie. Prodejna byla rozlehlá a plná lesklých lahviček. „Ale musí to být něco nezvyklýho,“ dodala a zamířila do oddělení parfémů. „Isabela nebude chtít vonět jako všichni ostatní. Určitě touží vonět po fících nebo luční trávě nebo…“

„Po fících? Fíky nějak voní?“ Simon se tvářil vyjeveně. Clary se mu právě chystala začít smát, když vtom jí zapípal telefon. Byla to zpráva od matky.

KDE JSI?

Clary obrátila oči v sloup a odepsala. Jocelyn pořád ještě znervózňovalo, když měla podezření, že je její dcera venku s Jacem. A to navzdory tomu, že jí Clary vysvětlila, že Jace je pravděpodobně ten nejneškodnější nápadník na světě, protože má zakázáno zaprvé rozčilovat se, zadruhé dělat komukoli sexuální návrhy, zatřetí dělat vlastně všechno, při čem by mu mohla stoupnout hladina adrenalinu.

Na druhou stranu Clary nemohla popřít, že se Jace v nedávné minulosti ocitl pod cizím neblahým

vlivem. Ona i Jocelyn byly u toho, když klidně nechal Sebastiána, aby vyhrožoval Lukovi. Clary své matce pořád ještě nevyprávěla o všem, co viděla v bytě, který na krátkou dobu, kdy se ocitla mimo čas, s Jacem a Sebastiánem obývala. Připadalo jí to jako sen s prvky noční můry. Nikdy Jocelyn neřekla, že Jace někoho zabil. Určité věci její matka nemusela vědět a ani Clary neměla chuť se jim postavit čelem.

„Vidím tady spoustu věcí, který by se určitě líbily Magnusovi,“ poznamenal Simon a vzal do ruky skleněnou lahvičku se třpytkami rozmíchanými v oleji. „Je to proti pravidlům, kupovat dárky někomu, kdo se rozešel s tvým kamarádem?“

„To asi závisí na konkrétní situaci. Kamarádíš víc s Magnusem, nebo s Alekem?“

„Alek aspoň ví, jak se jmenuju,“ usoudil Simon a postavil lahvičku na původní místo. „A je mi ho líto. Chápu, proč to Magnus udělal, jenže Aleka to úplně zničilo. Já myslím, že když tě někdo miluje, měl by ti odpustit, pokud svýho činu opravdu lituješ.“

„Pořád ale záleží na tom, cos provedl,“ uvažovala Clary. „Teď nemluvím jenom o Alekovi, ale obecně. Jsem si jistá, že Isabela by ti odpustila všechno,“ dodala rychle.

Simon se netvářil moc přesvědčeně.

„Teď se nehýbej,“ poručila mu a přitom mu kolem hlavy kroužila nějakým flakónkem. „Za tři minuty si čichnu k tvýmu krku.“

„To jsou mi věci,“ podivil se Simon. „Teda musím uznat, žes čekala pěkně dlouho, než jsi projevila svý skutečný city.“

Clary se ani nenamáhala vymýšlet jízlivou odpověď, v hlavě jí totiž ještě rezonovala Simonova slova o odpouštění a mísila se se vzpomínkou na někoho jiného, na něčí hlas, obličej a oči. Na Sebastiána sedícího naproti ní u stolku v Paříži. Myslíš, že mi někdy dokážeš odpustit? Chci říct, myslíš si, že někdo jako já může vůbec odpuštění dosáhnout?

„Některý věci odpustit nejde,“ prohlásila. „Já třeba nikdy neodpustím Sebastiánovi.“

„Jenomže toho nemiluješ.“

„Ne, ale je to můj bratr. Kdyby se věci sběhly jinak…“ Jenže ony se udály právě tak, jak se udály.

Clary tu myšlenku opustila a místo toho si čichla k Simonovi. „Voníš po fících a meruňkách.“

„Vážně si myslíš, že chce Isabela vonět jako směs sušenýho ovoce?“

„Asi ne.“ Clary zvedla další flakón. „Tak co teda budeš dělat?“

„Kdy jako?“

Clary, jejíž mozek právě zaměstnávala otázka, jestli má tuberóza něco společného s tuberkulózou, zvedla hlavu a zjistila, že se na ni nechápavě upírají Simonovy hnědé oči. Upřesnila svoji otázku: „No nemůžeš přece navěky bydlet u Jordana, ne? Půjdeš třeba na vysokou…“

„Ty se ale na žádnou vysokou nechystáš,“ namítl.

„Ne, jenže já jsem lovkyně stínů. Když je nám osmnáct, pošlou nás na studia do jinýho Institutu. To je naše vysoká.“

„Nelíbí se mi představa, že odjedeš.“ Strčil si ruce do kapes kabátu. „Já nemůžu jít na vysokou,“ dodal. „Těžko můžu čekat, že mi máma zaplatí školný, a studentskou půjčku mi nikdo nedá. Z právního hlediska jsem mrtvej. A navíc, jak dlouho by asi mým spolužákům trvalo, než by jim došlo, že oni stárnou a já ne? Nevím, jestli sis toho všimla, ale šestnáctiletí kluci nevypadají jako vysokoškoláci před promocí.“

Clary položila flakónek s parfémem. „Simone…“

„Možná bych měl něco koupit i mámě,“ přerušil ji hořce. „Čím bych jí nejlíp poděkoval za to, že mě vyhodila z domu a předstírá, že jsem umřel?“

„Co takhle zkusit orchideje?“

Simona už ale přešla nálada na žerty. „Možná to přece jenom není jako za starejch časů,“ řekl.

„Normálně bych ti koupil pastelky nebo jiný výtvarný potřeby, ale ty poslední dobou vůbec nekreslíš, co? Jenom stélou. Ty už nekreslíš a já už nedýchám. To je oproti loňskýmu roku dost podstatnej rozdíl.“

„Možná by sis měl promluvit s Rafaelem,“ navrhla Clary.

„S Rafaelem?!“

„Ví, jak upíři žijou,“ vysvětlovala Clary. „Jak si všechno zařizujou, jak vydělávají peníze, jak si pronajímají byty – tohle všechno musí znát. Mohl by ti pomoct.“

„Mohl, ale neudělá to,“ řekl Simon zamračeně. „Co po Camille převzala vedení Maureen, nemám o klanu z hotelu Dumort žádný zprávy. Vím jenom to, že Rafael je její pobočník. Jsem si naprosto jistej,

že si všichni pořád myslí, že mám Kainovo znamení, jinak už by na mě dávno někoho poslali. Je to jenom otázka času.“

„Ale ne. Vědí, že ti nesmějí ublížit. Znamenalo by to válku se Spolkem. Institut se v tomhle ohledu vyjádřil dost jasně,“ ujišťovala ho Clary. „Jsi v bezpečí.“

„Clary, nikdo z nás není v bezpečí,“ namítl Simon.

Než stihla Clary odpovědět, uslyšela, jak na ni někdo volá jménem. Dokonale zmatená se rozhlédla kolem sebe a zjistila, že se k ní davem nakupujících prodírá její matka. Přes výlohu viděla Luka, který čekal před obchodem. Ve své flanelové košili působil mezi stylovými Newyorčany nemístně.

Když se Jocelyn konečně probojovala tlačenicí, vrhla se na svoji dceru a prudce ji objala. Clary se přes její rameno nechápavě podívala na Simona. Jeho zmatený výraz mluvil za vše. Jocelyn ji nakonec pustila a o krok ustoupila. „Tolik jsem se bála, že se ti něco stalo…“

„Myslíš jako tady, v Sephoře?“ zeptala se Clary.

Jocelyn naskočila uprostřed čela vráska. „Tys to ještě neslyšela? Myslela jsem, že už ti to Jace dávno napsal.“

Clary náhle ucítila, jak se jí po těle rozlévá chlad, jako by se napila ledové vody. „Nenapsal. Já… no a co se teda děje?“

„Omluv nás, Simone,“ vyhnula se Jocelyn odpovědi. „Clary a já teď musíme rovnou do Institutu.“

Od té doby, co tu byl Jace naposledy, se toho u Magnuse doma moc nezměnilo. Byla tu stejná úzká chodba s jedinou žlutou žárovkou. Jace si odemkl dveře do budovy pomocí otevírací runy, vyběhl schody po dvou a zazvonil na zvonek čarodějova bytu. Předpokládal, že je to bezpečnější než použít další runu, Magnus by přece mohl být nahý a hrát videohry nebo provádět cokoli jiného. Kdo ví, čím se čarodějové baví ve volném čase?

Jace znovu zazvonil a tentokrát se do zvonku pořádně opřel. Po dalších dvou dlouhých zazvoněních mu konečně otevřel rozzuřený Magnus. Přes bílou smokingovou košili a tvídové kalhoty měl přehozený černý hedvábný župan a byl bosý. Tmavé vlasy měl rozcuchané a na tvářích mu rašilo strniště. „Co tady děláš?“ chtěl vědět.

„Ale ale,“ podivil se Jace. „To není moc milé uvítání.“

„To proto, že tu nejsi vítaný.“

Jace zvedl jedno obočí. „Myslel jsem, že jsme přátelé.“

„Ne. Jsi Alekův přítel. S Alekem jsem dřív chodil, a proto jsem vás všechny musel snášet. Jenže teď už spolu nechodíme, takže vás snášet nemusím. Bohužel to nikomu z vás zřejmě nedochází. Jestli

dobře počítám, už jsi z té vaší bandy čtvrtý, kdo mě přišel otravovat.“ Magnus se dal do počítání na svých dlouhých prstech.

„Clary, Isabela, pak Simon…“

„Cože, Simon?!“

„Vypadáš překvapeně.“

„Nenapadlo by mě, že mu na vašem vztahu s Alekem tolik záleží.“

„Já s Alekem žádný vztah nemám,“ prohlásil Magnus mechanicky, jenže Jace už se mezitím protáhl kolem něj a teď se zvědavě rozhlížel po obývacím pokoji.

Jedna z věcí, které měl Jace na Magnusově bytě v skrytu duše rád, bylo to, že jen zřídkakdy vypadal

dvakrát po sobě stejně. Někdy to byl prostorný moderní loft, jindy se podobal francouzskému nevěstinci, viktoriánskému opiovému doupěti, nebo vnitřku vesmírné lodi. Teď v něm ale panoval nepořádek

a přítmí. Konferenční stolek přetékal použitými krabičkami od čínských pokrmů, naskládanými na sobě. Předseda Mňau ležel na rohožce a všechny čtyři tlapky mu trčely do vzduchu jako mrtvému jelenovi.

„Čpí to tady zlomeným srdcem,“ poznamenal Jace.

„To je z toho čínského jídla.“ Magnus sebou hodil na pohovku a dlouhé nohy si natáhl před sebe.

„Tak honem, ať to máme za sebou. Pověz mi, cos mi přišel povědět.“

„Myslím, že byste se s Alekem měli dát zase dohromady,“ řekl Jace. Magnus zvedl oči ke stropu. „A pročpak?“

„Protože se strašně trápí,“ odpověděl Jace. „A mrzí ho to. Mrzí ho, co udělal. Už to nikdy neudělá.“

„Jako že se už nikdy nebude za mými zády scházet s mojí bývalou a osnovat plány, jak mi zkrátit život? To je od něj šlechetné.“

„Magnusi…“

„Kromě toho, Camille je mrtvá, takže už to ani udělat nemůže.“

„Vy víte, jak to myslím,“ naléhal Jace. „Prostě už vám nebude lhát, snažit se vás oklamat, něco před vámi skrývat, nebo co vás vlastně tak naštvalo.“ Posadil se do koženého ušáku a zvedl obočí.

„Takže?“

Magnus se převalil na bok. „Proč ti záleží na tom, že se Alek trápí?“

„Proč mi na tom záleží?!“ zopakoval Jace tak nahlas, že se Předseda Mňau s trhnutím posadil, jako by dostal ránu elektrickým proudem. „To je snad očividné. Je to můj nejlepší přítel, můj parabátai. A teď je nešťastný. A mimochodem, vypadá to, že vy taky. Všude se válí krabičky od jídla, nestaráte se o vzhled svého bytu, váš kocour vypadá jako mrtvý…“

„On není mrtvý.“

„Na Alekovi mi hodně záleží,“ pokračoval Jace a při tom z Magnuse nespouštěl oči. „Záleží mi na něm víc než na sobě.“

„Nenapadlo tě někdy,“ přemítal Magnus a odloupl si z nehtu kousek laku, „že celá ta

tradice parabátai je dost krutá? Sice si svého parabátai můžeš vybrat, ale už nikdy se ho nemůžeš zbavit.

Ani kdyby se obrátil proti tobě. Vezmi si třeba Luka s Valentýnem. A i když je pro tebe

tvůj parabátai svým způsobem nejbližší osoba na světě, nesmíš se do něj zamilovat. Navíc když zemře, zemře s ním i část tvého já.“

„Jak to, že toho o parabátai tolik víte?“

„Znám lovce stínů,“ řekl Magnus a poplácal pohovku vedle sebe, načež k němu Předseda Mňau vyskočil a začal do něj šťouchat hlavou. Čarodějovy dlouhé prsty se zabořily do kočičí srsti.

„Už hodně dlouho. Jste zvláštní tvorové. Na jedné straně ta vaše křehká vznešenost a lidství, na druhé straně bezohledný oheň andělů.“ Jeho pohled přeskočil na Jace. „O tobě to platí dvojnásob, Herondale, protože máš andělský oheň v krvi.“

„Vy už jste měl v minulosti mezi lovci stínů nějaké přátele?“

„Přátelé,“ dumal Magnus, „co to vlastně znamená?“

„Když nějaké máte, tak to poznáte,“ odpověděl Jace. „Takže máte vlastně nějaké přátele? Tedy kromě těch, kteří chodí na vaše večírky. Většina z nich se vás bojí, něco vám dluží nebo jste spolu někdy spali, ale skuteční přátelé? Přijde mi, že těch zrovna moc nemáte.“

„Tohle je tedy novinka,“ odsekl Magnus. „Nikdo jiný z vaší bandy se mě ještě nepokusil urazit.“

„A zabírá to?“

„Jestli se ptáš, jestli jsem pocítil náhlé nutkání dát to s Alekem zase dohromady, tak odpověď zní ne,“ řekl Magnus. „Jenom jsem dostal strašnou chuť na pizzu, ale to s tím nejspíš nesouvisí.“

„Alek říkal, že máte tohle ve zvyku,“ nenechal se odradit Jace.

„Vyhýbáte se osobním otázkám pomocí vtipů.“ Magnus přimhouřil oči. „To tady nejsem jediný.“

„Trefa,“ připustil Jace. „Tak si nechte poradit od znalce. Nerad mluvíte o sobě a raději ostatní naštvete, než aby vás litovali. Jak jste starý, Magnusi? A chci slyšet pravdu.“

Magnus neodpověděl.

„Jak se jmenovali vaši rodiče? Třeba váš otec?“

Magnus ho zpražil pohledem svých zlatozelených očí. „Kdybych chtěl ležet na gauči a stěžovat si na rodiče, zaplatil bych si sezení u psychiatra.“

„Jenže moje služby jsou k mání zdarma,“ opáčil Jace.

„To už jsem o tobě slyšel.“

Jace se oslnivě usmál a zabořil se hlouběji do křesla. Na lenošce vedle něj ležel polštář

s obrázkem britské vlajky. Sáhl po něm a strčil si ho pod hlavu. „Nemám teď nic jiného na práci. Můžu tady sedět celý den.“

„Výborně,“ řekl Magnus. „Tak já si zatím dám šlofíka.“ Natáhl se pro zmačkanou deku ležící na podlaze. V tu chvíli Jaceovi zazvonil telefon. Magnus se uprostřed pohybu zarazil a sledoval, jak Jace loví v kapse a otevírá přístroj.

Byla to Isabela. „Jacei?“

„Slyším. Jsem u Magnuse. Myslím, že děláme pokroky. Co je?“

„Musíš se vrátit,“ oznámila mu a on se posadil tak prudce, že polštář spadl na podlahu. Isabela zněla nervózně. Cítil z jejího hlasu napětí, které skřípalo jako falešné tóny rozladěného klavíru.

„Do Institutu. Hned, Jacei.“

„Co se stalo?“ chtěl vědět. „O co jde?“ Všiml si, že i Magnus se posadil rovně a deka mu vypadla z ruky.

„O Sebastiána,“ odpověděla Isabela.

Jace zavřel oči. Spatřil zlatou krev a bílá pírka poházená po mramorové podlaze. Vybavil si jistý byt, nůž ve svých rukou, svět, který mu ležel u nohou, Sebastiánův stisk na svém zápěstí, nevyzpytatelné černé oči hledící na něj s temným pobavením. Hučelo mu v uších.

„Co se děje?“ Do Jaceových myšlenek pronikl Magnusův hlas. Uvědomil si, že už stojí u dveří a telefon má zase zastrčený v kapse. Otočil se. Magnus stál za ním a přísně si ho prohlížel.

„Jde o Aleka? Je v pořádku?“

„Proč vás to zajímá?“ zeptal se Jace a Magnus sebou trhnul. Jace čaroděje ještě nikdy neviděl takhle zaskočeného. Jedině to mu zabránilo v tom, aby za sebou cestou ven práskl dveřmi.

Ve vstupní hale Institutu visely desítky neznámých svrchníků a bund. Když si Clary rozepínala vlněný kabát a věšela ho na jeden z dlouhé řady háčků na stěně, cítila, jak má ramena ztuhlá napětím.

„A vážně vám Marysa neřekla, co se děje?“ vyzvídala. Hlas se jí chvěl úzkostí.

Jocelyn už si rozvázala dlouhou šedou šálu a skoro si ani nevšimla, že jí ji Luke stáhl z krku

a pověsil na věšák. Její zelené oči těkaly po místnosti a prohlížely si dveře výtahu, klenutý strop nad nimi a vybledlé nástěnné malby lidí a andělů.

Luke zavrtěl hlavou. „Víme jen to, že došlo k útoku na Spolek a že se sem všichni máme co nejrychleji dopravit.“

„Trošku mě na tom znepokojuje slovo ‚všichni‘.“ Jocelyn si smotala vlasy do drdolu na temeni hlavy a prsty zkontrolovala jeho pevnost. „Nevkročila jsem do žádného Institutu celé roky. K čemu mě tady potřebují?“

Luke jí stiskl rameno, aby ji uklidnil. Clary věděla, čeho se její matka bojí. Báli se toho všichni.

Jediným důvodem, proč může Spolek stát o Jocelyninu přítomnost, jsou nové zprávy o jejím synovi.

„Marysa říkala, že budou v knihovně,“ prohlásila Jocelyn. Clary šla jako první. Slyšela, jak si za ní Luke s matkou povídají a jak stěny tiše vracejí ozvěnu jejich kroků. Luke kráčel pomaleji než dřív. Ještě se úplně nezotavil ze zranění, které ho v listopadu málem stálo život.

Ty víš, proč jsi tady, že? zašeptal nějaký hlas v její hlavě. Věděla, že tam ve skutečnosti nikdo není, ale moc jí to nepomáhalo. Neviděla svého bratra od bitvy v Burrenu, v zastrčeném koutku své mysli ho však nosila pořád s sebou jako obtížného, nevítaného hosta. Přece kvůli mně. Muselo ti být jasné, že jsem nezmizel navěky. Říkal jsem ti, že tahle chvíle přijde. Napsal jsem ti to.

Erchomai.

Už přicházím.

Mezitím došli ke knihovně. Dveře byly pootevřené a zevnitř k nim propouštěly změť hlasů. Jocelyn se s nervózním výrazem na chvíli zastavila.

Clary položila ruku na kliku. „Můžeme?“ Až teď si všimla, co má její matka na sobě: černé džíny, kozačky a černý rolák. Jako by si mimoděk oblékla to, co se v jejím šatníku nejvíc podobalo bojové zbroji.

Jocelyn na svou dceru souhlasně kývla.

V knihovně někdo odsunul většinu nábytku ke stěnám, takže uprostřed místnosti kolem mozaiky

s Andělem vznikl velký prázdný prostor. Stál tam jen masivní stůl tvořený těžkou mramorovou deskou, kterou podpírali dva klečící kamenní andělé. Kolem něj seděli členové newyorské pobočky Spolku.

Některé z nich, například Kadira s Marysou, znala Clary jménem, jiné jen od vidění. Marysa stála a na prstech nahlas vypočítávala názvy měst. „Berlín,“ říkala právě. „Všichni mrtví. Bangkok. Všichni mrtví. Moskva. Všichni mrtví. Los Angeles…“

„Los Angeles?“ ozvala se Jocelyn. „Tam slouží Blackthornovi. Jsou…?“

Marysa se zatvářila polekaně, jako by si Jocelynina příchodu všimla až teď. Její modré oči si přeměřily Luka s Clary. Vypadala ustaraně a vyčerpaně, vlasy měla stažené do přísného hladkého účesu a na rukávu saka šitého na míru jí byla vidět skvrna – od červeného vína, nebo od krve? „Někteří z nich přežili,“ odpověděla.

„Děti. Jsou teď v Idrisu.“

„Helen,“ řekl Alek a Clary pomyslela na dívku, která s nimi v Burrenu bojovala proti Sebastiánovi. Vzpomněla si, jak stála v chrámové lodi Institutu a za ruku se jí držel tmavovlasý chlapec. To je můj bratr Julián.

„Přítelkyně Aline,“ vyhrkla Clary a všimla si, že si ji členové Spolku prohlížejí se špatně skrývanou nevolí. Bylo to pokaždé stejné: jako by se pro ně kvůli tomu, kým je a co představuje, stával pohled na ni nesnesitelným. Valentýnova dcera. Valentýnova dcera. „Je v pořádku?“

„Byla v té době s Aline v Idrisu,“ informovala ji Marysa. „Její mladší sourozenci přežili, ale zdá se, že u nejstaršího bratra Marka se vyskytl nějaký problém.“

„Problém?“ zopakoval Luke. „Co se přesně stalo, Maryso?“

„Myslím, že celý příběh se dozvíme až v Idrisu,“ odpověděla Marysa a uhladila si účes, už tak dokonale hladký. „Víme jen, že došlo k několika útokům. Během dvou nocí bylo napadeno šest Institutů. Zatím netušíme, jak se do nich útočníkům podařilo vniknout, ale v jedné věci máme jasno…“

„Sebastián,“ přerušila ji Claryina matka. Ruce měla vražené v kapsách černých kalhot, kde je – podle Claryina odhadu – zatínala v pěst. „Přejdi k věci, Maryso. Můj syn. Nevolala bys mě sem, kdyby za tím nestál on, nemám pravdu?“ Zadívala se Maryse do očí a Clary napadlo, jestli k takovým střetům docházelo, i když byly ještě obě členkami Kruhu, jestli už tehdy o sebe ostré hrany jejich osobností neustále narážely, až od nich odletovaly jiskry.

Než Marysa stihla odpovědět, otevřely se dveře a dovnitř vešel Jace. Tváře mu zčervenaly chladem, byl prostovlasý a světlé vlasy měl rozcuchané větrem. Ruce nechráněné rukavicemi byly pokryté jizvami po starých i novějších znameních a na konečcích prstů zarudlé od zimy. Když si všiml Clary,

letmo se na ni usmál a pak se posadil na židli, do té doby opřenou o zeď.

Luke se jako obvykle ujal úkolu vyhrocenou situaci uklidnit.

„Maryso? Stojí za těmi útoky opravdu Sebastián?“

Marysa se zhluboka nadechla. „Ano, stojí. Pomáhali mu temní lovci stínů.“

„No jasně že za všechno může Sebastián,“ vybuchla Isabela. Do té doby měla oči sklopené k desce stolu, teď ale zvedla hlavu.

Její obličej připomínal masku nenávisti a vzteku. „Vzkázal přece, že přijde. A teď taky přišel.“

Marysa si povzdechla. „Předpokládali jsme, že zaútočí na Idris. Všechny tajné zprávy tomu nasvědčovaly. S útokem na Instituty jsme nepočítali.“

„Takže udělal přesně to, co jste nečekali,“ ozval se Jace. „Jenomže on vždycky dělá to, co od něj nikdo nečeká. Možná by měl Spolek začít počítat právě s tímhle.“ Pak pokračoval tišším hlasem.

„Já jsem to říkal. Říkal jsem vám, že bude chtít další vojáky.“

„Jacei,“ okřikla ho Marysa. „Tímhle ničemu nepomůžeš.“

„To ani nemám v úmyslu.“

„Já bych čekal, že jako první místo k útoku si vybere nás,“ uvažoval Alek. „Jace měl předtím pravdu – všichni, které miluje nebo nenávidí, jsou právě tady.“

„On ale nikoho nemiluje,“ nesouhlasila Jocelyn.

„Mami, nech toho,“ zasáhla Clary. Srdce jí divoce bušilo v prsou, zároveň ale pocítila zvláštní úlevu. Celou dobu jen vyčkávali, až se Sebastián objeví, a ta chvíle teď skutečně nastala. Už žádné další čekání. Teď vypukne válka. „Tak co teda budeme dělat? Opevníme Institut? Schováme se?“

„Zkusím hádat,“ navrhl Jace uštěpačným tónem. „Spolek svolal zasedání Rady. Bude další schůze.“

„Spolek nařídil okamžitou evakuaci,“ oznámila Marysa a její slova všechny umlčela, dokonce

i Jace. „Všechny Instituty se musí vyprázdnit. Členové všech poboček Spolku se vrátí do Alicante. Od zítřka se zábrany kolem Idrisu zdvojnásobí. Nikdo se nedostane dovnitř ani ven.“

Isabela polkla. „Kdy odjíždíme z New Yorku?“

Marysa se narovnala. Najednou kolem sebe zase vyzařovala obvyklou autoritu. Rty měla semknuté do tenké čáry a odhodlaně zatínala zuby. „Jděte si sbalit,“ přikázala. „Odjíždíme ještě dnes večer.“

2

Padnout, nebo zůstat stát

Procitla prudce, jako by spadla do vany plné ledové vody. Vymrštila se do sedu, otevřená ústa připravená ke křiku. „Juliáne! Juliáne!“

Ve tmě se něco pohnulo, na paži jí spočinula něčí ruka a v očích ji zabolel náhlý příval světla.

Emma zalapala po dechu a ucukla, takže se zabořila do polštářů. Teprve v tu chvíli si uvědomila, že leží v posteli, záda má podepřená polštáři a kolem těla má v chumlu omotanou propocenou přikrývku.

Zamžourala do tmy a pokusila se zaostřit.

Skláněla se nad ní Helen Blackthornová, upírala na ni ustarané modrozelené oči a v ruce držela zářící čarodějné světlo. Byly v pokoji se šikmým stropem, který na obou stranách strmě klesal k podlaze jako v chaloupce z pohádky. Uprostřed místnosti stála velká dřevěná postel s nebesy a Emma najednou viděla, jak se ze stínů za Helen vynořují kusy nábytku: velká hranatá skříň, dlouhá pohovka, rozviklaný stůl. „Kde… kde to jsem?“ zakoktala se.

„V Idrisu,“ odpověděla Helen a lehce ji pohladila po ruce.

„Zvládla ses dostat do Idrisu, Emmo. Jsme v podkroví v domě Penhallowových.“

„A co n-naši?“ drkotala Emma zuby. „Kde jsou moji rodiče?“

„Přišla jsi portálem s Juliánem,“ odpověděla Helen jemně, aniž by jí na otázku odpověděla.

„Všichni jste se sem nějak dostali – je to opravdu zázrak, chápeš? Spolek otevřel průchod, ale cestování portálem není hračka. Dru prošla s Tavym v náruči a dvojčata se taky samozřejmě objevila spolu. A pak, když už jsme v to ani nedoufali, jste dorazili vy dva. Byla jsi v bezvědomí, Emmo.“ Odhrnula jí vlasy

z čela. „Moc jsme se o tebe báli. Měla jsi vidět Juliána…“

„Co se stalo?“ chtěla vědět Emma. Ucukla před dotekem Helen, ne snad proto, že by ji neměla ráda, ale protože jí příliš bušilo srdce. „A co Mark a pan Blackthorn…?“

Helen zaváhala. „Sebastián Morgenstern v posledních pár dnech zaútočil na šest Institutů. Všechny buď povraždil nebo proměnil v temné bytosti. Pomocí Pekelného poháru dokáže z lovců stínů udělat… něco jiného.“

„Viděla jsem ho při tom,“ zašeptala Emma. „Provedl to Katerině. A proměnil taky vašeho otce.

Chystali se to udělat i Markovi, ale pak Sebastián řekl, že o něj nemá zájem, protože má v sobě vílí krev.“

Helen sebou trhla. „Máme důvod si myslet, že Mark je pořád ještě naživu,“ prohlásila. „Dokázali jsme ho vystopovat až do bodu, kde nám zmizel, ale runy naznačují, že mrtvý není. Možná ho Sebastián drží jako rukojmí.“

„A co… moji rodiče?“ zeptala se Emma znovu a tentokrát už měla sucho v krku. Dobře chápala, proč jí Helen na otázku neodpověděla hned napoprvé. „Kde jsou? V Institutu nebyli, takže jim Sebastián nemohl ublížit.“

„Ehm…,“ vydechla Helen. Najednou vypadala mladší, skoro jako by byla v Juliánově věku.

„Sebastián nezaútočil jenom na Instituty. Několik členů poboček Spolku zavraždil v jejich domovech nebo je odtud unesl. Tvoji rodiče… Spolek se je snažil vystopovat, ale nešlo to. Dnes ráno jejich těla

vyplavilo moře na pláži v Marina del Rey. Spolek přesně neví, co se stalo, ale…“

Helenina slova se slila v nezřetelný sled zvuků, z něhož se občas vynořovaly formulace jako

„podařilo se je s jistotou identifikovat“, „jizvy a znamení na tělech“ a „žádné důkazy“. Pak taky „dlouhé hodiny ve vodě“, „těla nebylo možné převézt“ a „vykonali všechny obvyklé pohřební rituály a spálili je na hranici na pláži, jak si oba přáli, musíš chápat, že…“

Emma začala křičet. Její nářek neobsahoval žádná slova, jen pořád nabíral na hlasitosti, drásal jí hrdlo a vháněl jí do pusy kovovou pachuť. Vyjadřoval ztrátu tak obrovskou, že ji řeč nemohla popsat. Byl to bezeslovný nářek někoho, komu navždy sebrali nebe nad hlavou a vyrazili dech z plic. Křičela

a křičela a rvala rukama matraci, až protrhla látku a pod nehty se jí zarývalo peří slepené krví. Helen vzlykala, snažila se ji uklidnit a pořád dokola opakovala: „Emmo, Emmo, prosím tě, Emmo, prosím.“

Pak světlo kolem zesílilo. Někdo v pokoji rozsvítil lampu a Emma zaslechla, jak nějaký známý hlas tiše a naléhavě vyslovuje její jméno. Helen ji pustila a najednou tu byl Julián, opíral se o kraj postele

a něco jí podával, nějaký předmět, který se v tom prudkém světle zlatě leskl.

Byla to Cortana. Její odhalené ostří mu spočívalo v dlaních, které se k ní zvedaly. Emma měla pocit, že pořád ještě křičí, ale přesto si meč vzala. Po nápise vyrytém na čepeli přeběhl odlesk světla a píchl ji do očí: Jsem Cortana, z oceli stejně ušlechtilé jako Joyeuse a Durandal.

V hlavě se jí rozezněl hlas jejího otce. Rod Carstairsů tenhle meč vlastní po dlouhé generace.

Nápis na něm nám připomíná, že lovci stínů jsou Andělovými zbraněmi. Projdeme li ohněm, zušlechtí nás to a posílí. Utrpení nám pomáhá přežít.

Emma se zajíkla a ze všech sil se donutila přestat křičet. Přesně tohle měl její otec na mysli: stejně jako Cortana má i ona v žilách ocel, a proto musí být silná. A i když už to její rodiče neuvidí, bude silná kvůli nim.

Přitiskla si meč k prsům. Jakoby z dálky slyšela Helen vyjeknout a viděla, jak se k ní natahuje, ale Julián, ten Julián, který vždycky věděl, co Emma potřebuje, strhl ruku své sestry zpět. Emma sevřela ostří zbraně v dlaních a krev jí stékala po pažích i prsou, jak se jí špička meče zaryla do klíční kosti. Necítila to. Kývala se zepředu dozadu, tiskla k sobě zbraň, jako by to bylo to jediné, na čem jí v životě záleží,

a nechala se místo slz zalévat krví.

Simon se nemohl zbavit pocitu déj? vu.

Nebylo to poprvé, co stál před Institutem a sledoval, jak Lightwoodovi mizí v třpytícím se portálu.

Když se to ale stalo minule, ještě předtím, než začal na čele nosit Kainovo znamení, byl portál Magnusovým dílem, zatímco tentokrát na něj dohlížela čarodějka s modrou kůží jménem Catarina Lossová. Tehdy ho sem zavolali proto, že si s ním chtěl Jace před odjezdem do cizí země promluvit o Clary.

Tentokrát Clary odcházela s nimi.

Cítil, jak mu její prsty lehce obemykají zápěstí. Celá místní pobočka Spolku, skoro všichni lovci stínů žijící v New Yorku, už prošli branou Institutu a zmizeli v mihotavé ploše portálu. Lightwoodovi, jakožto strážci Institutu, měli přijít na řadu jako poslední. Simon tu byl už od chvíle, kdy se začalo stmívat a nad siluetou newyorských mrakodrapů se objevily první červánky. Teď na scénu před jeho očima zářilo čarodějné světlo a odráželo se od drobných detailů – zalesklo se na Isabelině biči, zajiskřilo na Alekově rodinném prstenu, když pohnul rukou, zatřpytilo se v Jaceových světlých vlasech.

„Dneska vypadá jinak,“ poznamenal Simon.

Clary k němu zvedla oči. Stejně jako ostatní lovci stínů měla na sobě něco, co Simon nedokázal pojmenovat jinak než jako „cestovní plášť“. Zdálo se, že tenhle kus oděvu z těžkého černého sametu se sponou na prsou pro ně představuje standardní výbavu do chladného zimního počasí. Napadlo ho, kde k němu asi Clary přišla. Třeba je lovci stínů fasují. „Co vypadá jinak?“

„Ten portál,“ vysvětlil. „Vypadá jinak než ten, kterej vytvořil Magnus. Je… modřejší.“

„Třeba má každej čaroděj trošku jinej vkus.“

Simon se podíval na Catarinu. Působila na něj rázným a energickým dojmem, jako nemocniční sestra nebo učitelka v mateřské školce. Každopádně úplně jinak než Magnus. „Jak je na tom Izzy?“

„Má strach, řekla bych. Všichni mají strach.“

Na chvíli se rozhostilo ticho. Clary vydechla a v chladném vzduchu se jí před obličejem objevil obláček páry.

„Nelíbí se mi, že odjíždíš,“ přiznal se Simon přesně ve chvíli, kdy Clary vyhrkla: „Štve mě, že mám jet pryč a tebe tady nechat.“

„Já budu v pohodě,“ ujistil ji Simon. „Jordan na mě dává pozor.“ A měl pravdu. Jordan tu s nimi

byl i teď – seděl na zídce, která obklopovala Institut, a ostražitě se rozhlížel. „A navíc se mě už aspoň dva týdny nikdo nepokusil zavraždit.“

„To není vtipný.“ Clary se zamračila. Simona napadlo, že problém spočívá v tom, že je dost těžké někomu tvrdit, že se vám nemůže nic stát, když jste světlomilec. Někteří upíři ho možná budou chtít přetáhnout na svou stranu, aby mohli těžit z jeho vzácných schopností. Už se ho pokoušela naverbovat Camille a po ní mohou přijít další. Přesto bylo Simonovi nad slunce jasné, že drtivá většina dětí noci ho chce prostě zabít.

„Jsem si dost jistej, že si Maureen se mnou pořád ještě dělá určitý naděje,“ řekl Simon. Maureen byla hlavou newyorského upířího klanu a trpěla utkvělou představou, že je do Simona zamilovaná. Což by ani tolik nevadilo, kdyby jí ovšem nebylo třináct let. „Já vím, že Spolek všechny varoval, že se mě nesmějí ani dotknout, ale…“

„Jenomže Maureen se tě právě dotýkat chce,“ doplnila Clary s úsměškem. „Je celá nažhavená.“

„Buď zticha, Frayová.“

„Jordan ji od tebe bude držet dál.“

Simon se zamyšleně díval před sebe. Celou dobu se snažil moc nezírat na Isabelu, která ho předtím při jeho příchodu do Institutu pozdravila jen letmým mávnutím ruky. Pomáhala své matce a černé vlasy jí poletovaly v ostrém větru.

„Můžeš za ní přece jít a promluvit si s ní,“ navrhla Clary. „Je to lepší než na ni zírat jako nějakej úchyl.“

„Já na ni nezírám jako úchyl. Zírám nenápadně.“

„Vždyť jsem si toho všimla i já,“ vyvedla ho Clary z omylu.

„Hele, víš přece, jaký mívá Isabela někdy nálady. Když ji něco trápí, stáhne se do sebe. Nechce mluvit s nikým kromě Jace a Aleka, protože jinak skoro nikomu nevěří. Ale jestli chceš být její kluk, musíš jí dokázat, že patříš mezi lidi, kterejm věřit může.“

„Ale já nejsem její kluk. Teda myslím, že nejsem. Aspoň to o mně ještě nikdy neřekla.“

Clary ho kopla do kotníku. „Vy dva potřebujete pořádný vévé víc než kdokoli jinej na světě.“

„Bavíte se o vymezování vztahů?“ ozval se za nimi nějaký hlas. Když se Simon otočil, spatřil, jak se na pozadí zšeřelého nebe tyčí Magnusova vysoká postava. Čaroděj byl oblečený velice střízlivě, jen

v džínech a černém tričku, a do očí mu padal pramen tmavých vlasů. „Chápu to správně, že ačkoli se celý svět propadá do temnoty a hrozí mu zánik, vy dva tady jen tak postáváte a probíráte svůj milostný život? Typičtí puberťáci.“

„Co tady děláte?“ zeptal se Simon, příliš překvapený na to, aby ho napadla nějaká chytrá odpověď.

„Přišel jsem za Alekem,“ odpověděl Magnus.

Clary zvedla obočí. „Cože jste to říkal o puberťácích?“

Magnus varovně zvedl prst. „Opatrně, zlatíčko,“ odsekl, prošel kolem nich a ztratil se v davu kolem portálu.

„Zlatíčko?“ podivil se Simon.

„Věř nebo ne, ale takhle mi neřekl poprvé,“ ujistila ho Clary.

„Simone, koukni.“ Otočila se k němu a vytáhla mu jednu ruku z kapsy džínů. Sklopila k ní pohled a usmála se. „Ten prsten,“ upřesnila. „Docela se nám hodil, když ještě fungoval, co?“

Simon také sklonil hlavu. Na pravém prsteníčku měl nasazený kovaný zlatý prsten ve tvaru listu.

Kdysi mu umožňoval spojit se s Clary. Když byl pak zničen jeho protějšek, který nosila na prstě ona, stal se z něj jen obyčejný šperk, Simon si ho však přesto nechal. Věděl, že je to skoro stejně holčičí jako nosit náramek přátelství, ale nedokázal se prstenu zbavit. Byl krásný a pořád pro něj symbolizoval spojení

s nejlepší kamarádkou.

Pevně mu stiskla ruku a zadívala se mu do očí. V jejích zelených duhovkách se míhaly stíny. Poznal, že ji sužují obavy. „Já vím, že je to jenom schůze Rady…,“ načala větu.

„Ale musíte zůstat v Idrisu.“

„Jenom dokud nepřijdou na to, co se v Institutech stalo a jak ochránit ostatní,“ vysvětlovala. „Pak se vrátíme. Vím, že v Idrisu nefungujou telefony ani esemesky a tak, ale jestli se mnou budeš potřebovat mluvit, ozvi se Magnusovi. Přijde na nějakej způsob, jak mi poslat zprávu.“

Simonovi se stáhlo hrdlo. „Clary…“

„Mám tě ráda,“ nenechala ho domluvit. „Jsi můj nejlepší kamarád.“ Pustila jeho ruku a v očích se jí zalesklo. „Ne, nic neříkej, nechci, abys něco říkal.“ Otočila se a rychlou chůzí se vrátila k portálu, kde už na ni čekali Jocelyn a Luke se třemi sbalenými taškami u nohou. Luke se na Simona zamyšleně zadíval.

Kde ale vězela Isabela? Tlačenice lovců stínů mezitím prořídla. Jace teď stál vedle Clary s rukou položenou na jejím rameni, Marysa čekala u portálu, ale Isabela, která byla celou dobu s ní…

„Simone,“ ozval se hlas u jeho ramene, a když se otočil, spatřil Izzy. Její obličej orámovaný tmavými vlasy a černým pláštěm se podobal bledé šmouze. Pohled, který na něj upírala, byl napůl rozzlobený a napůl smutný. „Myslím, že přišel čas říct si sbohem.“

„Do toho,“ pobídl ho Magnus. „Chtěl jsi se mnou mluvit, tak mluv.“

Alek na něj upíral vyvalené oči. Zašli předtím za roh kostela a zastavili se v malé zahrádce spálené mrazem, mezi opadanými živými ploty. Po kamenné zdi se pnuly tlusté úponky rostlin a pokrývaly

i zrezivělou železnou branku, přes kterou mohl Alek díky absenci listů pozorovat ulici, po níž chodili civilové. Opodál stála kamenná lavička s hrubým povrchem pokrytým ledovou krustou.

„Já že jsem chtěl… cože?“

Magnus si ho zasmušile prohlížel, jako by Alek provedl něco hloupého. A nejspíš ano. Napjaté nervy mu o sebe drnkaly jako zvonkohra ve větru a v žaludku se mu usídlila nevolnost. Když viděl Magnuse naposledy, čaroděj se od něj vzdaloval nepoužívaným tunelem metra a pořád se zmenšoval, až nakonec úplně zmizel. Aku cinta kamu, řekl Alekovi. V indonéštině to znamená „miluju tě“.

To v Alekovi zažehlo jiskřičku naděje, která stačila k tomu, aby Magnusovi nejméně desetkrát volal, neustále si kontroloval telefon i e-mail, a dokonce pozorně prohlížel okna ve svém pokoji – který bez Magnusovy přítomnosti působil divně, prázdně a cize, jako by patřil někomu jinému –, jestli na nich nepřistála kouzelná zpráva.

Teď stál Magnus se svými střapatými černými vlasy a kočičíma očima přímo před ním, jeho hlas se táhl jako hustá melasa a z jeho chladné, krásné tváře s ostře řezanými rysy se nedalo vůbec nic vyčíst.

Alek měl pocit, jako by spolykal lepidlo.

„Chtěl jsi se mnou mluvit,“ připomněl mu Magnus. „Tedy alespoň předpokládám, že právě kvůli tomu jsi mi tolikrát volal. A posílal ke mně domů ty své natvrdlé kamarády. Nebo se snad takhle chováš ke každému?“

Alek polkl, aby zahnal sucho v krku, a vyslovil první větu, která mu přišla na mysl. „Copak ty mi nikdy neodpustíš?“

„Já…“ Magnus se odmlčel, uhnul pohledem a zavrtěl hlavou.

„Aleku, já už jsem ti odpustil.“

„Nevypadá to tak. Působíš naštvaně.“

Když se na něj čaroděj znovu podíval, tvářil se už o něco vlídněji. „Mám o tebe strach,“ řekl.

„Zaslechl jsem něco o útocích na Instituty.“

Alekovi se točila hlava. Magnus mu odpustil, Magnus má o něj strach. „Věděl jsi, že odjíždíme do Idrisu?“

„Catarina mi prozradila, že ji povolali, aby vytvořila portál. Tak jsem si to domyslel,“ pravil Magnus kysele. „Trochu mě překvapilo, že jsi mi nezavolal ani nenapsal, že jedeš pryč.“

„Nikdy mi nezvedáš telefon ani neodepisuješ na zprávy,“ připomněl mu Alek.

„Předtím ti to nevadilo.“

„Každý se jednou vzdá,“ namítl Alek. „A kromě toho, Jace mi rozbil mobil.“ Magnus se tiše zasmál. „Ach, Alexandře.“

„Co?“ zeptal se Alek s upřímným zájmem.

„Ty jsi prostě… Jsi tak… Mám teď strašnou chuť tě políbit,“ vyhrkl Magnus náhle a pak zavrtěl hlavou. „Vidíš? Právě proto jsem se s tebou nechtěl vidět.“

„Ale teď jsi tady,“ řekl Alek. Vzpomněl si, jak ho Magnus venku před svým bytem poprvé políbil.

Rozklepala se mu tehdy kolena a hlavou mu problesklo: Aha, tak takovéhle to tedy je. Už to všechno chápu. „Mohl bys…“

„Nemohl,“ utnul ho Magnus. „Mezi námi to nefunguje, nikdy to nefungovalo. To přece musíš vidět sám, ne?“ Ruce měl položené na jeho ramenou. Alek ucítil, jak ho Magnusův palec nad límcem hladí po krku a celým tělem mu projelo škubnutí.

„Chápeš to, ne?“ naléhal Magnus a pak ho políbil.

Alek se polibku poddal. Kolem vládlo úplné ticho. Když udělal krok vpřed, zaslechl, jak mu pod podrážkami bot křupe sníh. Magnusova ruka se mu přesunula na šíji a jeho ústa chutnala stejně jako vždycky, byla hořkosladká a důvěrně známá. Alek rozevřel rty, aby se nadechl a vdechl do sebe Magnuse, udělal to ale moc pozdě, protože čaroděj se od něj v tu chvíli prudce odtrhl a o krok ustoupil. Bylo po všem.

„Co je?“ zeptal se Alek omámeně a pocítil zvláštní slabost. „Co je, Magnusi?“

„Tohle jsem neměl,“ prohlásil Magnus v náhlém spěchu. Zjevně byl rozrušený, což u něj Alek zažil málokdy, a na výrazných lícních kostech mu naskočil ruměnec. „Odpouštím ti, ale být s tebou nemůžu.

Nejde to. Nefunguje to. Já budu žít věčně, nebo dokud mě někdo konečně nezabije, a ty ne. Něco takového nemůžeš zvládnout…“

„Nevykládej mi, co můžu a nemůžu zvládnout,“ ohradil se Alek chladným tónem. Nestávalo se často, že by Magnuse něco překvapilo, takže údiv v jeho tváři působil cize.

„Nezvládla by to většina lidí,“ bránil se.

„Většina smrtelníků. A pro nás to taky není snadné, dívat se, jak někdo, koho miluješ, stárne a umírá. Kdysi jsem znával jednu dívku, byla nesmrtelná jako já…“

„A žila s nějakým smrtelníkem?“ ožil Alek. „A jak to dopadlo?“

„Nakonec zemřel,“ odpověděl Magnus. Pronesl to nesmlouvavým tónem, který vypovídal o smutku hlubším, než lze vyjádřit slovy. Jeho kočičí oči ve tmě zasvítily. „Nechápu, proč jsem si myslel, že by to mohlo fungovat,“ dodal. „Promiň, Aleku. Neměl jsem sem chodit.“

„Ne,“ souhlasil Alek. „To jsi neměl.“

Magnus ho pozoroval trochu ostražitě, jako by na ulici oslovil známou tvář a vzápětí zjistil, že je to někdo cizí.

„Netuším, proč jsi sem přišel,“ pokračoval Alek. „Vím jenom to, že se kvůli tobě už několik týdnů trápím, a taky vím, co jsem udělal a že jsem to dělat neměl. Neměl jsem s Camille vůbec mluvit. Celou dobu si to vyčítám, přiznal jsem si pravdu a v duchu se ti pořád dokola omlouvám, a ty u toho ani nejsi. Všechno tohle dělám bez tebe. A tak mě napadá, co dalšího bych bez tebe mohl dělat.“ Zamyšleně si Magnuse změřil. „To, co se stalo, byla moje chyba, ale určitým dílem jsi k tomu přispěl i ty. Mohl jsem se postupně naučit nevnímat, že jsi nesmrtelný a já ne. Každý pár má stejně k dispozici jen omezené množství času, ani o chlup víc. Takže se možná od ostatních zase tolik nelišíme. Ale víš, přes co se nedokážu přenést? Že mi nikdy nic neříkáš. Nevím, kdy ses narodil. Nevím nic o tvém životě – jak se doopravdy jmenuješ, jakou máš rodinu, do koho ses poprvé zamiloval nebo kdo ti poprvé zlomil srdce. Ty o mně víš všechno a já o tobě nic. To je pravá podstata našeho problému.“

„Přece jsem tě na naší první schůzce upozornil, že mě budeš muset přijmout takového, jaký jsem, bez otázek…“

Alek ho mávnutím přerušil. „Není fér žádat něco takového a ty dobře víš – a věděl jsi to i na začátku –, že jsem tehdy lásce rozuměl moc málo na to, abych to pochopil. Chováš se, jako bych ti ukřivdil, ale částečně si za to můžeš sám, Magnusi.“

„Ano,“ řekl Magnus po chvíli. „Nejspíš máš pravdu.“

„Jenže to na věci nic nemění, že?“ doplnil za něj Alek a cítil, jak se mu pod žebry rozlévá chlad.

„Pro tebe se nikdy nic nemění.“

„Nemůžu se změnit,“ namítl Magnus. „Jsem na to moc starý. Nesmrtelné bytosti vždycky nakonec ustrnou ve vývoji, jako když se dávní živočichové změnili ve zkameněliny. Když jsem tě poznal, na všechno ses díval s takovým údivem a radostí, všechno pro tebe bylo nové a já si myslel, že mě to změní, ale…“

„Změní?“ zopakoval Alek, ale neznělo to rozzlobeně ani příkře, jak zamýšlel, spíš jako tichá prosba.

Magnus však jen zavrtěl hlavou. „Aleku,“ řekl. „Vyprávěl jsem ti přece o svém snu. O tom, ve kterém jsem viděl zakrvácené město s krví na ulicích a věžemi z kostí. Jestli Sebastián dostane to, co chce, bude právě takhle vypadat tento svět. Ta krev bude patřit nefilim. Jeď do Idrisu. Budeš tam ve větším bezpečí, ale nikomu nevěř a měj se pořád na pozoru. Potřebuju, abys žil dál,“ vydechl, pak se znenadání otočil na patě a odešel.

Potřebuju, abys žil dál.

Alek se posadil na namrzlou kamennou lavičku a položil si hlavu do dlaní.

„Ale není to napořád,“ protestoval Simon, Isabela se však jen zamračila.

„Pojď sem,“ poručila mu a zatáhla ho za rukáv. Její ruka v tmavě rudé sametové rukavici vypadala na látce jeho kabátu v barvě námořnické modři jako skvrna od krve.

Pokusil se tu představu zapudit. Přál by si, aby ho myšlenky na krev přestaly přepadat v těch nejméně vhodných okamžicích.

„Kam jako?“

Isabela jen zvedla oči v sloup a odtáhla ho stranou, do stinného kouta poblíž brány do Institutu. Byl to stísněný prostor a Simon cítil horkost sálající z Isabelina těla. Teplo a chlad na něj jako na upíra neměly žádný vliv, pokud se ovšem nejednalo o teplo krve. Netušil, jestli je to kvůli tomu, že už se

v minulosti Isabeliny krve napil, nebo zda to mělo nějakou hlubší příčinu, ale proudění životodárné tekutiny v jejích žilách si uvědomoval mnohem víc než u jiných lidí.

„Přál bych si jet do Idrisu s tebou,“ oznámil jí bez okolků.

„Tady je to pro tebe bezpečnější,“ namítla, ale její tmavé oči zjihly. „A kromě toho, nezůstaneme tam navěky. Jediní podsvěťani, kterým do Alicante povolili vstup, jsou členové Rady, protože se musí zúčastnit zasedání, aby se vymyslelo, co budeme všichni dělat. Pak nás nejspíš pošlou zpátky. Nemůžeme se přece schovávat v Idrisu, když bude za hranicema řádit Sebastián. To lovci stínů nedělají.“

Přejel jí prstem po tváři. „A já se mám podle tebe schovávat tady?“

„Bude tady na tebe dohlížet Jordan,“ řekla. „Máš svýho vlastního osobního strážce. Jsi Claryin nejlepší kamarád,“ dodala, „a Sebastián to ví. Byl by z tebe ideální rukojmí. Takže bude lepší, když mu půjdeš z cesty.“

„Zatím o mě nikdy neprojevil zájem. Nenapadá mě, proč by s tím měl začínat teď.“ Pokrčila rameny a přitáhla si cestovní plášť kolem ramen.

„Zatím neprojevil zájem o nikoho jinýho než o Clary a Jace, ale to neznamená, že se to nemůže změnit. Není hloupej.“ Poslední větu pronesla neochotně, jako by jí dělalo potíže složit Sebastiánovi i tu nejmenší poklonu. „Clary by pro tebe udělala všechno na světě.“

„Ale to i pro tebe, Izzy.“ Isabela na něj vrhla pohled plný pochyb a on jí položil dlaň na tvář. „No fajn, a když teda tvrdíš, že se zase brzo vrátíte, tak k čemu tohle srdceryvný loučení?“

Ušklíbla se. Tváře i ústa měla zrůžovělé, jak jí do nich mráz vháněl krev. Zatoužil přitisknout své ledové rty na její, plné života a tepla, ale věděl, že je sledují její rodiče. „Slyšela jsem, jak se s tebou Clary loučí. Řekla ti, že tě má ráda.“

Simon se překvapeně zarazil. „Jo, ale ona to nemyslela takhle, Izzy…“

„To já vím,“ bránila se Isabela. „Prosím tě, nejsem pitomá. Já jenom, že od ní to zní tak přirozeně a ty nemáš nejmenší problém jí na to odpovědět, zatímco já to ještě nikdy nikomu neřekla. Teda nikomu, kdo není můj příbuznej.“

„Když to totiž řekneš, mohlo by tě to pak bolet,“ dovtípil se.

„Proto radši neříkáš nic.“

„Ale tebe taky.“ Její oči byly velké a černé a zrcadlily se v nich hvězdy. „Taky by tě to mohlo bolet.

Mohla bych ti ublížit.“

„Já vím,“ odpověděl Simon. „Vím to a je mi to jedno. Jace mě jednou varoval, že mi vyrveš srdce z těla a projdeš se po něm v kozačkách na podpatku, a stejně mě to nezastavilo.“

Isabela se překvapeně zasmála. „To že řekl? A tebe to neodradilo?“

Naklonil se k ní. Kdyby byl ještě naživu, jeho dech by jí čechral vlasy. „Považoval bych to za velkou čest.“

Otočila hlavu a jejich rty se letmo dotkly. Ty její byly dráždivě teplé. Její ruce někde šmátraly –

proletělo mu hlavou, že si možná rozepíná plášť, ale to byla hloupost, Isabela by se přece nezačala svlékat celé své rodině na očích. Simon si nebyl jistý, že by dokázal projevit dost duchapřítomnosti, aby ji zastavil. Přece jen to byla Isabela a skoro – opravdu skoro – mu řekla, že ho miluje.

Když promluvila, zaznamenal na kůži pohyby jejích rtů. „Vezmi si tohle,“ zašeptala a on vzadu na šíji ucítil něco studeného a pak klouzavý dotek sametu, jak se odtáhla a její rukavice mu přejely po krku.

Sklopil pohled. Na prsou mu zářil krvavě rudý hranatý šperk. Isabelin rubínový přívěsek. Byl to rodinný klenot lovců stínů opatřený kouzlem, které umožňovalo zachytit přítomnost démoní energie.

„To si nemůžu vzít,“ začal se polekaně bránit. „Izzy, tohle určitě stojí celý jmění.“

Narovnala se v zádech. „Já ti to nedávám, ale půjčuju. Nech si to do doby, než se zase uvidíme.“ Pohladila přívěsek prsty v rukavici. „Podle staré pověsti to do naší rodiny přinesl upír, což je vlastně příhodný.“

„Isabelo, já…“

„Nech toho,“ zarazila ho, i když sám přesně nevěděl, jak má v úmyslu pokračovat. „Neříkej to, ne teď.“ Pozpátku před ním ustupovala. Za ní viděl stát její rodinu, poslední zbytek newyorského Spolku.

Luke už také prošel portálem a Jocelyn se právě chystala za ním. Zpoza rohu se vynořil Alek s rukama

v kapsách, podíval se směrem k Isabele se Simonem, zvedl jedno obočí a kráčel dál. „Jenom ještě… byla bych ráda, kdybys nechodil na žádný rande, zatímco budu pryč, platí?“

Zíral za ní. „Znamená to, že spolu chodíme?“ zeptal se, ale ona se jen zvláštně pousmála a pak se otočila a rozběhla se k portálu. Viděl, jak bere za ruku Aleka a společně procházejí na druhou stranu. Za nimi šla Marysa, po ní Jace a pak už zbývala jen Clary stojící vedle Catariny a ozářená ostrým modrým světlem.

Mrkla na Simona a vstoupila do portálu. Viděl, jak ji pohlcuje divoký vír, a najednou byla pryč. Simon zvedl ruku k rubínu na svém krku. Připadalo mu, že se kámen v pravidelném rytmu zachvívá.

Bylo to, skoro jako by mu zase tlouklo srdce.

3

Ptáci k hoře

Clary postavila svoji tašku za dveře a rozhlédla se.

Slyšela, že kolem ní procházejí matka s Lukem, pokládají vlastní zavazadla a zažínají čarodějná světla sloužící v domě Amatis jako osvětlení. Clary zůstávala ve střehu. Pořád ještě nebylo zcela jasné, jakým způsobem vlastně Sebastián Amatis unesl. Členové Rady už sice celý dům prohledali, aby zjistili, jestli v něm nezůstalo něco nebezpečného, ale Clary svého bratra znala. Kdyby na to měl zrovna náladu, všechno v domě by zničil, jen aby všem ukázal, že si to může dovolit. Pohovky by rozštípal na třísky, rozbil by zrcadla a vytloukl okna.

Zaslechla, jak si její matka tiše oddechla úlevou, a uvědomila si, že Jocelyn nejspíš myslela na to samé – ať se tu stalo cokoli, dům vypadal v pořádku. Neviděli tu nic, co by naznačovalo, že by únosci Amatis nějak ublížili. Na konferenčním stolku ležela hromádka knih, podlaha byla zaprášená, ale jinak uklizená, fotografie na stěnách visely rovně. Clary píchlo u srdce, když si vedle krbu všimla fotky sebe s Lukem a Jocelyn, pořízené teprve nedávno na Coney Islandu. Všichni tři se objímali a smáli.

Vzpomněla si, v jaké situaci viděla Lukovu sestru naposledy – Sebastián ji právě nutil, aby se napila z Pekelného poháru, a Amatis se mu s křikem bránila, jakmile však polkla, z očí se jí rázem vytratily veškeré známky její osobnosti. Clary přemýšlela, jestli to bylo jako vidět někoho umírat. Ne snad, že by to sama ještě nikdy nezažila, přímo před ní přece zemřel Valentýn. Připadala si moc mladá na to, aby její minulost obývalo tolik přízraků.

Luke si šel prohlédnout krb a fotografie, které kolem něj visely. Natáhl ruku a dotkl se obrázku dvou modrookých dětí. Mladší chlapec si něco kreslil a jeho sestra ho při tom láskyplně pozorovala.

Luke působil vyčerpaně. Portál je předtím přenesl do Gardu, takže museli do domu Amatis přes celé město pěšky. Rána na boku se mu pořád ještě úplně nezahojila a čas od času se mu obličej stáhl bolestí, Clary ale měla dojem, že ho teď trápí něco jiného než tělesné zranění. Klid v domě jeho sestry, koberečky na podlaze k zútulnění prostoru, pečlivě srovnané osobní upomínky – to všechno vypovídalo o obyčejném životě, který někdo přerušil tím nejhorším možným způsobem.

Jocelyn přešla k Lukovi, položila mu ruku na rameno a něco mu konejšivě pošeptala. Obrátil se k ní obličejem a položil si hlavu na její rameno. Bylo to spíše uklidňující než romantické objetí, přesto ale Clary usoudila, že by je měla raději nechat o samotě. Nehlučně zvedla svoji tašku a vydala se po schodech nahoru.

Pokojík pro hosty se nijak nezměnil. Byla to malá místnost se stěnami vymalovanými nabílo,

s kulatými okny jako v lodní kajutě – jedním z nich kdysi vlezl dovnitř Jace – a pořád stejným barevným prošívaným přehozem na posteli. Postavila tašku vedle nočního stolku. Právě na něm jí Jace jednou ráno nechal vzkaz, že odchází a už se nevrátí.

Posadila se na kraj postele a snažila se vymanit z přediva vzpomínek. Vůbec ji předtím nenapadlo, že bude návrat do Idrisu tak náročný. New York pro ni znamenal domov, normální život, Idris zase válku a zkázu. Tady se poprvé setkala se smrtí.

V uších jí hučela a bušila krev. Toužila vidět Jace, Aleka a Isabelu – ti by ji zase vrátili na zem a pomohli jí cítit se normálně. Z přízemí k ní nezřetelně doléhal šramot matčiných a Lukových pohybů, možná i cinkání hrnků v kuchyni. Rázně vstala a přešla k nohám postele, kde stála hranatá truhla. Tu jí Amatis ukázala, když tu Clary byla poprvé, a vybídla ji, aby si v ní vybrala něco na sebe.

Klekla si a truhlu otevřela. Našla v ní již známé oblečení, pečlivě proložené archy hedvábného papíru: školní uniformy, svetry a džíny na běžné nošení, slavnostnější košile a sukně a úplně vespod šaty, které Clary zpočátku považovala za svatební. Vytáhla je na světlo. Teď když toho o lovcích stínů a jejich světě věděla víc, konečně jí došlo, jaký je jejich pravý účel.

Byly to smuteční šaty, bílé a úplně jednoduché, doplněné vypasovaným sakem, do jehož látky byly vyšité stříbrné smuteční runy. Na manžetách si ještě všimla skoro neviditelného zdobení znázorňujícího ptáky.

Volavky. Clary oděv opatrně položila na postel. V duchu viděla, jak si Amatis právě tyhle šaty obléká na pohřeb Stephena Herondalea, jak si je opatrně přetahuje přes hlavu, uhlazuje záhyby na látce a zapíná sako, aby mohla oplakávat smrt muže, který už nebyl jejím manželem. Vdovský oděv pro ženu, jež neměla právo se nazývat vdovou.

„Clary?“ Byla to její matka. Stála ve dveřích a sledovala ji. „Co to tam – aha.“ Prošla pokojíkem, dotkla se látky šatů a povzdechla si. „Ach, Amatis.“

„Nikdy se nepřenesla přes to, že ji Stephen opustil, co?“ zeptala se Clary.

„Někteří lidé to nezvládnou.“ Jocelynina ruka se přesunula z šatů ke Claryiným vlasům

a s mateřskou přesností jí je odhrnula z čela. „A zvlášť lovci stínů – máme sklony vkládat do lásky všechno. Zamilovat se jen jednou v životě a kvůli lásce umírat žalem. Můj učitel říkával, že

srdce nefilim se podobají srdcím andělů, cítí lidskou bolest a nikdy se z ní neuzdraví.“

„Ale tys to dokázala. Milovala jsi Valentýna a teď zas miluješ Luka.“

„Já vím.“ Jocelyn upírala pohled někam do dálky. „Až potom, co jsem strávila nějakou dobu ve

světě civilů, jsem začala chápat, že většina lidí takhle o lásce nepřemýšlí. Uvědomila jsem si, že lásku může člověk zažít i víckrát, že rána v srdci se může zacelit, že můžeš mít ráda znovu a znovu. A já jsem Luka vždycky milovala. Možná jsem o tom nevěděla, ale vždycky to tak bylo.“ Jocelyn ukázala na šaty na posteli. „Zítra by sis mohla vzít na sebe to smuteční sako,“ navrhla.

Clary to překvapilo. „Myslíš na zasedání Rady?“

„Hodně nefilim zemřelo nebo bylo proměněno v temné,“ připomněla jí Jocelyn. „Každý z nich byl něčí syn, bratr, sestra, bratranec. Lovci stínů jsou jedna rodina. Sice trochu dysfunkční, ale…“ Dotkla se obličeje své dcery, zatímco její vlastní tvář se skrývala ve stínu. „Potřebuješ se vyspat, Clary,“ změnila téma. „Zítra nás čeká dlouhý den.“

Když se za její matkou zavřely dveře, oblékla si Clary noční košili a poslušně zalezla do postele.

Zavřela oči a pokusila se usnout, jenže spánek nepřicházel. Pod víčky jí jako ohňostroj vybuchovaly různé obrazy: andělé padající z nebe, zlatá krev, Ithuriel spoutaný řetězy a s vypíchnutýma očima, jak jí ukazuje runy, které jí v průběhu jejího života seslal, vize a sny o budoucnosti. Vzpomněla si na sny o svém bratrovi s černými křídly, z nichž odkapává krev, jak kráčí po zamrzlém jezeře…

Odhodila přikrývku. Bylo jí horko, svrběla ji kůže a byla moc napjatá, než aby dokázala usnout.

Vstala z postele a sešla dolů s úmyslem natočit si sklenici vody. V obývacím pokoji vládlo přítmí

a z chodby se do něj vlévala záře čarodějného světla. Za dveřmi se ozýval šepot. Někdo byl vzhůru a mluvil v kuchyni. Clary po špičkách našlapovala chodbou, dokud tiché hlasy, které k ní doléhaly,

nedostaly známé obrysy. Nejdřív poznala ten matčin, rozechvělý vzrušením. „Já jenom nechápu, jak je možné, že byla v kuchyňské lince,“ říkala právě Jocelyn. „Neviděla jsem ji od té chvíle, co… co nám Valentýn v New Yorku vzal všechno, co jsme měly.“

Pak promluvil Luke: „Ale neříkala Clary, že ji má Jonathan?“

„Ano, ale v tom případě by přece zmizela společně s tím odporným bytem, ne?“ Když Clary stanula přímo přede dveřmi do kuchyně, hlas její matky zesílil. „S tím, kde Valentýn schraňoval všechno to oblečení, co mi nakoupil. Jako bych se k němu měla jednou vrátit.“

Clary se ani nehnula. Její matka s Lukem seděli u kuchyňského stolu. Jocelyn si podpírala hlavu rukou a Luke ji hladil po zádech. Clary své matce vypověděla všechno, co o zmíněném bytě věděla, jak v něm Valentýn schovával všechny její věci, přesvědčený, že se jeho žena jednoho krásného dne vrátí

a zase bude žít po jeho boku. Jocelyn jí naslouchala se zdánlivým klidem, ale ten příběh ji zjevně rozrušil víc, než si Clary uvědomila.

„Už je to pryč, Jocelyn,“ připomněl jí Luke. „Já vím, že to zní neuvěřitelně. Valentýn nás vlastně celou dobu ani na vteřinu neopustil, i když žil v ústraní. Ale teď je opravdu mrtvý.“

„Jenže můj syn není,“ namítla Jocelyn. „Víš, že jsem tuhle skříňku každý rok na jeho narozeniny vytahovala a plakala nad ní? Občas se mi zdá o chlapci se zelenýma očima, kterého nikdy neotrávili démoní krví, o chlapci, který se dokáže smát a milovat a být člověkem, a právě toho jsem oplakávala.

Jenomže on nikdy neexistoval.“ Plakala nad ní, zopakovala si v duchu Clary. Dobře věděla, jakou

skříňku má její matka na mysli – krabičku se vzpomínkami na dítě, které zemřelo, ačkoli bylo stále naživu. Obsahovala kadeře dětských vlásků, fotografie a drobnou botičku. Když ji Clary viděla naposledy, měl ji u sebe její bratr. Musel mu ji dát Valentýn, stejně jí ale nebylo jasné, proč si ji Sebastián nechal. Ze sentimentality ho rozhodně nepodezřívala.

„Budeš to muset nahlásit Spolku,“ usoudil Luke. „Jestli to má něco společného se Sebastiánem, bude je to zajímat.“

Clary ucítila v břiše chlad.

„Kéž bych nemusela,“ zalitovala Jocelyn. „Kéž bych tu věc mohla jednoduše hodit do ohně.

Nemůžu vystát pomyšlení, že je to moje chyba,“ vybuchla. „Nikdy jsem nechtěla nic jiného než ochránit Clary. A teď ji, a vlastně i nás všechny, ze všeho nejvíc ohrožuje někdo, kdo by vůbec nebyl na světě, kdybych ho na něj nepřivedla.“ Hlas Jocelyn zněl najednou bezvýrazně a hořce. „Měla jsem ho zabít,

dokud byl ještě dítě,“ dodala, odtáhla se od Luka a opřela se zády, takže Clary odkryla výhled na to, co leželo na kuchyňském stole. Byla to stříbrná skříňka, přesně jak si ji pamatovala. Z těžkého kovu,

s prostým víkem a iniciálami J. C. vyrytými na boku.

Nová brána před Gardem se leskla v ranním slunci. Clary si domyslela, že ta stará byla zničena během bitvy, po níž valná část pevnosti zůstala v troskách a úbočí kopce pokrývaly sežehnuté stromy. Od brány mohla pozorovat Alicante pod návrším, kanály s třpytivou vodou a démoní věže tyčící se tak vysoko, že se v jasném světle leskly jako šupinky slídy ve skále.

Gard už mezitím prošel rekonstrukcí. Jeho kamenné zdi ani věže požár nezničil. Pořád ho obklopovaly hradby a nová brána byla vyrobena ze stejného tvrdého adamasu světlé barvy jako démoní věže. Měla ručně tepané zdobení, jehož oblé tvary se sbíhaly do kruhu kolem znaku Rady – čtyř písmen R rozmístěných do čtverce. U každého z nich byl symbol jedné rasy podsvěťanů: vlkodlaky připomínal srpek měsíce, čaroděje kniha kouzel, sličný lid elfí šíp a upíry zase hvězda.

Hvězda. Clary nedokázala sama od sebe přijít na nic, co by upíry nejlépe vystihovalo. Krev? Ostré špičáky? Hvězda v sobě měla jednoduchost a eleganci. Jasně svítila v temnotě, kterou nikdy neprořízne paprsek světla, a byla osamělá, jak to může zažít jen ten, kdo nikdy nezemře.

Clary se najednou silně zastesklo po Simonovi. Po noci, kterou skoro celou probděla, byla vyčerpaná a i po citové stránce si připadala na pokraji sil. K tomu se ještě přidával dojem, že neustále přitahuje stovky nevraživých pohledů. Kolem brány postávaly desítky lovců stínů, z nichž většinu neznala. Mnozí z nich po očku pozorovali i Jocelyn a Luka. Jen pár lidí je přišlo pozdravit, ostatní se drželi zpátky a zvědavě přihlíželi. Zdálo se, že Jocelyn zvládá zachovat klid jen se značným vypětím.

Do kopce ke Gardu stoupali další lovci stínů. Clary mezi nimi s úlevou rozeznala Lightwoodovy – vepředu šla Marysa s Robertem a za nimi Isabela, Alek a Jace. Všichni měli na sobě bílý smuteční oděv. Marysa se tvářila obzvlášť nevesele. Clary si nemohla nevšimnout, že ačkoli jdou s Robertem vedle sebe, drží si jistý odstup a ani se nedotýkají rukama.

Jace se od skupinky oddělil a blížil se ke Clary. Doprovázely ho slídivé pohledy, on ale vypadal, jako by si ničeho nevšiml. Mezi nefilim byl zvláštním způsobem proslulý – Valentýnův syn, který ve skutečnosti jeho synem nebyl. Ten, koho unesl Sebastián a kdo zachránil meč patřící nebi. Clary ten příběh dobře znala, stejně jako všichni v Jaceově bezprostředním okolí, ale fámy se na sebe nabalovaly jako sněhová koule, překrývaly pravdu dalšími vrstvami a přibarvovaly ji.

„… andělská krev…“

„… zvláštní schopnosti…“

„… prý ho Valentýn naučil různým trikům…“

„… oheň v krvi…“

„… pro lovce stínů nepatřičné…“

Šuškání ostatních k ní doléhalo i teď, když Jace kráčel mezi nimi.

Byl jasný zimní den, chladný, ale slunečný, a jemu ve vlasech zářily zlaté a stříbrné odlesky, až musela přimhouřit oči, když se k ní přiblížil. „Smuteční šaty?“ podivil se a dotkl se rukávu jejího saka.

„Vždyť je máš na sobě taky,“ připomněla mu.

„Nenapadlo mě, že nějaké vlastníš.“

„Patřily Amatis,“ vysvětlila. „Poslouchej, musím ti něco říct.“ Nechal se od ní odtáhnout stranou. Clary mu zopakovala rozhovor mezi její matkou a Lukem, který vyslechla. „Určitě je to ta skříňka, kterou si pamatuju. Máma ji měla, když jsem byla malá, a je to ta samá, kterou jsem viděla u Sebastiána v bytě.“

Jace si prohrábl světlé prameny vlasů. „Já věděl, že se něco stalo,“ řekl. „Marysa dnes ráno dostala zprávu od tvé matky.“ Jeho pohled se obracel dovnitř. „Sebastián proměnil Lukovu sestru,“ dodal.

„Udělal to schválně, aby ublížil Lukovi a skrze něj tvé matce. On ji nenávidí. Tu noc, co jsme s ním bojovali v Burrenu, určitě přišel do Alicante jen kvůli únosu Amatis. Vlastně mi i říkal, že má něco

takového v plánu, když jsme ještě byli spojení. Prozradil mi, že z Alicante unese nějakého lovce stínů, jen se mi nepochlubil koho.“

Clary přikývla. Vždycky jí připadalo zvláštní slyšet ho mluvit o tom, kým se na čas stal, o Jaceovi, který byl Sebastiánovýmpřítelem – víc než to, jeho spojencem. O Jaceovi, který nosil tvář jejího milého, ale uvnitř byl někým úplně jiným.

„Tu skříňku tehdy určitě přinesl s sebou a schoval ji v jejím domě,“ pokračoval Jace. „Musel předvídat, že ji tvoje rodina jednou najde. Nechal ji tam jako nějakou zprávu nebo podpis.“

„A tohle si myslí Spolek?“ zeptala se Clary.

„Ne, to si myslím já,“ odpověděl Jace a jeho pohled se zaměřil na ni. „Sama víš, že my oba umíme v Sebastiánovi číst líp než oni. Vůbec mu nerozumějí.“

„To mají velký štěstí.“ Najednou se rozezněl zvon a brána se otevřela. Clary s Jacem se připojili k Lightwoodovým, Lukovi a Jocelyn a dav lovců stínů se vlil dovnitř. Prošli zahradami před pevností,

vystoupali po schodišti a další dveře je dovedly do dlouhé chodby, která ústila do zasedacího sálu Rady.

U vchodu stála Ťia Penhallowová v rouchu konzulky a sledovala, jak kolem ní prochází řada lovců stínů. Sál měl tvar amfiteátru, se stupňovitými lavicemi uspořádanými do půlkruhu a pódiem ve tvaru obdélníku v čele místnosti. Na pódiu stály dva řečnické pultíky, jeden pro konzulku a druhý pro inkvizitora. Za nimi se nacházela dvě vysoká okna s výhledem na Alicante.

Clary si sedla k Lightwoodovým a ke své matce, zatímco Robert se od nich oddělil a prošel středovou uličkou, aby se mohl postavit na místo inkvizitora. Na pódiu za řečnickými pulty stály čtyři vysoké židle a každá měla na opěradle jeden symbol: knihu kouzel, měsíc, šíp a hvězdu. Byly určené zástupcům podsvěťanů v Radě. Luke si svoji židli chvíli prohlížel, pak se ale posadil vedle Jocelyn. Nejednalo se o kompletní zasedání Rady za účasti podsvěťanů a Luke sem nepřišel z titulu své funkce. Před židlemi stál stůl pokrytý modrým sametem. Na něm ležel dlouhý ostrý předmět, který se leskl ve světle přicházejícím okny. Meč smrti.

Clary se rozhlédla kolem sebe. Proud příchozích lovců stínů už zeslábl do tenkého pramínku a sál, plný skoro až ke stropu, duněl ozvěnou. Kdysi se sem dalo vstoupit z více míst než jen z Gardu. Věděla, že jeden vchod se nacházel ve Westminsterském opatství, další v chrámech Sagrada Família a Vasila Blaženého, všechny ale byly po vynalezení portálů zapečetěny. Nemohla se ubránit myšlence, jestli existuje nějaké kouzlo, které zajišťuje, aby zasedací sál Rady nepraskl ve švech. Tolik lidí v něm ještě nikdy neviděla, přesto ale zahlédla ještě několik prázdných sedadel. Pak už na pódium vstoupila Ťia Penhallowová a nahlas zatleskala.

„Prosím Radu, aby mi věnovala pozornost,“ promluvila.

Rozhostilo se ticho a mnozí lovci stínů se předklonili, aby lépe slyšeli. Kolovaly mezi nimi nejrůznější zmatené zvěsti a sál se chvěl potlačovaným napětím, jak všichni zoufale prahli po informacích.

„Bangkok, Buenos Aires, Oslo, Berlín, Moskva, Los Angeles,“ vypočítávala Ťia. „Útoky přišly

v rychlém sledu, dříve, než mohly být nahlášeny. Než jsme stihli vydat varování. Členové poboček Spolku v těchto městech byli zajati a proměněni v temné. Několik málo lovců stínů – žalostně málo, jen starci

a děti – bylo zavražděno a jejich těla nám zůstala, abychom je mohli spálit a přidat jejich hlasy k hlasům zesnulých v Tichém Městě.“

Z předních řad se ozval nějaký hlas. Patřil ženě s černými vlasy, jíž na snědé kůži pravé tváře zářila ryba koi, vytetovaná stříbrným inkoustem. Clary zatím nepotkala moc lovců stínů, kteří by měli jiná tetování než runová znamení, ale úplně nevídané to nebylo.

„Říkáte, že byli proměněni v temné,“ pravila žena. „Myslíte tím, že byli zabiti?“

Ťia zaťala svaly v obličeji. „Ne, nemyslím,“ odpověděla. „Myslím tím přesně to, co jsem řekla.

Mluvíme tu o temných lovcích stínů, které Jonathan Morgenstern – nebo Sebastián, jak si sám říká – proměnil pomocí Pekelného poháru a odvrátil je od jejich poslání nefilim. Každý Institut dostal kopii

zprávy o tom, co se stalo v Burrenu. O existenci temných lovců stínů tedy už nějakou dobu víme, i když jsou možná mezi námi tací, kteří se tomu zdráhají uvěřit.“

V sále to zašumělo, Clary to však skoro nevnímala. Uvědomovala si, že ji Jace drží za ruku, ale slyšela jen kvílení větru na burrenské pláni a viděla, jak lovci stínů vstávají před Sebastiánem od Pekelného poháru a znamení z Šedé knihy na jejich kůži začínají blednout…

„Lovci stínů nebojují mezi sebou,“ prohlásil starší muž sedící v jedné z předních řad. Jace jí do ucha pošeptal, že je to ředitel Institutu v Reykjavíku. „To je rouhání.“

„Ano, je to rouhání,“ souhlasila Ťia. „Rouhání je pro Sebastiána Morgensterna druhou přirozeností.

Jeho otec chtěl očistit svět od podsvěťanů, Sebastián ale usiluje o něco zcela jiného. Snaží se vyhladit lovce stínů a chce, aby to nefilim provedli sami.“

„Jestli je opravdu schopný proměnit lovce stínů v… v nějaké netvory, určitě musí existovat způsob, jak je zase proměnit zpátky,“ ozvala se Nasrín Čaudhuríová, ředitelka Institutu v Bombaji, která v bílém sárí zdobeném runami působila majestátním dojmem.

„Nesmíme se přece ke svým lidem hned obrátit zády.“

„V Berlíně jeden z temných lovců stínů zůstal,“ vložil se do debaty Robert. „Byl zraněný, nejspíš ho tam nechali zemřít. Mlčenliví bratři ho právě zkoumají a snaží se získat nějaké informace, které by jim pomohly vyvinout protilék.“

„O kterého z temných se jedná?“ chtěla vědět žena s vytetovanou rybou. „Měl přece jméno, než prošel proměnou. Jméno lovce stínů.“

„Amalrik Kriegsmesser,“ odpověděl Robert po chvilce zaváhání. „Jeho rodině jsme to už oznámili.“

Protilék se snaží nalézt i čarodějové ze spirálového labyrintu. Sálem se do všech směrů rozlehl šepot mlčenlivého bratra. Clary si všimla postavy se spojenýma rukama stojící poblíž pódia a poznala

v ní bratra Zachariáše. Vedle něj uviděla Helen Blackthornovou v bílém smutečním oděvu a s neklidným výrazem v obličeji.

„Ale to jsou jenom čarodějové,“ namítl někdo přezíravým tónem. „Určitě si nepovedou lépe než naši mlčenliví bratři.“

„A nemůžete Kriegsmessera podrobit výslechu?“ vykřikla vysoká žena s bílými vlasy. „Třeba zná Sebastiánův další krok nebo ví, jak se z té nemoci vyléčit…“

Amalrik Kriegsmesser je stěží při vědomí, a navíc slouží Pekelnému poháru, připomněl jí bratr Zachariáš. Pohár ho zcela ovládá. Nemůžeme zlomit jeho vůli, protože žádnou vlastní vůli nemá.

Znovu promluvila žena s tetováním ryby: „Je pravda, že Sebastiána Morgensterna teď nelze zranit?

Že ho nemůžeme zabít?“

Sálem proběhl šepot. Ťia ho zvýšeným hlasem utnula: „Jak už jsem řekla, první útoky

žádní nefilim nepřežili. Po tom posledním, který se odehrál v Los Angeles, ale zůstalo šest přeživších. Šest dětí.“ Otočila se. „Helen Blackthornová, předveď prosím svědky.“

Clary sledovala, jak Helen přikývla a zmizela v postranních dveřích. Za okamžik se zase objevila. Kráčela teď pomalu a opatrně a ruku měla položenou na hlavě hubeného chlapce s kšticí vlnitých hnědých vlasů. Nemohlo mu být víc než dvanáct let. Clary ho hned poznala. Už ho jednou viděla, bylo to

v chrámové lodi Institutu, když se seznámila s Helen. Jeho starší sestra ho tehdy vlekla za zápěstí a on měl ruce oblepené voskem, protože si předtím hrál s úzkými svícemi zdobícími interiér katedrály. Na tváři mu tehdy zářil uličnický úsměv a měl stejné modrozelené oči jako jeho sestra.

Jules, tak mu Helen říkala. Její mladší bratr Julián.

Po nezbedném úsměvu teď nebylo ani památky. Julián vypadal unaveně, špinavě a vyděšeně.

Rukávy bílého smutečního saka mu byly krátké a čouhala mu z nich hubená zápěstí. V náruči držel ani ne tříletého chlapečka s rozcuchanými hnědými lokýnkami, které, jak se zdálo, představovaly jejich rodinný rys. Smuteční šaty měly na sobě i ostatní děti. Za Juliánem šla asi desetiletá dívka, které se křečovitě

držel za ruku stejně starý chlapec. Dívka měla tmavě hnědé vlasy, jejímu bratrovi ale padaly do očí nečesané černé kudrny. Dvouvaječná dvojčata, dovtípila se Clary. Za nimi se objevila holčička ve věku osmi nebo devíti let, s kulatým, velmi bledým obličejem a hnědými copy. Všechny Blackthornovic děti – jejich rodinná podoba byla skutečně ohromující – působily zmateně a vyděšeně, možná až na Helen,

v jejímž výrazu se mísil vztek se smutkem.

Utrpení v jejich tvářích Clary hluboce zasáhlo. Pomyslela na svoji schopnost vytvářet runy

a zatoužila vymyslet symbol, který by dokázal zmírnit bolest ze ztráty. Sice existovaly smuteční runy, ty ale sloužily jen k uctění mrtvých, stejně jako runy lásky pouze symbolizovaly milostné pouto, podobně jako snubní prsteny. Runy neměly moc vzbudit lásku ani utišit žal. Na světě je tolik magie, napadlo Clary, ale zlomené srdce stejně neopraví nic.

„Juliáne Blackthorne,“ promluvila Ťia Penhallowová laskavým tónem, „předstup před ostatní, prosím.“

Julián polkl, přikývl a podal chlapečka, kterého nesl, své starší sestře. Vystoupil z řady dětí a těkal očima kolem sebe. Zjevně někoho hledal. Už zklamaně svěšoval ramena, když vtom na pódium vyběhla další postavička. Byla to dívka, také zhruba dvanáctiletá, jíž na záda padala hříva tmavě blond vlasů.

Měla na sobě džíny a nepadnoucí tričko a zabodávala oči do podlahy, jako by na sobě nedokázala unést tíhu tolika pohledů. Očividně neměla nejmenší chuť tu být – na pódiu nebo vůbec v Idrisu –, ale zdálo se, že jakmile ji Julián spatřil, hned se uvolnil a z očí mu zmizel strach. Dívka si stoupla vedle Helen a dál klopila hlavu, aby se nemusela dívat do davu.

„Juliáne,“ pokračovala Ťia stejným vlídným hlasem, „mohl bys pro nás něco udělat? Mohl bys prosím tě zvednout Meč smrti?“

Clary se rázem narovnala. Sama už Meč smrti v rukou držela a cítila jeho tíhu. Jeho chlad se zabodával do kůže jako rybářské háčky a silou z člověka tahal pravdu. Kdo držel Meč smrti, nemohl lhát, jenže pravda, dokonce i sdělovaná dobrovolně, s sebou nesla mučivou bolest.

„To nemůžou,“ zašeptala. „Je to ještě dítě…“

„Je nejstarší z dětí, které v losangeleském Institutu přežily,“ objasnil jí Jace šeptem. „Nemají na vybranou.“

Julián přikývl a jeho úzká ramínka se držela naprosto zpříma.

„Ano, mohl.“

Po těch slovech Robert Lightwood odstoupil od řečnického pultu a přešel ke stolu. Zvedl Meč a odnesl ho k Juliánovi.

Nepoměr mezi nimi působil skoro komicky – vysoký muž s mohutným hrudníkem proti hubenému rozcuchanému chlapci.

Julián zvedl ruku a uchopil Meč smrti. Když se jeho prsty sevřely kolem jílce, zachvěl se bolestí, ale hned ji zase potlačil. Blonďatá dívka stojící za ním vyrazila vpřed a Clary zachytila výraz čirého vzteku v jejím obličeji, Helen ji ale hned zadržela a strhla zpět.

Ťia poklekla. Byla to zvláštní podívaná – chlapec s Mečem smrti v ruce, jehož z jedné strany sledovala konzulka v rouchu, které se rozprostíralo po podlaze kolem ní, a z druhé strany inkvizitor.

„Juliáne,“ pokračovala Ťia, a přestože mluvila potichu, její hlas se rozléhal celým zasedacím sálem.

„Můžeš nám říct, kdo je tu dnes s tebou na pódiu?“

Julián jasným chlapeckým hlasem odpověděl: „Vy, inkvizitor, moje sestra Helen, Tiberius a Livie, Drusilla a Tavy. Teda Oktavián. A moje nejlepší kamarádka Emma Carstairsová.“

„Ti všichni byli při útoku na Institut s tebou?“

Julián zavrtěl hlavou. „Helen ne,“ řekl. „Ta byla tady.“

„Můžeš nám popsat, co jsi viděl, Juliáne? Na nic nezapomeň.“ Julián polkl. Byl velmi bledý. Clary si dovedla představit, jakou bolest teď cítí a jak ho Meč tíží. „Stalo se to odpoledne,“ pustil se do vyprávění. „Trénovali jsme ve výcvikovém sále. Vedla nás Katerina a Mark na nás dohlížel. Emmini

rodiče odjeli něco vyšetřovat na pláž. Pak jsme zahlédli nějaký záblesk. Myslel jsem si, že je to bouřka nebo ohňostroj. Jenže to byl omyl. Katerina s Markem nás tam nechali a šli dolů. Řekli nám, že máme zůstat, kde jsme.“

„Ale vy jste je neposlechli,“ napověděla mu Ťia.

„Slyšeli jsme zvuky boje. Rozdělili jsme se. Emma šla pro Drusillu a Oktaviána a já zamířil s Livií a Tiberiem do kanceláře, abych přivolal Spolek. Museli jsme se při tom proplížit kolem hlavního vchodu. Tam jsem ho uviděl.“

„Koho?“

„Věděl jsem, že je to lovec stínů, ale zároveň nebyl. Měl na sobě červenou kápi pokrytou runami.“

„Jakými runami?“

„Neznal jsem je, ale bylo na nich něco divného. Nepodobaly se těm z Šedé knihy. Když jsem se na ně díval, jako by mi z nich bylo trochu špatně. Potom si sundal kapuci. Měl bílé vlasy, takže jsem si nejdřív myslel, že je starý, jenomže pak mi došlo, že je to Sebastián Morgenstern. Měl v ruce meč.“

„Můžeš nám ten meč popsat?“

„Byl stříbrný a ostří a jílec měl zdobené černými hvězdami. Vytáhl ho z pochvy a…“ Juliánovi se zachvěl hlas a Clary skoro cítila, jak v něm hrůza, kterou u něho ta vzpomínka vyvolává, soupeří

s nutkáním všechno vypovědět a znovu prožít. Seděla předkloněná, ruce zaťaté v pěst, a skoro si neuvědomovala, že se jí nehty zarývají do dlaní. „Držel ho mému otci u krku,“ pokračoval Julián. „Kromě Sebastiána tam byli ještě další. Taky měli červené oblečení…“

„Byli to lovci stínů?“ zeptala se Ťia.

„To nevím.“ Juliánovi docházel dech. „Někteří měli na sobě černé pláště, jiní zase zbroj, jenže červenou. Červenou zbroj jsem ještě nikdy neviděl. Byla tam nějaká žena s hnědými vlasy a držela pohár, co vypadal jako Pohár smrti. Donutila mého otce se z něj napít. On pak upadl a začal křičet. Potom jsem slyšel křičet i svého bratra.“

„Kterého bratra?“ chtěl vědět Robert Lightwood.

„Marka,“ upřesnil Julián. „Najednou se všichni začali valit do haly a Mark se otočil a zavolal na nás, ať běžíme nahoru a utečeme. Na posledním schodu jsem zakopl, a když jsem se ohlédl, všichni se hrnuli rovnou k němu…“ Julián zalapal po dechu. „A můj otec pak vstal a měl úplně černé oči. Zamířil k Markovi s ostatními, jako by ho vůbec neznal…“

Juliánovi přeskočil hlas a blonďatá dívka se v tu chvíli vytrhla z Helenina sevření, vrhla se vpřed a skočila mezi Juliána a konzulku.

„Emmo!“ zavolala na ni Helen a udělala krok dopředu, ale Ťia ji zvednutím ruky zastavila. Emma měla úplně bledý obličej a těžce oddechovala. Clary si pomyslela, že ještě nikdy neviděla tolik hněvu soustředěného v tak drobném těle.

„Nechte ho na pokoji!“ vykřikla Emma a rozpřáhla ruce, jako by chtěla Juliána za sebou ukrýt, i když byla o hlavu menší než on.

„Vždyť vy ho mučíte! Nechte ho být!“

„To je dobrý, Emmo,“ uklidňoval ji Julián. Teď, když už mu nekladli žádné otázky, se mu do tváří zase začala vracet barva.

„Oni přece nemají na vybranou.“

Obrátila se k němu. „Ale mají. Byla jsem tam taky. Viděla jsem, co se stalo. Udělejte to mně.“ Natáhla ruce, jako by prosila, aby jí do nich vložili Meč. „To já jsem Sebastiánovi vrazila nůž do srdce. To já jsem viděla, že mu to vůbec neublížilo. Měli byste vyslýchat mě!“

„Ne,“ protestoval Julián a Ťia vlídně odpověděla:

„Emmo, ty přijdeš na řadu jako další. Výslech pomocí Meče bolí, ale nikomu neublíží…“

„Přestaňte,“ přerušila ji Emma. „Nechte toho.“ Přiblížila se k Juliánovi, který Meč pevně svíral

a zjevně neměl v úmyslu jí ho předat. Vrtěl hlavou, zatímco Emma položila ruce na jeho, takže pak zbraň

drželi společně.

„Trefila jsem Sebastiána dýkou,“ začala Emma vypovídat a její hlas se při tom rozléhal po místnosti. „A on ji ze sebe jenom vytáhl a smál se. Řekl mi: ‚To je smůla, že umřeš. Nebudeš moct Spolku vyprávět, že mi Lilith dala nezměrnou sílu. Můj život by teď dokázal ukončit snad jen Nebeský skvost.

Škoda že nefilim už nemůžou požádat nebe o žádnou další laskavost a že mi neublíží žádná z těch ubohých zbraní, které vyrábějí v té své Nedobytné pevnosti.‘“

Clary se otřásla. Když z Emminých úst uslyšela Sebastiánova slova, skoro jako by ho viděla stát přímo před sebou. Z řad členů Spolku se zvedlo šumění hlasů, ve kterém zaniklo to, co jí právě v tu chvíli pošeptal Jace.

„Jsi si jistá, že jsi neminula srdce?“ chtěl vědět Robert a svraštil při tom tmavé obočí.

Místo Emmy odpověděl Julián. „Emma nikdy nemine cíl,“ prohlásil tak dotčeně, jako by mu inkvizitor vmetl do tváře urážku.

„Já dobře vím, kde leží srdce,“ potvrdila Emma. O krok ustoupila od Juliána a vrhla na konzulku a inkvizitora rozhněvaný a trochu nasupený pohled. „Ale nejsem si jistá, jestli to víte i vy.“

Po těch slovech, která pronesla velmi nahlas, se otočila a odběhla z pódia. Musela při tom do Roberta trochu šťouchnout loktem, aby jí ustoupil z cesty. Zmizela ve dveřích, jimiž předtím přišla,

a Clary si uvědomila, že se jí mezi zuby prodralo tiché syknutí. Neměl by za Emmou někdo jít? Julián zcela očividně chtěl, ale nemohl se pohnout, stál totiž uvězněný mezi konzulkou a inkvizitorem a v rukou ho tížil Meč smrti. Helen se za ní dívala s nefalšovanou bolestí v očích a v náruči houpala nejmladšího chlapce, Tavyho.

Clary znenadání vyskočila. Její matka se k ní natáhla, ona už se ale mezitím rozběhla svažující se uličkou mezi řadami sedadel. Ulička končila před dřevěnými schůdky. Clary po nich s dupáním vyběhla, proletěla kolem konzulky, inkvizitora a Helen a zamířila do postranních dveří za Emmou.

Málem porazila Aline, která u otevřených dveří postávala a zamračeně sledovala dění v zasedacím sále. Při pohledu na Clary se její zasmušilý obličej rozjasnil a objevil se na něm překvapený výraz. „Co tady děláš?“

„Ta malá holka,“ vyhrkla Clary bez dechu. „Emma. Běžela sem.“

„Já vím. Zkoušela jsem ji zastavit, ale vytrhla se mi. Ona…“ Aline si povzdechla a nahlédla do sálu, kde už Ťia zase začala vyslýchat Juliána. „Je to pro ně dost těžké, pro Helen i pro ostatní. Víš přece, že jim před několika lety zemřela matka. Teď už jim zbyl jenom strýček, který žije v Londýně.“

„Znamená to, že všechny děti pošlou do Londýna? Myslím až tohle všechno skončí,“ zajímala se Clary.

Aline zavrtěla hlavou. „Jejich strýčkovi nabídli, aby vedl Institut v Los Angeles. Myslím, že všichni doufají, že tu práci přijme a bude děti vychovávat. Ještě se ale asi nevyjádřil. Nejspíš je v šoku.

Přece jenom přišel o synovce a o bratra – Andrew Blackthorn sice není mrtvý, ale skoro jako by byl. Svým způsobem je tohle ještě horší.“ Její hlas zněl hořce.

„Já vím,“ řekla Clary. „Vím přesně, jaký to je.“

Aline se na ni zadívala pozorněji. „To máš asi pravdu,“ připustila. „Já jenom… Jde o Helen. Přála bych si toho pro ni udělat víc. Užírá se výčitkami, protože byla během útoku na Institut tady se mnou, a ne v Los Angeles. Teď se hrozně snaží, ale nemůže všem těm dětem dělat mámu a jejich strýček se tady ještě neobjevil. A pak je tady Emma – Anděl jí pomáhej. Té už z rodiny nezbyl vůbec nikdo…“

„Chtěla bych si s ní popovídat.“

Aline si zastrčila za ucho pramen vlasů a na pravé ruce se jí zaleskl rodinný prsten Blackthornových. „Kromě Juliána nechce s nikým mluvit.“

„Nech mě, ať to s ní zkusím,“ naléhala Clary. „Prosím tě.“ Aline si chvíli prohlížela její odhodlaný výraz a pak si povzdechla. „Tady v té chodbě, první místnost vlevo.“

Chodba se klikatila do nitra budovy. Jak se Clary vzdalovala od zasedacího sálu Rady, hlasy lovců

stínů k ní doléhaly stále slaběji. Stěny z hladkého kamene byly pokryté tapisériemi, které zachycovaly různé slavné výjevy z dějin lovců stínů. Pak po své levici uviděla obyčejné dřevěné dveře. Byly pootevřené, přesto ale rychle zaklepala, než vstoupila, aby toho, kdo se nacházel uvnitř, nepřekvapila.

Místnost působila prostým dojmem. Stěny měla v dolní části obložené dřevem a obsahovala změť židlí, které sem někdo narychlo naskládal. Clary si tu připadala jako v nemocniční čekárně, ve vzduchu totiž visela stejná tísnivá atmosféra neosobního místa, kde lidé v neznámém prostředí zažívají úzkost

a smutek.

V rohu pokoje stála židle s opěradlem otočeným ke stěně a na ní seděla Emma. Vypadala menší, než když ji Clary zdálky pozorovala na pódiu. Na sobě měla jen tričko s krátkými rukávy, holé paže jí pokrývala znamení a na levé ruce (zřejmě byla levák, stejně jako Jace), která spočívala na krátkém meči zasunutém v pouzdře na jejím klíně, jí byla vidět runa vnitřního zraku. Při bližším pohledu si Clary všimla, že její vlasy mají ve skutečnosti světlou barvu, ale jsou tak zacuchané a špinavé, že vypadají tmavší. Přes slepené prameny, které jí visely do očí, na ni dívka vrhla nevraživý pohled.

„Co je?“ zeptala se. „Co tady chceš?“

„Nic,“ odpověděla Clary a zavřela za sebou dveře. „Jenom si s tebou promluvit.“ Emma podezřívavě přimhouřila oči. „Chceš na mě použít Meč smrti? Vyslýchat mě?“

„Ne. Taky jsem si tím prošla, takže vím, jak hrozný to je. Mrzí mě, že to tvůj kamarád musí podstupovat. Podle mě by měli najít nějakej jinej způsob.“

„Já myslím, že by mu prostě měli věřit,“ řekla Emma. „Julián nelže.“ Podívala se na Clary se vzdorem v očích, jako by od ní čekala nesouhlas.

„Tomu věřím,“ přitakala Clary a postoupila o krok blíž ke středu místnosti – připadala si, jako by se snažila nevyplašit nějaké divoké lesní zvířátko. „Julián je tvůj nejlepší kamarád, že jo?“

Emma přikývla.

„Taky mám za nejlepšího kamaráda kluka. Jmenuje se Simon.“

„A kde je teď?“ Emma přeskočila pohledem za Clary, jako by čekala, že se tam Simon náhle zhmotní.

„Je v New Yorku,“ odpověděla Clary. „Hrozně se mi po něm stýská.“

Emma vypadala, že ji naprosto chápe. „Julián byl taky jednou v New Yorku,“ rozpovídala se.

„Stýskalo se mi po něm, takže když se vrátil, musel mi slíbit, že už beze mě nikdy nikam nepojede.“ Clary se usmála a ještě víc se k Emmě přiblížila. „Máš moc hezkej meč,“ řekla a ukázala na zbraň,

která dívce ležela na klíně.

Emmin výraz se nepatrně uvolnil. Dotkla se meče zdobeného jemnou rytinou listů a run. Záštita byla ze zlata a čepel obsahovala vyrytý nápis: Jsem Cortana, z oceli stejně ušlechtilé jako

Joyeuse a Durandal. „Dřív patřil tátovi. V rodině Carstairsových se dědí z generace na generaci. Je dost slavnej,“ dodala hrdě. „Vyrobili ho hrozně dávno.“

„Z oceli stejně ušlechtilé jako Joyeuse a Durandal,“ zopakovala Clary. „To jsou taky hodně slavný meče. A víš, kdo mívá slavný meče?“

„Kdo?“

„Hrdinové,“ odpověděla Clary a klekla si na podlahu, aby se mohla dívce podívat do obličeje. Emma se zakabonila. „Já ale žádnej hrdina nejsem,“ odsekla.

„Neudělala jsem nic, abych zachránila Juliánova otce nebo Marka.“

„Moc mě to mrzí,“ řekla Clary. „Já vím, jaký to je, když se někoho, na kom ti záleží, zmocní temnota a on se změní v někoho úplně jinýho.“

Emma ale vrtěla hlavou. „Jenomže Marka se nezmocnila temnota. Odvedli ho.“ Clary se zamračila. „Odvedli?“

„Kvůli jeho vílímu původu nechtěli, aby se napil z Poháru,“ objasnila jí Emma a Clary si vzpomněla na Alekova slova, že Blackthornovi mají mezi předky vílu. Emma unaveně pokračovala, jako

by věděla, na co se Clary chystá zeptat: „Vílí krev v sobě mají jenom Mark a Helen. Měli stejnou matku, ale ta je nechala u pana Blackthorna, když byli ještě malí. Julián a ostatní mají jinou mámu.“

„Aha,“ vydechla Clary. Nechtěla moc tlačit na pilu, nechtěla, aby ji tahle dívka, jež si toho tolik prožila, považovala za dalšího dospělého, který v ní nevidí nic jiného než jen zdroj odpovědí na své otázky. „Helen znám. Je jí Mark podobnej?“

„Jo. Helen i Mark mají trošičku špičatý uši a světlý vlasy. Nikdo jinej z jejich rodiny blonďatej není. Všichni jsou hnědovlasí, kromě Tiba, a u toho nikdo netuší, jak přišel k černejm vlasům. Livy je nemá, a přitom jsou dvojčata.“ Do Emmina obličeje se vrátila špetka barvy a života. Bylo zřejmé, že o Blackthornových mluví ráda.

„Takže oni nechtěli, aby se Mark napil z Poháru?“ vrátila se Clary k tématu. Osobně ji překvapilo, že Sebastiánovi na něčem takovém záleží. Nikdy nesdílel Valentýnovu posedlost podsvěťany, ačkoli

v lásce je také zrovna neměl. „Třeba to nefunguje, když máš v sobě trochu podsvěťanské krve.“

„Třeba,“ přisvědčila Emma. Clary se natáhla a dotkla se její ruky. Ačkoli se odpovědi bála, musela jí tu otázku položit. „Ale tvoje rodiče neproměnil, že ne?“

„Ne, to ne,“ řekla Emma a hlas se jí najednou třásl. „Jsou mrtví. Nebyli tou dobou v Institutu, vyšetřovali nějaký hlášení o démoní aktivitě. Po útoku moře vyplavilo jejich těla na pláž. Mohla jsem jet s nimi, ale chtěla jsem zůstat v Institutu. Chtěla jsem s Juliánem trénovat. Kdybych tak jenom jela…“

„Kdybys jela, byla bys teď taky mrtvá,“ přerušila ji Clary.

„Jak to můžeš vědět?“ namítla Emma, nějaký záblesk v jejích očích ale Clary napověděl, že by jí dívka ráda uvěřila.

„Vidím, že jsi moc dobrá lovkyně stínů,“ řekla Clary. „Vidím tvoje znamení, taky tvoje jizvy a to, jak držíš meč. Jestli jsi takhle dobrá, tak se odvažuju hádat, že oni byli taky dost schopní. A jestli je něco dokázalo oba zabít, znamená to, že bys je před tím stejně nedokázala ochránit.“ Lehce se dotkla meče.

„Hrdinové nemusí vždycky zvítězit,“ pokračovala. „Někdy taky prohrávají. Ale bojujou dál a vždycky se vrátí. Nevzdávají se. Právě to z nich dělá hrdiny.“

Emma se rozechvěle nadechla právě ve chvíli, kdy se ozvalo zaklepání. Clary se pootočila

a zjistila, že se dveře pootevřely a vpustily do místnosti paprsek světla z chodby a s ním i Jace. Když zachytil její pohled, usmál se a opřel se o veřeje. Jeho vlasy měly tmavě zlatou barvu a jeho oči působily o odstín světleji. Clary se na okamžik zdálo, že v něm vidí plát oheň, vidí ho žhnout v jeho očích a žilách a plápolat těsně pod kůží. „Clary,“ oslovil ji.

Zdálo se jí, že za sebou zaslechla tiché vyjeknutí. Emma křečovitě svírala svůj meč a vyvalenýma očima zírala někam mezi Clary a Jace.

„Zasedání Rady skončilo,“ řekl. „A myslím, že Ťia není zrovna nadšená z toho, žes vyběhla ven.“

„Takže jsem v pěkný bryndě,“ zhodnotila Clary.

„Jako obvykle,“ poznamenal Jace, díky jeho úsměvu to ale neznělo vůbec káravě. „Všichni už odcházíme. Půjdeš?“

Zavrtěla hlavou. „Sejdeme se u vás doma. Můžete mi pak povyprávět, jak to tam vevnitř pokračovalo.“

Zaváhal. „Popros Aline nebo Helen, ať tě doprovodí,“ řekl nakonec. „Konzulka bydlí na stejné ulici jako inkvizitor.“ Zapnul si bundu, vyklouzl z místnosti a zavřel za sebou dveře.

Clary se otočila zpátky k Emmě, která na ni ohromeně zírala.

„Ty znáš Jace Lightwooda?“ začala vyzvídat.

„Já… proč jako?“

„Je děsně slavnej,“ prohlásila Emma se zjevným úžasem. „Je to nejlepší lovec stínů ze všech.

Úplně nejlepší.“

„Je to můj kamarád,“ řekla Clary a uvědomila si, že se rozhovor začíná ubírat nečekaným směrem. Emma na ni vrhla znalecký pohled. „Je to tvůj kluk.“

„Jak jsi to…“

„Všimla jsem si, jak se na tebe dívá,“ skočila jí Emma do řeči.

„A kromě toho, všichni přece vědí, že Jace Lightwood má holku, která se jmenuje Clary Fairchildová. Proč jsi mi neřekla svoje jméno?“

„Asi mě nenapadlo, že ho budeš znát,“ odpověděla šokovaná Clary.

„Nejsem pitomá,“ oznámila jí Emma s rozmrzelým výrazem, který Clary přiměl zadržet smích.

„Ne, to nejsi. Naopak jsi docela dost chytrá,“ ujistila ji. „A já jsem ráda, že víš, kdo jsem, protože ti chci říct, že si se mnou můžeš kdykoli přijít popovídat. Nejenom o tom, co se stalo v Institutu, ale úplně o čemkoli. A můžeš si promluvit i s Jacem. Mám ti popsat, kde nás najdeš?“

Emma zavrtěla hlavou. „Ne,“ odpověděla, už zase tichým hlasem. „Vím, kde je inkvizitorův dům.“

„Tak jo.“ Clary si založila ruce na prsou, a to především proto, aby se o ni nepokoušelo nutkání dívku obejmout. Neměla pocit, že by to Emma uvítala. Otočila se ke dveřím.

„Jestli chodíš s Jacem Lightwoodem, měla bys mít lepší meč,“ prohlásila Emma znenadání a Clary sklopila pohled ke zbrani, již si ráno zavěsila za opasek. Byl to starý meč, který si s ostatními věcmi přivezla z New Yorku.

Dotkla se jeho jílce. „Tenhle není dost dobrej?“ Emma zavrtěla hlavou. „Ani náhodou.“ Řekla to tak vážně, že se Clary musela usmát. „Díky za radu.“

4

Tmavší než zlato

Clary zaklepala na dveře inkvizitorova domu a otevřít jí přišel sám Robert Lightwood.

Na okamžik ztuhla a honem nevěděla, co říct. Nikdy vlastně s Jaceovým adoptivním otcem nemluvila a skoro vůbec ho neznala. Byl pro ni jen postavou v pozadí – většinou stál kdesi za Marysou a ruku měl položenou na opěradle její židle. Byl to mohutný tmavovlasý muž s pečlivě zastřiženým plnovousem. Nedokázala si představit, že se kdysi přátelil s jejím otcem, i když věděla, že patřil do

Valentýnova Kruhu. V obličeji měl příliš mnoho vrásek a tvar jeho čelistí působil moc přísně na to, aby si ho dokázala představit jako mladíka.

Když se na ni podíval, všimla si, že má modré oči tak tmavého odstínu, že je do té doby považovala za černé. Jeho výraz se při pohledu na ni nezměnil – přímo cítila, jak z něj čiší nesouhlas. Napadlo ji, že to, jak odběhla ze zasedání Rady za Emmou, zřejmě nerozzlobilo jen Ťiu. „Jestli hledáš moje děti, jsou nahoře,“ sdělil jí stroze. „V posledním patře.“

Prošla kolem něj do neobyčejně přepychového obývacího pokoje. Dům, který byl oficiálně určen úřadujícímu inkvizitorovi a jeho rodině, působil okázale a nadmíru prostorně, měl vysoké stropy

a obsahoval masivní a zjevně drahý nábytek. Byl dost velký na to, aby se do něj vešla vnitřní klenba, majestátní schodiště a lustr z čarodějných světel zavěšený u stropu. Napadlo ji, kde je asi Marysa a jestli se jí dům líbí.

„Děkuju,“ řekla.

Robert Lightwood pokrčil rameny a bez jediného dalšího slova někam zmizel. Clary vyběhla schody po dvou, minula několik odpočívadel a pak se konečně ocitla v nejvyšším patře, kam se šlo po strmých půdních schodech ústících do chodby. V té byly pootevřené jedny dveře, za nimiž slyšela hlasy.

Zběžně zaklepala a vstoupila. Stěny podkrovního pokojíku byly vymalované nabílo a v rohu stála velká skříň otevřená dokořán – na jedné straně viselo Alekovo oblečení, praktické a trochu omšelé,

a vedle něj Jaceovo, nažehlené a v odstínech černé a šedé. Na dno skříně si oba pečlivě poskládali

bojovou zbroj.

Clary se musela pousmát, i když sama tak úplně netušila proč. Z nějakého důvodu jí připadalo roztomilé, že mají mít Alek s Jacem společný pokoj. Přemýšlela, jestli po večerech jeden druhému neustálým hovorem brání v usnutí, jako to dělávala ona se Simonem.

Alek seděl na okenním parapetu a vedle něj Isabela. Za nimi Clary viděla, jak se na hladině kanálu dole zrcadlí barvy soumraku. Jace se rozvaloval na jedné ze samostatných postelí a nohy měl poněkud vyzývavě položené na sametovém přehozu.

„Podle mě tím myslí, že nemůžou jenom tak sedět a čekat, až Sebastián zaútočí na další Instituty,“ říkal právě Alek. „Nechtějí se schovávat. Lovci stínů se neschovávají.“

Jace se o rameno poškrábal na tváři. Vypadal unaveně a světlé vlasy měl rozcuchané. „Mně ale přijde, že právě tohle děláme,“ namítl. „Sebastián je někde venku a my zase tady. Za zdvojenými zábranami. V Institutech nezbyla ani noha. Nikdo, kdo by chránil svět před démony. A kdo bude hlídat hlídače?“

Alek si povzdechl a přejel si rukou po obličeji. „Snad to nebude dlouho trvat.“

„Těžko si představit, co by se stalo,“ přemýšlela Isabela. „Jak by svět vypadal bez lovců stínů.

Všude démoni, podsvěťani útočí jeden na druhýho.“

„Kdybych byl Sebastián…,“ začal Jace.

„Ale to ty nejsi. Nejsi Sebastián,“ ozvala se Clary.

Všichni se na ni podívali. Pomyslela si, že Alek s Jacem vypadají každý úplně jinak, přesto se ale občas v nějakém jejich pohledu nebo gestu zableskne náznak podobnosti, který jí připomene, že spolu vyrostli. Oba se na ni dívali se zvědavostí a lehkým znepokojením. Isabela se tvářila spíš unaveně

a rozčileně.

„Jak ti je?“ zeptal se jí Jace místo pozdravu a pousmál se. „A jak je Emmě?“

„Nic moc,“ odpověděla Clary. „Jak probíhalo zasedání potom, co jsem odešla?“

„Výslech už pak trval jenom chvilku,“ popisoval Jace. „Za těmi útoky zjevně stojí Sebastián a záda mu kryje slušně velká jednotka temných bojovníků. Nikdo přesně neví, kolik jich je, ale musíme předpokládat, že všichni pohřešovaní byli proměněni.“

„Pořád ale máme velkou početní převahu,“ dodal Alek. „Sebastián má k dispozici svoje původní přívržence a k tomu členy šesti poboček Spolku, které proměnil, ale na naší straně jsou všichni ostatní.“

V Jaceových očích se něco mihlo a jejich barva byla najednou tmavší než zlato. „To on ale ví,“ zamumlal. „Zná počet svých bojovníků až do posledního muže. Dokáže si přesně spočítat, s čím se může měřit, a s čím ne.“

„S námi budou bojovat i podsvěťané,“ připomněl mu Alek.

„V tom vlastně spočívá smysl zítřejšího jednání, ne? Je potřeba promluvit se zástupci a posílit naše spojenectví. Teď, když víme, co má Sebastián za lubem, můžeme začít vytvářet strategii a zaútočit na něj zbraněmi dětí noci, vílích dvorů, čarodějů…“

Claryin pohled se střetl s Jaceovým a proběhl mezi nimi rozhovor beze slov. Teď když víme, co má Sebastián za lubem, určitě udělá něco jiného. Něco, co od něj nečekáme.

„No a ke konci zasedání všichni mluvili o Jaceovi,“ vrátila se Isabela k popisu předchozích událostí. „Takže všechno při starým.“

„O Jaceovi?“ Clary se opřela o pelest Jaceovy postele. „A proč?“

„Hodně se dohadovali o tom, jestli je teď Sebastián v podstatě nezranitelnej a jestli existuje nějakej způsob, jak mu ublížit a zabít ho. Šlo by to udělat Nebeským skvostem, protože ten obsahuje nebeskej oheň, ale jedinej zdroj nebeskýho ohně, kterej teď máme po ruce, je…“

„Jace,“ doplnila Clary vážně. „Jenže mlčenliví bratři už vyzkoušeli úplně všechny možnosti, jak z Jace ten oheň dostat, a nic nepomohlo. Je v jeho duši. Tak co teda hodlají dělat? Mlátit Sebastiána Jacem po hlavě, dokud se nesloží?“

„Něco v tom smyslu navrhoval i bratr Zachariáš,“ odpověděl Jace. „Jenom to neznělo tak sarkasticky.“

„Nakonec se debata stočila na to, jak Sebastiána zajmout živého. Kdyby se podařilo zničit všechny temné lovce stínů a jeho někde uvěznit, třeba by tolik nevadilo, že ho nemůžeme zabít,“ řekl Alek.

„Zavřít ho do rakve z adamasu a hodit ji do moře,“ prohlásila Isabela. „To navrhuju já.“

„Každopádně, jakmile přestali mluvit o mně, což byla samozřejmě ta nejzábavnější část,“ pokračoval Jace, „zase se rychle vrátili k tomu, jak uzdravit temné lovce stínů. Platí čarodějům ze spirálového labyrintu celé jmění, aby se pokusili rozluštit kouzlo, kterým Sebastián vytvořil Pekelný pohár a provedl celý ten rituál.“

„Měli by už přestat ztrácet čas žvaněním o tom, jak uzdravit temný lovce stínů, a zkusit vymyslet, jak je porazit,“ prohlásila Isabela tvrdě.

„Spousta z nich někoho z proměněných osobně zná, Isabelo,“ připomněl jí Alek. „Je jen přirozené, že je chtějí zachránit.“

„Já bych zase chtěla zachránit svýho mladšího brášku,“ obořila se na něj Isabela zvýšeným hlasem.

„Copak nechápou, co Sebastián udělal? Vždyť on už ty lidi zabil. Zabil v nich všechno lidský a do kůže těch, který jsme znávali, nasadil démony. To je celý…“

„Mluv tišeji,“ napomenul ji Alek rozhodným tónem staršího bratra. „Nezapomněla jsi, že máma s tátou jsou doma? Můžou přijít nahoru.“

„No jasně,“ odsekla Isabela. „Sice se postarali o to, aby jejich ložnice dělila co největší vzdálenost, ale hlavně že jsou tady.“

„Do toho, kde oba spí, ti nic není, Isabelo.“

„Jsou to naši rodiče!“

„Ale mají vlastní životy,“ usadil ji Alek. „A my to musíme respektovat a neplést se jim do toho.“ Zasmušil se. „Spousta párů se rozejde, když jim zemře dítě.“

Isabela tiše vyjekla.

„Izzy?“ Alek si zjevně uvědomil, že zašel příliš daleko. Zdálo se, že zmínky o Maxovi Isabelu zraňují víc než kohokoli jiného z jejich rodiny, včetně Marysy.

Isabela se otočila, vyběhla z pokoje a práskla za sebou dveřmi. Alek si prohrábl vlasy, takže mu zůstaly trčet kolem hlavy jako jemné chmýří. „Krucinál,“ ulevil si a hned se začervenal – Alek klel jen ve výjimečných případech, a většinou ještě polohlasem.

Vrhl na Jace téměř omluvný pohled a vydal se za sestrou.

Jace si povzdechl, spustil dlouhé nohy z postele a vstal. Protáhl se jako kočka a v ramenou mu zakřupalo. „To asi bude signál k tomu, abych tě doprovodil domů.“

„Já zpátky trefím…“

Zavrtěl hlavou a ze sloupku postele sundal svoji bundu. Z jeho pohybů byla cítit netrpělivost, něco plíživého a obezřetného, co i v Clary vyvolávalo zvláštní neklid. „Stejně jsem chtěl odsud vypadnout. Tak pojď, vyrazíme.“

„Už je to hodina. Minimálně. Možná víc,“ prohlásila Maia. Ležela na pohovce u Jordana a Simona doma a bosé nohy měla položené Jordanovi na klíně.

„Neměli jste si objednávat thajský jídlo,“ ozval se Simon nepřítomně. Seděl na zemi a vrtal se

v herním ovladači Xbox, který už několik dní nefungoval. V krbu hořela dřevěná briketa. Krb, stejně jako zbytek bytu, nikdo moc neudržoval, takže když v něm občas zatopili, v polovině případů se místnost naplnila dýmem. Jordan si pořád stěžoval na zimu, škvíry v okenních rámech a zdech a nezájem majitele o provádění jakýchkoli oprav. „To nikdy nedonesou včas.“

Jordan se na něj dobromyslně ušklíbl. „Tobě to může být jedno, ne? Stejně nic nejíš.“

„Ale teď už můžu pít,“ pochlubil se Simon a měl pravdu. Vycvičil svůj žaludek natolik, že teď byl

schopný udržet většinu nápojů – mléko, kávu i čaj –, ačkoli z pevné stravy se mu pořád ještě dělalo nevolno. Neměl pocit, že by mu nápoje z hlediska výživy něco přinášely, protože živit se dokázal pořád jenom krví, ale díky tomu, že teď mohl na veřejnosti pít něco, co v ostatních nevyvolává zděšený křik, si připadal víc jako člověk. S povzdechem ovladač odložil. „Podle mě je to rozbitý. Napořád. Což je skvělý, protože nemám peníze, abych si koupil novej.“

Jordan se na něj zvědavě zahleděl. Když se sem Simon přestěhoval, vzal si z domova všechny své úspory, ale moc jich nebylo. Naštěstí neměl skoro žádné výdaje. Byt byl vypůjčený od organizace Praetor Lupus, která také Simona zásobovala krví. „Já peníze mám,“ uklidnil ho. „Bude to dobrý.“

„Jenomže to jsou tvoje peníze, ne moje. Přece se o mě nebudeš starat pořád,“ namítl Simon a zíral do namodralých plamenů v krbu. „Co budu dělat pak? Brzo bych se hlásil na vysokou, kdyby… kdyby se nestalo to, co se stalo. Na hudební obor. Mohl bych studovat a sehnat si práci. Jenomže teď mě nikdo nezaměstná. Vypadám na šestnáct a vždycky budu.“

„Hm,“ ozvala se Maia. „Upíři asi vlastně nechodí do práce, co? To většina vlkodlaků normálně pracuje – třeba Bat je dýdžej a Luke zase má to knihkupectví. Ale všichni upíři žijou v klanech.

Neexistujou žádní upíří vědci.“

„Ani upíří muzikanti,“ doplnil Simon. „Přiznejme si to. Jsem předurčenej k dráze profesionálního upíra.“

„Vlastně mě dost překvapuje, že upíři nepobíhají po ulicích a nežerou turisty, když je teď vede Maureen,“ zamyslela se Maia.

„Působí dost krvelačně.“

Simon se ušklíbl. „Předpokládám, že se ji někdo z klanu snaží mírnit. Pravděpodobně Rafael.

A Lily – ta v klanu patří k nejchytřejším. Ví úplně všechno. S Rafaelem vždycky byli nerozlučná dvojka. Já ale mezi upírama žádný kamarády nemám. Když si vezmu, kolikrát už se mě pokusili zabít, divím se, že se mnou vůbec ještě někdo kamarádí.“

Hořký tón vlastního hlasu ho zarazil a on se rozhlédl po místnosti, po obrázcích, které Jordan rozvěsil po zdech. Jeho spolubydlící byl na nich s přáteli, na pláži, s Maiou. Simona už dřív napadlo, že by k nim mohl přidat svoje fotky. Z domova si sice žádné neodnesl, ale Clary nějaké měla. Mohl by si je od ní vypůjčit, aby se tu cítil víc jako doma. Jenže i když se mu bydlení s Jordanem líbilo a měl tu pohodlí, domov to pro něj přece jen nebyl. Nepůsobilo to trvale, jako by tu nemohl pořádně zapustit kořeny.

„Vždyť ani nemám postel,“ postěžoval si nahlas.

Maia se k němu otočila. „Simone, děje se něco? Je to kvůli tomu, že Isabela odjela?“

Simon pokrčil rameny. „Já nevím. Vlastně jo, stýská se mi po Izzy, ale… Clary tvrdí, že musíme provést vévé.“

„Aha, vymezení vztahu,“ vysvětlila Maia, když si všimla Jordanova nechápavého pohledu. „Víš, jako že si na rovinu řeknou, jestli spolu na vážno chodí. To byste mimochodem opravdu měli.“

„Jak je možný, že tuhle zkratku zná každej kromě mě?“ podivil se Simon. „A Isabela se mnou chce chodit?“

„To ti nemůžu prozradit,“ odpověděla Maia. „Holčičí zákon. Zeptej se jí.“

„Je v Idrisu.“

„Tak se jí zeptej, až se vrátí.“ Simon mlčel a Maia o něco vlídněji dodala: „Ona se vrátí a Clary taky. Je to jenom nějaká schůze.“

„Já nevím. V Institutech není bezpečno.“

„Ty ale taky nejsi v bezpečí,“ upozornil ho Jordan. „Proto máš mě.“

Maia k němu otočila hlavu. V jejím pohledu se mihlo něco zvláštního, co Simon nedokázal přesně pojmenovat. Už před nějakou dobou si všiml, že se mezi Maiou a Jordanem vznáší jakési napětí, že se Maia chová trochu odtažitě, a když se podívá na svého přítele, v očích má nevyslovenou otázku. Simon

čekal, že se mu s tím Jordan svěří, nic takového se ale zatím nestalo. Uvažoval, jestli si jeho kamarád Maiiny zjevné odměřenosti všiml, nebo zda si umíněně odmítá přiznat pravdu.

„Chtěl bys být pořád světlomilec?“ zeptala se Maia a zaměřila pozornost na Simona. „Víš, kdyby sis mohl vybrat.“

„Já nevím.“ Simon si už stejnou otázku položil, ale pak ji zase rychle zahnal – nemělo smysl zaobírat se něčím, co stejně nemůže změnit. Být světlomilcem pro něj bylo jako mít v žilách zlato. Někteří upíři po něm prahli, protože kdyby se jeho krve napili, mohli by se sami vystavovat slunci. Stejně tolik dětí noci si ale přálo jeho smrt, většina z nich totiž existenci světlomilců považovala za odpornou anomálii, kterou je potřeba vymýtit. Vzpomněl si, co mu Rafael jednou řekl na střeše manhattanského hotelu: Měl by ses začít modlit, světlomilče, abys o to své znamení nepřišel ještě předtím, než vypukne válka. Protože pokud se to stane, budou se tví nepřátelé přetlačovat, kdo tě bude moci zabít dřív. A já budu stát první v řadě.

A přece. „Stýskalo by se mi po slunci,“ odpověděl. „Asi si díky němu připadám víc jako člověk.“

Jordan se na něj podíval a v očích se mu zaleskl odraz plamenů v krbu. „Být člověkem se dost přeceňuje,“ poznamenal s úsměvem.

Maia znenadání sundala nohy z jeho klína. Jordan na ni znepokojeně pohlédl zrovna ve chvíli, kdy zařinčel zvonek u dveří.

Simon v mžiku vyskočil. „Jídlo je tady,“ oznámil. „Dojdu pro něj. Jenom klid,“ dodal přes rameno cestou do předsíně a ke dveřím bytu, „už dva týdny se mě nikdo nepokusil zabít. Třeba je to přestalo bavit a vzdali to.“

Slyšel za sebou šum hlasů, ale neposlouchal – beztak si povídali mezi sebou. Sáhl po klice, otevřel dveře a mezitím se snažil vyštrachat peněženku.

Na prsou se mu něco zachvělo. Sklopil pohled, a když zjistil, že Isabelin přívěsek rudě bliká, bleskurychle uskočil, právě včas, aby se vyhnul ruce, která se po něm natáhla. Hlasitě zařval. Ve dveřích se tyčila vysoká postava v rudé zbroji, lovec stínů s ošklivě naškrábanými runami na obou tvářích, orlím nosem a širokým bledým čelem. Zavrčel na Simona a udělal krok k němu.

„Simone, k zemi!“ vykřikl Jordan. Simon padl na břicho a odvalil se stranou, zrovna když předsíní proletěla šipka vystřelená z kuše. Temný lovec stínů až neuvěřitelně rychle uskočil a šipka se zabodla do dveří. Simon slyšel Jordana vztekle zaklít a vzápětí se kolem něj prohnala Maia ve vlčí podobě a vrhla se na vetřelce.

Když se mu její tesáky zaryly do hrdla, muž k jejich radosti zařval bolestí. Vystříkla z něj krev a prosytila vzduch slanou rudou mlhou. Simon, který už vstával na nohy, se jí nadechl a na patře ucítil

hořkou pachuť krve poskvrněné démoním jedem. Udělal krok vpřed. Temnému lovci stínů se podařilo Maiu chytit a odhodit ji stranou jako zmítající se a vyjící klubko zubů a drápů.

Jordan vykřikl. Simonovi hluboko z hrdla uniklo upíří zasyčení a poznal, že mu z dásní vyjely špičáky. Temný lovec stínů postupoval vpřed. Krev se z něj řinula proudem, ale jeho krok byl jistý. Simon ucítil, jak se mu v břiše rodí strach. Viděl Sebastiánovy vojáky bojovat v Burrenu a věděl, že jsou

silnější, rychlejší a mnohem méně zranitelní než lovci stínů. Zatím se ale nikdy nezamyslel nad tím, jestli jsou odolnější než upíři.

„Uhni mi z cesty!“ Jordan chytil Simona za ramena a prudce ho odstrčil směrem k Maie, která už se sbírala ze země. Na krku měla krev a její vlčí oči potemněly zuřivostí. „Zmiz, Simone. Poradíme si s tím sami. Vypadni!“

Simon protestoval: „Ale já přece… Vždyť je tady kvůli mně…“

„To já vím!“ zařval na něj Jordan. „Ale já jsem tvůj vlčí strážce! Nech mě dělat moji práci!“

Odvrátil se od Simona a znovu pozvedl kuši. Šipka se tentokrát temnému lovci stínů zabodla do ramene. Zavrávoral a z úst se mu vyhrnul proud nadávek v jazyce, který Simon neznal. Asi němčina, pomyslel si. Mezi napadenými Instituty byl přece i ten berlínský…

Kolem něj proběhla Maia a spolu s Jordanem temného lovce stínů zatlačili do kouta. Jordan se ještě jednou ohlédl na Simona a jeho oříškově hnědé oči byly nelítostné a divoké. Simon přikývl a rozběhl se do obývacího pokoje. Trhnutím otevřel okno. Povolilo za hlasitého skřípotu navlhlého dřeva a spršky odlupující se barvy a on jím vylezl na požární schodiště. Na kovovém odpočívadle stály Jordanovy květináče s chřadnoucím omějem vlčím morem, jemuž zimní chlad zjevně nesvědčil.

Jeho svědomí se vzpíralo a křičelo na něj, že nemůže jen tak odejít, ale slíbil přece Isabele, že Jordanovi nebude bránit v tom, aby ho chránil, že se nebude zbytečně vystavovat nebezpečí. V dlani sevřel Izzyin přívěsek, který ho hřál, jako by jí ještě nedávno visel na krku, a začal sestupovat po kovových schodech. Ty pod jeho kroky řinčely a byly kluzké sněhem, takže několikrát málem upadl. Po chvíli konečně sestoupil na poslední příčku a seskočil na chodník v tmavé uličce.

V tu ránu ho obklopili upíři. Ve dvou z nich stihl Simon poznat členy klanu z hotelu Dumort – byla to křehká tmavovlasá Lily a blonďatý Zeke. Oba se na něj nepřátelsky zazubili a pak už mu někdo hodil pytel přes hlavu. Kolem krku se mu pevně stáhla látka a on se začal dusit, ne snad že by mu chyběl vzduch, ale protože mu silný tlak způsoboval bolest.

„Pozdravuje tě Maureen,“ pošeptal mu Zeke do ucha.

Simon otevřel ústa k výkřiku, ale než stihl vydat jedinou hlásku, zatmělo se mu před očima.

„Nedošlo mi, že jsi tak slavnej,“ řekla Clary, když s Jacem kráčeli po úzkém chodníčku podél Starého kanálu. Byl brzký večer – teprve před chvílí se začalo smrákat – a ulice se hemžily pospíchajícími chodci zachumlanými do tlustých plášťů. Jejich obličeje působily chladně a uzavřeně.

Začínaly vycházet hvězdy, zatím jen jako bledá světýlka na východě. Odrážely se v Jaceových očích, když se na ni zvědavě zadíval. „Každý přece zná Valentýnova syna.“

„Já vím, ale… když tě Emma uviděla, tvářila se, jako bys byl herec, do kterýho je zamilovaná. Jako by ses každej měsíc objevoval na obálce časopisu Lovec stínů a život.“

„No víš, když mě požádali, abych jim pózoval, dušovali se, že půjde o vkusné fotky…“

„Pokud sis přitom důležitý partie zakrýval andělským ostřím, nevidím v tom žádnej problém,“ zavtipkovala Clary a Jace se krátce zasmál, jako by ho pobavila proti jeho vůli. Tenhle smích na něm měla nejraději. Jace se za všech okolností dokonale ovládal a ji ještě pořád nepřestalo těšit, že patří mezi několik málo lidí, kteří dokážou proniknout jeho pečlivě budovaným krunýřem a něčím ho překvapit.

„Líbila se ti, že ano?“ zeptal se Jace.

Clary to vyvedlo z míry. „Kdo se mi líbil?“ Šli právě po náměstí, které si pamatovala – bylo dlážděné kočičími hlavami a uprostřed stála studna. Ta teď byla zakrytá kruhovým kamenným poklopem, zřejmě aby voda nezamrzla.

„To děvče, Emma.“

„Něco mě na ní zaujalo,“ přiznala Clary. „Možná to, jak se zastala Helenina bratra Juliána. Udělala by pro něj všechno. Má Blackthornovy moc ráda a o všechny ostatní přišla…“

„Připomíná ti sebe.“

„To těžko,“ opáčila Clary. „Ale možná že mi připomíná spíš tebe.“

„To proto, že jsem drobný, blonďatý a sluší mi copánky?“ Clary do něj šťouchla ramenem. Dorazili právě na začátek svažující se ulice, kterou lemovaly různé krámky. Všude teď měli zavřeno, zamřížovanými výlohami ale prosvítala záře čarodějného světla. Clary si připadala jako ve snu nebo

v pohádce, což se jí tady stávalo pokaždé – bylo to tím nesmírným nebem nad hlavou, starobylými budovami zdobenými výjevy z legend a démoními věžemi z průzračného materiálu, které čněly nad tím vším a propůjčovaly metropoli její lidový název, Skleněné Město. „Spíš proto,“ odpověděla, když šli kolem obchodu s pecny chleba ve výloze, „že přišla o svoji pokrevní rodinu. Ale pořád má Blackthornovy. Nikdo jinej jí nezbyl, žádný tety ani strýčkové, nikdo, kdo by se o ni postaral, ale Blackthornovi se jí ujmou. A ona bude muset přijít na to, na cos přišel i ty, totiž že rodinu nedělá společná

krev, ale lidi, co tě mají rádi. Lidi, co ti vždycky pomůžou. Jako Lightwoodovi tobě.“

Jace se mezitím zastavil a Clary se za ním ohlédla. Proud chodců se kolem nich rozděloval vedví. Jace stál u ústí úzké uličky vedle nějakého obchodu. Vítr, který se průchodem proháněl, mu rozfoukával světlé vlasy a nadzvedával cípy rozepnuté bundy. Viděla, jak mu na krku pulzuje žíla. „Pojď sem,“ požádal ji ochraptělým hlasem.

Clary trochu obezřetně udělala krok k němu. Řekla snad něco, co ho rozčílilo? Jace se ale na ni zlobil jen málokdy, a když už se to stalo, nedělalo mu problémy jí to na rovinu sdělit. Natáhl se, jemně ji vzal za ruku a kolem rohu budovy ji zavedl do stinné úzké uličky, která v dálce ústila na břehu kanálu.

V průchodu kromě nich nikdo nebyl a jeho stísněným ústím na ně z ulice nebylo vidět. Přítmí zdůrazňovalo v Jaceově obličeji všechny úhly – vystouplé lícní kosti, měkké rty, zlatavé lví oči.

„Miluju tě,“ promluvil. „Neříkám ti to dost často, ale miluju tě.“ Opřela se zády o zeď. Z kamene čišel chlad. Za jiných okolností by to možná bylo nepohodlné, ale o to se v tuhle chvíli vůbec nestarala. Opatrně si ho přitáhla, až k sobě jejich těla měla úplně blizoučko, aniž by se dotýkala, tak blízko, že cítila, jak z něj sálá teplo. Bylo zjevné, proč si nepotřeboval zapínat bundu, když mu teď v žilách žhnul oheň. Kolem něj se vznášela vůně černého pepře, mýdla a mrazivého vzduchu. Přitiskla obličej k jeho rameni a nadechla se jí.

„Clary,“ ozval se. Z jeho šepotu cítila varovný tón. Slyšela v něm zjitřenou touhu, touhu po jistotě tělesné blízkosti, po sebemenším dotyku. Opatrně zvedl obě ruce a po stranách si je dlaněmi opřel

o kamennou zeď vedle ní, takže ji jeho paže obklopovaly jako klec. Ve vlasech cítila jeho dech a jeho tělo se letmo dotklo jejího. Každý kousíček její kůže byl najednou extrémně citlivý. Všude, kde o ni zavadil, jako by jí po kůži rejdily drobounké jehličky slastné bolesti.

„Hlavně mi prosím tě netvrď, žes mě zatáhl do tmavé uličky a teď se mě dotýkáš, ale nemáš v plánu mě políbit, protože to bych asi nepřežila,“ promluvila tiše.

Zavřel oči. Viděla, jak se mu tmavé řasy pokládají na tváře, a vzpomněla si, jaký je to pocit, když prsty prozkoumává tvary jeho obličeje, když na ní jeho tělo spočívá plnou vahou, když se jeho kůže dotkne její.

„Nebudu,“ řekl a ona v jeho obvykle tak sebejistě plynoucím hlase zaslechla ostré varování. Jako když med teče po jehlách. Stáli tak blízko u sebe, že když se nadechl, cítila, jak se mu rozpíná hrudník.

„Ale to nemůžeme.“

Položila mu ruku na prsa. Srdce mu bilo jako křídla poplašeného ptáka. „Tak mě radši doveď domů,“ zašeptala a stoupla si na špičky, aby se mohla rty letmo dotknout koutku jeho úst. Tedy měl to být letmý dotek, jen lehké přiložení rtů, on se k ní ale v tu chvíli sklonil a jeho pohybem se všechno změnilo. Přitiskla se k němu víc, než původně zamýšlela, a rty jí sklouzly přímo na jeho ústa. Cítila, jak překvapeně vydechl, a pak se najednou líbali, opravdu líbali, nádherně pomalu, žhavě a náruživě.

Doveď mě domů. Ale tohle přece byl domov – Jaceovy ruce kolem ní, chladný vítr Alicante pronikající skrze jejich šaty, její prsty přitisknuté na jeho šíji, kde se mu konečky vlasů mírně vlnily. Dlaněmi se pořád ještě opíral o kámen za ní, ale udělal další krůček vpřed a jemně ji přitiskl na zeď. Slyšela v jeho dechu drsný podtón. Nesměl se jí rukama dotknout, ona to ale udělat mohla, proto své prsty nechala volně bloudit, nejdřív po jeho pažích a pak po prsou, zkoumat jeho naběhlé svaly, sjet až dolů

a uchopit ho v bocích. Tam mu pomalu vyhrnula spodní lem trička. Konečky prstů se dotkla jeho holé kůže a sunula dlaně pořád výš a výš. Takhle se ho nedotýkala už hodně dlouho, skoro by zapomněla, jak je jeho kůže mimo jizvy hebká, jak se svaly na jeho zádech pod jejími doteky zachvívají. Vydechl jí do úst.

Chutnal po čaji, čokoládě a soli.

Převzala nad polibkem vládu. Najednou cítila, jak se napjal a stáhl se. Lehce ji kousl do spodního rtu, až se zachvěla, jemně ji políbil do koutku úst a pokračoval po hraně její čelisti až k tepající prohlubni na jejím krku, jako by chtěl spolykat splašený tlukot jejího srdce. Jeho kůže ji pálila, doslova

jí hořela pod rukama…

Odtrhl se od ní a jakoby opile zavrávoral, až se zády zarazil o protější zeď. Oči měl rozšířené a Clary se ve chvilkovém omámení zdálo, že v nich vidí plameny, jakési dva ohýnky ve tmě. Pak ale světlo pohaslo a on těžce oddechoval, jako by právě doběhl, a tiskl si dlaně k obličeji.

„Jacei,“ oslovila ho.

Spustil obě ruce. „Podívej se za sebe,“ vybídl ji bezbarvým hlasem.

Otočila se – a nevěřila vlastním očím. V místě, kde se opíral o zeď, spatřila dvě vypálené skvrny, přesně ve tvaru jeho dlaní.

Královna víl ležela v posteli a pozorovala kamenný strop své ložnice. Byly pod ním zavěšené spletence růží s neporušenými trny, každá z nich naprosto dokonalá a rudá jako krev. Květiny každou noc vadly a umíraly a každé ráno je vyměnili za nové, stejně svěží jako předchozího dne.

Víly spaly málo a většinou se jim nezdály žádné sny, královna ale přesto nedala dopustit na pohodlnou postel. Tu její tvořilo kamenné lůžko s matrací z peří, na níž spočívaly silné vrstvy sametu a kluzkého saténu.

„Stává se vám někdy, že se píchnete o trn, Vaše Veličenstvo?“ zeptal se chlapec ležící vedle ní. Otočila se a podívala se na Jonathana Morgensterna, pohodlně nataženého mezi přikrývkami.

Požádal ji ovšem, aby mu říkala Sebastiáne, a ona jeho přání respektovala – žádná víla by také nepřipustila, aby ji ostatní oslovovali pravým jménem. Ležel na břiše, hlavu měl položenou na zkřížených pažích a na zádech mu byly navzdory přítmí vidět staré jizvy po ranách bičem.

Královnu lovci stínů vždycky fascinovali – byly to částečně andělské bytosti, stejně jako sličný lid, takže by mezi nimi měla existovat určitá spřízněnost, ale nikdy by ji nenapadlo, že by společnost některého z nich mohla vystát déle než pět minut. Dokud nepoznala Sebastiána. Většinou se totiž vyznačovali odpudivou morální povýšeností, o Sebastiánovi to však neplatilo. Na člověka to byl dost neobvyklý exemplář, a na lovce stínů dvojnásob.

„Nejspíš méně často, než se ty poraníš o osten svého důvtipu, můj nejdražší,“ odpověděla. „Ale víš přece, že si nepřeji, abys mne oslovoval ‚Vaše Veličenstvo‘. Postačí ‚paní‘ nebo ‚má paní‘, trváš-li na tom.“

„Když jsem vás ale tituloval ‚můj poklade‘ nebo ‚má krásko‘, nic jste proti tomu nenamítala.“ Jeho hlas nezněl ani trochu kajícně.

„Hm,“ zavrněla a štíhlými prsty mu prohrábla hustou kštici vlasů bledých jako stříbro. Na smrtelníka byl nesmírně půvabný – vlasy barvy studené oceli, oči onyxově černé. Vzpomněla si na jeho sestru, naprosto odlišnou a zdaleka ne tak elegantní. „Osvěžil tě spánek? Nejsi unavený?“

Převalil se na záda a usmál se na ni. „Myslím, že úplně vyčerpaný ještě nejsem.“

Sklonila se k němu, aby ho mohla políbit, a on se natáhl a rukama jí zajel do rusých vlasů. Uchopil mezi prsty jeden pramen, který na jeho zjizvené kůži připomínal šarlatovou šmouhu, a přiložil si ho ke tváři. Než královna stihla něco říct, na dveře její ložnice někdo zaklepal.

Královna zavolala: „Co se děje? Jestli to není nic důležitého, tak okamžitě zmiz, nebo tě nechám předhodit vodníkům.“

Dveře se otevřely a do ložnice vstoupila jedna z mladších dvorních dam, Kaelie Whitewillowová.

Rusalka. Udělala pukrle a řekla: „Má paní, je tu Meliorn a přeje si s vámi mluvit.“ Sebastián zvedl jedno světlé obočí. „Před královskými povinnostmi není úniku.“

Královna si povzdechla a vstala z postele. „Přiveď ho,“ přikázala, „a taky mi přines nějaký župan, je mi chladno.“

Kaelie přikývla a vyšla z ložnice. O chvíli později se objevil Meliorn a místo pozdravu sklonil hlavu. Jestliže Sebastiánovi připadalo zvláštní, že královna vítá své dvořany nahá uprostřed své ložnice, nedal to najevo ani sebenepatrnější změnou výrazu. Smrtelná žena by mohla v takové situaci cítit stud

a nejspíš by se snažila svoji nahotu zakrýt, královna ale byla královna, věčná a hrdá, a věděla, že bez šatů

vypadá stejně úchvatně jako v nich. „Meliorne,“ oslovila rytíře, „přinášíš mi nové zprávy o nefilim?“ Meliorn vztyčil hlavu. Jako obvykle byl oděný do bílé zbroje se vzorem překrývajících se šupin.

Oči měl zelené a vlasy černé a velmi dlouhé. „Má paní,“ pronesl a jeho pohled přeskočil za královnu na Sebastiána, který seděl na posteli a kolem pasu měl omotanou přikrývku. „Nesu vám řadu nových zpráv. Naše nové jednotky temných bojovníků dorazily do edómské pevnosti. Čekají na další rozkazy.“

„A co nefilim?“ zeptala se královna. Mezitím se do místnosti vrátila Kaelie nesoucí župan utkaný z okvětních plátků lilií. Podržela ho v natažených rukou, královna do něj vklouzla a zahalila se do bělostné látky, jemné jako hedvábí.

„Děti, které přežily útok na Institut v Los Angeles, jim toho sdělily tolik, že teď vědí, že útoky byly Sebastiánovým dílem,“ odpověděl Meliorn poněkud kysele.

„Stejně by jim to došlo,“ ozval se Sebastián. „Mají takový politováníhodný zvyk házet na mě úplně všechno.“

„Hlavní otázka zní – byli rozpoznáni i naši lidé?“ chtěla vědět královna.

„Ne, nebyli,“ uklidnil ji Meliorn s jistým uspokojením. „Děti předpokládaly, že všichni útočníci byli temní lovci stínů.“

„To je podivuhodné, vzhledem k tomu, že ten mladý Blackthorn má v sobě vílí krev,“ uvažoval Sebastián. „Jeden by skoro čekal, že k ní budou ostatní díky tomu vnímavější. Co s ním vlastně hodláte provést?“

„Má krev sličného lidu, a patří tedy nám,“ prohlásil Meliorn.

„Projevil o něj zájem Gwyn, chce ho připojit k divokému honu. A my mu vyhovíme.“ Obrátil se ke královně. „Potřebujeme větší počet vojáků,“ oznámil jí. „Instituty se vyprazdňují a nefilim prchají do Idrisu.“

„A co Institut v New Yorku?“ zeptal se Sebastián ostrým tónem.

„Co můj bratr a sestra?“

„Clary Frayovou a Jace Lightwooda poslali do Idrisu,“ odpověděl Meliorn. „Zatím se je nemůžeme pokusit unést, abychom se předčasně neprozradili.“

Sebastián se dotkl náramku na svém zápěstí. Královna si všimla, že to dělá pokaždé, když ho něco rozzuří a on to nechce dát najevo. Do kovu byl vyrytý nápis ve starobylém lidském jazyce: Nemohu li změnit vůli nebe, pohnu peklem. „Ale já je chci,“ prohlásil.

„A také je dostaneš,“ ujistila ho královna. „Nezapomněla jsem, že je to součást naší dohody. Musíš však být trpělivý.“

Sebastián se usmál, i když jeho oči zůstaly chladné. „My smrtelníci někdy býváme ukvapení.“

„Ty ale nejsi obyčejný smrtelník,“ připomněla mu královna a otočila se zpátky k Meliornovi.

„Rytíři,“ oslovila ho, „co radíš své královně?“

„Potřebujeme víc vojáků,“ zopakoval Meliorn. „Musíme zaútočit na další Institut. Pomohl by nám i větší přísun zbraní.“

„Myslel jsem, že jsi říkal, že jsou všichni lovci stínů v Idrisu,“ poznamenal Sebastián.

„Všichni ještě ne,“ odpověděl rytíř. „Evakuace nefilim z některých měst trvá déle, než předpokládali – v Londýně, Riu, Káhiře, Istanbulu a Taipei ještě nějací zůstali. Potřebujeme ještě nejméně jeden Institut.“

Sebastián se usmál. Byl to ten druh úsměvu, který dokázal jeho krásnou tvář zcela proměnit – místo aby nabyla ještě většího půvabu, stáhla se v krutou masku a najednou se zdálo, že je plná ostrých zubů, jako lví tlama. „V tom případě si vezmu Londýn,“ oznámil. „Pokud si ovšem nepřejete něco jiného, má paní.“

Nedokázala se ubránit úsměvu. Uplynulo už mnoho století od doby, co ji naposledy dokázal pobavit milenec z rodu smrtelníků. Sklonila se k němu, políbila ho a cítila, jak jeho ruce kloužou po okvětních plátcích na jejím županu. „Vezmi si Londýn, drahý, a proměň ho v krvavou lázeň,“ pravila. „Dávám ti ho

darem.“

„Opravdu ti nic není?“ zeptal se Jace. Clary připadalo, že už asi po sto padesáté. Stála na nejvyšším schůdku před Amatisiným domem, z jehož oken zářilo čarodějné světlo. Jace stál o kousek níž, ruce vražené v kapsách, jako by se bál dát jim volnost.

Předtím dlouhou dobu zíral na stopy ve tvaru dlaní, které vypálil do boční zdi krámku, pak si shrnul rukávy a skoro Clary vyvlekl na ulici plnou lidí, jako by pro ni nebylo bezpečné zůstávat s ním o samotě. Po zbytek cesty domů byl zamlklý a rty měl pevně semknuté.

„Vůbec nic,“ ujistila ho. „Tak hele, spálil jsi přece tu zeď, ne mě.“ S hranou okázalostí se zatočila dokola, jako by mu předváděla nové šaty. „Vidíš?“

V očích měl stíny. „Kdybych ti ublížil…“

„Ale tys mi neublížil,“ skočila mu do řeči. „Nejsem zase taková křehule.“

„Myslel jsem, že už to dokážu líp ovládat, že mi ty lekce s Jordanem pomáhají.“ Hlas mu přetékal zklamáním.

„Ale vždyť jo, pomáhají. Koukni, už se ti podařilo ten oheň soustředit do dlaní, to je přece pokrok.

Sahala jsem na tebe, líbali jsme se a nic se mi nestalo.“ Položila mu ruku na tvář. „Musíme na tom pracovat společně, na to nezapomínej. Takže žádný uzavírání do sebe a žádný trucování.“

„Napadlo mě, že bych mohl trucovat za Idris na příští olympiádě,“ prohodil Jace, ale už přístupnějším tónem, z nějž se vytrácel osten sebepohrdání a na jeho místo se vkrádalo pobavení.

„S Alekem byste mohli trucovat synchronizovaně,“ navrhla Clary s úsměvem. „To byste určitě získali zlato.“

Otočil hlavu a vtiskl jí do dlaně polibek. Na konečcích prstů ji zašimraly jeho vlasy. Všechno kolem nich působilo nehybně a tiše. Clary si skoro dokázala představit, že jsou v Alicante úplně sami.

„Pořád mě napadá,“ zašeptal jí do dlaně, „co si asi pomyslí majitel toho obchodu, až ráno přijde do práce a na zdi uvidí dva vypálené otisky rukou.“

„Asi začne přemýšlet, jestli se na takový případy vztahuje jeho pojistka.“ Jace se zasmál a ona na kůži ucítila obláček jeho dechu.

„Což mi připomíná,“ pokračovala Clary, „že zítra se koná další zasedání Rady, co?“

Jace přikývl. „Válečná porada,“ upřesnil. „Jen pro vybrané členy Spolku.“ Podrážděně mávl rukou.

Clary cítila jeho rozmrzelost – Jace byl vynikající stratég a jeden z nejlepších bojovníků Spolku, proto chápala, že těžce nese, když se nemůže zúčastnit schůze, která se přímo týká války. Domyslela si, že

v tomto případě, kdy se povede debata o využití nebeského ohně jako zbraně, to pro něj musí být ještě těžší.

„Tak to bys mi možná mohl s něčím pomoct. Potřebuju zajít někam, kde prodávají zbraně. Chci si koupit meč. Nějakej kvalitní.“

Jace se zatvářil nejdřív překvapeně a pak pobaveně. „A k čemu?“

„Ále, však víš. K zabíjení a tak.“ Clary naznačila gesto, o kterém doufala, že vyjádří její vražedné úmysly vůči všem zlým silám.

„Už přece nejsem mezi lovci stínů úplnej nováček. Měla bych mít pořádnou zbraň, ne?“

Po obličeji se mu pomalu rozlil úsměv. „Nejlepší zbraně prodávají u Diany v Mušketové ulici,“ řekl a v očích mu zajiskřilo.

„Vyzvednu tě zítra odpoledne.“

„Domluveno,“ souhlasila Clary. „Půjdeme na rande do obchodu se zbraněma.“

„To zní mnohem líp než večeře a kino,“ poznamenal a vzápětí zmizel ve tmě.

5

Odvetné opatření

Maia zvedla hlavu, protože se právě rozletěly dveře Jordanova bytu a on vpadl dovnitř tak rychle, že na vyleštěné podlaze z tvrdého dřeva málem uklouzl. „Tak co?“ chtěl vědět.

Zavrtěla hlavou. Obličej se mu protáhl. Poté, co zabili temného lovce stínů, zavolala Maia vlkodlakům ze své smečky, aby jim přišli pomoct uklidit nepořádek. Na rozdíl od démonů se temní bojovníci po smrti nevypařili a jejich ostatky bylo nutné nějak zlikvidovat. Za normálních okolností by přivolali lovce stínů a mlčenlivé bratry, dveře Institutu a Kostěného Města teď ale byly zavřené. Místo toho jim tedy na pomoc přišel Bat se zbytkem smečky a pytlem na mrtvoly a Jordan se zatím vydal hledat Simona, přestože pořád ještě krvácel po boji s temným lovcem stínů.

Nevracel se několik hodin, a když se konečně objevil, výsledek pátrání mu Maia vyčetla z očí, dřív než vůbec promluvil. Pod požárním schodištěm našel Simonův telefon rozdupaný na kousíčky, jako nějaký posměšný vzkaz. Jinak po něm nezůstaly žádné stopy.

Ani jeden z nich pak samozřejmě nedokázal jít spát. Maia se vrátila do doupěte smečky

v doprovodu Bata, který jí poněkud váhavě slíbil, že požádá ostatní vlky, aby se vydali Simona hledat,

a pokusí se spojit s lovci stínů v Alicante (s důrazem na slovopokusí). Do hlavního města nefilim zůstalo otevřených jen pár komunikačních kanálů, které směli používat pouze vůdci smeček a klanů.

Maia se do Jordanova bytu vrátila za úsvitu, zoufalá a vyčerpaná. Když její přítel vrazil do dveří, stála právě v kuchyni a na čelo si tiskla mokrý papírový ubrousek. Hned si ho sundala a cítila, jak jí voda stéká po obličeji jako slzy. „Nic,“ odpověděla.

„Žádný zprávy.“

Jordan se vyčerpaně opřel o zeď. Měl na sobě jen tričko s krátkým rukávem a kolem bicepsů se mu ovíjelo výrazné tetování s citátem z upanišad. Vlasy se mu potem lepily k čelu a u krku byla vidět červená čára, jak se mu zarýval do kůže popruh vaku se zbraněmi. „Nemůžu tomu uvěřit,“ řekl, i když to už Maia od něj slyšela asi milionkrát. „Ztratil jsem ho. Nesl jsem za něj odpovědnost a já blbec jsem ho ztratil.“

„Není to tvoje vina.“ Věděla, že ho tím neutěší, ale nedokázala to přestat opakovat. „Hele, nemůžeš se přece sám postavit proti všem upírům a padouchům v New Yorku a vedení Praetor Lupus to po tobě nemělo chtít. Když Simon přišel o Kainovo znamení, požádal jsi o posily, ne? A oni ti nikoho neposlali. Udělal jsi, co jsi mohl.“

Jordan sklopil pohled ke svým rukám a pro sebe si zamumlal:

„To ale nestačí.“ Maia věděla, že by měla jít k němu, obejmout ho, utěšit ho. Zopakovat mu, že to není jeho chyba.

Jenže se k tomu nedokázala přimět. Na prsou ji jako železná tyč tížil pocit viny a dusila se nevyřčenými slovy. Trvalo to už několik týdnů. Jordane, musím ti něco říct. Jordane, musím. Jordane, já.

Jordane…

Ticho mezi nimi přerušilo zvonění telefonu. Jordan si horečně zajel rukou do kapsy a vytáhl mobil.

Otevřel ho a přiložil si přístroj k uchu. „Haló?“

Maia ho sledovala a natahovala se při tom tak daleko, že se jí do žeber zarýval okraj kuchyňské linky. Ze sluchátka k ní však doléhal jen nezřetelný šepot, a než Jordan hovor ukončil a s jiskrou naděje v očích se na ni podíval, měla už sto chutí dát se do netrpělivého křiku. „To byl Teal Waxelbaum, zástupce velitele vlčí stráže,“ řekl. „Chtějí, abych se co nejdřív dostavil na ústředí. Myslím, že nám

pomůžou Simona hledat. Pojedeš se mnou? Jestli hned vyrazíme, mohli bychom tam před polednem být.“ V jeho hlase kromě strachu o Simona rozeznala prosebný tón. Není hloupý, pomyslela si Maia. Ví,

že se něco děje. Ví, že…

Zhluboka se nadechla. V krku jí bobtnala slova – Jordane, musíme si promluvit –, ale polknutím je

zahnala. Teď se museli soustředit na Simona.

„Jasně,“ odpověděla. „Jasně že pojedu s tebou.“

První věc, kterou Simon spatřil, byla tapeta na zdi, což nebylo špatné znamení. Měla jen poněkud staromódní vzor. Taky se dost loupala. Místy ji pokrývaly velké plesnivé skvrny. Ale celkově rozhodně nešlo o to nejhorší, na čem kdy jeho oči spočinuly. Jednou nebo dvakrát zamrkal a snažil se zaostřit na výrazné pruhy, kterými byl květinový motiv na tapetě ozvláštněn. Až po chvíli si uvědomil, že to nejsou pruhy, ale mříže. Nacházel se v kleci.

Rychle se obrátil na záda a vstal, jenže si zapomněl pohledem ověřit, jak je klec vysoká. Vrškem hlavy narazil na mříže a s hlasitým klením sklopil pohled dolů.

V tu chvíli se uviděl.

Měl na sobě volnou bílou košili s kanýry. Ještě o něco víc ho ale znepokojilo, že mu zjevně někdo oblékl těsné kožené kalhoty.

Velmi těsné.

A velmi kožené.

Se skloněnou hlavou se prohlížel. Bohaté záhyby košile. Hluboký výstřih ve tvaru V, který mu odhaloval hrudník. Upnutá kůže.

„Jak je možný,“ podivil se nahlas, „že vždycky když si myslím, že nic horšího už se mi stát nemůže, pokaždé se pletu?“

Vtom se otevřely dveře, jako by jim k tomu dal svými slovy signál, a do místnosti vběhla drobná osůbka. Nějaká tmavá postava za ní okamžitě zavřela rychlostí, za jakou by se nemusel stydět ani příslušník tajné služby.

Po špičkách dohopkala až ke kleci a prostrčila obličej mezi mřížemi. „Simone,“ vydechla. Maureen.

Normálně by se ji Simon aspoň pokusil požádat, ať ho pustí, přinese mu klíč, prostě mu nějak pomůže. Cosi v jejím vzhledu mu ale napovědělo, že by to nemělo smysl. Zvlášť výmluvně na něj v tomto ohledu zapůsobila koruna z kostí, kterou měla na hlavě. Skládala se z kůstek z prstů na rukou. Možná i na nohou. Celý ten výtvor byl ověšený drahokamy, až oči přecházely. Kromě toho měla Maureen na sobě otrhané růžovošedé plesové šaty, od pasu dolů výrazně rozšířené, které mu připomínaly kostýmy

z historických dramat zasazených do osmnáctého století. Nebyl to zrovna úbor, který by v něm vzbuzoval přehnanou důvěru.

„Ahoj Maureen,“ pozdravil obezřetně. Maureen se usmála a prostrčila hlavu ještě dál.

„Líbí se ti, co máš na sobě?“ zeptala se. „Mám toho pro tebe ještě víc. Pořídila jsem ti frak a taky kilt a různý další věci, ale jako první jsem na tobě chtěla vidět tohle. Taky jsem tě nalíčila. Úplně sama.“

Simon ani nepotřeboval zrcadlo, aby poznal, že má namalované oční linky. Uvědomil si to okamžitě a v plné šíři.

„Maureen…“

„Teď ti vyrábím náhrdelník,“ skočila mu do řeči. „Chtěla bych, abys nosil víc šperků. Hlavně náramků. Chci, aby ti pěkně cinkaly na zápěstí.“

„Maureen, kde to jsem?“

„Jsi tady se mnou.“

„Dobře. A kde že to spolu jsme?“

„V hotelu, v hotelu, v hotelu…“

V hotelu Dumort. Aspoň tohle dávalo nějaký smysl.

„Fajn,“ řekl. „A proč jsem… v kleci?“

Maureen si začala broukat jakousi melodii a přejela rukou po mřížích, ztracená ve vlastním světě.

„Spolu, spolu, spolu… Teď už jsme spolu. Ty a já. Simon a Maureen. Konečně.“

„Maureen…“

„Tohle bude tvůj pokoj,“ nenechala ho domluvit. „A až budeš připravenej, pustím tě ven.

Nachystala jsem pro tebe spoustu překvapení. Mám postel. Taky další věci. Nějaký židle. Bude se ti to líbit. A může tady hrát tvoje kapela!“

Zatočila se dokola a pod tíhou svých podivných šatů málem ztratila rovnováhu.

Simon měl pocit, že další slova by měl volit s velkou opatrností. Věděl, že jeho hlas dokáže působit uklidňujícím dojmem. Uměl být citlivý. Konejšivý.

„Maureen, ty víš… že tě mám rád…“

Po těch slovech se Maureen přestala točit a znovu se chytila mříží.

„Jenom potřebuješ víc času,“ pravila děsivě laskavým hlasem.

„Jen trošku času. Naučíš se to. Zamiluješ se do mě. Teď jsme spolu. A budeme vládnout. Ty a já.

Budeme vládnout v mým království. Já jsem totiž královna.“

„Královna?“

„Královna. Královna Maureen. Královna noci Maureen. Královna temnoty Maureen. Královna Maureen. Královna Maureen. Královna mrtvých Maureen.“

Z nástěnného svícnu vzala hořící svíci a znenadání ji prostrčila mezi mřížemi k Simonovi. Trochu ji nahnula a usmála se, když na zbytky prožraného rudého koberce na podlaze začaly kanout kapičky bílého vosku podobné slzám. V soustředění se hryzala do spodního rtu a lehce otáčela zápěstím, aby kapky dopadaly jedna na druhou.

„Ty jsi… královna?“ zopakoval Simon slabým hlasem. Věděl, že je Maureen hlavou newyorského upířího klanu. Zabila přece Camille a nastoupila na její místo. Vůdci klanů se ale nenazývali králi

a královnami. Oblékali se úplně normálně, stejně jako Rafael, ne do maškarních kostýmů. Představovali důležité členy komunity dětí noci.

S Maureen to ovšem bylo jiné. Maureen byla dítě, nemrtvé dítě. Simon si vzpomněl na její návleky na předloktí v barvách duhy, tenký udýchaný hlásek a velké oči. Byla to ještě nevinná malá holčička, když ji Simon kousl a když se jí ujaly Camille s Lilith, udělaly z ní upíra a vpravily jí do žil zlo, které všechnu její nevinnost strávilo a proměnilo v šílenství.

Simon věděl, že je to jeho vina. Kdyby ho Maureen nikdy nepoznala a všude za ním nechodila, nic z toho by se jí nestalo.

Maureen přikývla a usmála se, s pohledem pořád upřeným na kopeček ztuhlého vosku, který teď připomínal sopku. „Já… musím ještě něco zařídit,“ vyhrkla najednou a upustila hořící svíčku. Ta při dopadu na zem sama zhasla a Maureen mezitím odběhla ke dveřím. Jakmile se k nim přiblížila, zvenku je otevřela stejná tmavá postava jako předtím. Simon zůstal zase sám, sám s doutnajícím zbytkem svíčky, novými koženými kalhotami a hrozivou tíhou své viny.

Maia celou cestu do sídla Praetor Lupus mlčela. Slunce zatím stoupalo po obloze a výškové budovy na Manhattanu za okny auta vystřídala nejdřív ucpaná longislandská dálnice a po ní idylická městečka

a farmy na poloostrově North Fork. Od cíle je už dělil jen kousek cesty a po jejich levici se rozlévala ledově modrá hladina Longislandského zálivu, zčeřená chladným větrem. Maia si představila, jaké by bylo do studené vody skočit, a při té myšlence se bezděky otřásla.

„Není ti něco?“ Ani Jordan toho cestou moc nenamluvil. V kabině dodávky bylo mrazivo a on měl navlečené kožené řidičské rukavice, přesto ale bylo poznat, že křečovitě svírá volant. Maia cítila, jak

z něj sálají vlny úzkosti.

„Ne, dobrý,“ odpověděla. Nebyla to pravda. Měla strach o Simona a musela neustále bojovat se slovy, která nemohla vyřknout a která ji pálila v krku. Teď na ně nebyla správná chvíle, ne když Simon zmizel, a přece jí každý okamžik, kdy mlčela, připadal jako lež.

Najeli na dlouhou bílou příjezdovou cestu, která ubíhala do dálky směrem k zálivu. Jordan si

odkašlal. „Víš, že tě miluju, že jo?“

„Jo, vím,“ odpověděla Maia tiše a spolkla slovo, které se jí dralo na jazyk: Díky. Když člověku někdo řekne, že ho miluje, nemůže mu odpovědět poděkováním. Měl by říct to, co od ní Jordan zjevně očekával…

Podívala se z okna a ten pohled ji okamžitě vytrhl ze zadumání. „Jordane, ono sněží?“

„To pochybuju.“ Přesto se ale za okny dodávky vznášely bílé vločky a usazovaly se na čelním skle. Jordan zastavil, stáhl okénko a natáhl se, aby jednu z nich chytil. Když dal ruku zase dovnitř, zachmuřil se.

„To není sníh,“ vysvětlil, „ale popel.“

Maie se sevřelo srdce. Jordan zařadil rychlost a zase vyrazili vpřed. Za zatáčkou zjistili, že se před nimi v místě, kde by se proti šedému polednímu nebi měla tyčit budova Praetor Lupus ze žlutého kamene, zvedá sloup černého dýmu. Jordan zanadával a strhl volant doprava. Dodávka se zhoupnutím zajela do příkopu a motor ztichl. Jordan rozkopl dveře a vyskočil a Maia o vteřinu později následovala jeho příkladu.

Ústředí organizace Praetor Lupus stálo na rozlehlém travnatém pozemku, který se svažoval k zálivu.

Hlavní budovu tvořil venkovský zámeček napodobující románský sloh, postavený ze žlutého kamene

a obehnaný sloupořadím s klenutými oblouky. Tak si to aspoň pamatovali. Na stejném místě teď totiž byla vidět jen změť doutnajícího dřeva a kamení ohořelého jako kosti v krematoriu. Vítr po zahradách rozfoukával husté mraky bílého prachu a popela. Maia se ze štiplavého vzduchu rozkašlala a musela si rukou zakrýt obličej.

Na Jordanových hnědých vlasech se zachytávaly vločky popela. S šokovaným, nechápavým výrazem se rozhlížel kolem sebe.

„Já to…“

Maiinu pozornost upoutal nějaký drobný pohyb v cloně dýmu. Chytila Jordana za rukáv. „Podívej… Támhle někdo je…“

Dal se do běhu podél doutnající zříceniny hlavní budovy. Maia šla za ním, i když o něco váhavěji, a zděšeně zírala na zuhelnatělé trosky čnící ze země – stěny, které kdysi podpíraly střechu, okna, jejichž skla se rozbila nebo roztavila žárem, sem tam něco bílého, co mohlo být stejně tak zbytkem cihly jako úlomkem kosti…

Jordan se zastavil. Maia došla až k němu. Popel se jí lepil na boty a usazoval mezi tkaničkami.

S Jordanem teď stáli na nádvoří mezi vypálenými budovami. Nedaleko od nich se leskla hladina oceánu. Po volném prostranství se požár nerozšířil, i když i tam ve vzduchu poletovaly zuhelnatělé listy a popel. Mezi pečlivě zastřiženými živými ploty uviděli zhroucená těla.

Na upravených cestičkách leželi vlkodlaci nejrůznějšího věku, i když většinou mladí. Jejich těla zvolna přikrýval popel, jako by je pohlcovala sněhová vánice.

Instinkt vlkodlakům velel obklopovat se jinými tvory svého druhu, žít ve smečkách a čerpat sílu jeden z druhého. Takové množství mrtvých vlků znamenalo spalující bolest, strašlivé prázdné místo ve světě. Vzpomněla si na Kiplingovy verše, které míval Jordan vyvěšené ve svém pokoji v sídle Praetor Lupus. Tak chrání vlk smečku a v odměnu za to zas smečka ho chrání.*

Jordan se rozhlížel kolem sebe a rty se mu pohybovaly, jak odříkával jména mrtvých – Andrea,

Teal, Amon, Kurosh, Mara. Maia si najednou všimla, že se na mořském břehu něco pohnulo, nějaké tělo

z půlky ležící ve vodě. Rozběhla se a Jordan se jí držel v patách. Doklouzala po popelu až k místu, kde se trávník změnil v písek, a padla na kolena vedle mrtvoly.

Byl to pretorián Scott a jeho tělem pohupovaly vlny. Ležel tváří dolů, prošedivělé světlé vlasy měl zmáčené a voda kolem něj byla zbarvená dorůžova. Maia se sklonila, otočila ho obličejem vzhůru

a žaludek se jí zhoupl nevolností. Mrtvola měla otevřené oči, které slepě zíraly do nebe, a na hrdle jí zela rozšklebená řezná rána.

„Maio.“ Ucítila na zádech Jordanovu ruku. „Nech…“

Místo aby větu dokončil, zalapal po dechu. Prudce se otočila a zmocnila se jí hrůza tak silná, že se jí málem zatmělo před očima. Jordan stál za ní, jednu ruku měl nataženou před sebe a v obličeji se mu zračil úlek.

Z prsou mu trčela špička meče s vyrytými černými hvězdami. Působilo to neskutečně, jako by tam zbraň někdo přilepil nebo jako by se jednalo o divadelní rekvizitu.

Kolem čepele začala růst krvavá skvrna a vpíjet se mu do bundy. Jordan se znovu přerývaně nadechl, padl na kolena a meč se stáhl a vyjel mu z hrudi. Když jeho tělo kleslo k zemi, spatřila to, co se do té doby skrývalo za ním.

Nad klečícím Jordanem stál chlapec držící těžký meč z černého a stříbrného kovu a pozoroval ji.

Jílec se leskl krví a ta pokrývala i jeho majitele – od světlých vlasů až k těžkým botám byl pocákaný, jako by se předtím zastavil před větrákem rozprašujícím červenou barvu. Smál se od ucha k uchu.

„Maia Robertsová a Jordan Kyle,“ řekl. „Hodně jsem toho o vás slyšel.“

Maia padla na kolena právě ve chvíli, kdy se Jordan zhroutil do strany. Zachytila ho a přitáhla si ho na klín. Připadala si úplně ztuhlá hrůzou, jako by ležela na ledovém dně oceánu. Jordan se jí v náruči chvěl a ona ho oběma rukama objala. Z úst mu začala vytékat krev.

Zvedla oči k chlapci stojícímu nad ní. Omámeně si pomyslela, že vypadá, jako by vystoupil z noční můry o jejím bratrovi Danielovi. Byl krásný, stejně jako býval Daniel, i když vzhledem se od sebe značně lišili. Její bratr měl stejně snědou kůži jako ona, zatímco chlapec před ní vypadal jako vytesaný do ledu. Světlá pleť, výrazné bledé lícní kosti, vlasy bílé jako sůl, které mu padaly do čela. Jeho černé oči byly chladné a bez citu, podobné žraločím.

„Sebastián,“ řekla. „Ty jsi Valentýnův syn.“

„Maio,“ zašeptal Jordan. Její ruce mu spočívaly na prsou a byly celé pokryté krví. Ta se vpíjela i do jeho trička a písku pod nimi. Ze zrnek se tvořily hrudky slepené červenou tekutinou. „Nezůstávej tady… Uteč…“

„Pst.“ Políbila ho na tvář. „Budeš v pořádku.“

„Ne, nebude,“ prohlásil Sebastián znuděně. „Umírá.“

Maia prudce vztyčila hlavu. „Drž hubu,“ sykla. „Drž hubu, ty… ty zrůdo!“

Bleskově škubl zápěstím – nikdy neviděla nikoho pohnout se tak rychle, možná jen Jace – a špička meče se rázem ocitla na jejím krku. „Tiše, podsvěťanko,“ poručil jí. „Podívej, kolik mrtvých tu kolem tebe leží. Myslíš, že bych se rozpakoval zabít i tebe?“

Polkla, ale nepohnula se ani o píď. „Ale proč? Já myslela, že bojuješ proti lovcům stínů…“

„To je docela dlouhý příběh,“ prohodil ospale. „Tobě ale stačí vědět, že londýnský Institut je chráněný tak dobře, až je to otravné, a vlčí stráž na to doplatila. Prostě jsem měl dnes chuť někoho zabít. Jenom jsem si ještě nebyl jistý koho, když jsem vstával z postele. Zbožňuju rána. Jsou tak plná možností.“

„Jednotky Praetor Lupus ale nemají s londýnským Institutem nic společnýho…“

„A vidíš, v tom se pleteš. Váže je k sobě staré pouto. Na tom ale nesejde. Máš pravdu, že bojuju proti nefilim, to ale znamená, že vedu válku i proti jejich spojencům. Tohle,“ řekl a volnou rukou ukázal na spálené trosky za sebou, „je můj vzkaz. A ty ho za mě doručíš.“

„Jakej vzkaz?“ zašeptala.

„Že by neměli zapomínat, co napsal Shakespeare,“ odpověděl.

„Nechci ustat, ni se zastavit, až buďto smrt mi oči tyto zamkne, neb štěstí k úplné pomůže pomstě

**.“ Mrkl a řasy se mu otřely o tváře pomazané krví. „Vyřiď všem podsvěťanům,“ pokračoval, „že

toužím po pomstě a nakonec jí dosáhnu. Takhle se vypořádám s každým, kdo se spojí s lovci stínů. S tvým druhem nemám žádné spory, pokud ovšem nestanete v bitvě po boku nefilim. V tom případě se proti vám pozvedne můj meč i zbraně mých vojáků a do posledního vás smetou z povrchu zemského.“ Posunul špičku meče dolů, až zacinkala o knoflíky na její košili, jako by z ní chtěl oděv strhnout. Pak zbraň sklonil k zemi, ale nepřestával se usmívat.

„Myslíš, že si to zvládneš zapamatovat, vlkodlačice?“

„Já…“

„Jistě že to zvládneš,“ odpověděl si sám a podíval se na Jordanovo tělo, které jí mezitím v náruči ochablo. „Mimochodem, tvůj přítel je mrtvý,“ dodal. Zasunul meč do pochvy, která mu visela u pasu,

a odešel. Podrážky jeho bot při chůzi vířily obláčky popela.

Magnus do baru U Měsíce v úplňku nevkročil od doby, kdy za prohibice fungoval jako nelegální nálevna alkoholu. Tehdy se v něm scházeli civilové a potichu se tam opíjeli do bezvědomí. Někdy ve čtyřicátých letech ho koupili podsvěťané, kteří postupně začali tvořit valnou většinu klientely. Chodili sem převážně vlkodlaci. Už ve svých počátcích podnik působil ošuntěle a teď tomu nebylo jinak. Podlahu pokrývala vrstva lepkavých pilin. Byl tam dřevěný barový pult s horní deskou posetou skvrnami, desítky let starými kolečky po mokrých sklenicích a dlouhými rýhami od drápů. Barman Podivín Pete právě naléval colu Batu Velasquezovi, dočasnému vůdci Lukovy manhattanské vlčí smečky. Magnus na něj zamyšleně mžoural.

„Házíš očkem po novém vůdci smečky?“ zeptala se Catarina, vmáčknutá do stísněného boxu se stolkem vedle Magnuse, modré prsty sevřené kolem sklenice s koktejlem s ošidným názvem Longislandský ledový čaj. „Myslela jsem, že po Woolseym Scottovi jsi s vlkodlaky skončil.“

„Neházím po něm očkem,“ ohradil se Magnus povýšeným tónem. Bat sice nevypadal nejhůř, pokud má člověk v oblibě tyhle typy s hranatou čelistí a širokými rameny, čaroděj byl ale myšlenkami jinde.

„Myslel jsem na něco jiného.“

„Ať je to cokoli, nedělej to!“ varovala ho Catarina. „Je to špatný nápad.“

„Proč myslíš?“

„Protože jiné nápady nemáš,“ odpověděla. „Znám tě už dlouho a v tomhle ohledu jsem si naprosto jistá. Jestli uvažuješ o tom, že by ses mohl zase stát pirátem, rovnou ti říkám, že je to hloupost.“

„Nemám ve zvyku opakovat staré chyby,“ pravil Magnus uraženě.

„V tom ti dávám za pravdu. Raději děláš úplně nové a ještě horší,“ trvala Catarina na svém.

„Nedělej to, ať máš v úmyslu cokoli. Nesnaž se stát vůdcem vlkodlačího povstání, nedělej nic, co by mohlo omylem přispět k apokalypse, nepouštěj se do výroby své vlastní značky tělových třpytek

a nezkoušej je prodat do Sephory.“

„Na tom posledním nápadu něco je,“ poznamenal Magnus.

„Já ale nepřemýšlím o změně kariéry. Myslel jsem na…“

„Aleka Lightwooda?“ Catarina ho obdařila širokým úsměvem.

„Ještě jsem neviděla, že by se ti někdo dostal tak hluboko pod kůži jako tenhle mladík.“

„Zase tak dlouho mě neznáš,“ zamumlal Magnus, i když nepříliš přesvědčivě.

„Ale prosím tě. Donutil jsi mě vzít tu zakázku na portál v Institutu jenom proto, aby ses s ním nemusel potkat, a pak ses tam stejně ukázal, protože ses chtěl rozloučit. Nesnaž se to popřít, viděla jsem vás.“

„Nehodlám nic popírat, opravdu jsem se přišel rozloučit. Byla to chyba. Neměl jsem to dělat.“ Magnus usrkl ze svého nápoje.

„Ale božíčku,“ povzdechla si Catarina. „Tak co se doopravdy děje, Magnusi? Nikdy jsem tě neviděla tak šťastného, jako když jsi byl s Alekem. Většinou se cítíš pod psa, když se zamiluješ. Jen si vzpomeň na Camille. Tu jsem přímo nesnášela. Ragnor ji taky nesnášel…“

Magnus si položil hlavu na stůl.

„Všichni ji nesnášeli,“ pokračovala Catarina bez milosti. „Byla nevyzpytatelná a k tomu ještě podlá. No a co, že se od ní ten tvůj bezelstný miláček nechal napálit? Copak to je důvod ukončit jinak spokojený vztah? Je to jako vzít králíčka, vypustit na něj krajtu a pak se na něj zlobit, že prohrál.“

„Alek není žádný králíček. Je to lovec stínů.“

„A ty jsi nikdy předtím s žádným lovcem stínů nechodil. Jde o tohle?“

Magnus zvedl hlavu ze stolu, což pro něj znamenalo úlevu, protože deska páchla pivem. „Svým způsobem,“ připustil. „Svět se mění. Copak ty to necítíš, Catarino?“

Podívala se na něj přes okraj své sklenice. „Lhala bych, kdybych tvrdila, že ano.“

„Nefilim se drželi u moci přes tisíc let,“ řekl Magnus. „Jenže něco se blíží, nějaká velká změna.

Vždycky jsme je považovali za samozřejmou součást své existence. Někteří čarodějové jsou ale tak staří, že pamatují doby, kdy tu po lovcích stínů nebylo ani stopy. Můžou odsud zmizet stejně rychle, jako se tu objevili.“

„Já si vážně nemyslím…“

„Zdálo se mi o tom,“ nenechal ji domluvit. „Víš, že moje sny se někdy vyplní.“

„To kvůli tvému otci.“ Položila sklenici. Upírala na něj soustředěný pohled bez nejmenší stopy humoru. „Třeba se tě jen snaží vyděsit.“

Catarina patřila mezi těch několik málo lidí na světě, kteří znali totožnost Magnusova skutečného otce. Býval mezi nimi i Ragnor Fell. Nešlo o něco, s čím by se Magnus rád chlubil. Mít za otce démona byla jedna věc, když však onomu démonovi říkala pane nezanedbatelná část pekelných nemovitostí, bylo to něco docela jiného.

„Proč by to dělal?“ Magnus pokrčil rameny. „I kdyby se chystala nějaká velká mela, kolem mě se určitě točit nebude.“

„Jenže se bojíš, že se do ní připlete Alek,“ uhodla Catarina.

„A chceš se od něj odříznout dřív, než ho ztratíš.“

„Radila jsi mi, že nemám dělat nic, co by mohlo omylem přispět k apokalypse,“ připomněl jí Magnus. „Já vím, že sis dělala legraci. Jelikož se ale nemůžu zbavit pocitu, že se apokalypsa opravdu blíží, tak mi to tolik vtipné nepřijde. Lovce stínů už málem vyhubil Valentýn Morgenstern a jeho syn je dvakrát tak chytrý a šestkrát tak ničemný. A navíc nepřijde sám. Pomáhají mu démoni mocnější než můj otec a další…“

„Jak tohle víš?“ zeptala se Catarina ostrým tónem.

„Dělal jsem si takový průzkum.“

„Já myslela, že už lovcům stínů nehodláš pomáhat,“ namítla čarodějka a pak zvedla ruku

s rozevřenou dlaní, aby zarazila Magnusovu odpověď. „To je jedno. Slyšela jsem tě to prohlašovat už tolikrát, že je mi jasné, že to nikdy nemyslíš vážně.“

„Jenže to je právě kámen úrazu,“ řekl Magnus. „Dělal jsem průzkum, ale na nic jsem nepřišel. Ať už se Sebastián spojil s kýmkoli, po jejich spojenectví nezůstaly žádné stopy. Vždycky mám pocit, že už už něco zjistím, ale moje úsilí pak pokaždé vyjde naprázdno. Myslím, že jim ani nedokážu pomoct, Catarino. Možná to nedokáže vůbec nikdo.“

Magnus odvrátil pohled od její tváře, náhle plné lítosti, a podíval se k barovému pultu. Bat se o něj opíral, hrál si s mobilem a světlo z displeje mu na obličeji prohlubovalo stíny. Stíny, jaké Magnus vídal na tváři každého smrtelníka – každého člověka, každého lovce stínů, každého tvora odsouzeného k zániku.

„Smrtelníci umírají,“ připomněla mu Catarina. „Vždycky jsi to věděl, a přece jsi je v minulosti miloval.“

„Ne takhle,“ odpověděl Magnus.

Catarina překvapeně nasála vzduch. „Aha,“ vydechla. „Aha…“ Zvedla svoji sklenici. „Magnusi,“ oslovila ho laskavě, „ty jsi ale neskutečný pitomec.“

Pohlédl na ni přimhouřenýma očima. „Vážně?“

„Jestli to tak opravdu cítíš, měl bys být s ním,“ prohlásila.

„Vzpomeň si na Tessu. To ses od ní nic nenaučil? Ani to, že pravá láska stojí za bolest z toho, že ji jednou ztratíš?“

„Vždyť on je teď v Alicante.“

„No a?“ opáčila Catarina. „Měl ses přece stát zástupcem čarodějů v Radě, ale hodil jsi tu povinnost na mě. A já ti ji teď vracím. Jeď do Alicante. Vzhledem k tomu, co jsi mi právě řekl, se od tebe Rada stejně dozví víc podstatných informací než ode mě.“ Zajela rukou do kapsy nemocniční uniformy, kterou měla na sobě – přišla sem rovnou z práce. „Abych nezapomněla, tohle si vezmi.“

Magnus sáhl po zmuchlaném kusu papíru, který držela mezi prsty. „Pozvánka na večeři?“ zeptal se nevěřícně.

„Meliorn ze sličného lidu si přeje, aby se večer před velkým zasedáním Rady všichni zástupci podsvěťanů sešli u večeře,“ vysvětlila mu. „Má to být gesto na znamení smíru a dobré vůle nebo možná chce jen všechny unudit těmi svými hádankami. V každém případě by to mohlo být zajímavé.“

„Vílí jídlo,“ postěžoval si Magnus nevrle. „Nesnáším vílí jídlo. Dokonce i jeho bezpečnou variantu, která jednoho nevystavuje riziku, že bude muset celé další století tančit skotský rejdovák. Všechna ta syrová zelenina a brouci…“

Odmlčel se. Na opačné straně místnosti si Bat tiskl telefon k uchu. Druhou rukou se křečovitě držel barového pultu.

„Něco se stalo,“ řekl Magnus. „Něco v souvislosti se smečkou.“ Catarina položila sklenici na stůl. Byla na Magnuse zvyklá a dokázala vycítit chvíle, kdy se pravděpodobně nemýlil. Také se zahleděla na Bata, který už mezitím hovor ukončil. Zbledl a na tváři mu výrazně vystoupila popelavá jizva. Naklonil se přes bar, něco řekl Podivínu Petovi, pak si dal dva prsty do úst a hvízdl.

Znělo to jako zahoukání parní lokomotivy a tlumený šum hlasů v baru rázem utichl. Všichni vlkodlaci okamžitě vyskočili a nahrnuli se k Batovi. Zároveň s nimi vstal i Magnus, Catarina ho ale chytila za rukáv. „Nechoď tam…“

„Zvládnu to.“ Setřásl její ruku a zmizel v davu kolem Bata. Vlkodlaci se kolem svého prozatímního vůdce semkli do volného kruhu a každý z nich při pohledu na čaroděje, který se snažil protlačit k jejich vůdci, nedůvěřivě ztuhl. Nakonec mu cestu zastoupila světlovlasá vlkodlačice, Bat ji ale zvednutím ruky zadržel.

„Nech ho být, Amabel,“ nařídil jí. Řekl to nepříliš přátelsky, ale zdvořile. „Magnus Bane, že?

Nejvyšší čaroděj brooklynský. Maia Robertsová tvrdí, že vám můžu věřit.“

„Má pravdu.“

„Dobrá, ale zrovna tu máme neodkladnou záležitost týkající se smečky. Takže co chcete?“

„Někdo vám volal.“ Magnus mávl rukou směrem k Batovu mobilu. „Byl to Luke? Stalo se něco v Alicante?“

Bat s neproniknutelným výrazem zavrtěl hlavou.

„Tak došlo k útoku na další Institut?“ hádal Magnus. Byl zvyklý, že to on má v rukávu všechny odpovědi, a nesnášel, když ho někdo nechával v nevědomosti. Přestože byl newyorský Institut prázdný, nemuselo to platit i pro ty ostatní, mohla se třeba strhnout bitva a Alek se do ní mohl připlést…

„Na Institut ne,“ odpověděl Bat. „Volala mi Maia. Bylo vypáleno sídlo organizace Praetor Lupus.

Zemřelo minimálně sto vlkodlaků, včetně pretoriána Scotta a Jordana Kylea. Sebastián Morgenstern tentokrát udeřil na nás.“

* Kipling, Rudyard. Knihy džunglí. Přeložili Aloys a Hana Skoumalovi. Olympia: Praha 1984.

** Shakespeare, William. Král Jindřich VI. Přeložil Jakub Malý. Kom F. Řivnáč: Praha 1862.

6

Bratr olovo a sestra ocel

„Neházej tím – prosím tě, neházej tím – ach jo, už zase,“ povzdechl si Julián odevzdaně, když vzduchem proletěl kus vařené brambory a jen o chloupek minul jeho ucho.

„Vždyť se nic nerozbilo,“ uklidňovala ho Emma. Seděla zády opřená o Tavyho dětskou postýlku

a sledovala, jak Julián svému bratrovi servíruje odpolední svačinu. Tavy už dospěl do věku, kdy si začal pečlivě vybírat, co hodlá sníst, a všechno, co nevyhovovalo jeho přísným požadavkům, obratem házel na podlahu. „Jenom lampa je teď trochu od brambor.“

Zbytek domu Penhallowových byl zařízen velice elegantně, ale „váleční sirotci“, jak si všichni navykli Blackthornovic děti i Emmu od jejich příjezdu do Idrisu označovat, byli naštěstí ubytovaní

v podkroví, které se vyznačovalo jednoduchostí, funkčností a odolným nábytkem. Zabíralo celé horní patro domu, kde se nacházelo několik propojených pokojů, kuchyňka a koupelna. Bylo tam také několik postelí a všude se chaoticky válely nejrůznější předměty. Helen bydlela dole s Aline, ale každý den chodila nahoru. Emma dostala vlastní pokoj, stejně jako Julián, ten ho ale skoro nepoužíval. Drusilla

a Oktavián se ještě každou noc s křikem budili, proto si zvykl spát na podlaze v jejich pokoji, kde si vedle Tavyho postýlky rozložil polštář a přikrývku. V domě nebyla k dispozici žádná dětská židlička, takže musel sedět naproti svému mladšímu bratrovi na upatlané dece. V jedné ruce držel talíř a tvářil se zoufale.

Emma k němu přišla, sedla si naproti němu a vzala si Tavyho na klín. Jeho obličejík se svraštil do nespokojené grimasy. „Memma,“ zakňoural, když ho zvedla.

„Zkus udělat mašinku,“ poradila Juliánovi. Uvažovala, jestli je vhodné mu sdělovat, že má ve vlasech omáčku na špagety. Nakonec si to rozmyslela.

Sledovala, jak její kamarád krouží lžičkou ve vzduchu, a teprve pak ji vkládá Tavymu do úst.

Chlapeček se teď zajíkal smíchy. Emmu přepadl chvilkový smutek z toho, co sama ztratila. Vzpomněla si, jak jí otec v jistém období, kdy si vzala do hlavy, že nebude jíst nic zeleného, trpělivě odstraňoval z talíře všechny nežádoucí potraviny.

„Jí hrozně málo,“ postěžoval si Julián tiše, zatímco s namazaným kouskem chleba v ruce předváděl supící mašinku a Tavy se po ní lepkavýma ručkama natahoval.

„To je ze smutku. Je ještě malej, ale stejně ví, že se něco stalo,“ řekla Emma. „Stýská se mu po Markovi a po vašem tátovi.“

Julián si protřel unavené oči a na tváři mu pak zůstala šmouha od rajčatové omáčky. „Nemůžu mu Marka ani tátu nahradit.“ Strčil dítěti do pusy kousek jablka. Tavy sousto nevesele, ale s gustem vyplivl. Julián si povzdechl. „Měl bych jít zkontrolovat Dru a dvojčata,“ prohlásil. „Předtím hráli v ložnici Monopoly, ale člověk u nich nikdy neví, jak se to může zvrtnout.“

Měl pravdu. Většinu her vyhrával díky svému analytickému myšlení Tiberius. Livy to nikdy nevadilo, jenže soutěživé Dru ano a jejich utkání často končila vzájemným taháním za vlasy.

„Já za nimi skočím.“ Emma vrátila Tavyho svému kamarádovi a chystala se vstát, když vtom do pokoje vstoupila Helen. Tvářila se neradostně. Když je spatřila pohromadě, její zasmušilost se změnila v ustaraný výraz. Emma cítila, jak se jí vzadu na krku ježí chloupky.

„Helen,“ promluvil Julián, „co se děje?“

„Sebastiánovy jednotky zaútočily na Institut v Londýně.“

Emma viděla, jak Julián ztuhl. Skoro to i cítila, jako by jeho nervy byly propojené s jejími a jeho zděšení zasáhlo i ji. Jeho pohublý obličej se stáhl obavami, mladšího bratra ale držel pořád stejně jemně.

„Co strýček Artur?“ zeptal se.

„Přežil to,“ ujistila ho Helen chvatně. „Je jenom zraněný. Jeho příjezd do Idrisu se kvůli tomu zpozdí, ale jinak mu nic není. Vlastně se nikomu z londýnského Institutu nic nestalo. Útok nebyl úspěšný.“

„Jak to?“ Julián sotva šeptal.

„To ještě úplně přesně nevíme,“ odpověděla Helen. „Jdu s Aline, konzulkou a ostatními do Gardu

a pokusíme se zjistit, co se stalo.“ Klekla si a pohladila Tavyho po kudrnatých vlasech. „Je to dobrá zpráva,“ vysvětlila Juliánovi, který se pořád ještě tvářil zaskočeně. „Já vím, že tě děsí, že Sebastián znovu zaútočil, ale tentokrát nevyhrál.“

Emma zachytila Juliánův pohled. Věděla, že by ji měla dobrá zpráva těšit, ale místo toho jí

v útrobách hlodala spalující závist. Proč obyvatelé londýnského Institutu přežili, zatímco její rodina ne? V čem byli lepší nebo statečnější?

„To není fér,“ prohlásil Julián.

„Juliáne,“ napomenula ho Helen a vstala. „Je to dílčí porážka. To už něco znamená. Znamená to, že nad Sebastiánem a jeho jednotkami můžeme zvítězit. Porazit je. Získat nad nimi převahu. Teď se můžeme všichni bát o něco míň. A to je důležité.“

„Doufám, že ho chytí živýho,“ řekla Emma a upřeně se při tom dívala Juliánovi do očí. „Doufám, že ho pak popraví na Andělským náměstí, abychom se všichni mohli dívat, a doufám, že bude umírat pomalu.“

„Emmo!“ vykřikla Helen zděšeně, v Juliánových modrozelených očích se však bez nejmenšího náznaku nesouhlasu zrcadlil stejný vztek, jaký cítila Emma. Nikdy ho neměla raději než teď, kdy se jeho pohled stal odrazem nejtemnějších emocí z hloubi jejího vlastního srdce.

Krámek se zbraněmi byl fantastický. Clary do té doby nikdy nenapadlo, že by prodejnu zbraní mohla označit právě tímhle přídavným jménem – možná tak západ slunce nebo siluetu New Yorku za jasné noci, ale nikdy ne místnost plnou palcátů, seker a vycházkových holí s ukrytou dýkou.

Tenhle obchod ale přesně takový byl. Kovová cedule ve tvaru toulce s šípy, která visela nad vchodem, zdobnými písmeny hlásala název krámku – DIANIN ŠÍP. Uvnitř byly vystaveny

meče, poskládané do smrtících vějířů, které se leskly zlatem, ocelí a stříbrem. U stropu zdobeného rokokovou malbou letících šípů se skvěl rozložitý lustr. V dřevěných stojanech si zákazníci mohli prohlížet skutečné šípy. Na zdech vedle tibetských mečů s hlavicemi zdobenými tyrkysem, stříbrem a korály visely barmské šavle dha s kovanými rukojeťmi z mědi a mosazi.

„Jak tě to vůbec napadlo?“ vyzvídal Jace a sundal ze stěny naginatu s vyrytými japonskými znaky. Když ji položil na zem, čepel mu čněla až nad hlavu a jeho dlouhé prsty se sevřely kolem násady, aby se zbraň nepřevážila. „Co v tobě vzbudilo touhu po meči?“

„Když ti dvanáctiletá holka řekne, že tvoje zbraň stojí za starou belu, je čas pořídit si novou,“ vysvětlila mu Clary.

Prodavačka za pultem se zasmála. Clary v ní poznala ženu s vytetovanou rybou, která předchozího dne promluvila na zasedání Rady. „Tak to jste tu na správném místě.“

„Tenhle obchod patří vám?“ zeptala se Clary a natáhla se, aby ozkoušela hrot dlouhého meče s železným jílcem.

Žena se usmála. „Ano, já jsem Diana. Diana Wrayburnová.“

Clary se natáhla po rapíru, ale Jace, který už opřel naginatu o zeď, na ni zavrtěl hlavou. „Ten bude vyšší než ty. Což se dá ostatně říct o většině věcí.“

Clary na něho vyplázla jazyk a sáhla po krátkém meči visícím na zdi. Na jeho ostří byly vidět nějaké škrábance, po bližším ohledání ale zjistila, že se nade všechny pochyby jedná o nápis v jazyce, který neznala.

„Jsou to runy, ale jiné, než používají lovci stínů,“ vysvětlila jí Diana. „Tohle je vikinský meč, je dost starý. A hodně těžký.“

„Víte, co se tam píše?“

„‚Jen ten, kdo je hoden‘,“ odpověděla Diana. „Můj otec vždycky říkal, že skutečně mocná zbraň se pozná podle vyrytého jména nebo nápisu.“

„Zrovna včera jsem jednu takovou viděla,“ vzpomněla si Clary.

„Bylo na ní napsaný něco jako ‚Jsem z oceli stejně ušlechtilé jako Joyeuse a Durandal‘.“

„Cortana!“ Dianě zasvítily oči. „Ogierův meč. Jak působivé. Asi jako vlastnit Excalibur nebo meč Kusanagi. Cortana je myslím majetkem rodiny Carstairsových. Znamená to, že teď patří Emmě Carstairsové, tomu děvčeti, které se včera účastnilo zasedání Rady?“

Clary přikývla.

Diana našpulila rty. „Ubohé dítě,“ řekla. „A Blackthornovi také. Ztratit toho tolik v jednom jediném dni… Přála bych si, abych jim mohla nějak pomoct.“

„To já taky,“ přidala se Clary.

Diana jí věnovala odměřený pohled a zmizela pod pultem. O chvíli později se vynořila s mečem, který byl dlouhý asi jako Claryino předloktí. „Co říkáš tomuhle?“

Clary jen zírala. Zbraň byla podle všech měřítek nádherná. Její záštita, rukojeť i hlavice byly ze zlata vykládaného obsidiánem a čepel zase ze stříbra tak tmavého, že vypadala skoro černá. Clary si

v duchu rychle opakovala různé typy zbraní, které si měla pamatovat z hodin v Institutu – zakřivené meče, šavle, jednosečné meče, dlouhé meče. „Je to cinqueada?“ zkusila hádat.

„Je to krátký meč. Možná by ses ráda podívala na druhou stranu,“ vybídla ji Diana a Clary meč otočila. Středem spodní strany jeho čepele se táhla řada vyrytých černých hvězd.

„Aha.“ Claryino srdce sebou bolestivě škublo. O krok ustoupila a málem vrazila do Jace, který si předtím se zamračeným výrazem stoupl za ni. „To je meč Morgensternů.“

„Ano, to je.“ Dianiny oči ji pozorovaly pronikavým pohledem.

„Kdysi dávno si Morgensternovi od kováře Waylanda objednali sadu dvou mečů. Jeden větší

a druhý menší, pro otce a syna. Jelikož jméno Morgenstern označuje ranní hvězdu, jitřenku, každý z nich dostal název podle jiné vlastnosti téhle hvězdy. Menší meč, který teď máš před sebou, se jmenuje Heosfóros, posel rozbřesku, zatímco ten větší má název Faesfóros, světlonoš. Faesfóros už jsi určitě viděla, nosil ho totiž Valentýn Morgenstern a po něm ho zdědil jeho syn.“

„Vy víte, kdo jsme,“ promluvil Jace. Nevyslovil tu větu jako otázku. „Víte, kdo je Clary.“

„Svět lovců stínů je malý,“ připustila Diana a podívala se z jednoho na druhého. „Jsem členkou Rady. Viděla jsem tě vypovídat, Valentýnova dcero.“

Clary se s pochybami zahleděla na meč. „Ale já to nechápu,“ namítla. „Valentýn by se přece nikdy dobrovolně nevzdal rodinnýho meče Morgensternů. Tak jak jste k němu přišla vy?“

„Jeho žena ho prodala,“ odpověděla Diana. „Koupil ho od ní můj otec, který tenhle obchod vlastnil ještě před povstáním. Patřil jí. A teď by měl patřit tobě.“

Clary se otřásla. „Větší verzi tohohle meče jsem viděla používat jenom dva lidi a oba dva si vysloužili moji nenávist. Na tomhle světě neexistuje žádnej Morgenstern, kterej by nesloužil zlu.“

Jace jí připomněl: „Jsi tu přece ještě ty.“ Ohlédla se po něm, jeho výraz byl ale nečitelný.

„Stejně si ho nemůžu dovolit,“ usoudila Clary. „Je ze zlata, černýho zlata a adamasu. Na takovou zbraň nemám dost peněz.“

„Dám ti ji zadarmo,“ nabídla jí Diana. „Máš pravdu, že lidé Morgensternovy nenávidí. Kolují příběhy o tom, jak byly tyhle meče vyrobeny za použití smrtící magie, aby získaly sílu pobít tisíce lidí jednou ranou. Jsou to samozřejmě jenom fámy bez jediného zrnka pravdy, ale stejně – nikdo jiný by si ho tak jako tak nekoupil. A já bych ho možná ani nechtěla prodat. Měl by přijít do dobrých rukou.“

„Ale já ho nechci,“ zašeptala Clary.

„Jestli před ním couvneš, dáš mu tím nad sebou moc,“ upozornila ji Diana. „Když ho ale přijmeš a podřízneš s ním svému bratrovi krk, vrátíš svému rodu ztracenou čest.“

Přisunula meč po pultu ke Clary. Ta ho beze slova zvedla, a když sevřela prsty kolem hlavice, zjistila, že jí dokonale padne do dlaně – skoro jako by jí zbraň vyrobili na míru. Navzdory tomu, že byla vykovaná z oceli a drahých kovů, připadala jí lehká jako pírko. Pozvedla meč a černé hvězdy na čepeli na ni zamrkaly. Po oceli přeběhl ohnivý odlesk.

Zvedla oči a spatřila, jak Diana chňapla rukou do vzduchu a něco chytila, nějaký záblesk, který, jak se ukázalo, byl ve skutečnosti kusem papíru. Začetla se do něj a znepokojeně svraštila obočí. „U Anděla,“ vydechla. „Zaútočili na londýnský Institut.“

Clary meč málem upustila. Slyšela, jak se Jace za ní prudce nadechl. „Cože?!“ vyjekl.

Diana vzhlédla. „Je to v pořádku,“ uklidnila je. „Londýnský Institut měl zřejmě nějakou zvláštní ochranu, o které nevěděla ani Rada. Je tam pár raněných, ale nikdo nezemřel. Podařilo se jim Sebastiánův útok odrazit. Bohužel ale nezajali ani nezabili žádné temné lovce stínů.“ Zatímco Diana mluvila, Clary si se zpožděním uvědomila, že majitelka obchodu má na sobě bílé smuteční oblečení. Přišla o někoho blízkého ve válce s Valentýnem? Nebo při Sebastiánových útocích na Instituty?

Kolik krve už ruce Morgensternů prolily?

„Já… mrzí mě to,“ vyhrkla. V duchu jasně viděla Sebastiána v rudé zbroji a pokrytého rudou krví, se stříbrnými vlasy a stříbrným mečem. Zavrávorala.

Na paži najednou ucítila něčí ruku a zjistila, že se nadechuje chladného vzduchu. Nějak se

z obchodu se zbraněmi vypotácela na ulici plnou lidí a vedle ní stál Jace. „Clary,“ říkal jí právě, „je to v pořádku, všechno je v pořádku. Všem lovcům stínů z Londýna se podařilo uniknout.“

„Diana říkala, že je tam pár zraněných,“ namítla. „To znamená další krev prolitou kvůli Morgensternům.“

Sklopil pohled k meči, který pořád ještě držela v pravé ruce. Svírala jílec tak křečovitě, až jí úplně zbělely prsty. „Nemusíš si ten meč brát.“

„Ne. Diana měla pravdu. Když se budu bát všeho, co s rodem Morgensternových souvisí, tak… tak nade mnou Sebastián získá moc. Což je přesně to, co chce.“

„Souhlasím,“ přikývl Jace. „Proto jsem ti přinesl tohle.“

Podal jí pouzdro z tmavé kůže s vyšitými stříbrnými hvězdami.

„Nemůžeš se přece procházet po ulici s odhalenou zbraní,“ dodal. „Vlastně můžeš, ale lidi se budou divně koukat.“

Clary si pouzdro vzala, zasunula do něj meč, zastrčila si ho za opasek a přikryla cípem svého kabátu. „Lepší?“

Odhrnul jí z obličeje pramen zrzavých vlasů. „Je to tvoje první opravdová zbraň, první, která ti opravdu patří. Jméno Morgenstern není prokleté, Clary. Je to jméno starého a slavného rodu lovců stínů, jehož historie sahá stovky let zpátky. Jitřní hvězda, jitřenka.“

„Jitřenka vůbec není hvězda,“ prohlásila Clary nakvašeně. „Je to planeta. Učili jsme se to v zeměpisu.“

„Vzdělání, kterého se dostává civilům, je zoufale prozaické,“ poznamenal Jace. „Podívej,“ dodal

a ukázal nahoru. Clary zvedla hlavu, ale ne k obloze. Dívala se na něj, na odlesky v jeho světlých vlasech, na linii jeho úst, když se usmál. „V dávných časech, kdy ještě o planetách nikdo nic nevěděl, se lidé domnívali, že hvězdy jsou svítící trhlinky v plátnu noci. Věděli, že jedna z nich vždycky vychází na východě za rozbřesku, a nazvali ji jitřenka, světlonoš, předzvěst úsvitu. Copak je na tom něco špatného, přinášet světu světlo?“

Clary si z náhlého popudu stoupla na špičky a políbila ho na tvář. „No tak jo,“ uznala. „To bylo mnohem poetičtější než hodiny zeměpisu.“

Spustil ruku a usmál se na ni. „Dobře,“ řekl. „A teď uděláme ještě něco poetického. Pojď, chci ti něco ukázat.“

Simona probudil chladný dotek prstů na spáncích. „Otevři oči, světlomilče,“ ponoukal ho netrpělivý hlas. „Nemáme na to celý den.“

Simon se posadil tak prudce, že před ním návštěvník se zasyčením ucukl. Rozhlédl se. Pořád ještě ho obklopovaly mříže Maureeniny klece, která stála v zatuchlém pokoji hotelu Dumort. Uvnitř klece

naproti němu seděl Rafael. Měl na sobě bílou košili a džíny a na krku se mu něco zlatě lesklo. Simonovi se do té doby nikdy nepoštěstilo vidět ho jinak než upraveného a nažehleného, jako by se chystal na obchodní schůzku, teď měl ale tmavé vlasy rozcuchané a bílou košili potrhanou a pocákanou krví.

„Dobré ráno, světlomilče,“ pozdravil ho Rafael.

„Co ty tady děláš?“ obořil se na něj Simon. Připadal si špinavý, znechucený a vzteklý. A pořád měl na sobě košili s kanýry.

„A opravdu je ráno?“

„Spal jsi a teď jsi vzhůru, takže je ráno.“ Z Rafaela čišelo jakési zvrácené veselí. „A co tady dělám? Jsem tady samozřejmě kvůli tobě.“

Simon se zády opřel o mříže. „Co tím myslíš? A jak ses sem vlastně dostal?“

Rafael ho obdařil soucitným pohledem. „Klec se odemyká zvenku. Nebylo těžké do ní vstoupit.“

„A to sis připadal osamělej a zatoužil jsi po parťákovi, nebo co?“ chtěl vědět Simon. „Když jsem tě viděl naposledy, chtěl jsi ze mě udělat svýho osobního strážce, a když jsem odmítl, dost zřetelně jsi mi naznačil, že jestli jednou přijdu o Kainovo znamení, tak mě zabiješ.“

Rafael se na něj usmál.

„Takže jsi mě přišel zabít?“ zajímal se Simon. „Musím říct, že moc nenápadnej teda nejsi. Nejspíš tě brzo chytí.“

„Ano,“ přemítal Rafael, „Maureen by tvoje smrt hluboce zasáhla. Jednou jsem se jen slůvkem zmínil, že bychom tě mohli prodat nějakým čarodějům, kteří si neberou servítky, a jí to vůbec nepřipadalo zábavné. Velká škoda. Za krev světlomilce bychom utržili vysokou částku.“ Povzdechl si. „Byla by to pro nás velká příležitost. Maureen je bohužel příliš bláhová, než aby se na věci dokázala podívat z mého pohledu. Raději si tě bude oblékat jako panenku. Ale přiznejme si, že je naprosto šílená.“

„Máš vůbec dovolený říkat o vaší upíří královně takový věci?“

„Byly doby, kdy jsem tě chtěl vidět mrtvého, světlomilče,“ pokračoval Rafael lehkým tónem, jako by Simonovi vyprávěl, že svého času přemýšlel, jestli mu nemá koupit bonboniéru. „Teď mám ale většího nepřítele. Ty a já jsme na stejné straně.“

Mříže se Simonovi nepříjemně zarývaly do zad. Zavrtěl se.

„Proti Maureen?“ uhodl. „Vždycky jsi chtěl být vůdcem upírů a ona teď zaujala tvoje místo.“

Rafael vycenil zuby a zavrčel. „Ty si myslíš, že je to jenom přetahovaná o moc?“ řekl. „Špatně mě chápeš. Než Maureen proměnili v upíra, byla tak vyděšená a utrápená, že se ocitla na pokraji šílenství. Když vstala z mrtvých, prohrabala se ven z rakve. Ale nebyl tam nikdo, kdo by ji poučil. Nikdo jí nepodal její první krev, jako jsem to já udělal pro tebe.“

Simon se nezmohl na jediné slovo. Najednou se mu vybavila vzpomínka na to, jak se na hřbitově dere zpod země do chladné noci, na hlínu a hlad, ten nezvladatelný hlad, než mu Rafael hodil sáček plný krve. Nikdy o tom nepřemýšlel jako o nějaké laskavosti nebo službě, kdyby se mu ale téhle první krve nedostalo, zakousl by se do prvního živého tvora, na kterého by narazil. Moc nechybělo a kousl by Clary. To Rafael ho včas zadržel.

Právě Rafael Simona odnesl z hotelu Dumort do Institutu, krvácejícího ho položil na schody před vchodem, protože dál už měl zakázaný vstup, a vysvětlil jeho přátelům, co se stalo. Simona teprve teď napadlo, že se to upír mohl pokusit ututlat, mohl lovcům stínů lhát, ale on se místo toho přiznal a byl ochotný čelit následkům.

Rafael se k Simonovi nikdy nechoval moc přátelsky, přece jen měl ale v sobě jakýsi svérázný smysl pro čest.

„Stvořil jsem tě,“ pravil Rafael. „Moje krev ve tvých žilách z tebe udělala upíra.“

„Vždycky jsi říkal, že jako upír nestojím za nic,“ připomněl mu Simon.

„Nečekám od tebe vděk,“ pokračoval Rafael. „Nikdy jsi nechtěl být tím, čím ses stal. A řekl bych, že ani Maureen. Zešílela během své proměny v upíra a šílenství ji už neopustilo. Vraždí naprosto bez

rozmyslu. Nezvažuje riziko, že se lehkomyslným zabíjením prozradíme světu civilů. Nenapadne ji, že kdyby upíři zabíjeli bez přemýšlení a bez větší potřeby, možná bychom jednoho krásného dne zjistili, že už na světě nezbylo žádné jídlo.“

„Žádní lidi,“ opravil ho Simon. „Že už na světě nejsou žádní lidi.“

„Vážně jako upír nestojíš za nic,“ odsekl Rafael. „Teď se nám ale vyplatí spolupracovat. Ty si přeješ chránit lidské bytosti, já chci ochránit upíry. Naše cíle jsou jako dvě strany jedné mince.“

„Tak ji zabij,“ poradil mu Simon. „Zabij Maureen a převezmi vedení klanu.“

„To nemůžu.“ Rafael se zasmušil. „Ostatní děti klanu ji zbožňují. Nevidí tu dlouhou cestu před námi a temnotu na obzoru. Zajímá je jen to, že teď mají svobodu zabíjet a krmit se podle libosti. Nemusí dodržovat Dohody ani Zákon, který jim vnutili jiní. Dala jim všechnu svobodu na světě a oni se teď sami ženou do záhuby.“ Z hlasu mu byl cítit hořký tón.

„Tobě opravdu záleží na tom, co se stane s klanem,“ uvědomil si Simon překvapeně. „Byl by z tebe docela dobrej vůdce.“

Rafael ho zpražil pohledem.

„Jenom si nedovedu představit, jak bys vypadal v koruně z kostí,“ dodal Simon. „Tak hele, já chápu, co mi tu vykládáš, ale jak ti můžu pomoct? Jestli sis toho náhodou nevšiml, jsem zavřenej v kleci. Jestli mě pustíš ven, chytnou tě. A když odsud zmizím, Maureen mě zase najde.“

„Ne pokud budeš v Alicante,“ prohlásil Rafael.

„V Alicante?“ Simon na něj zůstal zírat. „Myslíš jako v hlavním městě Idrisu?“

„Nepatříš zrovna k nejbystřejším,“ posteskl si Rafael. „Ano, právě tohle Alicante myslím.“ Upjatě se usmál Simonovu ohromenému výrazu. „Upíři mají svého zástupce v Radě. Jmenuje se Anselm Nightshade, vůdce klanu v Los Angeles. Je to takový ten uzavřený typ, ale zná se s jistými… s mými přáteli. S čaroději.“

„To jako s Magnusem?“ zeptal se Simon překvapeně. Rafael a Magnus byli oba nesmrtelní, oba bydleli v New Yorku a zastávali vysoká místa v hierarchii svých druhů. Přesto ho nikdy nenapadlo zamyslet se nad tím, jestli se znají, a jestli ano, jak dobře.

Rafael jeho otázku ignoroval. „Nightshade souhlasil, že mě nechá upíry zastupovat místo sebe, ačkoli Maureen o tom zatím neví. Pojedu tedy do Alicante a zúčastním se velkého zasedání Rady, ale potřebuju, abys jel se mnou.“

„Proč?“

„Protože mi lovci stínů nedůvěřují,“ odpověděl Rafael prostě. „Zato tobě věří. Zejména

newyorští nefilim. Jen se na sebe podívej. Máš na krku náhrdelník od Isabely Lightwoodové. Vědí, že jsi spíš dalším lovcem stínů než dítětem noci. Pokud jim povíš, že Maureen porušila Dohody a je potřeba ji zastavit, uvěří ti.“

„To je pravda,“ připustil Simon. „Oni mi věří.“ Rafael se na něj podíval velkýma bezelstnýma očima. „A víš určitě, že to celý nijak nesouvisí s tím, že prostě nechceš, aby tvůj klan zjistil, že jsi Maureen vydal lovcům stínů, protože ostatní upíři ji mají rádi a sesypali by se na tebe jak vosy na med?“

„Znáš přece děti inkvizitora,“ přemlouval ho Rafael. „Můžeš to dosvědčit přímo jemu.“

„Jasně,“ řekl Simon. „A nikomu z klanu určitě nebude vadit, že jsem udal jejich královnu a nechal ji zabít. To se budu mít skvěle, až se vrátím.“

Rafael pokrčil rameny. „Mám tu své příznivce,“ namítl. „Někdo mě přece musel vpustit do tohohle pokoje. Jakmile Maureen zmizí ze scény, se vší pravděpodobností nás bude po návratu do New Yorku čekat jen několik málo negativních důsledků.“

„Několik málo negativních důsledků,“ zopakoval Simon. „Ty mě teda vážně umíš uklidnit.“

„Stejně jsi tu v nebezpečí,“ upozornil ho Rafael. „Kdybys neměl toho svého vlkodlačího ochránce a lovce stínů, už několikrát by ses ocitl ve spárech věčné smrti. Pokud se mnou odmítáš jet do Alicante, s radostí tě tu nechám Maureen na hraní, zavřeného v téhle kleci. Druhá možnost je, že se připojíš ke

svým přátelům ve Skleněném Městě. Dole na nás čeká Catarina Lossová, aby nám otevřela portál. Rozhodnutí je na tobě.“

Rafael seděl zády opřený o mříže, jednu nohu pokrčenou a ruku opřenou o koleno, jako by si užíval volnou chvilku v parku. Přes mříže za ním Simon zahlédl siluetu dalšího upíra stojícího u dveří. Byla to tmavovlasá dívka s obličejem skrytým ve stínu. To ona Rafaela vpustila dovnitř, dovtípil se Simon.

Pomyslel na Jordana. Tvůj vlkodlačí ochránce. Přece mu nemůže jen tak pověsit na krk tenhle zamotaný souboj o klan a loajalitu a k tomu všemu ještě Maureeninu vražednou touhu po krvi a smrti.

„Vlastně nemám na vybranou, co?“ řekl nakonec. Rafael se usmál. „Ne, světlomilče, to tedy nemáš.“

Když Clary naposledy navštívila Síň Dohod, byla skoro v troskách – křišťálová střecha byla rozbitá, mramorová podlaha popraskaná a ve fontáně uprostřed chyběla voda.

Musela uznat, že od té doby ji lovci stínů dali do pořádku. Střecha byla zase celá a čistou, hladkou mramorovou podlahu zdobilo zlaté žilkování. Vysoko nad hlavou se jí klenuly majestátní oblouky

a světlo, které sem dopadalo proskleným stropem, zvýrazňovalo runy, jež do nich byly vyryté. Fontána se sochou mořské panny se třpytila v pozdně odpoledním slunci a voda v kašně připomínala tekutý bronz.

„Když si pořídíš svoji první opravdovou zbraň, podle tradice bys sem měla přijít a pokřtít ji v kašně,“ vysvětlil jí Jace. „Lovci stínů to dělají už několik generací.“ V měkkém zlatavém světle

přistoupil ke kraji fontány. Clary si vzpomněla, jak se jí ve snu zdálo, že tu s ním tančí. Přes rameno se na ni ohlédl a pokynul jí, aby se také přiblížila. „Pojď sem.“

Clary si šla stoupnout vedle něj. Socha mořské panny ve fontáně měla na těle překrývající se šupiny z bronzu a mědi pokryté zelenou vrstvou měděnky. V ruce držela džbán, z nějž vytékala voda, a na rtech jí hrál divoký, bojovný úsměv.

„Ponoř meč do fontány a opakuj po mně,“ vyzval ji Jace: „Smáčím svoji zbraň ve vodách této kašny. Nechť ji zasvětí mně a nikomu jinému. Nechť mi dopřejí konat s ní jen dobro. Nechť mi dovolí používat ji ke spravedlivým účelům. Nechť mne vedou k tomu, abych se stala dobrou bojovnicí za Idris. Nechť mne má zbraň chrání, abych se mohla k této kašně vrátit a znovu ji pokřtít. Ve jménu Raziela.“

Clary ponořila čepel do vody a slova po něm zopakovala. Hladina zčeřená pohybem meče se třpytila a jí to připomnělo jinou kašnu na jiném místě. Tehdy za ní seděl Sebastián a pozoroval zkreslený odraz jejího obličeje. I ty máš temné srdce, Valentýnova dcero.

„Tak dobře,“ ozval se Jace. Dlaň měl položenou na jejím zápěstí. Z kašny odstřikovaly kapičky vody, takže byla jeho kůže chladná a vlhká. Vzal její ruku držící meč a pak ji pustil, aby mohla zbraň pozvednout. Slunce už klesalo k obzoru, svítilo ale ještě dost silně na to, aby se na obsidiánových hvězdách ve středu čepele roztančily odlesky. „Teď musíš dát meči jméno.“

„Heosfóros,“ řekla, zasunula zbraň do pouzdra a zase si je zastrčila za opasek. „Posel rozbřesku.“

Zasmál se a sklonil hlavu, aby jí mohl vtisknout lehký polibek do koutku úst. „Měl bych tě doprovodit domů…“ Narovnal se.

„Ty na něj pořád myslíš,“ obvinila ho.

„Mohla bys být trochu konkrétnější?“ požádal ji Jace, ona však měla pocit, že jí moc dobře rozumí.

„Na Sebastiána,“ upřesnila. „Chci říct, víc než obvykle. A něco tě trápí. Tak o co jde?“

„A o co nejde?“ Vykročil po mramorové podlaze pryč, směrem k těžkým dvoukřídlým dveřím Síně, které teď byly otevřené. Vydala se za ním až na široké odpočívadlo nad schodištěm vedoucím dolů na Andělské náměstí. Nebe už dostalo kobaltově modrou barvu, matnou jako omleté úlomky skla vyplavené mořem.

„Nedělej to,“ požádala ho Clary. „Neuzavírej se do sebe.“

„To nemám v plánu.“ Přerývaně vydechl. „Ale nejde o nic nového. Ano, myslím na něj. Přemýšlím o něm celou dobu. Přeju si, abych nemusel. Nedokážu to vysvětlit nikomu jinému než tobě, protože jsi to

prožila se mnou. Bylo to, jako bych byl celou tu dobu jím, a když mi pak říkáš různé věci, třeba že nechal v Amatisině domě tu skříňku, přesně vím, proč to udělal. A nenávidím se za to.“

„Jacei…“

„Nevykládej mi, že nejsem jako on,“ přerušil ji. „Není to pravda. Vychoval nás stejný otec – oba jsme poznali metody Valentýnova speciálního výchovného programu. Mluvíme stejnými cizími jazyky. Učili jsme se stejnému způsobu boje. Ze všech lekcí jsme si odnesli stejná ponaučení. Měli jsme stejné domácí mazlíčky. Pak se to samozřejmě změnilo – ta změna přišla, když mi bylo deset. Ale základy položené v dětství, ty v člověku zůstanou. Někdy mě napadá, jestli tohle všechno není moje chyba.“

Do Clary jako by uhodilo. „To snad nemyslíš vážně. Nic z toho, co jsi dělal, když jsi byl se Sebastiánem, přece nepřišlo z tvojí hlavy…“

„Ale líbilo se mi to,“ namítl a v hlase mu skřípal drsný podtón, jako by mu ta vzpomínka rozdírala staré rány. „Sebastián je vysoce inteligentní, ale občas se v jeho uvažování objeví mezery, chvíle, kdy prostě neví, jak dál… A v takových případech jsem mu vždycky pomohl. Prostě jsme si tak seděli, bavili se o tom, jak spálit svět na popel, a mně to připadalo vzrušující. Chtěl jsem to. Chtěl jsem všechno smést a začít znovu, rozpoutat krvavý masakr a pak vybudovat zářící město na kopci.“

„Jenomže on tě donutil myslet si, že tyhle věci chceš,“ namítla Clary, ale hlas se jí trochu třásl. I ty máš temné srdce, Valentýnova dcero. „Přiměl tě, abys mu dal to, co sám chtěl.“

„A mně se líbilo mu to dávat,“ trval na svém Jace. „Proč myslíš, že mě tak snadno napadaly různé cesty, jak bourat a ničit, zatímco teď nemůžu přijít na jediný způsob, jak to napravit? K jakému povolání mě to asi tak předurčuje? Mám vstoupit do pekelné armády? Mohl bych být generálem jako Ašmodaj nebo Samael.“

„Jacei…“

„Kdysi to bývali nejslibnější boží služebníci,“ pokračoval Jace.

„Tak to chodí, když tě potká pád. Všechno, co předtím bylo jasné, se stane temným. Čím jsi byla nadanější, tím zkaženější se staneš, padáš totiž z opravdu velké výšky.“

„Ale tebe žádnej pád nepotkal.“

„Zatím ne,“ připustil. Vtom přes oblohu vytryskly tisíce rudých a žlutých paprsků. Clary to

v prvotním omámení připomnělo ohňostroj, který kdysi ozářil noční nebe při oslavě na Andělském náměstí. O krok ustoupila, aby získala lepší výhled.

Jenže tohle žádná oslava nebyla. Když její oči přivykly jasné záři, zjistila, že světlo vychází

z démoních věží. Každá z nich žhnula jako pochodeň a zbarvovala tmavnoucí nebe dožluta a doruda.

Jace zbledl jako stěna. „Bojový poplach,“ vysvětlil. „Musíme hned do Gardu.“ Vzal ji za ruku a táhl ji za sebou ze schodů.

Clary se bránila. „Ale co moje máma? A Isabela, Alek…“

„Určitě tam taky míří.“ Seběhli už celé schodiště. Andělské náměstí se plnilo lidmi, kteří rozráželi dveře svých domů a vybíhali do ulic. Všichni se hrnuli k osvětlené cestičce, jež se vinula po úbočí kopce až na samý vrcholek ke Gardu. „Přesně to totiž znamenají červená a žlutá signální světla – svolávají všechny do Gardu. Právě tam nás teď budou čekat…“ Vyhnul se lovci stínů, který se prohnal kolem nich

a za běhu si připínal na paži chránič.

„Co se děje?“ zavolal za ním Jace. „Proč vyhlásili poplach?“

„Došlo k dalšímu útoku!“ zakřičel přes rameno starší muž v ošoupané bojové zbroji.

„Na další Institut?“ vykřikla Clary. Ocitli se v ulici plné obchodů, kterou už jednou navštívila

s Lukem. Běželi sice do kopce, ale nebyla vůbec udýchaná. S vděčností si vzpomněla na posledních pár měsíců, jež strávila výcvikem.

Muž s chráničem paže se otočil a chvíli běžel do kopce pozpátku. „To ještě nevíme. Útok pořád

trvá.“

Zase se obrátil, rozběhl se ještě rychleji a přímo proletěl křivolakou uličkou, na kterou se

napojovala cesta ke Gardu. Clary se soustředila, aby v davu do někoho nevrazila. Unášel je pohyblivý a neustále se přeskupující proud lidí. Při běhu se nepouštěla Jaceovy ruky a nový meč ji v rytmu jejích kroků bouchal zvenku do stehna, jako by jí chtěl připomenout, že tam je – je tam a je připravený k boji.

Cestička ke Gardu byla strmá a její povrch tvořila udusaná hlína. Clary se snažila běžet opatrně. Měla na sobě kozačky a džíny a přes tričko si zapnula koženou bundu od zbroje, kompletní zbroji se ale její úbor nevyrovnal. Do levé boty se jí nějak dostal kamínek a teď se jí zarýval do chodidla. Když doběhli k bráně Gardu, zpomalili a rozhlédli se kolem sebe.

Brána byla otevřená dokořán. Za ní se rozprostíralo velké nádvoří, které v létě pokrýval trávník, teď však bylo holé. Obklopovaly je hradby Gardu. U jedné stěny visel ve vzduchu obrovský čtverec plný vířícího vzduchu a prázdnoty.

Portál. Clary se zdálo, že v něm zahlédla záblesky něčeho černého, zeleného a ostře bílého, možná i kus oblohy poseté hvězdami… Vtom se před nimi objevil Robert Lightwood a zastoupil jim cestu. Jace do něj málem vrazil a musel pustit Claryinu ruku, aby zase získal rovnováhu. Z portálu vanul silný,

studený vítr, který pronikal látkou Claryiny bundy a čechral jí vlasy. „Co se stalo?“ zeptal se Jace stručně.

„Je to kvůli tomu útoku v Londýně? Myslel jsem, že se ho podařilo odrazit.“

Robert vážně zavrtěl hlavou. „Vypadá to, že když Sebastián v Londýně neuspěl, obrátil svoji pozornost jinam.“

„A kde teda…,“ začala Clary.

„Obléhají Nedobytnou pevnost!“ Hučení davu přehlušila zvučným hlasem Ťia Penhallowová. Stála nedaleko portálu a vichr, který v něm burácel a unikal na nádvoří, nadzvedával cípy jejího kabátu

a třepetal jimi jako křídly velkého černého ptáka. „Půjdeme na pomoc železným sestrám! Prosím lovce stínů, kteří jsou ozbrojeni a připraveni, aby se mi nahlásili!“

Nádvoří bylo plné nefilim, ale nebylo jich tolik, jak si Clary zprvu myslela. Když se všichni začali hrnout do kopce ke Gardu, připadalo jí to jako lidská povodeň, teď si ale uvědomila, že tu stojí nanejvýš čtyřicet až padesát bojovníků. Někteří měli na sobě zbroj, jiní běžné oblečení. Zdaleka ne všichni byli ozbrojeni. Mezi nimi a otevřenými dveřmi do zbrojnice pobíhali lovci stínů sloužící v Gardu a snášeli na hromadu v blízkosti portálu meče, andělská ostří, sekery a palcáty.

„Nech nás jít taky,“ požádal Jace svého adoptivního otce. Robert Lightwood, oděný ve zbroji a zahalený v šedém plášti inkvizitora, Clary připomínal strmý útes, skalnatý a nehybný.

Robert zavrtěl hlavou. „To není zapotřebí,“ prohlásil. „Sebastián se pokusil využít momentu překvapení. Má s sebou jen dvacet nebo třicet temných bojovníků. Máme tu k dispozici dost lovců stínů na to, abychom tam nemuseli posílat děti.“

„Ale já nejsem dítě,“ namítl Jace rozzuřeně. Clary přemýšlela, co se asi Robertovi honí hlavou, když se podívá na chlapce, kterého adoptoval, jestli v Jaceově obličeji vidí tvář jeho skutečného otce, nebo zda v něm pořád ještě hledá neexistující stopy Michaela Waylanda. Jace si Roberta Lightwooda pozorně prohlížel a ve zlatých očích se mu mihl náznak podezření. „Co to tady zkoušíš? Ty se mi snažíš něco zatajit.“

Robertovy rysy ztvrdly. V tu chvíli těsně kolem Clary prošla světlovlasá žena ve zbroji, která vzrušeně vykládala svému společníkovi: „… že prý můžeme zkusit temné lovce stínů zajmout a přivést je sem. Abychom zjistili, jestli se dají nějak uzdravit. Což znamená, že se nám možná podaří zachránit Jasona.“

Clary probodla inkvizitora tvrdým pohledem. „To snad ne. Snad tam nepouštíte jenom lidi, jejichž příbuzní zmizeli při útocích? Snad jim nevykládáte, že mají šanci temné lovce stínů zachránit?“

Robert se na ni s vážným výrazem podíval. „Nevíme přece, jestli to náhodou není pravda.“

„Ale my to víme,“ namítla Clary. „Nikdo je už nezachrání! Nikdo z nich už není tím, kým býval! Už to nejsou lidský bytosti.

Jenže až tihle vojáci uvidí tváře svých blízkých, budou váhat a budou tomu chtít věřit…“

„A nechají se povraždit,“ doplnil Jace chmurně. „Roberte, tohle musíš zastavit.“ Inkvizitor vrtěl hlavou. „Taková je vůle Spolku. Takhle to chtějí.“

„Tak proč je tam vůbec posílat?“ chtěl vědět Jace. „Co kdybychom radši zůstali tady a padesát našich lidí pobili sami? Bylo by to rychlejší.“

„Neopovažuj se na tohle téma vtipkovat,“ obořil se na něj Robert.

„Já jsem nevtipkoval…“

„A nevykládej mi, že padesát nefilim si neporadí s dvaceti temnými bojovníky.“ Lovci stínů už pod Ťiiným dohledem začali procházet portálem. Clary cítila, jak se jí pomalu zmocňuje panika. Ťia do portálu vpouštěla jen ty, kdo měli na sobě kompletní zbroj, mnozí z nich ale byli moc mladí nebo příliš staří. Spousta jich navíc z města přiběhla neozbrojená a teď jen před vstupem do portálu nazdařbůh sáhli na hromadu, aby měli aspoň nějaké zbraně.

„Přesně takovouhle reakci Sebastián čeká,“ posteskl si Jace zoufale. „Jestli se objevil jen s dvaceti bojovníky, udělal to proto, že pak v pravou chvíli přivolá posily…“

„Žádné posily přivolat nemůže!“ přerušil ho Robert zvýšeným hlasem. „U Nedobytné pevnosti nemůžeš otevřít portál bez svolení železných sester. Nám ho daly, ale Sebastián se tam musel přiblížit po zemi. Netuší, že na něj budeme u pevnosti čekat. Ví, že už jsme přišli na to, že ho nemůžeme nijak sledovat. Bezpochyby předpokládal, že hlídáme jenom Instituty. Tohle vítězství bude zadarmo…“

„Sebastián nikdy nic nedává zadarmo!“ vykřikl Jace. „Jste úplně slepí!“

„Nejsme slepí!“ zařval Robert. „Ty se ho možná bojíš, Jacei, ale je to ještě chlapec. Určitě to není nejlepší vojenský stratég v dějinách! Přece proti vám bojoval v Burrenu a prohrál!“

Robert se otočil na patě a vykročil směrem k místu, kde stála Ťia. Jace se tvářil, jako by ho inkvizitor uhodil. Clary pochybovala, že ho někdy někdo obvinil z toho, že se bojí.

Obrátil se k ní. Proudění bojovníků k portálu zpomalilo a Ťia už lovce stínů začala gesty posílat pryč. Jace se dotkl krátkého meče, který visel Clary u boku. „Stejně tam půjdu,“ prohlásil.

„Oni ti to nedovolí,“ namítla Clary.

„Nepotřebuju se nikoho ptát.“ V rudém a žlutém světle démoních věží vypadal Jaceův obličej jako vytesaný z mramoru. Za ním Clary viděla stoupat do kopce další lovce stínů. Povídali si mezi sebou, jako by mělo jít o všední záležitost, běžnou situaci, kdy stačí na místo útoku poslat padesátku nefilim. Nebyli

v Burrenu. Neviděli to na vlastní oči. Neměli ani tušení. Claryin a Jaceův pohled se setkaly.

Všimla si napjatých rysů v jeho obličeji, které způsobovaly, že jeho lícní kosti vypadaly špičatější, a zaťatých zubů. „Otázka zní,“ řekl, „jestli je nějaká šance, že bys tady mohla zůstat aspoň ty?“

„Ty víš, že ne,“ odpověděla.

Přerývaně se nadechl. „No jistě. Clary, tohle může být nebezpečné, opravdu nebezpečné…“ Slyšela kolem sebe šum vzrušených hlasů, které stoupaly do noci na obláčcích vydechované páry. Lidé si sdělovali, že konzulka a Rada právě jednali o útoku v Londýně, když vtom se Sebastián z ničeho nic objevil na sledovací mapě, zůstal tam jenom kratičkou chvilku a měl s sebou jen pár bojovníků, takže teď mají skutečnou šanci ho porazit, už v Londýně mu totiž zmařili plány a udělají to znovu…

„Miluju tě,“ řekla, „ale nepokoušej se mě zastavit.“

Jace se natáhl k její ruce. „Tak dobře,“ souhlasil. „Teď se společně rozběhneme k portálu.“

„Běžíme,“ přikývla a bok po boku vyrazili vpřed.

7 Noční bitva

Vulkanická pláň se před Jacem rozprostírala jako měsíční krajina a sahala až ke vzdálené černé hradbě hor, které se tyčily na obzoru. Na zemi ležel bílý poprašek, v některých místech silnější, jinde přecházející v tenkou krustu křehkého ledu. Námrazou a sněhem se prořezávaly nebezpečně ostré kusy skal pokryté keři s holými větvemi a zmrzlým mechem.

Měsíc se skrýval za mraky a na tmavém sametovém nebi se tu a tam objevovaly hvězdy, jejichž svit tlumil oblačný závoj. Všude kolem ale zářila andělská ostří, a když si Jaceovy oči přivykly, zjistil ještě, že na jednom místě v dálce je obloha jasnější, jako by za obzorem plápolal táborový oheň.

Portál Clary s Jacem vyvrhl do sněhu nedaleko od sebe. Teď kráčeli bok po boku. Clary mlčela a její měděné vlasy pokrýval poprašek bílých vloček. Kolem nich se rozléhaly výkřiky a jekot, syčení rozžínajících se andělských ostří a šeptem pronášená jména andělů.

„Drž se u mě,“ zamumlal Jace, když s Clary vystoupali skoro až na hřeben. Než proskočil portálem a pohltilo je kvílení vichřice, přes které k nim dolehl už jen Ťiin vyděšený výkřik, stihl ještě popadnout

z hromady zbraní dlouhý meč. Napůl očekával, že se konzulka nebo Robert pustí za nimi, místo toho se ale portál okamžitě uzavřel, jako když se zabouchnou dveře.

Neznámý meč tížil Jace v ruce. Raději bojoval levačkou, zbraň měla ale rukojeť tvarovanou pro praváky. Ostří bylo místy zubaté, jako by už měl meč za sebou nesčetné bitvy. Jace zatoužil mít po ruce některou ze svých vlastních zbraní…

Objevila se nečekaně, vyrostla před nimi ze země, jako když ryba v náhlém stříbrném záblesku prorazí vodní hladinu. Jace zatím Nedobytnou pevnost viděl jen na obrázcích. Byla postavená ze stejného materiálu, z jakého se vyrábějí andělská ostří, a na pozadí nočního nebe zářila jako hvězda. Právě tuhle záři Jace předtím považoval za táborový oheň. Pevnost obklopoval prstenec hradeb, jehož celistvost narušovala jen jedna brána tvořená dvěma obřími čepelemi zaraženými šikmo do země, takže připomínaly rozevřené nůžky.

Od pevnosti se na všechny strany táhla sopečná planina podobná černobílé šachovnici, jak se na ní hroudy vyvřelé horniny střídaly se sněhem. Jace cítil, že se mu na šíji naježily chloupky. Ráz krajiny mu připomněl bitvu v Burrenu, i když si ji vybavoval jen matně, jako když člověk vzpomíná na sen. V duchu znovu spatřil Sebastiánovy temné nefilim v rudé zbroji a lovce stínů ze Spolku v černém, řinčení kovu

o kov, jiskření bitvy ozařující noc a nakonec oheň Nebeského skvostu, který vymazal všechno, co se předtím stalo.

Půda v Burrenu však měla tmavou barvu, zatímco teď Sebastiánovi bojovníci zářili na bílém podkladu jako kapičky krve. Za svitu hvězd vyčkávali, odění v rudé zbroji a v rukou tmavé zbraně. Stáli mezi nefilim, kteří sem přišli portálem, a branou Nedobytné pevnosti. I když byli temní lovci stínů ještě daleko a Jace nikomu z nich zřetelně neviděl do obličeje, přesto nějakým způsobem vytušil, že se usmívají.

Kromě toho vycítil i neklid v řadách lovců stínů kolem sebe, těch, kteří tak sebejistě prošli portálem s přesvědčením, že jsou připraveni k boji. Teď stáli na hřebeni, z výšky pozorovali své temné protějšky a Jace poznal, že jejich bojové nadšení poněkud opadlo. Konečně to pocítili také, tu cizost

a odlišnost temných bojovníků, i když si to uvědomili příliš pozdě. Proti nim nestáli nefilim, kteří jen dočasně sešli na scestí, tohle už totiž žádní lovci stínů nebyli.

„Kde je?“ zašeptala Clary. Před ústy se jí v chladném vzduchu srážela pára. „Kde je Sebastián?“

Jace zavrtěl hlavou. Mnozí lovci stínů v rudé zbroji měli nasazené kapuce, takže jim nebylo vidět do tváře. Sebastián mohl být kterýkoli z nich.

„A co železný sestry?“ Clary pohledem pročesávala pláň, kromě sněhu ale nic bílého nezahlédla.

Po sestrách v bílých rouchách, jak je znali z obrázků v Kodexu, nebylo nikde ani stopy.

„Zůstávají v pevnosti,“ odpověděl Jace. „Musí chránit to, co je uvnitř. Hlavně sklad zbraní. Právě proto sem nejspíš Sebastián přitáhl, kvůli zbraním. Sestry pravděpodobně chrání zbrojnici v pevnosti vlastními těly. Pokud se jemu nebo jeho temným bojovníkům podaří dostat přes bránu, sestry pevnost

zničí, aby mu ji nemusely vydat.“ Jeho hlas zněl velmi vážně.

„Ale jestli to Sebastián ví, jestli ví, co sestry udělají…,“ začala Clary.

Noc prořízl výkřik, ostrý jako břitva. Jace vyrazil vpřed, vzápětí si ale uvědomil, že zvuk přišel z nějakého místa za nimi. Prudce se otočil a spatřil muže v obnošené zbroji, jak klesá k zemi, v prsou

zabodnutý meč temného bojovníka. Byl to lovec stínů, který ještě v Alicante cestou do Gardu odpovídal Clary na otázku.

Temný bojovník se s širokým úsměvem narovnal. Ze skupinky nefilim se ozval výkřik a vystoupila z ní světlovlasá žena, kterou Clary předtím slyšela vzrušeně mluvit na nádvoří Gardu. „Jasone!“ zvolala a Clary si uvědomila, že lovkyně stínů tím jménem oslovila temného vojáka, podsaditého muže s vlasy stejné barvy jako ona.

„Jasone, prosím tě.“ Hlas se jí třásl, přesto ale pořád postupovala vpřed a nakonec k temnému lovci stínů natáhla ruku. Ten si zpoza opasku vytáhl další meč a zadíval se na ni zvědavým pohledem.

„Prosím vás, ne,“ snažila se ji zadržet Clary. „Nedělejte to, nechoďte k němu…“

Světlovlásku už ale od temného lovce stínů dělil jen jediný krok. „Jasone,“ zašeptala. „Jsi můj bratr. Jsi jedním z nás, patříš mezi nefilim. Tohle nemusíš dělat, Sebastián tě k tomu nemůže nutit. Prosím tě…“ Zoufale se rozhlédla kolem sebe. „Pojď přece s námi. Už pracují na protiléku, můžeme tě vyléčit…“

Jason se zasmál. Jeho meč se zaleskl a podélně zasvištěl vzduchem. Hlava světlovlasé lovkyně stínů spadla na zem. Z pahýlu krku vystříkla krev, která na bílém sněhu působila jako černá, a bezhlavé tělo se zhroutilo na zem. Někdo se dal do neutuchajícího, hysterického křiku a pak se k němu přidal ještě někdo další, kdo divokými gesty ukazoval za sebe.

Jace zvedl hlavu a zjistil, že k nim zezadu od uzavřeného portálu postupuje dlouhá řada temných bojovníků. Jejich zbraně se leskly ve svitu měsíce. Nefilim se klopýtavě rozběhli z hřebene, jejich pohyb už ale nebyl spořádaný, protože mezi nimi zavládla panika. Jace ji cítil, byla jako pach krve unášený větrem. „Jsme mezi mlýnskými kameny!“ vykřikl v naději, že ho ostatní pochopí. Volnou rukou hmátl po Clary a strhl ji k sobě, pryč od bezhlavého těla na zemi. „Je to past!“ zavolal na ni, aby překřičel bitevní vřavu. „Musíme někam ke zdi, kde budeš moct vytvořit portál! Dostaň nás odsud!“

Její zelené oči se zvětšily. Měl chuť ji popadnout, políbit ji, přitisknout ji k sobě, chránit ji, ale bojovník v jeho nitru věděl, že do tohohle života ji zavedl právě on. Podporoval ji. Pomáhal jí

s výcvikem. Když v jejích očích spatřil pochopení, přikývl a nechal ji jít.

Clary se od něj odtrhla a proběhla těsně kolem temného lovce stínů stojícího čelem k mlčenlivému bratrovi v zakrváceném rouchu pergamenové barvy, který se kolem sebe oháněl holí. Rychle vyrazila

k Nedobytné pevnosti a podrážky bot jí při tom podkluzovaly na sněhu. Zmizela v davu právě ve chvíli, kdy jeden z temných bojovníků vytasil meč a vrhl se k Jaceovi.

Jako všichni temní lovci stínů se pohyboval pozoruhodnou rychlostí, skoro jako divoká šelma. Když pozvedl meč nad hlavu, zdálo se, že jeho mohutná postava zakryla měsíc. Jaceovi se při tom pohledu rozproudila krev rychleji, běsnila mu v žilách jako oheň a jeho mysl se vzepjala k naprostému

soustředění. Celý svět přestal existovat, zůstala jen tahle chvíle a zbraň v jeho ruce. S vytaseným mečem přiskočil k temnému bojovníkovi.

Clary se sklonila a zvedla Heosfóros ze sněhu, kam jí upadl. Ostří bylo pokryté krví temného lovce stínů, který se před ní právě dal na útěk. Sledovala, jak se vrhá zpátky do bitvy zuřící na pláni.

To samé se jí přihodilo už nejméně pětkrát. Pokaždé když zaútočila na některého temného lovce stínů a pokusila se s ním dát do boje, její protivník odhodil zbraň, couvl, odvrátil se od ní, jako by byla duch, a utekl. V prvním i druhém případě se domnívala, že se možná bojí jejího meče – tolik se podobal Sebastiánovu, že je to možná zmátlo. Teď už si ale myslela něco jiného. Její bratr jim pravděpodobně nařídil, aby se jí nedotýkali a neubližovali jí, a oni se řídili jeho rozkazem.

Chtělo se jí z toho křičet. Věděla, že když před ní prchají, měla by se za nimi vrhnout a bodnutím do zad nebo ranou do krku je sprovodit ze světa, ale nedokázala se k tomu přimět. Pořád ještě vypadali

jako nefilim, působili jako lidské bytosti. Jejich rudá krev se vpíjela do sněhu. Nemohla se zbavit pocitu, že zaútočit na někoho, kdo se nemůže bránit, je zbabělost.

Za sebou zaslechla praskání ledu a s mečem připraveným k boji se otočila. Všechno se seběhlo strašlivě rychle – zjištění, že temných lovců stínů je dvakrát víc, než očekávali, že jsou obklíčení ze dvou stran, Jaceova naléhavá prosba, aby vytvořila portál. Teď si musela razit cestu zoufalým davem. Část lovců stínů se rozutekla, jiní zůstali tam, kde byli, pevně odhodlaní bojovat. Všichni ale pod tlakem protivníků pomalu ustupovali z kopce dolů směrem k pláni, kde byla bitevní vřava nejhustší a kde se andělská ostří blýskala v boji s tmavými noži. Černá barva se tu mísila s bílou a rudou.

Poprvé v životě Clary pocítila vděčnost za svůj malý vzrůst, mohla totiž díky němu střelhbitě kličkovat davem. Její pohled neustále přitahovaly výjevy, z nichž čišela beznaděj. Lovkyně stínů jen

o málo starší než Clary tu sváděla nerovnou bitvu s temným bojovníkem, který byl skoro dvakrát větší než ona. Srazil ji k zemi do sněhu zmáčeného krví, ve vzduchu se mihl meč, zazněl výkřik a jedno andělské ostří navždy potemnělo. Tmavovlasý mladík v černé zbroji stál nad mrtvolou vojáka v červeném. V ruce držel zakrvácený meč a po tvářích mu volně stékaly slzy. Poblíž zase mlčenlivý bratr v pergamenovém rouchu, jehož přítomnost byla překvapivá, ale o to vítanější, jedním úderem své dřevěné hole rozdrtil lebku temného lovce stínů a ten se bez hlesu sesunul k zemi. Nějaký muž padl na kolena a objal nohy ženy v rudé zbroji. Chladně se na něj podívala a vrazila mu mezi lopatky meč. Nikdo se nepohnul, aby ji zastavil.

Když Clary na druhé straně vyběhla z vřavy, zjistila, že stojí přímo před Nedobytnou pevností. Z jejích zdí vycházela silná záře. Zdálo se jí, že za klenutou branou ve tvaru nůžek zahlédla zlatorudé světlo podobné odleskům ohně. Sáhla po stéle, kterou měla za opaskem, vzala ji do ruky, přiložila její špičku k hradbám – a ztuhla.

Jen pár metrů od ní se z davu bojovníků oddělil temný lovec stínů a zamířil k bráně pevnosti. Pod paží si nesl palcát a řemdih. S lišáckým úsměvem se ohlédl na bitvu a přikrčený proběhl branou…

V tu ránu se ramena nůžek sevřela. Neozval se žádný výkřik, jen odporné křupnutí kostí

a chrupavky, které bylo slyšet i přes hluk bitvy. Na zavřenou bránu vystříkl proud krve a Clary si uvědomila, že se to nestalo poprvé. Na stěně pevnosti uviděla další skvrny ve tvaru vějíře, které stékaly na tmavnoucí zem…

S žaludkem jako na vodě se odvrátila a silou přitiskla špičku stély na kámen. Začala svoji mysl

nutit do myšlenek na Alicante, snažila se představit si travnaté prostranství před Gardem a zapomenout na všechno kolem sebe, co by ji mohlo rozptylovat.

„Odhoď tu stélu, Valentýnova dcero,“ ozval se chladný, vyrovnaný hlas.

Zůstala jako opařená. Za ní stála Amatis s mečem v ruce a jeho ostrou špičkou mířila přímo na Clary. Na tváři jí hrál dravý úsměv.

„Slyšíš dobře,“ pokračovala. „Odhoď stélu na zem a pojď se mnou. Znám někoho, kdo bude opravdu moc rád, že tě vidí.“

„Hni sebou, Clarisso.“ Amatis dloubla Clary hrotem meče do boku, ne tolik, aby jí propíchla bundu, ale dost silně na to, aby její zajatkyně znejistěla. Stéla, kterou Clary předtím odhodila, ležela o kus dál na špinavém sněhu a vydávala mučivě přitažlivou záři.

„Přestaň už lelkovat.“

„Nemůžete mi ublížit,“ ohradila se Clary. „Sebastián vám dal rozkaz.“

„Rozkaz, že tě nesmíme zabít,“ připustila Amatis. „Ale nikdy neříkal nic o tom, že bychom ti nesměli ublížit. Klidně mu tě předám se všemi prsty usekanými, holčičko. O tom nepochybuj.“

Clary Amatis zpražila pohledem, pak se ale otočila a nechala se dostrkat k chumlu bojovníků.

Pohledem těkala mezi temnými lovci stínů a v záplavě šarlatu hledala známou světlou kštici. Potřebovala zjistit, kolik času jí zbývá, než ji Lukova sestra srazí Sebastiánovi k nohám a její šance se osvobodit nebo utéct zmizí v nenávratnu. Amatis samozřejmě Clary sebrala Heosfóros, který se jí teď houpal u boku.

Hvězdy na čepeli v přítmí poblikávaly.

„Vsadím se, že ani netušíte, kde je,“ ozvala se Clary.

Amatis do ní znovu dloubla, Clary klopýtla a málem upadla přes mrtvolu temného lovce stínů. Na zemi čvachtala rozšlapaná břečka ze sněhu, bláta a krve. „Jsem Sebastiánův první pobočník, takže vždycky vím, kde zrovna je. Právě proto mi svěřil úkol přivést tě k němu.“

„On vám ale nevěří. Nezáleží mu na vás ani na ničem jiným. Podívejte.“ Vylezly právě na vrcholek nízkého pahorku. Clary se zastavila a mávla rukou k bitevnímu poli pod nimi. „Jen se podívejte, kolik

z vás tady padlo. Sebastián jenom potřebuje pěšáky. Využívá vás.“

„Tak tohle před sebou vidíš? Já vidím mrtvé nefilim.“ Clary sledovala Amatis koutkem oka. Prošedivělé hnědé vlasy jí vlály

v chladném větru a v očích měla tvrdý pohled. „Myslíš si, že nad Spolkem nemáme převahu? Podívej, támhle.“ Ukázala prstem a Clary se proti své vůli musela podívat naznačeným směrem. Obě poloviny Sebastiánovy armády se už spojily a podařilo se jimnefilim obklíčit ze všech stran. Mnozí lovci stínů s nimi dovedně sváděli lítý boj. V bojovém zápalu byli svým způsobem krásní, jak jejich zářící andělská ostří opisovala na pozadí tmavého nebe různé obrazce. To ovšem nic neměnilo na faktu, že byli odsouzení k porážce. „Udělali přesně to, co dělají vždycky, když dojde k nějakému útoku mimo Idris

a není nablízku místní pobočka Spolku. Prostě pošlou portálem všechny, kdo dorazí do Gardu jako první. Někteří z těchhle bojovníků se ještě nikdy nezúčastnili skutečné bitvy. Jiní jich už zase vybojovali příliš mnoho. A nikdo z nich není připravený zabít protivníka, který nosí tvář jejich syna, milence,

přítele, parabátai.“ Poslední slovo vyřkla opovržlivým tónem. „Členové Spolku našemu Sebastiánovi ani jeho vojákům nerozumí, a než dojdou pochopení, budou už mrtví.“

„Odkud se tady vzali?“ vyzvídala Clary. „Myslím temný bojovníky. Podle Spolku jich tu mělo být jenom dvacet a ty ostatní přece Sebastián neměl kam schovat. Tak jak…“

Amatis zaklonila hlavu a rozesmála se. „To ti v žádném případě nepovím. Sebastián má spojence na víc místech, než tušíš, maličká.“

„Amatis.“ Clary se snažila, aby její hlas zněl klidně. „Jste přece jedna z nás. Jste lovkyně stínů.

Lukova sestra.“

„On je podsvěťan, už to není můj bratr. Měl se zabít, když mu to Valentýn přikázal.“

„To nemůžete myslet vážně. Vždyť jste byla ráda, že ho vidíte, když přišel do vašeho domu. Já vím, že jo.“

Tentokrát jí dloubnutí špičkou meče mezi lopatky způsobilo víc než jen nepříjemný pocit. Bolelo to.

„Tehdy jsem byla v pasti,“ řekla Amatis. „Myslela jsem si, že mi záleží na názoru Spolku

a Rady. Nefilim mi vzali úplně všechno.“ Otočila se a nenávistně se podívala na pevnost. „Železné sestry mi odvedly matku. Železná sestra pak předsedala soudu při mém rozvodu. Přeťali moje svatební znamení na dvě poloviny a já při tom křičela bolestí. Nemají v těle žádné srdce, jenom adamas, a mlčenliví bratři zrovna tak.

Myslíš si, že jsou laskaví, že všichni nefilim jsou laskaví, protože konají dobro, ale dobro není laskavost a neexistuje nic krutějšího než ctnost.“

„Ale aspoň máme možnost volby,“ namítla Clary, jenže jak to vysvětlit někomu, kdo nechápe, že ztratil právo o sobě rozhodovat a že existuje něco jako svobodná vůle?

„K čertu s tebou, buď už zticha…“ Amatis se náhle odmlčela a celá ztuhla.

Clary se zahleděla stejným směrem jako ona. Zpočátku jí nebylo jasné, na co se starší žena dívá.

Před sebou viděla jen chaotickou změť bojovníků, krev na sněhu, odlesky hvězd na mečích a chladnou zář vydávanou pevností. Pak si najednou uvědomila, že se bitevní vřava z nějakého důvodu uspořádala do

zvláštního tvaru. Přímo středem davu se něco prokousávalo, jako když příď lodi rozráží vodní hladinu, a v brázdě za sebou to zanechávalo hotovou spoušť. Byl to štíhlý světlovlasý lovec stínů, který se

pohyboval tak rychle, že to bylo jako sledovat, jak v lese ze stromu na strom přeskakuje oheň a plameny zachvacují všechno v dosahu.

V tomhle případě ovšem les představovala Sebastiánova armáda. Temní lovci stínů se jeden po druhém káceli k zemi. Padali tak rychle, že měli sotva čas sáhnout po zbraních, natož aby je pozvedli. Když je viděli ostatní, ve zmatku a nejistotě začali couvat, takže Clary mohla pozorovat, jak se uprostřed bitvy vytváří volné prostranství s jedním jediným bojovníkem uprostřed.

Navzdory všemu se usmála. „Jace.“

Amatis se překvapeně nadechla. Byla to z její strany jen chvilková nepozornost, Clary ale nic víc nepotřebovala. Natáhla se, nohou se zahákla Amatis za kotníky, jak ji to naučil Jace, a jedním pohybem podtrhla Lukově sestře nohy. Amatis žuchla na zem, meč jí vypadl z ruky a zařinčel na zmrzlé půdě.

Chystala se znovu vyskočit, v tu ránu se ale na ni Clary vrhla a srazila ji zpátky do sněhu. Sice to nebyl příliš ladný zákrok, ale zafungoval. Amatis ji uhodila, až Clary zacvakaly zuby, to už se jí ale podařilo dostat ruku k opasku starší ženy. Vytrhla z pouzdra Heosfóros a jeho špičku ostrou jako břitva přitlačila Amatis ke krku.

Žena ležící na zemi ztuhla.

„Tak se mi to líbí,“ řekla Clary. „Ať vás ani nenapadne se pohnout.“

„Nech mě jít!“ ječela Isabela na svého otce. „Pusť mě tam!“ Když démoní věže zaplály červeným

a zlatým signálním světlem svolávajícím lovce stínů do Gardu, Isabela s Alekem chvatně popadli svoji zbroj a zbraně a vyběhli do kopce k pevnosti. Isabele bušilo srdce, ačkoli spíš vzrušením než námahou. Alek se jako obvykle choval vážně a prakticky, zato Isabelu už její bič brněl v ruce. Třeba už to konečně přišlo, opravdová bitva. Třeba za chvíli znovu stanou na bitevním poli proti Sebastiánovi a tentokrát už ho zabije.

Za svého bratra. Za Maxe.

Alek s Isabelou ovšem nebyli připravení na tlačenici na nádvoří Gardu ani na rychlost, jakou konzulka odesílala lovce stínů portálem. Isabela svého bratra v davu ztratila, ale dařilo se jí prodírat směrem k portálu – zahlédla u něj Jace s Clary, jak se právě chystají projít na druhou stranu, a ještě zdvojnásobila své úsilí –, když vtom se z hradby těl vynořily dvě ruce a chytily ji za ramena.

Byl to její otec. Isabela se mu pokusila uštědřit kopanec a vykřikla Alekovo jméno, Jace s Clary už ale mezitím zmizeli ve víru portálu. Urputně se snažila vytrhnout ze sevření, její otec měl ale nad ní díky své výšce a dlouholetému výcviku navrch.

Pustil ji až ve chvíli, kdy portál naposledy zavířil a v mžiku se zavřel. Jednoduše zmizel v prázdné zdi zbrojnice. Zbývající nefilim na nádvoří zmlkli a čekali na další rozkazy. Ťia Penhallowová oznámila, že už k Nedobytné pevnosti poslali dostatek bojovníků. Ostatní mají počkat uvnitř Gardu pro případ, že by byly zapotřebí posily, ovšem není nutné postávat venku na nádvoří a mrznout. Chápe, jak moc všichni

touží bojovat, ale u Nedobytné pevnosti je teď lovců stínů víc než dost a někdo musí zůstat i tady a chránit Alicante.

„Vidíš?“ řekl Robert Lightwood a podrážděně mávl rukou, když se k němu jeho dcera otočila. Potěšilo ji, že se jí aspoň podařilo poškrábat ho na zápěstích, kde mu teď byly vidět krvavé šrámy.

„Potřebujeme tě tady, Isabelo…“

„Buď zticha,“ procedila mezi zuby. „Zavři zobák, ty prolhanej parchante.“

Po obličeji se mu rozlil výraz údivu a nepochopení. Od Simona a Clary se Isabela dozvěděla, že ve světě civilů se nějaké to odmlouvání rodičům v podstatě očekává, lovci stínů ale věřili v úctu ke starším a v ovládání emocí.

Jenže Isabela neměla náladu své emoce ovládat. Teď ne.

„Isabelo…“ Byl to Alek, který se před ní právě prudce zastavil. Dav kolem nich řídl a ona si matně uvědomovala, že mnozí nefilim už zmizeli uvnitř Gardu. Ti, kdo ještě zůstali, rozpačitě odvraceli pohledy. Lovci stínů se nepletli do cizích rodinných záležitostí. „Isabelo, pojď, vrátíme se domů.“

Alek sáhl po její ruce a ona se mu zlostně vytrhla. Bratra sice Isabela milovala, ale ještě nikdy neměla větší chuť praštit ho do obličeje. „Ne,“ řekla. „Clary s Jacem prošli portálem. Měli bychom jít taky.“

Robert Lightwood se zatvářil unaveně. „Vůbec tam neměli chodit,“ namítl. „Jednali navzdory přísnému zákazu. To neznamená, že byste se měli zachovat stejně.“

„Oni dobře věděli, co dělají,“ vybuchla Isabela. „Musíte proti Sebastiánovi postavit víc lovců stínů, ne míň.“

„Isabelo, na tohle nemám čas,“ prohlásil Robert a vrhl pohoršený pohled na Aleka, jako by čekal, že se syn postaví na jeho stranu. „Sebastián má s sebou jenom dvacet temných lovců stínů a my jsme tam poslali padesát bojovníků.“

„Dvacet z nich vydá za stovku nefilim,“ namítl Alek svým obvyklým tichým hlasem. „Může se stát, že všechny naše lidi povraždí.“

„Jestli se Jaceovi a Clary něco stane, bude to tvoje vina,“ ozvala se Isabela. „Stejně jako to, co se stalo Maxovi.“

Robert Lightwood sebou trhl.

„Isabelo!“ Do zděšeného ticha, které se náhle rozhostilo, zazněl hlas její matky. Isabela otočila hlavu a uviděla, že Marysa stojí přímo za nimi. Stejně jako Alek vypadala ohromeně. Hluboko v Isabelině nitru se nesměle hlásil o slovo pocit provinění a nevolnost, ale ta část její mysli, která teď zjevně

převzala otěže a která v ní vřela jako sopka před výbuchem, cítila jenom hořký triumf. Už ji unavovalo předstírat, že je všechno v pořádku. „Alek má pravdu,“ pokračovala Marysa. „Vrátíme se všichni domů…“

„Ne,“ stála si Isabela za svým. „Neslyšeli jste konzulku? Potřebujou nás tady, v Gardu. Možná budou chtít posily.“

„V tom případě ale budou potřebovat dospělé, ne děti,“ namítla Marysa. „Jestli se s námi nehodláš vrátit, aspoň se omluv svému otci. Maxova… To, co se stalo Maxovi, zavinil jedině Valentýn.“

„Možná že kdybys nikdy nestála na Valentýnově straně, k žádné velké válce by nedošlo,“ zasyčela Isabela na svoji matku. Pak se zase otočila k otci. „Už mě nebaví předstírat, že nic netuším. Vím, žes mámu podváděl.“ Isabela už ta slova nedokázala zastavit. Vyhrnula se z ní jako povodeň. Viděla, jak Marysa zbledla a Alek otevřel pusu k protestu. Robert se tvářil, jako by ho uhodila. „Ještě než se narodil Max. Vím to. Řekla mi to. Podváděl jsi ji s nějakou ženskou, která pak umřela ve velké válce. A taky jsi ji chtěl opustit, chtěl jsi opustit nás všechny a neudělal jsi to jenom proto, že se narodil Max. Vsadím se, že jsi rád, že umřel, že jo, protože teď už s náma nemusíš zůstávat.“

„Isabelo…,“ snažil se ji zadržet vyděšený Alek.

Robert se otočil k Maryse. „Tys jí to řekla?! U Anděla, Maryso, kdy?“

„Takže je to pravda?“ Alekův hlas se chvěl odporem. Robert se na něj podíval. „Alexandře, prosím

tě…“

Jeho syn se k němu ale obrátil zády. Na nádvoří už nezbyli skoro žádní nefilim. Isabela viděla, že

v dálce u vchodu do zbrojnice stojí Ťia a čeká, až budou všichni uvnitř. Sledovala, jak k ní Alek přistupuje a o něčem se s ní dohaduje.

Oba rodiče se na ni dívali, jako by se jim hroutil svět. Nikdy předtím ji nenapadlo, že by byla vlastními silami schopná jimi tolik otřást. Čekala, že na ni otec začne křičet, ne že před ní bude

jen stát ve svém šedém rouchu inkvizitora a tvářit se nešťastně. Nakonec si odkašlal.

„Isabelo,“ pronesl ochraptělým hlasem. „Ať už si myslíš cokoli, musíš mi věřit… Přece tě nemůže ani napadnout, že když jsme ztratili Maxe, že jsem…“

„Vůbec na mě nemluv,“ přerušila ho Isabela a klopýtavým krokem před nimi začala couvat. V prsou jí bušilo zlomené srdce.

„Prostě na mě nemluv.“ Otočila se a dala se do běhu.

Jace se odrazil od země a ve vzduchu se srazil s temným lovcem stínů. Strhnul svého protivníka na zem a zuřivým máchnutím obou rukou ho sprovodil ze světa. Nějak se mu podařilo obstarat si druhý meč, ani přesně nevěděl jak. Z hlavy se mu vytratilo všechno kromě burácení krve a ohně.

Už se v životě zúčastnil mnoha bitev. Věděl, jaké to je, když se ho zmocní bojový zápal, svět kolem něj úplně zpomalí a každý jeho pohyb je najednou dokonale přesný. Jeho mysl vždycky dokázala zatlačit krev, bolest a jejich pach ve vzduchu do kouta a uzavřít je za stěnou z průzračného ledu.

Tohle ale nebyl led. Byl to oheň. Žár, který mu zuřil v žilách, ho hnal kupředu a zrychloval jeho pohyby, až měl pocit, že skoro létá. Odkopl bezhlavou mrtvolu temného lovce stínů do cesty dalšímu protivníkovi, ženě v rudé zbroji, která se hnala přímo na něj. Klopýtla a on ji čistou ranou přesekl vedví. Do sněhu vystříkla krev. Byl už od ní celý promočený. Nasáklá zbroj ho tížila na těle a v nose cítil slaný železitý pach, jako by jím byl prodchnutý i vzduch.

Lehce přeskočil druhou mrtvolu a vydal se k dalšímu nepříteli, hnědovlasému muži v rudé zbroji s roztrženým rukávem. Jace pozvedl pravou ruku s mečem, muž ho ale překvapil tím, že sebou polekaně

škubl. Zdálo se, že temní lovci stínů většinou vůbec necítí strach, a umírali bez jediného výkřiku. Tenhle měl ale obličej stažený hrůzou.

„Ale prosím tě, Andrewe, přestaň se takhle tvářit. Já ti přece nic neudělám,“ promluvil nějaký hlas za Jacem, ostrý, jasný, povědomý. A trošičku podrážděný. „Jestli mi ovšem půjdeš z cesty.“

Hnědovlasý muž překotně odběhl. Jace se otočil, i když už věděl, jaký pohled ho čeká.

Za ním stál Sebastián. Zjevil se naprosto nečekaně, to ale Jace nijak nepřekvapilo. Věděl, že Sebastián pořád má Valentýnův prsten, který mu umožňoval objevovat se a mizet podle přání. Měl na sobě rudou zbroj vyšívanou zlatými runami, které mu měly zajistit ochranu, rychlé hojení ran a štěstí v boji.

Runami z Šedé knihy, které jeho stoupenci používat nemohli. Červený oděv podtrhoval světlý odstín jeho vlasů a široký úsměv na jeho tváři se podobal bílému šrámu. Prohlížel si Jace od hlavy k patě.

„Můj Jacei,“ oslovil ho, „stýskalo se ti po mně?“

Jaceovy meče hbitě vyletěly do vzduchu a obě jejich špičky najednou mířily Sebastiánovi na srdce. Slyšel, jak dav kolem něj zašuměl. Zdálo se, že temní bojovníci i jejich protějšky ustali v boji a sledují, co se bude dít. „Přece si nemůžeš vážně myslet, že se mi po tobě stýskalo.“

Sebastián pomalu zvedl pohled a pobaveně se na Jace zadíval. Měl černé oči, stejné jako jeho otec.

V jejich temných hlubinách Jace spatřil sám sebe, byt, který se Sebastiánem obývali, jídla, při nichž seděli u jednoho stolu, vtipy, které si vyměňovali, bitvy, jež vybojovali bok po boku. Úplně se

v Sebastiánovi rozpustil, zcela mu odevzdal svou vůli. Bylo to příjemné a snadné a v nejskrytějších koutech svého zrádného srdce Jace věděl, že část jeho já po tom pořád ještě touží.

Jeho nenávist k Sebastiánovi tím ještě zesílila.

„Nenapadá mě, co bys tu jinak dělal. Víš přece, že mě nemůžeš zabít žádným mečem,“ řekl Sebastián. „To vám snad ta hloupá holka z Institutu v Los Angeles musela povědět.“

„Mohl bych tě rozsekat na cimprcampr,“ uvažoval Jace. „To by mě zajímalo, jestli bys přežil i rozporcovaný na tisíc kousíčků.

Nebo kdybych ti usekl hlavu. Třeba by tě to nezabilo, ale byla by zábava sledovat, jak se ji snažíš najít.“

Sebastián se nepřestával usmívat. „Být tebou, nezkoušel bych to,“ varoval ho.

Jace vydechl obláček páry. Nenech se jeho řečmi zviklat, křičel na něj jeho mozek, problém byl ale v tom, že Sebastiána znal, znal ho dost dobře, aby věděl, že se nemůže spoléhat na to, že Sebastián

blafuje. Sebastián blafoval nerad. Mnohem víc mu vyhovovalo mít jasnou výhodu a vědět o tom. „Proč ne?“ zavrčel Jace se stisknutými zuby.

„Kvůli mé sestře,“ odpověděl Sebastián. „Poslal jsi Clary vytvořit portál? To nebylo moc chytré, rozdělit se. Kousek odtud ji právě drží v šachu jedna z mých poddaných. Jestli mi ublížíš, podřízne jí krk.“

Z hloučku lovců stínů za Jaceovými zády se ozvalo mumlání, on ale neposlouchal. Krev v jeho žilách tepala v rytmu Claryina jména a v místě, kde měl kdysi runu spojení se Sebastiánem, ho pálilo. Říká se, že svého nepřítele je lepší znát, ale jak člověku pomůže vědomí, že má se svým protivníkem stejnou slabost?

Když Jace sklonil oba meče k zemi, hluk davu se změnil v ohlušující řev. Sebastián se pohnul tak rychle, že se z něj stala jen šmouha, rychle se přetočil a kopl Jace do zápěstí. Tomu z křečovitě sevřené dlaně pravé ruky vypadl meč a on rychle uskočil, Sebastián byl ale rychlejší. Vytasil meč Morgensternů a udělal prudký výpad, kterému se Jace dokázal vyhnout tím, že se celým tělem prohnul do oblouku.

Špička meče mu přesto na boku způsobila povrchový škrábanec.

Část krve, kterou byla nasáklá jeho zbroj, teď patřila i jemu.

Když se po něm Sebastián znovu ohnal mečem, přikrčil se a čepel mu zasvištěla nad hlavou. Slyšel Sebastiána zaklít a pozvedl svoji vlastní zbraň. Dva meče na sebe narazily s kovovým zařinčením

a Sebastián se oslnivě usmál. „Nemůžeš vyhrát,“ oznámil mu. „Jsem lepší než ty a vždycky jsem byl. Možná jsem úplně ze všech nejlepší.“

„Taky jsi ohromně skromný,“ dodal Jace a jejich meče po sobě se skřípěním sklouzly. Udělal krok vzad, aby získal dost prostoru k rozmáchnutí.

„A navíc mi nemůžeš doopravdy ublížit kvůli Clary,“ pokračoval Sebastián neoblomně. „Stejně jako by mi nedokázala ublížit ona, kdybyste si vyměnili role. Pořád ta samá písnička. Žádný z vás není

ochotný přinést takovou oběť.“ Zaútočil na Jace z boku. Ten jeho ránu odrazil, i když ho síla Sebastiánova výpadu zabolela v paži. „Člověk by čekal, že když jste tak posedlí dobrem, jeden z vás bude ochotný se toho druhého vzdát kvůli vznešenému cíli. Ale ne. Láska je ve své podstatě sobecká a totéž platí i o vás dvou.“

„Ani jednoho z nás neznáš,“ namítl Jace. Byl udýchaný a věděl, že bojuje defenzivně, že místo útoku jen odráží Sebastiánovy rány. Runa síly na paži ho pálila a vydávala slabou záři, jak z ní odcházely poslední zbytky jejího účinku. Tohle bylo zlé.

„Znám svoji sestru,“ odpověděl Sebastián. „A velice brzy už ji budu znát všemi způsoby, jakými někoho můžeš poznat.“ Znovu se krutě usmál. Měl v tu chvíli stejný výraz, jaký se na jeho obličeji objevil před dlouhou dobou, jedné letní noci před Gardem. Řekl tehdy: Anebo možná jsi na mě jen naštvaný, protože jsem políbil tvoji sestru. Protože mě chtěla.

V Jaceovi se zvedla vlna odporu a vzteku a na Sebastiána se vrhl. Pro ten okamžik zapomněl na pravidla boje mečem, zapomněl, že má mít tíhu jílce stejnoměrně rozloženou v dlani, zapomněl na rovnováhu a přesnost i na všechno ostatní kromě své nenávisti. Sebastián roztáhl koutky úst ještě dál od sebe, úkrokem do strany se mu vyhnul a přesným pohybem podrazil Jaceovi nohy.

Jace těžce dopadl na zem. Narazil přitom zády na zmrzlou půdu a vyrazil si dech. Svištění meče ve vzduchu zaslechl dřív, než mohl zbraň vidět, a převalil se na bok těsně před tím, než se do místa, kde ještě před vteřinou ležel, zabodl meč Morgensternů. Černé a stříbrné ozdobné hvězdy se mu chvíli zběsile houpaly nad hlavou a pak se nad něj postavil Sebastián. Jace zahlédl další stříbrnočerný záblesk a meč se zase spustil k zemi. Překulil se do strany, tentokrát ale nebyl dost rychlý a ucítil, jak mu čepel zajíždí do masa.

Z ramene, kam se mu meč zabodl, mu vystřelila mučivá bolest. Bylo to jako rána elektrickým proudem – bolest Jaceovi projela celým tělem, všechny svaly se mu sevřely a záda se prohnula do oblouku. Vzplál v něm spalující žár, jako by se jeho kosti měnily v uhlí. V žilách mu sílily plameny

a šířily se dál, stoupaly páteří vzhůru… Všiml si, že Sebastián vytřeštil oči, a v jejich černi spatřil svůj odraz. Ležel natažený na rudočerné zemi a rameno mu doslova a do písmene hořelo. Z rány šlehaly plameny podobné stříkající krvi. V jednu chvíli zapraskaly, po čepeli meče Morgensternů vyletěla jiskra a přeskočila až na jílec.

Sebastián nahlas zanadával a ucukl, jako by ho někdo bodl. Meč zařinčel na zemi. Jeho majitel zvedl ruku a zadíval se na ni. Navzdory tomu, že byl Jace omráčený bolestí, všiml si, že se Sebastiánovi přes celou dlaň táhne zčernalá popálenina ve tvaru rukojeti meče.

Jace se pokusil nadzvednout a opřít se o lokty, přestože mu pohyb způsoboval v rameni tak silnou bolest, že si nebyl jistý, jestli neomdlí. Zatmělo se mu před očima. Když se mu vrátil zrak, Sebastián stál nad ním, opět s mečem Morgensternů v ruce a obličej měl zkroucený do ošklivého úšklebku. Obklopoval je kruh nějakých postav. Byly to ženy, které se ve svých bílých splývavých šatech podobaly řeckým věštkyním, a v očích jim plápolaly oranžové plameny. Jejich obličeje pokrývaly vytetované masky

s drobnými motivy, jež svými křivkami připomínaly úponky rostlin. Byly krásné a zároveň děsivé. Byly to železné sestry.

Každá z nich držela meč z adamasu obrácený špičkou k zemi.

Byly úplně potichu, rty semknuté ve vážném výrazu. Mezi nimi stál i mlčenlivý bratr, kterého si Jace všiml už dřív, jak bojuje na pláni pomocí dřevěné hole.

„Neopustily jsme svoji pevnost celých šest set let,“ pravila jedna ze sester, vysoká žena s černými vlasy, které jí v tlustých pramenech splývaly až k pasu. Oči jí ve tmě žhnuly jako dvě výhně. „Ale nebeský oheň nás volá a my jsme přišly. Odstup od Jace Lightwooda, Valentýnův synu. Jestli mu ještě ublížíš, zničíme tě.“

„Jace Lightwood ani oheň v jeho žilách vás nezachrání, Kleófo,“ odpověděl Sebastián, stále s mečem v ruce. Hlas se mu ani nezachvěl. „Nefilim už nemůže spasit nic.“

„Nevěděl jsi, že se máš bát nebeského ohně. Teď už to ale víš,“ prohlásila Kleófa. „Je čas dát se na ústup, chlapče.“

Špička meče Morgensternů začala klesat k Jaceovi, stále se přibližovala – a pak se Sebastián s výkřikem vrhl vpřed. Meč proletěl kolem Jace a zabodl se do hlíny.

Zdálo se, že země zaskučela, jako by utrpěla smrtelné zranění. Začalo jí otřásat chvění, které jako

by se šířilo ze špičky meče Morgensternů. Jaceovi se čím dál častěji zatmívalo před očima a vědomí z něj unikalo jako oheň, který mu krvácel z rány, ještě než ho ale definitivně obklopila tma, spatřil vítězoslavný výraz v Sebastiánově obličeji a slyšel, jak se dává do smíchu. V tu chvíli se půda najednou za strašlivého kvílení rozestoupila. Vedle nich se v zemi otevřela mohutná černá trhlina. Sebastián do ní skočil a zmizel.

„To není tak jednoduché, Aleku,“ pravila Ťia unaveně. „K vytvoření portálu je zapotřebí složitá magie a zatím jsme od železných sester nedostali žádnou zprávu, která by naznačovala, že potřebují naši pomoc. A navíc po tom, co se dnes stalo v Londýně, musíme zůstat tady a být v neustálé pohotovosti…“

„Já vám ale říkám, že vím, co se tam děje,“ protestoval Alek. I když měl na sobě bojovou zbroj, třásl se. Na kopci byla zima, jeho chvění však mělo jiné příčiny. Z části za ně mohl šok z toho, co Isabela řekla jeho rodičům, a z výrazu na tváři jeho otce, především ho ale trápila zlá předtucha. Po zádech mu zlověstně stékal ledový pot. „Vy nechápete, co jsou temní bojovníci zač. Nevíte, jací jsou…“

Náhle se zlomil v pase. Tělo mu zaplavila horkost, projela mu paží až do břicha jako ohnivé kopí.

Klesl na kolena a vykřikl.

„Aleku, Aleku!“ Konzulka mu položila ruce na ramena. Matně si uvědomoval, že k němu běží jeho rodiče. Z bolesti mu naskakovaly mžitky před očima. Z bolesti, která se překrývala a násobila, protože vůbec nepatřila jemu. Jiskry, které ho pálily pod žebry, nehořely v jeho těle, ale v útrobách někoho jiného.

„Jace,“ procedil mezi zuby. „Něco se stalo – to ten oheň. Musíte otevřít portál, rychle!“

Amatis ležící na zádech na zemi se zasmála. „Ty mě nezabiješ,“ řekla. „Nemáš na to dost odvahy.“ Udýchaná Clary ji dloubla hrotem meče pod bradou. „Vy nevíte, čeho všeho jsem schopná.“

„Podívej se na mě.“ Amatis se zaleskly oči. „Podívej se na mě a řekni mi, co vidíš.“

Clary ji poslechla a v hlavě jí okamžitě naskočila odpověď. Amatis nevypadala úplně stejně jako její bratr, měli ale podobný tvar čelistí, stejné modré oči vzbuzující důvěru, stejné hnědé vlasy prokvetlé šedinami.

„Slitování,“ řekla Amatis a zvedla ruce, jako by se chránila před Claryinou ránou. „Budeš mít se mnou slitování?“

Slitování. Clary stála jako přimrazená a Amatis ji se zjevným pobavením sledovala. Dobro není laskavost a neexistuje nic krutějšího než ctnost. Věděla, že by měla Amatis podříznout krk, dokonce

to i chtěla udělat, ale jak by jenom Lukovi vysvětlila, že mu zabila sestru? Že zabila Amatis, když ležela na zemi a prosila o slitování?

Clary cítila, že se jí třese ruka, jako by byla odpojená od zbytku těla. Zvuky bitvy všude kolem utichly. Místo nich teď slyšela výkřiky a nezřetelné šumění hlasů, ale neodvažovala se odvrátit zrak

a podívat se, co se děje. Soustředila se na Amatis, na své prsty sevřené na jílci meče Heosfóros, na tenkou stružku krve, která Lukově sestře vytékala zpod brady, kde jí špička Claryiny zbraně propíchla kůži…

Náhle se pohnula země. Clary na sněhu podklouzly podrážky a upadla na bok. Překulila se a jen o vlásek se jí podařilo vyhnout ostří vlastního meče. Náraz jí málem vyrazil dech, hned se ale zase postavila a sevřela v ruce Heosfóros. Země kolem ní se chvěla. Zemětřesení, pomyslela si rozrušeně. Volnou rukou se chytila skály, zatímco se Amatis převalila na kolena a s dravým úsměvem se rozhlédla kolem sebe.

Ze všech stran se ozýval křik a jakési ohlušující praskání. Clary s hrůzou přihlížela, jak se země trhá na dvě poloviny a po jejím povrchu se rozlézá dlouhá prasklina. Dovnitř se sypala kamenná drť, hlína a ostré úštěpky ledu a Clary se překotně rozběhla, aby se dostala co nejdál. Trhlina se rychle rozestupovala, až se z ní stala obrovská propast s kolmými stěnami, které padaly do tmavé hlubiny.

Země už se přestávala chvět. Clary uslyšela, jak se Amatis směje. Když zvedla oči, zjistila, že starší žena už vstala ze země a posměšně se na ni usmívá. „Vyřiď mému bratrovi, že ho pěkně pozdravuju,“ zvolala Lukova sestra a vrhla se do propasti.

Clary nadskočila leknutím a rozbušilo se jí srdce. Běžela k okraji trhliny a zadívala se přes něj dolů, spatřila ale jen několik metrů stěny klesající kolmo do nitra země a pak už jen tmu – a v ní stíny, pohybující se stíny. Otočila se a zjistila, že z celého bitevního pole se k propasti sbíhají temní bojovníci a vrhají se do ní. Připomínali jí skokany do vody na olympiádě, sebejisté a odhodlané, kteří nepochybují o měkkém přistání.

Nefilim se spěšně snažili utéct od propasti co nejdál, zatímco kolem nich probíhali nepřátelé v rudé zbroji a vrhali se do jámy.

Clary úzkostně těkala pohledem ve snaze zahlédnout jednoho konkrétního bojovníka v černé zbroji, jednu hlavu se světlými vlasy.

Zastavila se. Tam, napravo od propasti kus od sebe, uviděla skupinku žen oděných v bílém. Železné sestry. Mezerou mezi nimi zahlédla člověka ležícího na zemi, nad kterým se skláněla další postava, pro změnu v rouchu barvy pergamenu…

Dala se do běhu. Věděla, že s vytaseným mečem se běhat nemá, ale bylo jí to jedno. S dusotem utíkala po sněhu, uskakovala z cesty rozběhnutým temným bojovníkům, kličkovala mezi nefilim. Sníh tu byl promáčený krví a kluzký, ona se ale nezastavila, dokud nerozrazila hlouček železných sester

a nestanula nad Jacem.

Ležel na zemi a její srdce, které jako by jí ještě před chvílí chtělo vyskočit z prsou, se rázem trochu uklidnilo, protože si všimla, že má otevřené oči. Byl ale velmi bledý a ona slyšela, jak sípavě oddechuje.

Vedle něj klečel mlčenlivý bratr a dlouhými bílými prsty mu rozepínal na rameni zbroj.

„Co se stalo?“ zeptala se Clary a rozrušeně se rozhlížela. Tucet železných sester jí opětoval pohled, nezúčastněně a beze slova. Další železné sestry stály na druhé straně propasti a nehybně sledovaly, jak se temní bojovníci vrhají do nitra země. Nahánělo to hrůzu. „Co se tady přihodilo?“

„Sebastián,“ odpověděl jí Jace se stisknutými zuby a ona padla na kolena vedle něj, naproti mlčenlivému bratrovi. Ten mu právě sundal z ramene kus zbroje a ona uviděla sečnou ránu, která mu zela v kůži. „Přihodil se tady Sebastián.“

Z rány mu vytékal oheň.

Ne krev, ale oheň, zlatá tekutina podobná andělské krvi. Clary se přerývaně nadechla, podívala se na bratra Zachariáše a zjistila, že i on ji pozoruje. Krátce zahlédla jeho bledý obličej plný ostrých hran

a jizev, pak se ale sklonil a vytáhl ze svého roucha stélu. Místo aby ji přiložil Jaceovi ke kůži, jak by očekávala, přitiskl její špičku k vlastní ruce a nakreslil si do dlaně runu. Udělal to rychle, přesto ale Clary cítila sílu, která z runy sálala. Přeběhl jí mráz po zádech.

Lež klidně. Tohle ti uleví od bolesti, zašeptal svým neslyšným hlasem nesoucím se do všech směrů a položil dlaň na planoucí ránu na Jaceově rameni.

Jace vykřikl a jeho záda se nadzvedla ze země. Oheň, který mu z rány vytékal pomalu jako slzy, náhle vyšlehl výš, jako by mu do něj nalili benzin, a zahalil paži bratra Zachariáše. Plameny sežehly pergamenový rukáv jeho roucha. Mlčenlivý bratr ucukl, ale ne dost rychle. Clary viděla, že oheň stoupá stále výš, až ho zahalil celého. Uvnitř plápolajícího, praskajícího plamene Clary něco zahlédla – obrys runy, která připomínala dvě křídla spojená jednou čarou. Tu runu neviděla poprvé, už se jí jednou zjevila, když stála na střeše budovy na Manhattanu. Byla to první runa nepocházející z Šedé knihy, kterou si kdy vybavila. Teď jen zablikala a zmizela tak rychle, že si nebyla jistá, jestli se jí to nezdálo. Ta runa se jí zřejmě ukazovala ve chvílích napětí a paniky, ale co to znamená? Měl snad ten symbol představovat způsob, jak pomoct Jaceovi – nebo bratru Zachariášovi?

Mlčenlivý bratr beze slova padl zády do sněhu. Skácel se jako mrtvý strom, spálený na troud.

Z hloučku železných sester se ozval šum hlasů. Ať už se bratru Zachariášovi stalo cokoli, zřejmě to nebylo v plánu. Něco se tu strašlivě zvrtlo.

Železné sestry se přiblížily ke svému padlému bratrovi. Zakryly Clary výhled na Zachariáše a ona natáhla ruku k Jaceovi. Zmítal se na zemi v křečích, měl zavřené oči a hlavu zvrácenou dozadu. Zoufale se rozhlédla kolem sebe. Přes železné sestry uviděla ležícího mlčenlivého bratra. Trhal sebou a na jeho těle plápolal a syčel oheň. Z hrdla mu unikl výkřik – lidský zvuk, nářek muže sužovaného bolestí, nikoli tichý vnitřní šepot vlastní mlčenlivým bratrům. Sestra Kleófa se sklonila nad jeho tělo zahalené

v pergamenovém rouchu a ohni a Clary zaslechla její hlas: „Zachariáši, Zachariáši…“

Zraněných ovšem bylo mnohem víc. Několik nefilim se sklánělo nad Jacem, mnozí další se ale starali o své zraněné spolubojovníky, nanášeli jim hojivé runy a po kapsách hledali obvazy.

„Clary,“ zašeptal Jace. Pokoušel se opřít o lokty, ale neměl na to dost síly. „Bratr Zachariáš… Co se stalo? Co jsem mu udělal…?“

„Nic, Jacei, lež klidně.“ Clary zastrčila svůj meč do pouzdra a ztuhlými prsty si sáhla za opasek pro stélu. Její špičku mu přitiskla ke kůži, on ale před ní ucukl a celé tělo se mu roztřáslo.

„Ne,“ zalapal po dechu. Jeho oči byly obrovské a svítily jako zlato. „Nedotýkej se mě. Taky ti ublížím.“

„Neublížíš.“ V zoufalství se na něj vrhla a vahou svého těla mu přitlačila záda na sníh. Nepřestával se zmítat a ona zatím zvedla ruku k jeho rameni. Oblečení i kůži měl kluzké krví a rozžhavené ohněm.

Kolena jí sklouzla podél jeho boků a ona se mu vší silou opřela o prsa a přitiskla ho k zemi. „Jacei,“ naléhala. „Jacei, prosím tě.“ Jeho oči se ale pořád upíraly jinam než na ni a prsty se mu křečovitě zarývaly do země. „Jacei,“ řekla znovu a přiložila mu stélu na kůži, kousíček nad otevřenou ránu.

V tu chvíli se v duchu přenesla zpátky na loď, kde se kdysi utkala se svým otcem Valentýnem.

Všechno, co měla, každou špetku síly, veškerou vůli a energii tehdy vložila do vytvoření runy, která by dokázala zničit celý svět, zvrátit smrt a vynést vody oceánu do nebe. Tentokrát ale potřebovala nakreslit runu, jež patřila k nejjednodušším a každý lovec stínů se ji učil v prvním roce výcviku:

Uzdrav mě.

Na Jaceově rameni postupně rostla runa iratze a hrot stély za sebou zanechával klikatou stopu tak černou, že se zdálo, jako by pohlcovala svit hvězd i záři vydávanou Nedobytnou pevností. Clary cítila, jak během kreslení runa odčerpává i její vlastní energii. Ještě nikdy neměla tak silný pocit, že je stéla prodloužením jejích žil, že symbol píše vlastní krví, jako by veškerá životodárná síla proudila do její ruky a prstů. Před očima jí naskakovaly mžitky, ale snažila se držet stélu pořád stejně pevně a runu dokončit. Poslední, co spatřila, byl mohutný zářící vír portálu, na jehož druhé straně se jí naskytl nečekaný pohled na Andělské náměstí. Pak se propadla do nicoty.

8

Z posledních sil

Rafael stál s rukama v kapsách, zakláněl hlavu a díval se na démoní věže, které vydávaly mihotavou tmavočervenou záři. „Něco se děje,“ usoudil. „Něco neobvyklého.“

Simon měl chuť mu odseknout, že nejvíc neobvyklé je na celé téhle situaci to, že ho už podruhé v životě někdo unesl a dopravil do Idrisu, ale cítil se na to moc mizerně. Už zapomněl, že cestování

portálem vyvolává pocit, jako by jednoho rozebrali na části a na druhé straně ho zase složili, jenže pár důležitých dílků skládanky se cestou někam zatoulalo.

Navíc měl Rafael pravdu. Skutečně se něco dělo. Simon už Alicante navštívil a pamatoval si jeho uličky a kanály, nad nimiž se na kopci tyčil Gard. Vybavoval si, že za normálních okolností byly ulice

v noci klidné a osvětlené bledou září démoních věží. Dnes ale město bzučelo hlukem přicházejícím hlavně z Gardu a z kopce, na jehož úbočí poskakovala světýlka, jako by tam hořelo snad deset hranic. Démoní věže svítily neskutečným zlatorudým světlem.

„Změnu barvy démoních věží používají k signalizaci zpráv,“ poučil ho Rafael. „Zlatá značí svatby a oslavy, modrá zase Dohody.“

„A co znamená červená?“ zeptal se Simon.

„Magii,“ odpověděl Rafael a přimhouřil tmavé oči. „Nebezpečí.“

Pomalu se otočil a rozhlédl se po tiché ulici s velkými domy na břehu kanálu. Byl asi o hlavu menší než Simon. Simon se zamyslel nad tím, kolik mohlo být Rafaelovi let, když ho proměnili v upíra. Čtrnáct? Patnáct? Jen o málo víc než Maureen. A kdo ho vůbec proměnil? Magnus to věděl, ale nikdy se tou informací nepochlubil.

„Tady bydlí inkvizitor,“ řekl Rafael a ukázal na jeden z největších domů. Měl špičatou střechu a několik balkonů s výhledem na kanál. „Ale uvnitř se nesvítí.“

To Simon nemohl popřít, jeho nebijící srdce však při pohledu na dům přece jen trochu poskočilo. Tady teď bydlela Isabela a jedno z těch oken patřilo právě jí. „Určitě jsou teď všichni nahoře v Gardu,“ uvažoval. „Jako vždycky, když se koná nějaká schůze a tak.“ Sám neměl s Gardem spojené žádné příjemné vzpomínky, protože ho v něm předchozí inkvizitor věznil. „Možná bychom se tam taky mohli vypravit.

Aspoň zjistíme, co se děje.“

„Ano, díky za příspěvek do diskuze. Ty jejich ‚schůze a tak‘ moc dobře znám,“ obořil se na něj Rafael, v obličeji měl ale nejistý výraz, který u něj Simon ještě nezažil. „Ať se děje cokoli, týká se to jen lovců stínů. Nedaleko odsud stojí dům, který byl přidělen zástupci upírů v Radě. Můžeme jít tam.“

„Spolu?“ podivil se Simon.

„Je to dost velký dům,“ řekl Rafael. „Ty budeš na jednom konci a já na druhém.“

Simon zvedl obočí. Nebyl si tak docela jistý, co přesně očekával, ale rozhodně ho nenapadlo, že bude spát ve stejném domě jako Rafael. Ne snad, že by se obával, že ho upír ve spánku zavraždí, jen mu připadalo zvláštní mít za spolubydlícího někoho, kdo ho podle všeho silně nesnáší a nikdy se tím netajil.

Simon se teď mohl pyšnit jasným a ostrým zrakem, což patřilo mezi výhody, kterých si na životě upíra skutečně považoval, a i na velkou dálku dokázal rozlišovat malé detaily. Díky tomu ji zahlédl ještě dřív, než mohla spatřit ona jeho. Kráčela rychlými kroky a se sklopenou hlavou a vlasy měla stažené do dlouhého copu, který si často splétala, když šla do boje. Na sobě měla zbroj a podrážky jejích těžkých bot klapaly na dlažebních kostkách.

Ty jsi vážně žena snů, Isabelo Lightwoodová. Otočil se k Rafaelovi. „Jdi pryč,“ požádal ho.

Rafael se ušklíbl. „Bella Isabela,“ prohodil. „Je ti doufám jasné, že to mezi vámi nemá vůbec žádnou budoucnost.“

„Myslíš proto, že já jsem upír a ona lovkyně stínů?“

„Ne. Hlavně proto, že ona – jak jen se to říká? – je úplně mimo tvoji ligu.“

Isabela už došla do půlky ulice. Simon zaskřípal zuby. „Jestli mě podrazíš, prošpikuju ti srdce kolíkem. A myslím to vážně.“

Rafael nevinně pokrčil rameny, ale zůstal stát. Simon se od něj odvrátil a vykročil ze stínu na ulici. Isabela se okamžitě zastavila a ruka se jí přesunula ke svinutému biči, který měla za opaskem.

Vzápětí ohromeně zamrkala, dala ruku dolů a nejistým hlasem ho oslovila: „Simone?!“

Simon se najednou ocitl v rozpacích. Třeba se jí vůbec nebude líbit, že se v Alicante objevil tak náhle – koneckonců tenhle svět patřil jí, ne jemu. „Já…,“ začal, ale dál se nedostal, protože se na něj Isabela znenadání vrhla a skočila mu kolem krku tak prudce, až ho málem porazila.

Simon zavřel oči a přitiskl obličej k jejímu krku. Cítil, jak jí tluče srdce, ale ze všech sil si z hlavy vyhnal všechny myšlenky na krev. Isabela v jeho náruči byla hebká a silná, její vlasy ho lechtaly na tváři, a když ji objímal, připadal si normální, báječně normální, jako každý jiný dospívající kluk, když se zamiluje.

Zamiluje. Polekaně sebou trhnul a vzápětí zjistil, že se z několika centimetrů dívá do Isabeliných velkých tmavých očí. Leskly se. „Nemůžu uvěřit, že jsi tady,“ vyhrkla udýchaně. „Přála jsem si, abys přijel, a pořád jsem počítala, za jak dlouho tě uvidím, a… Ježíšikriste, co to máš na sobě?!“

Simon sklopil pohled ke své košili s volánky a koženým kalhotám. Matně si uvědomoval, že odněkud ze stínu k nim doléhá Rafaelovo hihňání. „To je dost dlouhej příběh,“ odpověděl. „Myslíš, že bychom mohli jít dovnitř?“

Magnus převracel v rukou stříbrnou skříňku s iniciálami a jeho kočičí oči v Amatisině tmavém sklepě ozářeném jen čarodějným světlem matně svítily.

Jocelyn ho pozorovala se směsicí úzkosti a zvědavosti. Lukovi se mimoděk vybavily nesčetné příležitosti, kdy Jocelyn vodila malou Clary do Magnusova bytu. Vždycky když Clary trochu povyrostla a začala si vzpomínat na to, co měla zapomenout, všichni tři se sesedli u jednoho stolu, jakkoli nepravděpodobně by taková sešlost musela působit na nezúčastněného pozorovatele. „Tak co myslíte?“ zeptala se Jocelyn.

„Musíte mi dopřát víc času,“ odpověděl Magnus a šťouchl do skříňky prstem. „Magické pasti, kletby a podobné nepříjemnosti můžou být docela rafinovaně ukryté.“

„Nemusíte spěchat,“ ujistil ho Luke a opřel se o stůl zastrčený do kouta plného pavučin. Kdysi dávno tenhle stůl stával v kuchyni jeho matky. Poznal změť rýh, jež v dřevěné desce zbyly po neopatrném zacházení s nožem, a dokonce i odštípnuté místo na jedné noze, které v pubertě způsobil kopancem.

Pak dlouhé roky patřil Amatis. Byl její, když se vdala za Stephena, a někdy u něj v domě Herondaleových pořádala večeře pro přátele. Patřil jí i po rozvodu, když se Stephen se svou novou ženou přestěhoval na jejich venkovské sídlo. Sklep byl vlastně celý zaskládaný starým nábytkem – věcmi,

v nichž Luke poznal pozůstatky majetku svých rodičů, a také obrazy a různými dekoračními předměty

z doby, kdy byla Amatis vdaná. Přemýšlel, proč to všechno schovala sem dolů. Možná už se na ty věci nedokázala dívat.

„Myslím, že tomu nic není,“ prohlásil nakonec Magnus a položil skříňku zpátky na poličku, kam ji Jocelyn hodila, protože ji nesnesla mít nahoře v domě, ale zároveň se jí ani nechtěla nadobro zbavit.

Otřásl se a zamnul si ruce. Měl na sobě šedočerný kabát, ve kterém vypadal jako ostřílený detektiv. Když se objevil na prahu jejich domu, Jocelyn mu ani nedopřála příležitost si kabát odložit, hned ho totiž popadla za loket a odtáhla dolů do sklepa. „Žádné nástrahy, žádné pasti, vůbec žádná magie.“

Jocelyn se tvářila rozpačitě. „Díky,“ řekla. „Děkuju, že jste se na to podíval. Občas jsem trochu paranoidní. A po tom, co se právě stalo v Londýně…“

„No ano, co se tam vlastně stalo?“

„Přesně nevíme,“ vysvětlil Luke. „Dnes odpoledne jsme všichni dostali ohnivou zprávu z Gardu,

ale moc podrobností v ní nebylo. Londýnský Institut byl jedním z mála, které se ještě nevyprázdnily. Podle všeho se tam pokusil zaútočit Sebastián se svými bojovníky, ale odrazilo je nějaké ochranné kouzlo,

o kterém do té doby nevěděla ani Rada. Varovalo lovce stínů, že se něco chystá, a odvedlo je do bezpečí.“

„Duch,“ prohlásil Magnus. V koutku úst mu hrál drobný úsměv. „Přízrak, který to místo chrání. Do téhle služby se dala už před sto třiceti lety.“

„Ona?“ zeptala se Jocelyn opřená zády o zaprášenou zeď. „Takže je to duch nějaké ženy? A jak se jmenovala?“

„Její příjmení byste poznali, kdybych vám ho řekl, ale ona by s tím nesouhlasila.“ Magnusův pohled se upíral někam do dálky.

„Doufám, že to znamená, že teď konečně nalezla klid.“ Znovu se vrátil do přítomnosti. „Ale to je teď vedlejší,“ řekl. „Neměl jsem v úmyslu zavést rozhovor tímhle směrem. Kvůli tomu jsem za vámi nepřišel.“

„To mi došlo,“ ozval se Luke. „Jsme samozřejmě rádi, že vás vidíme, ale přiznávám, že mě překvapilo, když jsem otevřel dveře a venku jste stál vy. Nečekal bych, že zamíříte právě sem.“

Čekal bych, že půjdete k Lightwoodovým. Ta nevyslovená věta mezi nimi visela ve vzduchu.

„Žil jsem už předtím, než jsme se dali dohromady s Alekem, víte?“ rozdurdil se Magnus. „Jsem nejvyšší čaroděj brooklynský. Jsem tu, abych usedl na své místo v Radě jako zástupce dětí Lilith.“

„Myslel jsem, že rasu čarodějů zastupuje Catarina Lossová,“ podivil se Luke.

„Původně to tak mělo být,“ připustil Magnus. „Ale přiměla mě zhostit se toho úkolu místo ní, abych sem mohl jet a vidět se s Alekem.“ Povzdechl si. „Vlastně mi tenhle návrh předložila, když jsme spolu byli U Měsíce v úplňku. A právě o tom jsem s vámi chtěl mluvit.“

Luke si sedl na rozviklaný stůl. „Viděl jste tam Bata?“ zeptal se. Jeho zástupce si během dne zvykl úřadovat místo opuštěné policejní stanice právě v baru U Měsíce v úplňku. Nebylo to oficiální, ale každý věděl, že ho tam může najít.

„Ano. Zrovna když mu volala Maia.“ Magnus si prohrábl černé vlasy. „Sebastián se zřejmě špatně vyrovnává s neúspěchem,“ řekl zvolna a Luke zpozorněl. Magnus se zjevně zdráhal sdělit mu nějakou špatnou zprávu. „Vypadá to, že po pokusu o útok na londýnský Institut, který se mu nepovedl, obrátil svoji pozornost na Praetor Lupus. Zdá se, že vlkodlaci mu k ničemu nejsou, protože z nich nemůže udělat temné bojovníky, tak prostě vypálil jejich sídlo a všechny je povraždil. Před Maiinýma očima zabil Jordana Kylea. Ji nechal žít, aby mohla vyřídit vzkaz.“

Jocelyn si rukama objala lokty. „Proboha.“

„Co to bylo za vzkaz?“ zeptal se Luke, když se mu vrátil hlas.

„Byl to vzkaz pro všechny podsvěťany,“ pokračoval Magnus.

„Mluvil jsem s Maiou po telefonu. Přiměla mě, abych si to zapamatoval slovo od slova. Prý řekl:

‚Vyřiď všem podsvěťanům, že toužím po pomstě a nakonec jí dosáhnu. Takhle se vypořádám s každým, kdo se spojí s lovci stínů. S tvým druhem nemám žádné spory, pokud ovšem nestanete v bitvě po

boku nefilim. V tom případě se proti vám pozvedne můj meč i zbraně mých vojáků a do posledního vás smetou z povrchu zemského.‘“

Jocelyn se přerývaně nadechla. „Mluví přesně jako jeho otec, nezdá se vám?“ Luke se podíval na Magnuse. „Chystáte se ten vzkaz přednést na zasedání Rady?“

Čaroděj si třpytivým nehtem poklepal na bradu. „Ne,“ odpověděl. „Ale ani ho před podsvěťany nebudu skrývat. Nemůžu před nimi dát přednost lovcům stínů.“

Na rozdíl od vás. Ve vzduchu se vznášela další nevyřčená slova.

„Mám tohle,“ dodal Magnus a vytáhl z kapsy kousek papíru.

Luke ho hned poznal, protože také takový vlastnil. „Půjdete zítra večer na tu večeři?“

„Ano, půjdu. Víly taková pozvání berou velice vážně. Meliorna a vílí dvůr by urazilo, kdybych se tam neukázal.“

„Hodlám jim to tam oznámit,“ řekl Magnus.

„A co když propadnou panice?“ obával se Luke. „Co když odejdou z Rady a nechají nefilim na holičkách?“

„To, co se stalo členům Praetor Lupus, se nedá zatajit.“

„Ale Sebastiánův vzkaz ano,“ napadlo Jocelyn. „Snaží se podsvěťany zastrašit, Magnusi. Chce, aby stáli stranou a nechali ho zničit lovce stínů.“

„Je to jejich právo,“ namítl Magnus.

„Pokud ho využijí, myslíte, že jim nefilim ještě někdy odpustí?“ přesvědčovala ho Jocelyn. „Spolek jen tak neodpouští. Má menší slitování než samotný Bůh.“

„Jocelyn,“ snažil se ji uklidnit Luke, „to není Magnusova vina.“

Jocelyn ale na čaroděje nepřestávala upřeně zírat. „Co by vám asi poradila Tessa?“ zeptala se.

„Ale prosím vás, Jocelyn,“ ohradil se Magnus. „Vždyť ji sotva znáte. Doporučila by upřímnost, jako ve většině případů. Zamlčování pravdy nikdy nefunguje. To nakonec zjistí každý, kdo žije dostatečně dlouho.“

Jocelyn sklopila pohled ke svým rukám. Byly to ruce umělkyně, které Luke vždycky miloval, hbité, opatrné a se skvrnami od barvy. „Už nejsem lovkyně stínů,“ řekla. „Utekla jsem od nich. To oba víte. Ale svět bez lovců stínů… Ta představa mi nahání hrůzu.“

„Svět přece existoval i předtím, než přišli nefilim,“ připomněl jí Magnus. „A bude existovat i po

nich.“

„Ale bude v takovém světě možné přežít? Můj syn…,“ začala Jocelyn, hlasitý zvuk nad nimi ji ale

přerušil v půlce věty. Někdo nahoře bušil na vchodové dveře. „Že by Clary?“ uvažovala nahlas.

„Možná zase zapomněla klíče.“

„Já tam dojdu,“ nabídl se Luke a vstal. Když odcházel ze sklepa, vyměnil si s Jocelyn letmý pohled.

Hlavou se mu honily myšlenky. Jordan je mrtvý a Maia zničená žalem. Sebastián se snaží poštvat podsvěťany proti lovcům stínů.

Otevřel dveře a dovnitř zavanul studený noční vzduch. Před domem stála mladá žena s vlnitými světlými vlasy, oděná ve zbroji. Helen Blackthornová. Než promluvila, Luke si ještě stihl všimnout, že démoní věže nad nimi vydávají krvavě rudou záři.

„Mám pro vás zprávu z Gardu,“ řekla. „Týká se Clary.“

„Maio.“

Do ticha šeptem promluvil nějaký hlas. Maia se otočila na druhou stranu, aby nemusela otevírat oči.

Tam ve tmě čekalo něco hrozného, něco, čemu by možná mohla uniknout, kdyby už pořád jenom spala.

„Maio!“ Díval se na ni ze stínu. Světlé oči a tmavá kůže. Její bratr Daniel. Sledovala, jak trhá křídla motýlovi a cukající se tělíčko odhazuje na zem.

„Maio, prosím tě.“ Na paži ucítila lehký dotek. Celým tělem jí projelo škubnutí a ona se rychle posadila. Zády narazila na zeď, takže se prudce nadechla a otevřela oči. Víčka měla slepená a na řasách se jí držely krystalky soli. Plakala ze spaní.

Nacházela se v pokoji, kde panovalo přítmí. Bylo tam jediné okno vedoucí do klikaté ulice na dolním Manhattanu. Za umouněným sklem viděla holé větve stromů a okraj nějaké kovové konstrukce – asi požárního schodiště, pomyslela si.

Když sklopila oči, spatřila úzkou postel s železným čelem a tenkou deku, která se jí shrnula

k nohám. Zády se opírala o cihlovou zeď. Vedle postele stála stará židle, z níž trčely třísky. Na ní seděl Bat, měl vykulené oči a pomalu stahoval ruku k sobě.

„Promiň,“ řekl.

„Nech mě,“ vyrazila ze sebe. „Nesahej na mě.“

„Křičela jsi ze spaní,“ bránil se.

Chytila se rukama za lokty. Měla na sobě džíny a tílko s tenkými ramínky. Svetr, který na sobě měla na Long Islandu, někam zmizel a na rukou jí naskákala husí kůže. „Kde je moje oblečení?“ chtěla vědět.

„Moje bunda, můj svetr…“

Bat si odkašlal. „Byly celý od krve, Maio.“

„Aha,“ řekla. Srdce jí v prsou divoce bušilo.

„Pamatuješ si, co se stalo?“ zeptal se.

Zavřela oči. Pamatovala si všechno – jízdu z New Yorku, dodávku, hořící budovu, pláž posetou těly mrtvých. Jordana, jak se na ni plnou vahou zhroutil, jak všude kolem ní a po ní jako voda stékala jeho

krev a mísila se s pískem. Tvůj přítel je mrtvý.

„Jordan,“ řekla, ačkoli pravdu samozřejmě znala.

Bat se tvářil vážně. Jeho hnědé oči měly nazelenalý odstín a v přítmí se trochu leskly. Jeho obličej jí byl důvěrně známý. Byl jedním z prvních vlkodlaků, které kdy potkala. Chodili spolu, dokud mu neoznámila, že má pocit, že je ve městě moc nová, pořád tu není ve své kůži a ještě se nepřenesla přes tu věc s Jordanem, takže se zatím necítí na vážný vztah. Následujícího dne se s ní rozešel, překvapivě ale

zůstali přáteli. „Je mrtvej,“ oznámil jí. „Stejně jako většina ostatních členů Praetor Lupus. Pretorián Scott, studenti… Přežilo jich jenom pár. Maio, co jste tam hledali? Co jste dělali v sídle vlčí stráže?“

Maia mu povyprávěla o Simonově zmizení, Jordanově telefonátu s Praetor Lupus a zběsilé jízdě na Long Island, kde našli ústředí vlčí stráže v troskách.

Bat si odkašlal. „Mám tady pár Jordanových věcí. Jeho klíče, jeho přívěsek Praetor Lupus…“

Maia měla pocit, že nemůže popadnout dech. „Ne, já nechci… nechci jeho věci,“ vyhrkla. „Ten přívěsek by určitě chtěl dát Simonovi. Až ho najdeme, měl by si ho vzít.“

Bat nijak nenaléhal. „Taky mám nějaký dobrý zprávy,“ pokračoval. „Ozvali se nám z Idrisu – tvůj kamarád Simon je v pořádku. Je teď s lovci stínů.“

„Uf.“ Maia s úlevou cítila, jak pěst pevně svírající její srdce trochu povoluje.

„Měl jsem ti to říct hned,“ omlouval se. „Já jenom… Měl jsem o tebe strach. Když jsme tě přinesli do sídla smečky, byla jsi ve špatným stavu. A od té doby jenom spíš.“

Chtěla jsem spát navěky.

„Vím, že už jsi to říkala Magnusovi,“ dodal Bat s nervózním výrazem. „Ale mohla bys mi znovu vysvětlit, proč se Sebastián Morgenstern rozhodl zaútočit na vlkodlaky?“

„Říkal, že je to vzkaz.“ Vlastní monotónní hlas k ní doléhal jakoby z dálky. „Chtěl, abychom věděli, že to udělal proto, že vlkodlaci stojí na straně lovců stínů, a přesně takhle to dopadne i s ostatními

spojenci nefilim.“

Nechci ustat, ni se zastavit, až buďto smrt mi oči tyto zamkne, neb štěstí k úplné pomůže pomstě.

„V New Yorku teď žádní lovci stínů nejsou a Luke je s nimi v Idrisu. Pořád posilují zábrany. Brzo už skoro nebudeme moct posílat ani přijímat zprávy.“ Bat se na židli zavrtěl. Maia vycítila, že je tu ještě něco, o čem se před ní nezmínil.

„Co je?“ zeptala se. Uhnul před ní očima.

„Bate…“

„Znáš Rufuse Hastingse?“

Rufus. Ze své první návštěvy sídla Praetor Lupus si vybavila zjizvený obličej rozčileného muže, který vztekle odešel z kanceláře pretoriána Scotta. „Od vidění.“

„On ten masakr přežil. Je teď tady s námi. Doplňuje nám informace,“ řekl Bat. „A baví se

s ostatními o Lukovi. Tvrdí, že je víc lovec stínů než vlkodlak, že necítí věrnost ke smečce a že teď potřebujeme novýho vůdce.“

„Ty jsi teď vůdce,“ namítla. „Jsi první pobočník.“

„Jo, ale na tuhle pozici mě dosadil Luke. Což znamená, že se mi taky nedá věřit.“

Maia se posunula na kraj postele. Když se holou nohou dotkla studené kamenné podlahy, uvědomila si, že ji bolí celé tělo. „Ale nikdo ho snad neposlouchá, ne?“

Bat pokrčil rameny.

„To je k smíchu. Po tom, co se stalo, musíme být jednotní, nesmíme se nechat nikým rozdělit. Lovci stínů jsou naši spojenci…“

„A právě proto na nás Sebastián udeřil.“

„To by udělal tak jako tak. Nemá podsvěťany v lásce. Přece jenom je to syn Valentýna Morgensterna.“ Oči jí plály. „Možná se nás může snažit přimět, abychom nefilim dočasně nechali jejich osudu a on na ně mohl zaútočit, ale jestli se mu podaří je nadobro vyhladit, je jasný, že pak půjde po nás.“

Bat sepjal ruce, zase je oddálil a pak zřejmě dospěl k rozhodnutí. „Vím, že máš pravdu,“ souhlasil a přešel ke stolu v rohu pokoje. Přinesl jí odtud bundu, ponožky a boty. Podal jí je. „Jenom… Buď tak hodná a nic takovýho dneska odpoledne neříkej. Tohle téma už stejně vzbuzuje zbytečně moc vášní.“

Oblékla si bundu. „Dneska odpoledne? Co má být dneska odpoledne?“ Povzdechl si. „Pohřeb,“ odpověděl.

„Já tu Maureen zabiju,“ prohlásila Isabela. Měla otevřená obě křídla dveří u Alekovy skříně a házela jeho oblečení na hromádky na podlaze.

Simon ležel na jedné z postelí – na Jaceově, nebo Alekově? – a měl bosé nohy, protože už si z nich stáhl ty děsivé boty s přezkami a odkopl je do kouta. Jeho kůži sice nehrozily žádné modřiny, ale po tolika hodinách strávených na tvrdé špinavé podlaze hotelu Dumort bylo velice příjemné ležet na něčem měkkém. „Tak to se budeš muset prosekat přes všechny upíry z newyorskýho klanu,“ varoval ji. „Protože to vypadá, že ji všichni přímo zbožňujou.“

„Proti gustu žádný dišputát.“ Isabela ve vzduchu roztáhla tmavě modrý svetr, který Simon identifikoval jako Alekův, a to hlavně podle děr na koncích rukávů. „Takže Rafael tě sem přivedl, aby sis promluvil s tátou?“

Simon se opřel o lokty a zadíval se na ni. „Myslíš, že to půjde?“

„Jasně, proč ne. Táta si děsně rád povídá.“ Řekla to hořkým tónem. Simon se předklonil, Isabela ale hned zvedla hlavu a usmála se na něj, takže si pomyslel, že se mu to asi muselo zdát. „I když kdo ví, co bude po tom dnešním útoku na Nedobytnou pevnost.“ Kousala se do spodního rtu. „Mohli by kvůli tomu celou schůzi zrušit nebo ji zahájit dřív. Sebastián evidentně představuje větší problém, než čekali. Neměl by být vůbec schopnej proniknout k pevnosti tak blízko.“

„No,“ uvažoval Simon, „pořád je to přece lovec stínů.“

„Ne, to není,“ protestovala Isabela zuřivě a z dřevěného ramínka strhla zelený svetr. „A navíc není žena.“

„Promiň,“ uklidňoval ji Simon. „Musí být hrozně vyčerpávající čekat, jak ta bitva dopadne. Kolik lidí tam poslali?“

„Padesát nebo šedesát,“ odpověděla Isabela. „Chtěla jsem jít taky, ale… nepustili mě.“ Měla v hlase obezřetný tón, který naznačoval, že se přibližují k tématu, o kterém nemá chuť mluvit.

„Bál bych se o tebe,“ řekl jí.

Viděl, jak se jí koutky úst zdráhavě zvedly. „Vyzkoušej si tohle,“ poručila mu a hodila po něm zelený svetr, o něco méně potrhaný než ostatní kusy oblečení.

„Víš určitě, že nebude vadit, když si to půjčím?“

„Rozhodně nemůžeš ven v tom, co máš na sobě teď,“ prohlásila. „Vypadáš, jako bys utekl z červený knihovny.“ Isabela si dramaticky položila ruku na čelo. „Ach, lorde Montgomery, co se mnou tady

v ložnici hodláte dělat, když jsem tu úplně sama? Já, nevinná panna, zcela bezbranná!“ Rozepnula si bundu a odhodila ji na zem. Pod ní měla bílé tílko. Vrhla na něj smyslný pohled. „Je má čest v bezpečí?“

„Já, ehm… cože?“ vykoktal Simon, kterému v tu chvíli došla slova.

„Vím, že jste nebezpečný muž,“ oznámila mu Isabela, zatímco se s vlněním v bocích blížila

k posteli. Rozepnula si kalhoty a odkopla je na podlahu. Pod nimi měla černé kalhotky s nohavičkami.

„Povídá se, že jste prostopášník. Každý ví, že té vaší košili s něžnými volánky a neodolatelným kalhotám podlehne úplně každá.“ Skočila na postel, plížila se k němu po čtyřech a provrtávala ho upřeným pohledem jako kobra, když se chystá slupnout zajíce. „Jen se modlím, abyste bral ohledy na moji nevinnost,“ vydechla. „A na mé ubohé srdce, jež je vám vydáno napospas.“

Simon usoudil, že je to podobné jako hrát si na hrdiny v Dračím doupěti, jen s tím rozdílem, že se z toho může vyklubat mnohem větší zábava. „Lorda Montgomeryho nezajímá nic než ukojení vlastního chtíče,“ přidal se hlubokým chraplavým hlasem.

„Ale něco ti prozradím. Lord Montgomery má pořádně velkého koně… a taky rozlehlé panství.“

Isabela se zachichotala a Simon cítil, jak se postel pod nimi chvěje. „No teda, to jsem nečekala, že se do toho tak vžiješ.“

„Lord Montgomery předčí všechna očekávání,“ pravil Simon, vzal Isabelu kolem pasu a jedním pohybem ji obrátil na záda, takže se ocitla pod ním. Černé vlasy se jí rozprostřely po polštáři.

„Matky, zamkněte své dcery, pak zamkněte své služky a nakonec raději i sebe. Lord Montgomery vyrazil na lov.“

Isabela vzala jeho obličej do dlaní. „Můj pane,“ řekla s rozzářenýma očima, „obávám se, že již nemohu odolat vašemu mužnému šarmu a půvabům. Naložte se mnou, jak uznáte za vhodné.“

Simon si nebyl jistý, co by udělal lord Montgomery, ale věděl naprosto přesně, co chce dělat on sám. Sklonil se a dlouze Isabelu políbil. Její rty se pod jeho polibkem rozevřely a celý svět najednou pohltila sladká, temná horkost. Isabelina ústa klouzala po jeho, nejdřív jen tak škádlivě, pak náruživěji.

Jako vždycky z ní stoupala omamná vůně růží a krve. Přitiskl rty na tepající dolík na jejím hrdle

a přejížděl po něm ústy, aniž by ji kousl. Isabela zalapala po dechu a zvedla ruce k jeho košili. Na okamžik se zastyděl, že na prsou nemá žádné knoflíky, Isabela ale látku pevně sevřela v silných rukou a roztrhla ji vejpůl, takže mu na ramenou zůstaly viset jen cáry.

„No páni, trhá se to jak papír,“ vykřikla a začala si sundávat tílko. Byla zrovna v nejlepším, když vtom se otevřely dveře a do pokoje vešel Alek.

„Izzy, jsi…,“ začal, pak ale vyvalil oči a udělal překotný krok vzad, až hlavou narazil do zdi za sebou. „Co ten tady dělá?!“

Isabela si tílko zase stáhla k pasu a zpražila svého bratra zlostným pohledem. „Ty neumíš klepat?“

„Ale… ale tohle je můj pokoj!“ zakoktal se Alek. Vypadal, že se urputně snaží dívat kamkoli jinam než na Izzy a Simona, kteří se nacházeli ve vskutku kompromitující poloze. Simon chvatně sklouzl

z Isabely a ta se hned posadila a začala se oprašovat, jako by měla na oblečení žmolky. Simon se do sedu zvedl pomaleji a snažil se přidržovat si potrhané cípy košile. „Proč je na zemi moje oblečení?“ chtěl vědět Alek.

„Snažila jsem se Simonovi najít něco na sebe,“ vysvětlila Isabela. „Maureen ho nacpala do koženejch kalhot a košile s kanýrkama a udělala z něj otroka svojí lásky.“

„Cože z něj udělala?“

„Otroka svojí lásky,“ zopakovala Isabela, jako by byl její bratr poněkud natvrdlý. Alek zavrtěl hlavou, jako kdyby právě prožíval noční můru.

„Víš co? Nic nevysvětluj. Jenom už se oba oblečte.“

„Ty asi nepůjdeš pryč, co?“ zeptala se Isabela nevrle a vstala z postele. Zvedla svoji bundu, oblékla si ji a Simonovi hodila zelený svetr. Šťastně ho vyměnil za romantickou košili, ze které stejně zbyly jen cáry.

„Ne, tohle je můj pokoj. A kromě toho, potřebuju si s tebou promluvit, Isabelo.“ Alekův hlas zněl dost výmluvně. Simon nazdařbůh zvedl z podlahy jedny džíny a pár bot a šel se převléct do koupelny, přičemž si schválně dával hodně na čas. Když se vrátil do pokoje, Isabela seděla na zválené posteli

a vypadala nervózně a napjatě.

„Takže zase otevírají portál, aby se všichni mohli vrátit? To je dobře.“

„To ano, jenže to, co jsem cítil,“ řekl Alek a mimoděk si sáhl kousek pod rameno, poblíž své runy parabátai, „moc dobré nebylo. Jace není mrtvý,“ dodal rychle, protože Isabela zbledla. „To bych poznal. Ale něco se stalo. Myslím, že to nějak souvisí s nebeským ohněm.“

„A teď už je podle tebe v pořádku? A co Clary?“ zeptala se Isabela.

„Tak moment,“ přerušil je Simon. „Proč se bavíte o Clary? A o Jaceovi?“

„Prošli portálem,“ pravila Isabela vážně. „Zúčastnili se bitvy u Nedobytné pevnosti.“

Simon zjistil, že se nevědomky dotkl zlatého prstenu na své pravačce a prsty druhé ruky ho pevně svírá. „Nejsou na to ještě moc mladí?“

„Nikoho nepožádali o svolení.“ Alek se zády opíral o zeď. Vypadal unaveně a kruhy pod jeho očima byly tmavé jako modřiny.

„Konzulka se je pokusila zastavit, ale nestihla to.“ Simon se otočil k Isabele. „A tys mi to neřekla?“ Vyhýbala se jeho pohledu. „Věděla jsem, že bys začal jančit.“

Alek očima přeskakoval mezi Isabelou a Simonem. „Tys mu to neřekla?“ podivil se. „Nic o tom, co se stalo v Gardu?“

Isabela si založila ruce na prsou a nasadila vzpurný výraz. „Ne. Náhodou jsme se potkali na ulici, šli jsme sem nahoru a potom… potom ti už do toho nic není.“

„Ale je, pokud to provádíte v mém pokoji,“ odsekl Alek. „Jestli hodláš Simona použít k tomu, abys zapomněla, že jsi naštvaná a rozčilená, tak prosím, ale můj pokoj z toho vynech.“

„Já jsem ho nechtěla použít…“

Simon si vybavil lesk v Isabeliných očích, když ho spatřila na ulici. Předtím si myslel, že to byl projev radosti, teď si ale uvědomil, že s největší pravděpodobností šlo o potlačované slzy. Kráčela

k němu se sklopenou hlavou a svěšenými rameny, jako by se z posledních sil snažila udržet pohromadě.

„Ale jo, chtěla,“ nenechal ji domluvit. „Jinak bys mi řekla, co se stalo. Vůbec ses nezmínila o Clary nebo Jaceovi, o tom, že máš strach, prostě o ničem.“ V žaludku ucítil píchnutí, když si vzpomněl, jak obratně se Isabela vyhýbala jeho otázkám a rozptylovala ho polibky, a připadal si jako pitomec. Předtím se domníval, že je ráda, že potkala konkrétně jeho, ale možná že tam místo něj mohl stát kdokoli jiný.

Isabelin obličej zůstal bez výrazu. „Ale prosím tě,“ odsekla. „Ty ses mě taky zrovna na nic nevyptával.“ Během řeči si pohrávala se svými vlasy. Pak se natáhla a skoro zuřivě si je začala smotávat do drdolu na temeni hlavy. „Jestli tady oba hodláte jenom tak stát a obviňovat mě, asi už radši půjdu…“

„Já tě z ničeho neobviňuju,“ bránil se Simon, Isabela už ale mezitím vstala. Chňapla po rubínovém

přívěsku, nepříliš jemně mu ho přetáhla přes hlavu a pověsila si ho na krk. „Nikdy jsem ti ho neměla dávat,“ prohlásila a oči jí přitom svítily.

„Zachránil mi život,“ řekl Simon.

To ji umlčelo. „Simone…,“ zašeptala.

Větu nedořekla, protože se Alek najednou s výkřikem chytil za rameno. Klesl na podlahu. Isabela k němu přiběhla a klekla si vedle něj. „Aleku? Aleku!“ Její hlas sílil a ozvala se v něm panika.

Alek si rozevřel bundu, odhrnul límec košile a natáhl krk, aby se mohl podívat na znamení na svém rameni. Simon poznal obrysy runy parabátai. Alek k ní přitiskl prsty, a když je zase zvedl, byly umazané něčím tmavým, co vypadalo jako šmouha od popela. „Už prošli zpátky portálem,“ řekl. „A s Jacem je něco v nepořádku.“

Bylo to jako vstoupit do snu, nebo spíš do noční můry.

Po velké válce bylo Andělské náměstí plné mrtvých lovců stínů, vyskládaných vedle sebe do rovných řad. Každý z nich měl oči zavázané bílým hedvábným šátkem smrti.

Teď se náměstí opět zaplnilo těly, jenže tentokrát tu vládl všeobecný zmatek. Démoní věže jasně zářily a vrhaly světlo na scénu, která Simona uvítala, když ve společnosti Isabely a Aleka prošel klikatými uličkami Alicante a konečně stanul před Síní Dohod. Náměstí bylo plné lidí. Na zemi

leželi nefilim v bojové zbroji. Někteří se svíjeli bolestí a křičeli, jiní spočívali děsivě klidně.

Samotná Síň Dohod byla tmavá a měla zavřené dveře. Místo ní však byla otevřená jedna z dalších velkých kamenných budov na náměstí. Z rozevřených dvoukřídlých vrat se linulo světlo a dovnitř i ven neustále proudily zástupy lovců stínů.

Isabela si stoupla na špičky a s obavami se rozhlížela po davu. Simon se podíval stejným směrem jako ona a spatřil několik známých postav: konzulku, jež nervózně přecházela mezi svými lidmi, Kadira z newyorského Institutu, mlčenlivé bratry v rouchách barvy pergamenu, kteří beze slova posílali lovce stínů do osvětlené budovy. „Je otevřená Bazila,“ upozornila Isabela Aleka, který vypadal naprosto vyčerpaně. „Třeba Jace odnesli tam, jestli je opravdu zraněnej…“

„Ano, je zraněný,“ prohlásil Alek stručně.

„Bazila?“ zopakoval Simon nechápavě.

„To je nemocnice,“ vysvětlila mu Isabela a ukázala na osvětlenou budovu. Simon cítil, jak z Alekovy sestry vyzařuje nervózní, vyplašená energie. „Měla bych… měli bychom…“

„Půjdu s tebou,“ nabídl se Simon.

Zavrtěla hlavou. „Tam smějí jenom lovci stínů.“

„Pojď, Isabelo,“ pobídl ji Alek. Bylo vidět, že se ramenem označeným runou parabátai snaží nehýbat. Simon ho chtěl oslovit, sdělit mu, že jeho nejlepší kamarádka taky odešla do bitvy a on teď neví, kde je, cítil nutkání mu říct, že ho chápe. Třeba ale dokážou pouto parabátai pochopit jenom lovci stínů. Pochyboval, že by Alek ocenil, kdyby mu oznámil, že mu rozumí. Ještě naléhavěji než kdy jindy si teď uvědomoval, jak hluboká propast leží mezi lovci stínů a těmi, kdo k nefilim nepatří.

Isabela přikývla a bez dalšího slova se vydala za svým bratrem.

Simon sledoval, jak přecházejí náměstí kolem sochy Anděla, který shlížel na následky bitvy smutnýma mramorovýma očima. Vyšli do schodů před nemocnicí a zmizeli uvnitř, kam už je nemohl následovat dokonce ani jeho upíří pohled.

„Myslíš,“ ozval se tichý hlas u jeho ramene, „že by jim hodně vadilo, kdybychom se trochu přiživili na jejich mrtvých?“

Byl to Rafael. Rozcuchané vlnité vlasy mu kolem hlavy tvořily jakousi svatozář. Měl na sobě jen tenké tričko a džíny. Vypadal jako dítě.

„Krev nedávno zesnulých sice nepatří mezi mé oblíbené životabudiče,“ pokračoval, „ale je pořád lepší než krev v láhvích, nemám pravdu?“

„Jsi neobyčejně okouzlující a soucitný,“ řekl Simon. „Ale to určitě neslyšíš poprvé.“ Rafael si odfrknul. „Sarkasmus,“ posteskl si. „Nuda.“

Simon se nemohl ubránit podrážděnému vyjeknutí. „No tak jen do toho. Dej si k večeři

mrtvý nefilim. Jsem si jistej, že ti ostatní poděkujou. Určitě tě nechají naživu ještě tak pět, možná i deset vteřin.“

Rafael se uchechtl. „Vypadá to hůř, než jaké to ve skutečnosti je,“ usoudil. „Mrtvých je tu docela málo. Hodně bojovníků utrpělo zranění. Stáli proti velké přesile. Teď už nikdy nezapomenou, jaké to je, bojovat proti temným lovcům stínů.“

Simon přimhouřil oči. „A co víš o temnejch lovcích stínů ty, Rafaeli?“

„Jenom různé zvěsti a fámy,“ odpověděl upír. „Vědět o všem, co se kde šustne, je součást mojí práce.“

„Jestli teda víš, co se kde šustne, tak mi pověz, kde jsou Jace s Clary,“ požádal ho Simon bez velkého očekávání. Rafael většinou nikomu nepomáhal, pokud z toho zároveň neměl mít prospěch i on sám.

„Jace je v Bazile,“ odpověděl Rafael k Simonovu překvapení.

„Vypadá to, že nebeský oheň v jeho žilách mu přerostl přes hlavu. Skoro zničil sám sebe a k tomu ještě jednoho mlčenlivého bratra.“

„Cože?!“ Simonova nervozita se z celkového pocitu zúžila do velmi konkrétního směru. „Přežije to? A kde je Clary?“

Rafael se na něj podíval tmavýma očima s dlouhými řasami a pousmál se. „Pro upíry se nehodí, aby se příliš strachovali o životy smrtelníků.“

„Přísahám Bohu, Rafaeli, že jestli nezačneš být trochu užitečnej, tak…“

„No dobrá. Pojď za mnou.“ Rafael ustoupil dál do stínu a vykročil podél kraje náměstí. Simon popoběhl, aby ho dohnal. Letmo zahlédl dvě skloněné hlavy, jednu se světlými, druhou s hnědými vlasy – byly to Aline a Helen pečující o raněného lovce stínů, on v tu chvíli ale pomyslel na Aleka s Jacem.

„Jestli přemýšlíš, co by se stalo, kdyby ses napil Jaceovy krve teď, odpověď zní, že by tě to zabilo,“ promluvil Rafael. „Upíři a nebeský oheň nejdou dohromady. To platí dokonce i pro tebe, světlomilče.“

„To mě ani nenapadlo.“ Simon se zamračil. „Přemýšlel jsem, co se asi stalo v té bitvě.“

„Sebastián zaútočil na Nedobytnou pevnost,“ řekl Rafael, právě když obcházel semknutý hlouček lovců stínů. „Odtud pocházejí všechny zbraně nefilim. Sídlí tam železné sestry. Lstí přiměl Spolek uvěřit, že má s sebou jen dvacet bojovníků, i když ve skutečnosti jich měl víc. Určitě by všechny pobil a pak pravděpodobně obsadil pevnost, kdyby nebylo toho tvého Jace…“

„Není to žádnej můj Jace.“

„A Clary,“ pokračoval Rafael, jako by Simon vůbec nepromluvil. „Podrobnosti ovšem neznám.

Vím jen to, co jsem zaslechl, a i mezi nefilim panují značné nejasnosti ohledně toho, co se vlastně sběhlo.“

„Jak se Sebastiánovi podařilo jim nalhat, že má s sebou míň bojovníků, než ve skutečnosti měl?“

Rafael pokrčil úzkými rameny. „Lovci stínů někdy zapomínají, že nemají veškerou magii ve své moci. Nedobytná pevnost stojí na místě, kde se protínají zemské siločáry. Působí tam stará, divoká magie, která existovala ještě před Jonathanem Lovcem stínů a jednou se zase dostane ke slovu…“

Odmlčel se a Simon otočil hlavu stejným směrem jako on. Zpočátku viděl jen stěnu tvořenou modrým světlem. Ta pak zmizela a on místo ní spatřil Clary ležící na zemi. V uších mu zalehlo

z ohlušujícího hučení krve. Byla bledá, nehýbala se a její prsty a rty měly tmavou modrofialovou barvu. Vlasy jí zplihle visely kolem obličeje a pod očima jí byly vidět tmavé kruhy. Na sobě měla potrhanou, zakrvácenou zbroj a u ruky jí ležel meč Morgensternů s ostřím zdobeným hvězdami.

Nad ní se skláněl Magnus. Ruku měl položenou na její tváři a z konečků jeho prstů vycházela modrá

záře. Naproti němu klečeli Jocelyn a Luke. Claryina matka zvedla hlavu a všimla si Simona. Rty naznačila jeho jméno, přes hučení v uších ale vůbec nic neslyšel. Byla Clary mrtvá? Rozhodně tak vypadala.

Vyrazil vpřed, Luke ale rychle vstal a natáhl se po něm. Chytil ho za paže a zadržel ho, než se mohl na Clary vrhnout.

Jeho upíří podstata mu propůjčovala nadpřirozenou sílu, kterou se ještě nenaučil dokonale ovládat, Luke ale nebyl o nic slabší. Zaťal prsty do Simonových paží. „Co se stalo?“ zavolal Simon a hlas se mu při tom zvedal do křiku. „Rafaeli…“ Prudce otočil hlavu a ohlédl se po svém upířím průvodci, ten už ale mezitím splynul se stíny na náměstí. „Prosím vás,“ naléhal Simon na Luka a přeskakoval pohledem mezi jeho tváří a Clary. „Pusťte mě k ní…“

„Simone, nech toho,“ okřikl ho Magnus. Konečky prstů přejížděl Clary po obličeji a ve stopách za nimi zůstávaly modré jiskřičky. Vůbec se nepohnula ani jinak nezareagovala. „Tohle je dost ošemetná situace, zůstala v ní jen špetka životní síly.“

„A neměla by teda být v Bazile?“ zeptal se Simon a otočil hlavu k budově nemocnice, z níž pořád vycházelo světlo. Ke svému překvapení zjistil, že na schodech stojí Alek. Zíral na Magnuse. Než se Simon stihl pohnout nebo na něj zamávat, prudce se otočil a vrátil se do budovy.

„Magnusi…,“ začal Simon.

„Simone, buď zticha,“ procedil Magnus mezi zuby. Simon se vykroutil z Lukova sevření, vzápětí ale zakopl a musel se zachytit kamenné zdi.

„Ale Clary…,“ vyhrkl.

Přestože Luke vypadal unaveně, ve tváři měl rozhodný výraz.

„Clary vyčerpala skoro všechnu energii při vytváření hojivé runy. Ale nemá žádné zranění, její tělo je neporušené a Magnus jí dokáže pomoct lépe než mlčenliví bratři. Nejvíc jí prospěješ tím, že ho necháš v klidu pracovat.“

„A co Jace?“ vzpomněl si Simon. „Alek prostřednictvím pouta parabátai vycítil, že se mu něco stalo. Nějak to souviselo s nebeským ohněm. A Rafael blábolil cosi o zemskejch siločárách…“

„Bitva měla krvavější průběh, než nefilim očekávali. Sebastián Jace zranil, ale nebeský oheň se nějak obrátil proti němu. Málem při tom zničil i Jace. Clary mu zachránila život, ale mlčenliví bratři se musí ještě hodně činit, aby ho uzdravili.“ Luke na Simona pohlédl unavenýma modrýma očima. „A jak to, že jsi byl s Isabelou a Alekem? Myslel jsem, že zůstaneš v New Yorku. Přijel jsi kvůli Jordanovi?“

Zmínka o jeho ochránci Simona zarazila. „Kvůli Jordanovi? Co ten s tím má společnýho?“ Poprvé od chvíle, kdy se tu setkali, se Luke zatvářil opravdu zaskočeně. „Ty to ještě nevíš?“

„Co nevím?“

Luke dlouho váhal. Pak řekl: „Něco tu pro tebe mám. Magnus to přivezl z New Yorku.“ Sáhl si do kapsy a vytáhl z ní medailonek na řetízku. Přívěsek byl zlatý a obsahoval reliéf vlčí tlapy a latinský nápis Beati bellicosi.

Blahoslavení bojovníci.

Simon ho okamžitě poznal. Ten přívěsek patřil Jordanovi a označoval ho za příslušníka organizace Praetor Lupus. Byly na něm vidět flíčky od krve. Měly tmavočervenou barvu připomínající rez a řetízek

i lícová strana medailonku jimi byly úplně poseté. Kdo ale mohl být povolanější k tomu, aby neomylně rozlišil rez od krve, než upír? „To nechápu,“ ozval se Simon. Už zase mu hučelo v uších. „K čemu to máte? A proč mi to dáváte?“

„Protože Jordan by chtěl, aby sis to vzal,“ odpověděl Luke.

„‚By chtěl‘?“ zopakoval hlasitě Simon. „Snad ‚chce‘, ne?“

Luke se zhluboka nadechl. „Je mi to líto, Simone, ale Jordan je mrtvý.“

9

Zbraně ve vašich rukou

Clary se vzbudila s blednoucími obrysy runy pod zavřenými víčky. Ta runa připomínala dvě křídla spojená jednou čarou. Celé tělo ji bolelo a ona chvíli jen tak ležela, protože se ze strachu z ještě větší bolesti bála pohnout. Pomalu se jí vracely vzpomínky – na zledovatělou lávovou planinu před pevností, na Amatis, jak se směje a provokativně ji vyzývá, aby se jí pokusila ublížit, na Jace prosekávajícího se davem temných bojovníků. Na Jace, jak leží na zemi a z rány mu krvácí oheň, na bratra Zachariáše, jak ucukává před jeho žárem.

Otevřela oči. Napůl očekávala, že se vzbudí na nějakém naprosto cizím místě, místo toho však ležela na úzké dřevěné posteli v Amatisině pokojíku pro hosty. Přes krajkové závěsy dovnitř pronikalo bledé světlo a kreslilo na strop ornamenty.

Začala se zvedat do sedu. Předtím vedle ní celou dobu někdo tiše zpíval – její matka. Teď ale píseň okamžitě utichla, Jocelyn vyskočila a naklonila se nad Clary. Vypadala, jako by byla vzhůru celou noc. Na sobě měla starou košili a džíny a vlasy měla sepnuté do drdolu propíchnutého tužkou. Clary zaplavil pocit bezpečí a úlevy, hned poté se jí ale zmocnila panika.

„Mami,“ řekla, když se nad ni Jocelyn naklonila a přitiskla jí ruku na čelo, jako by kontrolovala, jestli nemá horečku. „Jace…“

„Jace je v bezpečí,“ uklidnila ji Jocelyn a zase ruku zvedla. V odpověď na Claryin podezřívavý pohled zavrtěla hlavou. „Opravdu. Je teď v nemocnici s bratrem Zachariášem. Dostane se z toho.“

Clary na svoji matku vrhla zpytavý pohled.

„Clary, já vím, že jsem ti v minulosti zavdala důvod, abys mi nevěřila, ale teď ti říkám pravdu. Jace je v naprostém pořádku. Je mi jasné, že kdybych ti teď o něm lhala, nikdy bys mi to neodpustila.“

„Kdy ho budu moct navštívit?“

„Zítra.“ Jocelyn se posadila zpátky na židli vedle postele a odkryla tak Clary výhled na Luka, který celou dobu stál opřený zády o zeď. Věnoval Clary smutný, láskyplný, ochranitelský úsměv.

„Luku!“ vykřikla radostí, že ho vidí. „Řekni mámě, že mi nic není. Můžu jít rovnou do nemocnice…“

Luke zavrtěl hlavou. „Promiň, Clary. Jace má teď zakázané návštěvy. A navíc si dneska musíš odpočinout. Slyšeli jsme, co jsi tam u pevnosti udělala s tou runou iratze.“

„Tedy spíš to, co z toho ostatní viděli. Nejsem si úplně jistá, jestli to dobře chápu.“ Vrásky, které měla Jocelyn v koutcích úst, se prohloubily. „Když ses snažila uzdravit Jace, málem jsi při tom sama přišla o život, Clary. Musíš se naučit být opatrnější. Tvoje zásoby energie nejsou nevyčerpatelné…“

„Ale on umíral,“ přerušila ji Clary. „Místo krve z něj tekl oheň. Musela jsem ho zachránit.“

„To vůbec nemělo být potřeba!“ Jocelyn si odhrnula z očí zbloudilý pramen zrzavých vlasů. „Co jste v té bitvě vlastně pohledávali?“

„Nechtěli tam poslat dost lidí,“ odpověděla Clary zaraženě.

„A všichni si povídali o tom, že až tam dorazí, pokusí se temný bojovníky zachránit, přivedou je zpátky a najdou pro ně lék… Jenže já jsem byla v Burrenu. A ty taky, mami. Víš dobře, že pro nefilim, který Sebastián proměnil pomocí Pekelnýho poháru, už neexistuje žádná záchrana.“

„Viděla jsi tam moji sestru?“ zeptal se Luke laskavým hlasem.

Clary polkla a přikývla. „Mrzí mě to. Ona… je Sebastiánův první pobočník. Už není sama sebou, ani trošku.“

„Ublížila ti?“ chtěl vědět Luke. Mluvil pořád klidně, ale ve tváři mu přeskakoval sval.

Clary zavrtěla hlavou. Nedokázala se přimět promluvit a zalhat mu, ale pravdu mu sdělit nemohla.

„To je v pořádku,“ uklidnil ji, protože si její rozpaky špatně vyložil. „Amatis, která slouží

Sebastiánovi, už není mou sestrou o nic víc, než se Jace ovládaný Sebastiánem podobal tomu, kterého máš ráda. Stejně tak Sebastián není synem, kterého tvá matka měla mít.“

Jocelyn se natáhla, vzala Luka za ruku a lehce přitiskla rty na její hřbet. Clary odvrátila pohled. O chvíli později se k ní matka zase otočila. „Ach Bože, kdyby jen Spolek uměl naslouchat.“ Bezradně vydechla. „Clary, my chápeme, proč jsi v noci udělala to, co jsi udělala, jenže jsme si mysleli, že jsi v bezpečí. Pak se najednou před našimi dveřmi objevila Helen a řekla nám, že jsi v bitvě u pevnosti

utrpěla zranění. Když jsme tě našli na náměstí, málem jsem dostala infarkt. Měla jsi úplně promodralé rty a prsty. Jako by ses utopila. Kdyby nebylo Magnuse…“

„On mě uzdravil Magnus? Co dělá tady v Alicante?“

„Teď nemluvíme o Magnusovi,“ pravila Jocelyn přísně. „Mluvíme o tobě. Ťia byla bez sebe strachy, pořád myslela na to, že tě nechala projít portálem a tys mohla umřít. Potřebovali tam zkušené lovce stínů, ne děti…“

„Ale čekal tam přece Sebastián,“ namítla Clary. „Nevěděli, do čeho jdou.“

„Sebastián není tvoje starost. Když už jsme u toho…“ Jocelyn sáhla pod postel, a když se narovnala, držela v ruce meč Heosfóros. „Tohle je tvoje? Když tě přinesli zpátky, měla jsi to zastrčené za opaskem se zbraněmi.“

„Jo!“ Clary tleskla nadšením. „Myslela jsem, že jsem ho ztratila.“

„Je to meč Morgensternů, Clary,“ řekla její matka a štítivě držela zbraň, jako by se jednalo o plesnivý list salátu. „Před lety jsem ho prodala. Kde jsi k němu přišla?“

„V tom obchodu se zbraněma, kde ho od tebe koupili. Paní, které teď patří, říkala, že by ho stejně nikdo jinej nechtěl.“ Clary vytrhla Heosfóros matce z ruky. „Tak hele, já přece taky patřím do rodu Morgensternových. Nemůžeme předstírat, že v sobě nemám nic z Valentýnovy krve. Potřebuju najít způsob, jak přijmout svůj původ a vyrovnat se s ním, ne dělat, že jsem někdo jinej, někdo s vymyšleným jménem, který nic neznamená.“

Jocelyn sebou trochu škubla. „Myslíš ‚Frayová‘?“

„Není to přece jméno lovců stínů, že ne?“

„Ne, to není,“ odpověděla její matka, „ale zároveň se ani nedá říct, že nic neznamená.“

„Myslela jsem, žes ho vybrala nazdařbůh.“

Jocelyn zavrtěla hlavou. „Znáš obřad, který se musí provést u každého novorozeného lovce stínů? Ten, co má dítěti zajistit ochranu, o kterou Jace přišel, když se vrátil ze světa mrtvých, a proto ho mohla začít ovládat Lilith? Většinou ten obřad provádí železná sestra a mlčenlivý bratr, ale v tvém případě to nebylo oficiálně možné, protože jsme se skrývaly. Takže u toho byl bratr Zachariáš a místo železné sestry jedna čarodějka. A já… jsem tě pojmenovala po ní.“

„Frayová? Ona se příjmením jmenovala Frayová?“

„Byl to takový náhlý popud,“ pokračovala Jocelyn, aniž by své dceři jasně odpověděla na otázku.

„Ona… byla mi sympatická. Zažila ztrátu, bolest a žal, ale byla silná a já jsem chtěla, abys byla taky taková. Po ničem jiném jsem nikdy netoužila, než abys byla silná a v bezpečí a nemusela si projít tím, čím jsem si prošla já – hrůzou, bolestí a nebezpečím.“

„Bratr Zachariáš…“ Clary se najednou posadila úplně rovně.

„Taky byl v té bitvě. Pokusil se Jace uzdravit, ale nebeskej oheň ho popálil. Je v pořádku?

Neumřel, že ne?“

„To nevím.“ Jocelyn vypadala, že ji Claryin naléhavý tón zaskočil. „Vím jen, že ho odnesli do Bazily. Mlčenliví bratři dělají se stavem všech zraněných velké tajnosti, tím spíš, když se jedná o jednoho z nich.“

„Říkal, že mlčenliví bratři rodině Herondaleových něco dluží, už od dávných časů,“ vzpomněla si Clary. „Jestli umře, bude to…“

„Nebude to ničí vina,“ přerušila ji Jocelyn. „Vzpomínám si, že když vytvářel tvé ochranné kouzlo,

řekla jsem mu, že nechci, abys někdy měla co do činění s lovci stínů. A on mi odpověděl, že s tím možná nic nesvedu. Tvrdil, že vábení světa lovců stínů je jako silný proud, který tě od pobřeží zatáhne doprostřed oceánu. Měl pravdu. Myslela jsem si, že se nám podařilo osvobodit, ale teď jsme tady, zpátky v Alicante, zase ve válce a moje dcera tu sedí s krví na obličeji a mečem Morgensternů v rukou.“

V jejím hlase zněl zlověstný, napjatý tón, který Clary znepokojil. „Mami, stalo se ještě něco? Je tady ještě něco, co jsi mi neřekla?“

Jocelyn si vyměnila pohled s Lukem. Pak promluvil on: „Už víš, že včera ráno před bitvou u Nedobytné pevnosti se Sebastián pokusil zaútočit na Institut v Londýně.“

„Ale nikomu se nic nestalo. Robert tvrdil…“

„A tak Sebastián obrátil svoji pozornost jinam,“ pokračoval Luke neoblomně. „Opustil se svými vojáky Londýn a zaútočil na organizaci Praetor Lupus na Long Islandu. Povraždil skoro všechny pretoriány, včetně jejich velitele. Jordan Kyle…“ Přeskočil mu hlas. „Zabili i Jordana.“

Clary si vůbec neuvědomovala, že se pohnula, najednou ale zjistila, že už neleží pod přikrývkou. Přehodila nohy přes kraj postele a natáhla ruku po pouzdru od meče Heosfóros, které leželo na nočním stolku. „Clary,“ oslovila ji její matka, dlouhými prsty ji vzala za zápěstí a zadržela její ruku. „Clary, je po všem. Nemůžeš nic dělat.“

Clary cítila, jak ji v krku pálí horké slané slzy, a pod nimi rozpoznala drsnější pachuť panické hrůzy. „A co Maia?“ zeptala se.

„Jestli se něco stalo Jordanovi, je Maia v pořádku? A Simon? Vždyť Jordan byl jeho strážce! Je Simon v bezpečí?!“

„Jsem v pohodě. Neboj se, já jsem v pohodě,“ ozval se Simonův hlas. Dveře pokoje se otevřely

a ke Claryinu nezměrnému údivu jimi vstoupil Simon s překvapivě nesmělým výrazem v obličeji. Hodila pouzdro od meče Heosfóros na pokrývku, vymrštila se na nohy a skočila svému kamarádovi kolem krku

s takovou razancí, že se bouchla hlavou o jeho klíční kost. Ani si nevšimla, jestli ji to bolí. Všechnu pozornost věnovala objímání Simona, jako by oba právě vypadli z vrtulníku a řítili se k zemi. V pěstech mačkala jeho zelený svetr a nepohodlně si tiskla obličej k jeho rameni, jako by přemáhala pláč.

Držel ji v náruči a snažil se ji utišit neohrabaným chlapeckým poplácáváním po zádech a ramenou.

Když ho konečně pustila a o krok ustoupila, zjistila, že má její kamarád na sobě o číslo větší svetr a džíny. Na krku mu visel kovový řetízek.

„Co tady děláš?“ vyzvídala. „A čí oblečení to máš na sobě?“

„To je dlouhej příběh a oblečení je převážně Alekovo,“ odpověděl Simon. Mluvil nenuceným tónem, ale vypadal napjatě a nervózně. „To bys teprve koukala, co jsem měl na sobě předtím.

Mimochodem, hezký pyžamo.“

Clary se na sebe podívala. Měla na sobě flanelové pyžamo s obrázky hasičských aut, které mělo moc krátké nohavice a bylo jí těsné přes hrudník.

Luke zvedl obočí. „Myslím, že patřilo mně, když jsem byl malý.“

„Snad mi nechceš namluvit, že jste nenašli nic jinýho, do čeho byste mě mohli navlíknout.“

„Jestli nepřestaneš trvat na tom, že se chceš nechat zabít, tak já si aspoň vyhrazuju právo vybírat ti garderobu, až se budeš uzdravovat,“ prohlásila Jocelyn s drobným úšklebkem.

„Pyžamo jako nástroj pomsty,“ posteskla si Clary. Sehnula se pro džíny a košili, které ležely na podlaze, a podívala se na Simona. „Jdu se převlíct. A až se vrátím, budeš doufám připravenej mi vysvětlit, kde ses tady vzal, protože mi fakt nestačí vědět, že je to ‚dlouhej příběh‘.“

Simon si pod vousy zamumlal něco o tom, že ho „sekýruje“, ale Clary už mezitím prošla dveřmi do koupelny. V rekordním čase se osprchovala a vychutnávala si přitom pocit, že z ní voda smývá špínu bitvy. Navzdory matčinu ujišťování se sice pořád bála o Jace, ale Simonova přítomnost jí zvedla náladu. Možná to nedávalo smysl, ale byla spokojenější, že je její kamarád tady, kde na něho může dávat pozor, než kdyby zůstal v New Yorku. Zvlášť po tom, co se stalo Jordanovi.

Když se s vlhkými vlasy staženými do culíku vrátila do pokoje, Simon seděl na nočním stolku, zabraný do hovoru s její matkou a Lukem. Zrovna vyprávěl, co se mu přihodilo v New Yorku, jak ho Maureen unesla a jak ho Rafael zachránil a přivedl do Alicante.

„V tom případě doufám, že se Rafael hodlá zúčastnit té dnešní večeře, kterou pořádají zástupci vílího dvora,“ říkal právě Luke.

„Nejspíš pozvali Anselma Nightshadea, ale jestli ho má Rafael v Radě zastupovat, měl by se tam objevit on. Význam solidarity podsvěťanů s lovci stínů je dnes větší než kdy předtím, zejména po tom, jak to dopadlo s organizací Praetor Lupus.“

„Víte něco o Maie?“ zeptal se Simon. „Děsí mě představa, že je tam teď sama a Jordan je mrtvej.“ Když vyřkl poslední tři slova, trochu se mu zkřivil obličej, jako by ho ta věta zabolela.

„Není sama. Stará se o ni celá smečka. Jsem v kontaktu s Batem, takže vím, že fyzicky je Maia

v pořádku. Jak je na tom po psychické stránce, to netuším. To jí Sebastián předal svůj vzkaz, když zabil Jordana. Muselo to pro ni být dost těžké.“

„Smečka se taky brzo bude muset nějak vypořádat s Maureen,“ řekl Simon. „Je celá bez sebe nadšením, že lovci stínů zmizeli. Udělá si z New Yorku krvavý hřiště, jestli si prosadí svou.“

„Pokud zabíjí civily, Spolek na ni bude muset někoho poslat,“ prohlásila Jocelyn. „I kdyby kvůli tomu musel opustit Idris. Jestli Maureen porušuje Dohody…“

„Neměla by tohle slyšet Ťia?“ napadlo Clary. „Mohli bychom s ní jít promluvit. Je jiná než předchozí konzul. Ona tě vyslechne, Simone.“

Simon přikývl. „Slíbil jsem Rafaelovi, že si jeho jménem promluvím s inkvizitorem a konzulkou…“ Náhle se odmlčel a zašklebil se.

Clary se na něj pozorně zadívala. Seděl ve slabém paprsku denního světla a kůži měl bledou jako slonovina. Těsně pod ní mu prosvítaly žíly, výrazné a černé jako čáry inkoustem. Pod ostře trčícími lícními kostmi měl tmavé stíny. „Simone, jak je to dlouho, co jsi naposledy něco jedl?“

Simon sebou trhnul. Věděla, jak nesnáší, když mu někdo připomíná, že potřebuje krev. „Tři dny,“ odpověděl potichu.

„Jídlo,“ řekla Clary a podívala se ze své matky na Luka. „Musíme mu sehnat něco k jídlu.“

„To je dobrý,“ odporoval Simon nepřesvědčivě. „Já jsem v pohodě.“

„Nejrozumnější by bylo zkusit mu sehnat krev v domě zástupce upírů,“ navrhl Luke. „Lovci stínů mají povinnost ji tam dodávat pro potřeby představitele dětí noci v Radě. Šel bych tam sám, ale divil bych se, kdyby vyšli vstříc zrovna vlkodlakovi. Mohli bychom jim poslat zprávu…“

„Žádný zprávy, ty jsou moc pomalý. Musíme jít hned.“ Clary otevřela skříň a sáhla po bundě.

„Simone, zvládneš tam dojít?“

„Není to tak daleko,“ řekl Simon slabě. „Jenom pár domů od inkvizitora.“

„Rafael teď určitě spí,“ upozornil je Luke. „Je bílý den.“

„Tak ho vzbudíme.“ Clary si oblékla a zapnula bundu. „Zastupovat upíry je jeho práce, takže Simonovi musí pomoct.“

Simon si odfrknul. „Rafael si nikdy nemyslí, že něco musí.“

„Na to kašlu.“ Clary zvedla meč Heosfóros a zasunula ho do pouzdra.

„Clary, nejsem si jistá, že už je ti natolik dobře, abys mohla chodit ven…,“ začala protestovat Jocelyn.

„Je mi fajn. Nikdy mi nebylo líp.“

Jocelyn zavrtěla hlavou a v zrzavých vlasech se jí zalesklo světlo.

„Jinými slovy, neexistuje nic, čím bych tě mohla zastavit.“

„Přesně,“ prohlásila Clary a zastrčila si Heosfóros za opasek.

„Vůbec nic.“

„Dnes se koná ta večeře členů Rady,“ připomněl jí Luke a opřel se zády o zeď. „Clary, budeme

muset odejít dřív, než se vrátíš. Necháme dům hlídat, abychom měli jistotu, že se vrátíš do setmění…“

„To snad nemůžete myslet vážně!“

„Ale ano. Chceme, abys tu byla a aby dům zůstal zavřený. Jestli se do tmy nevrátíš, hlídač pošle zprávu do Gardu.“

„Tohle je policejní stát,“ reptala Clary. „Tak pojď, Simone, jdeme.“

Maia seděla na pláži Rockaway, pozorovala hladinu a třásla se. V létě tu bývala hlava na hlavě, ale teď v prosinci byla pláž liduprázdná a bičoval ji ostrý vítr. Vody Atlantského oceánu, tmavě šedé jako železo, před ní ubíhaly do dálky a nad nimi se rozprostíralo nebe podobné barvy.

Těla vlkodlaků, které Sebastián zabil, včetně toho Jordanova, byla obřadně spálena mezi troskami sídla vlčí stráže. Jeden vlk z jejich smečky pak sešel na pláž a vysypal do vody obsah první urny.

Maia sledovala, jak hladina oceánu černá popelem mrtvého vlkodlaka.

„Je mi to líto.“ Byl to Bat a právě se posadil do písku vedle ní. Společně se dívali, jak k oceánu přistupuje Rufus a otevírá další dřevěnou urnu. „Myslím to s Jordanem.“

Maia si odhrnula vlasy z obličeje. Na obzoru se kupily šedivé mraky. Přemýšlela, jestli začne pršet.

„Chystala jsem se s ním rozejít,“ řekla.

„Cože?“ Na Batově obličeji se objevil šokovaný výraz.

„Chystala jsem se s ním rozejít,“ zopakovala Maia. „Chtěla jsem to udělat ten den, kdy ho Sebastián zabil.“

„Já myslel, že vám to skvěle klape. Myslel jsem, že jste šťastní.“

„Vážně?“ Maia zabořila prsty do vlhkého písku. „Vždyť jsi ho neměl rád.“

„Protože ti ublížil. Je to už dávno a já vím, že se ti to snažil vynahradit, ale…“ Bat pokrčil rameny.

„Možná jenom neumím odpouštět.“

Maia si povzdechla. „Já možná taky ne,“ přiznala se. „Ve městě, kde jsem vyrostla, bydlela spousta rozmazlenejch, hubenejch, bohatejch bílejch holek, který mi pořád musely zdůrazňovat, že nevypadám jako ony. Když mi bylo šest, máma pro mě chtěla uspořádat narozeninovou oslavu ve stylu Barbie. Sice vyrábějí černošskou barbínu, ale nemají k ní žádný doplňky, jako ozdoby na večírky, figurky na dorty

a tak. Takže maskotem mojí oslavy byla bílá panenka a všechny tyhle blonďatý holčičky, který přišly, se mi kvůli tomu za zády posmívaly.“ Svěží vzduch ji studil v plicích. „No a když jsem později potkala Jordana a on mi řekl, že jsem krásná, už se pak vlastně ani nemusel moc snažit. Během pěti minut jsem se do něj zamilovala až po uši.“

„Ale ty jsi opravdu krásná,“ řekl Bat. Pískem si razil cestu ráček poustevníček a Bat ho prsty postrkoval.

„Byli jsme šťastní,“ pokračovala Maia. „Jenže pak se to všechno sesypalo. Udělal ze mě vlkodlaka a já ho začala nenávidět. Nenáviděla jsem ho celou dobu, co jsem žila v New Yorku, a on se pak najednou objevil a tolik stál o to, abych mu odpustila. Strašně po tom toužil a bylo mu to moc líto. Věděla jsem, že lidi po kousnutí vlkodlaka dokážou pěkně vyvádět. Slyšela jsem, že někdo i zabije svoji rodinu…“

„Právě proto existuje vlčí stráž,“ přerušil ji Bat. „Ehm, teda existovala.“

„Tak mě napadalo, jak dlouho asi můžeš někoho obviňovat z věcí, který udělal ve stavu, kdy nad sebou neměl vládu. Říkala jsem si, že bych mu měla odpustit, a on po tom hrozně toužil. Mohl se přetrhnout, aby mi to vynahradil. Doufala jsem, že se zase všechno vrátí do normálu a bude to jako předtím.“

„Občas se stane, že už věci nikdy nemůžou být jako předtím,“ namítl Bat. Zamyšleně se dotkl jizvy na své tváři. Maia se ho ještě nikdy nezeptala, kde k ní přišel. „Někdy se toho moc změní.“

„Nemohlo to být jako předtím,“ souhlasila Maia. „Aspoň já jsem to nedokázala. Tolik si přál, abych mu odpustila, že když se na mě někdy podíval, připadalo mi, že vidí odpuštění. Vykoupení.

Neviděl mě.“ Zavrtěla hlavou. „Já nejsem kněz, nemůžu mu dát rozhřešení. Jsem jenom Maia.“

„Ale záleželo ti na něm,“ připomněl jí Bat tiše.

„Záleželo mi na něm tolik, že jsem rozchod pořád odkládala. Čekala jsem, že to třeba začnu cítit jinak. A pak se začaly dít všechny ty věci – Simona unesli, my ho jeli hledat a já jsem se pořád chystala to Jordanovi říct. Chtěla jsem mu to oznámit, hned jak dorazíme do sídla Praetor Lupus, jenomže pak jsme tam přijeli a uviděli tam ten…,“ odmlčela se a polkla, „… masakr.“

„Když tě našli, prý jsi ho držela v náruči. Byl už po smrti a jeho krev odnášel oceán, ale tys ho pořád nechtěla pustit.“

„Každej by měl umřít někomu v náruči,“ řekla Maia a nabrala si hrst písku. „Já… mám hrozný výčitky svědomí. Umřel s představou, že jsem do něj pořád zamilovaná, že zůstaneme spolu a všechno bude v pořádku. Lhala jsem mu, když umíral.“ Nechala si zrnka písku propadat mezi prsty. „Měla jsem mu říct pravdu.“

„Přestaň si to vyčítat.“ Bat vstal. Byl vysoký a napůl zapnutá větrovka odhalovala jeho svalnatý hrudník. Vlasy měl tak krátké, že snadno odolávaly náporům větru. Za ním se sbíhaly šedé mraky. Maia viděla, že se zbytek smečky shromáždil kolem Rufuse, který něco vykládal a rozhazoval při tom rukama.

„Kdyby neumíral, pak ano, měla jsi mu říct pravdu. Ale on umřel s myšlenkou, že ho miluješ a že jsi mu odpustila. Lidi dostávají mnohem horší dárky. Udělal ti hroznou věc a věděl to. Ale existuje jenom pár lidí, kteří jsou stoprocentně dobří nebo stoprocentně špatní. Ber to jako dárek, kterej jsi dala tomu dobrýmu v něm. Ať už Jordan přijde kamkoli – a já věřím, že všichni někam přijdeme –, můžeš si tenhle svůj dárek představovat jako světlo, co ho dovede domů.“

Jestliže Bazilu opustíš, upozorňuji tě, že tak učiníš navzdory doporučení mlčenlivých bratrů.

„Fajn,“ prohlásil Jace, natáhl si druhou rukavici a zahýbal prsty.

„To už jste mi vysvětlil docela jasně.“

Bratr Enoch stál nad ním a nesouhlasně sledoval, jak se Jace sklání a pomalými, přesnými pohyby si zavazuje tkaničky. Seděl na kraji nemocniční postele, jedné z celé řady podobných, bíle povlečených lůžek, která se táhla až na konec dlouhé místnosti. Na mnoha dalších postelích leželi lovci stínů zotavující se z bitvy u Nedobytné pevnosti. Mlčenliví bratři chodili mezi lůžky jako přízračné zdravotní sestry.

Vzduch voněl po bylinkách a neznámých obkladech.

Měl by sis ještě alespoň jednu noc odpočinout. Tvé tělo je vyčer pané a stále v tobě plane nebeský oheň.

Jace si právě zavázal druhou tkaničku a zvedl pohled. Klenutý strop nad jeho hlavou zdobily propletené hojivé runy stříbrné a modré barvy. Měl pocit, že na ten vzor zíral snad několik týdnů, i když dobře věděl, že to byla jen jediná noc. Během ní nad ním neustále přešlapovali mlčenliví bratři se svými hojivými runami a obklady. Nedovolili mu žádné návštěvy. Také na něm prováděli různé testy, brali mu vzorky krve, vlasů, a dokonce i řas a ke kůži mu přikládali nejrůznější druhy mečů – ze zlata, stříbra, oceli, jeřábového dřeva. Připadal si zdravý. Měl silné podezření, že ho mlčenliví bratři chtějí v Bazile držet nikoli kvůli jeho zdravotnímu stavu, ale aby mohli studovat nebeský oheň.

„Chci vidět bratra Zachariáše,“ prohlásil.

Je v pořádku. Nemusíš se o něj strachovat.

„Chci ho vidět,“ trval na svém. „Skoro jsem ho tam u pevnosti zabil…“

Nebyl jsi to ty. Byl to nebeský oheň. A ať mu udělal cokoli, rozhodně mu neublížil.

Jace se v duchu podivil té zvláštní volbě slov. „Když jsem ho poznal, řekl mi, že podle něj mají bratři vůči rodu Herondaleových nějaký dluh. Já jsem Herondale. On by mě taky chtěl vidět.“

A pak hodláš Bazilu opustit?

Jace vstal. „Nic mi není. Nepotřebuju být v nemocnici. Určitě byste udělali líp, kdybyste své zdroje využili u těch, kteří jsou opravdu zranění.“ Z háčku vedle postele sundal bundu. „Víte co? Buď mě hned

zavedete za bratrem Zachariášem, nebo tady prostě začnu chodit a křičet jeho jméno, dokud se mi neozve.“

S tebou není snadné pořízení, Jacei Herondale.

„Povídá se to,“ připustil Jace.

Postele od sebe dělila oblouková okna, jimiž na mramorovou podlahu dopadaly široké kužely světla. Už se začalo stmívat, Jace se totiž probudil až pozdě odpoledne. Nad jeho postelí stál v tu chvíli mlčenlivý bratr. Jace se hned posadil a chtěl vědět, kde je Clary, zatímco si v hlavě probíral vzpomínky na předchozí noc. Vzpomněl si na bolest v místě, kam ho Sebastián bodl, vybavil si oheň, který vyšlehl podél čepele, a hořícího bratra Zachariáše. Claryino objetí, její vlasy, které je oba přikrývaly, tmu, jež všechno zahalila a zbavila ho bolesti. A pak už nic.

Jakmile ho bratři ujistili, že Clary je v pořádku a v bezpečí v domě Amatis, začal se ptát po bratru Zachariášovi a zjišťovat, jestli mu oheň ublížil, dostalo se mu však jen protivně nejasných odpovědí.

Teď tedy vyšel za bratrem Enochem ze sálu ošetřovny na užší chodbu s bílými omítkami. Vedlo z ní několik dveří. Když kolem jedněch procházeli, Jace jimi letmo zahlédl zmítající se tělo přivázané k lůžku a zaslechl křik a hlasité klení. Nad mužem v cárech rudé zbroje, který sebou tak usilovně házel, stál mlčenlivý bratr. Na bílé stěně za ním ulpěly cákance krve.

Amalrik Kriegsmesser, vysvětlil mu bratr Enoch, aniž by otočil hlavu. Jeden ze Sebastiánových temných bojovníků. Jak jistě víš, pokoušíme se zvrátit účinek Pekelného poháru.

Jace polkl. Nenapadlo ho nic, co by mohl říct. Viděl obřad prováděný s Pekelným pohárem na vlastní oči. V hloubi duše nevěřil, že lze jeho účinek zvrátit. Změna, kterou způsoboval, sahala příliš hluboko. Na druhou stranu si ale ani nikdy nedokázal představit, že mlčenlivý bratr by v sobě mohl mít tolik lidskosti, jakou cítil z bratra Zachariáše. Byl snad právě tohle důvod, proč tolik trval na tom, že se

s ním chce setkat? Vzpomněl si, že mu Clary vyprávěla, co jí bratr Zachariáš jednou odpověděl na otázku, jestli někdy existoval někdo, koho miloval tolik, že by pro něj byl ochoten zemřít:

Dva lidé. Některé vzpomínky nedokáže smazat ani čas. Zeptej se svého přítele Magnuse Banea, jestli mi nevěříš. Věčnost ti nepomůže na ztrátu zapomenout, jen ji činí snesitelnější.

Z těch slov čišelo cosi, co k Jaceovi promlouvalo o žalu a dlouhé paměti. Tyhle vlastnosti si ovšem s mlčenlivými bratry nikdo nespojoval. Byli součástí jeho života od doby, kdy mu bylo deset let – tiché sochy, které pomáhaly s léčením, střežily různá tajemství a nikdy nemilovaly, po ničem netoužily, nestárly ani neumíraly, jen prostě byly. Bratr Zachariáš se ale od nich něčím lišil.

Jsme tu. Bratr Enoch se zastavil před obyčejnými dveřmi natřenými nabílo. Zvedl svou velkou ruku a zaklepal. Zevnitř se ozvalo zaskřípění, jako by někdo odsunul židli, a pak mužský hlas:

„Dále.“

Bratr Enoch otevřel dveře a uvedl Jace dovnitř. Okna tu byla obrácená na západ, takže místnost zalévalo světlo a paprsky zapadajícího slunce vrhaly na stěny světlé ohnivé skvrny. U jednoho okna stála štíhlá postava, z níž byla vidět jen silueta. Neměla na sobě roucho mlčenlivých bratří. Jace se překvapeně ohlédl na bratra Enocha, ten už ale mezitím odešel a zavřel za sebou.

„Kde je bratr Zachariáš?“ zeptal se Jace.

„Jsem přímo tady,“ ozval se tichý, měkký hlas, který trochu skřípal, jako klavír, když se na něj dlouhé roky nehraje. Postava se odvrátila od okna. Jace zjistil, že má před sebou chlapce jen o pár let staršího než on sám. Tmavé vlasy, tvář s jemnými rysy, oči, které působily mladě a zároveň staře. Na vysoko posazených lícních kostech měl runy mlčenlivých bratří. Když se chlapec otočil, Jace si všiml vybledlého obrysu staré runy na jeho krku.

Byla to runa parabátai. Stejná, jakou měl i Jace. Dobře věděl, co vybledlá runa znamená – takovou nosívají parabátai, jejichž druhá polovička zemřela. Když si představil sám sebe bez Aleka, pouze

s vybledlou runou, která by mu připomínala, že byl kdysi spojený s někým, kdo znal všechny nejlepší i nejhorší stránky jeho duše, náhle mu začalo být bratra Zachariáše líto.

„Jace Herondale,“ promluvil chlapec. „Další Herondale, který mi přináší vykoupení. Měl jsem to čekat.“

„Já jsem… to není…“ Jace byl moc ohromený, než aby dokázal přijít s nějakou inteligentní odpovědí. „To přece není možné. Když se jednou z člověka stane mlčenlivý bratr, nejde to vrátit zpátky. Vy… já to nechápu.“

Chlapec – podle všeho tedy Zachariáš, i když už ne bratr – se usmál. Byl to dojemně bezbranný úsměv, úsměv mladého laskavého muže. „Sám tomu tak docela nerozumím,“ přiznal se.

„Nikdy jsem ovšem nebyl běžný mlčenlivý bratr. Do řádu jsem vstoupil, protože na mně ulpěla černá magie. Neexistoval žádný jiný způsob, jak se zachránit.“ Sklopil pohled a podíval se na své chlapecké ruce bez jediné vrásky, dokonale hladké, což u lovců stínů nebývá běžné. Bratři mohli také bojovat v bitvách, ale stávalo se to jen vzácně. „Opustil jsem vše, co jsem znal a miloval. Možná že jsem to neopustil úplně, ale mezi sebou a životem, který jsem vedl dřív, jsem vztyčil skleněnou zeď. Všechno jsem přes ni viděl, ale nemohl jsem se toho dotknout ani účastnit. Postupně jsem zapomínal, jaké to je, být obyčejným člověkem.“

„My přece nejsme obyčejní lidé.“

Zachariáš zvedl hlavu. „Ach, ano, tohle si namlouváme,“ připustil. „Jenže za poslední století jsem lovce stínů důkladně studoval, a mohu ti tedy říci, že jsme v mnohém lidštější než většina civilů. Když nám pukne srdce, rozletí se na kousíčky, které nelze jen tak slepit. Někdy civilům závidím jejich odolnost.“

„Vám je víc než sto let? Tak to mi přijdete docela… odolný.“

„Myslel jsem si, že budu mlčenlivým bratrem navěky. My… tedy oni neumírají, víš? Jen po mnoha letech přijdou o všechnu životní sílu. Přestanou mluvit, přestanou se hýbat a nakonec jsou pohřbeni zaživa. Čekal jsem, že takový bude i můj osud. Když jsi ale utrpěl to zranění a já se tě dotkl runou, kterou jsem měl v dlani, vstřebal jsem do sebe něco z nebeského ohně v tvých žilách a ten z mé krve vypálil temnotu. Opět jsem se stal člověkem, kterým jsem byl, než jsem složil slib a vstoupil do řádu. Dávno předtím. Stal jsem se tím, čím jsem vždycky chtěl být.“

Jace promluvil ochraptělým hlasem: „Bolelo to?“ Zachariáš se zatvářil nechápavě. „Prosím?“

„Když mě Clary probodla Nebeským skvostem, byla to strašná bolest. Měl jsem pocit, jako by se mi v těle rozpouštěly kosti. Od

chvíle, kdy jsem se probral, na to pořád musím myslet – na tu bolest a na to, jestli jste ji taky cítil, když jste se mě dotkl.“

Zachariáš se na něj překvapeně podíval. „Ty jsi o mně přemýšlel? A o tom, jestli mě to bolelo?“

„Samozřejmě.“ V okně za Zachariášem Jace viděl jejich odrazy. Zachariáš byl stejně vysoký jako on, jen hubenější a se svými tmavými vlasy a bledou kůží vypadal jako Jaceův negativ na fotografickém filmu.

„Typičtí Herondaleové,“ vydechl Zachariáš a znělo to napůl jako smích, napůl jako bolestné zasténání. „Skoro bych zapomněl. Žádný jiný rod toho nedělá pro lásku tolik ani za to necítí takovou vinu. Nesnaž se nést na bedrech tíhu celého světa, Jacei. Takové břímě je moc těžké i pro Herondalea.“

„Nejsem žádný světec,“ namítl Jace. „Možná je správné, abych ho nesl.“

Zachariáš zavrtěl hlavou. „Určitě znáš tenhle citát z bible: ‚Mene mene, tekel, ufarsin.‘ “

„‚Byl jsi zvážen na vahách a shledán lehkým.‘ Ano, znám. Je to varování na stěně.“

„Egypťané věřili, že u brány mrtvých bude tvé srdce zváženo na vahách, a bude-li těžší než pírko, tvá cesta povede do pekla. Nebeský oheň nám nahlíží do duše, Jacei Herondale, stejně jako váhy starých Egypťanů. Je-li v nás víc zla než dobra, zničí nás. Já jsem přežil jen o vlásek a ty také. Rozdíl mezi námi je v tom, že mě se oheň jen dotkl, kdežto tobě pronikl přímo do srdce. Stále ho v sobě nosíš. Je to velké břemeno a velký dar.“

„Ale já nedělám nic jiného, než že se ho snažím zbavit…“

„Nemůžeš se ho zbavit.“ Hlas bratra Zachariáše zněl velmi vážně. „Není to žádná kletba, od níž by ses mohl osvobodit. Je to zbraň, která ti byla svěřena. Stal ses nebeským mečem. Jednej tak, abys byl takové cti hoden.“

„Teď zníte jako Alek,“ postěžoval si Jace. „Ten taky pořád mluví o zodpovědnosti a zásluhách.“

„Alek, tvůj parabátai, ten Lightwoodovic chlapec?“

„Vy…“ Jace ukázal na Zachariášův krk. „Taky jste měl svého parabátai. Ale vaše runa je teď vybledlá.“

Zachariáš sklopil pohled k zemi. „Zemřel už dávno,“ vysvětlil.

„Byl jsem… Když zemřel, tak jsem…“ V rozrušení zavrtěl hlavou.

„Dlouhé roky jsem mluvil jen pomocí své mysli, ačkoli k tobě mé myšlenky přicházely jako slova,“ řekl. „Vyjadřování pomocí běžného jazyka mi teď činí velké potíže.“ Zvedl hlavu a podíval se na Jace.

„Važ si svého parabátai,“ pokračoval. „Pouto mezi vámi je velmi cenné. Každá láska je cenná. Kvůli ní děláme to, co děláme. Proč bojujeme s démony? Proč nemohou být dobrými strážci tohoto světa právě oni? Proč jsme my lepší? Protože oni nestaví, ale ničí. Necítí lásku, jen nenávist. My, lovci stínů, občas chybujeme. Kdybychom ale neměli schopnost milovat, nedokázali bychom chránit obyčejné lidi.

Abychom je mohli chránit, musíme je milovat. Můj parabátai dokázal milovat jako málokdo, vkládal do lásky úplně všechno. Vidím, že i ty jsi takový. Láska v tobě hoří jasněji než nebeský oheň.“

Bratr Zachariáš ho pozoroval planoucím pohledem, který v Jaceovi vzbuzoval pocit, že mu proniká až do morku kostí. „Mrzí mě to,“ řekl Jace tiše. „Mrzí mě, že jste přišel o svého parabátai. Zbyl vám někdo, ke komu byste se mohl vrátit?“

Jeden koutek chlapcových úst se zvedl. „Ano, jedna osoba. Vždycky pro mě znamenala domov. Ale dosud nepřišel ten pravý čas. Ještě tu musím zůstat.“

„Abyste mohl bojovat?“

„A milovat a truchlit. Když jsem byl mlčenlivým bratrem, láska a žal ze ztráty ve mně byly utlumené, jako když z dálky slyšíš hudbu a jen stěží rozeznáš melodii. Teď se mi všechno najednou vrátilo a já pod tou tíhou klesám. Musím nejdříve zesílit, než se s ní uvidím.“ Tesklivě se usmál. „Měl jsi někdy pocit, jako by toho tvé srdce skrývalo tolik, že se musí zákonitě rozpadnout?“

Jace si vzpomněl na zraněného Aleka na svém klíně, na bledého Maxe nehybně ležícího na podlaze Síně Dohod, pomyslel na Valentýna, jak ho objímal, zatímco se Jaceova krev vpíjela do písku pod nimi. A nakonec se mu vybavila Clary, její nezměrná odvaha, která ho vždy zachránila, její důvtip, jenž ho udržoval při smyslech, stálost její lásky.

„Když se zlomí meč a někdo ho opraví, bývá pak na nově spojených místech silnější,“ řekl Jace.

„Třeba je to se srdci stejné.“

Bratr Zachariáš, teď už jen pouhý chlapec, stejně jako Jace, se trochu smutně usmál. „Doufám, že máš pravdu.“

„Nemůžu uvěřit, že je Jordan mrtvej,“ řekla Clary. „Vždyť jsem ho nedávno viděla. Seděl na zídce u Institutu, když jsme procházeli portálem.“

Kráčela po Simonově boku podél kanálu. Mířili do středu města. Kolem nich čněly do výšky démoní věže a jejich záře se zrcadlila na hladině.

Simon vrhl na Clary postranní pohled. Musel pořád myslet na to, v jakém stavu ji v noci spatřil na náměstí – promodralou, vyčerpanou a skoro v bezvědomí, s potrhanými šaty umazanými od krve. Teď už zase vypadala jako obvykle. Do tváří se jí vrátila barva, ruce měla vražené v kapsách a za opaskem jí čouhal jílec meče. „To já taky ne,“ odpověděl.

Claryiny oči se leskly a jejich pohled směřoval kamsi do dálky. Simon byl zvědavý, na co asi vzpomíná – na Jordana, když učil Jace v Central Parku ovládat své emoce? Na to, jak Jordan u Magnuse doma oslovil pentagram? Na chvíli, kdy Jordana viděli poprvé v životě, tehdy když podlezl pod napůl

spuštěnými vraty do garáže a ucházel se o místo v Simonově kapele? Na to, jak Jordan sedával na pohovce ve svém a Simonově bytě a hrál s Jacem hry na Xboxu? Jak Simonovi oznámil, že se zavázal k úkolu ho chránit?

Simon v sobě cítil zvláštní prázdno. V noci spal neklidně a často se budil z nočních můr, v nichž se objevoval Jordan, beze slova na něj zíral, jeho oříškově hnědé oči Simona prosily, aby mu pomohl, aby ho zachránil, a mezitím mu po pažích stékalo tetování jako stružky krve.

„Chudák Maia,“ pokračovala Clary. „Kdyby aspoň byla tady, kdybychom tak s ní mohli mluvit.

Tolik už toho prožila a teď tohle…“

„Já vím,“ odbyl ji Simon a ucítil, jak ho v krku pálí slzy. Myšlenky na Jordana ho doslova mučily.

Kdyby měl k tomu ještě myslet i na Maiu, asi by se úplně sesypal.

Na jeho strohou odpověď Clary zareagovala tím, že se natáhla po jeho ruce. „Simone,“ oslovila ho,

„jak ti je?“

Dovolil jí, aby ho vzala za ruku a volně si propletla prsty s jeho. Všiml si, že se podívala na zlatý vílí prsten, který nikdy nesundával.

„Moc dobře ne,“ odpověděl.

„No jasně že ne. Jak by taky mohlo? Vždyť to byl tvůj…“ Kamarád? Spolubydlící? Osobní strážce?

„Umřel kvůli mně,“ přerušil ji Simon.

Vypadala, že ji to zaskočilo. „Ne! Simone, vždyť měl za úkol tě chránit. Byl to tvůj strážce.“

„Ale prosím tě, Clary,“ stál si Simon za svým. „Co podle tebe dělal v sídle Praetor Lupus? Skoro nikdy tam nejezdil. Jestli tam jel tentokrát, tak jedině kvůli mně, protože mě hledal. Kdybych se nenechal unést…“

„Kdyby ses nenechal unést?!“ zopakovala Clary rozčileně. „To mi chceš jako tvrdit, že ses Maureen dobrovolně přihlásil, jestli by tě náhodou nechtěla unést?“

„Maureen mě neunesla,“ namítl potichu.

Podívala se na něj se zmatkem v očích. „Já myslela, že tě zavřela do klece v hotelu Dumort.

Myslela jsem, žes říkal…“

„To jo,“ přitakal Simon. „Ale jedinej důvod, proč jsem byl venku, kde se mi mohla dostat na kobylku, bylo to, že na mě zaútočil temnej lovec stínů. Nechtěl jsem to říkat Lukovi ani tvojí mámě,“ dodal. „Bál jsem se, že by začali vyšilovat.“

„Protože jestli na tebe Sebastián poslal temnýho bojovníka, udělal to kvůli mně,“ doplnila Clary napjatě. „Chtěl tě unést, nebo zabít?“

„Nedostal jsem příležitost se ho zeptat.“ Simon si strčil ruce do kapes. „Jordan mi poručil, ať odtamtud zmizím, tak jsem ho poslechl – a narazil jsem přímo na část Maureenina klanu. Evidentně nechala náš byt sledovat. To mám asi za to, že jsem utekl a jeho tam nechal. Kdybych to neudělal, kdyby mě neunesli, nemusel by jezdit do sídla vlčí stráže a teď by nebyl mrtvej.“

„Přestaň.“ Simon překvapeně vzhlédl. Znělo to, jako by byla Clary doopravdy rozzlobená. „Přestaň se z toho obviňovat. Jordana na tvůj případ nenasadili náhodou. On tu práci chtěl, aby se dostal blíž

k Maie. Věděl, že z toho, že tě má hlídat, plynou určitý rizika. A on je dobrovolně přijal. Byla to jeho volba. Snažil se tím odčinit svoje prohřešky, kvůli tomu, co se stalo mezi ním a Maiou. Kvůli tomu, co udělal. Právě proto se dal k vlčí stráži. Zachránilo ho to. Pomohlo mu, že dostal šanci hlídat lidi, jako jsi ty. Předtím se z něho stala příšera. Ublížil Maie a proměnil ji v totéž, čím se stal on sám. To, co udělal, je neodpustitelný. Kdyby nebylo vlčí stráže, kdyby na tebe nemohl dávat pozor, tak by ho to pořád užíralo, dokud by se sám nezabil.“

„Clary…“ Hořkost v jejích slovech ho zarazila.

Zachvěla se, jako by ze sebe chtěla setřást pavučiny. Zahnuli na dlouhou ulici s kanálem, kterou lemovaly velkolepé starobylé domy. Simonovi to tu připomínalo obrázky bohatých čtvrtí v Amsterdamu.

„Támhle je dům Lightwoodových. Na téhle ulici mají domy vysocí funkcionáři Rady, jako třeba konzul, inkvizitor a zástupci podsvěťanů. Teď jenom musíme zjistit, kterej z nich patří Rafaelovi…“

„Támhleten,“ prohlásil Simon a ukázal na úzký dům s černými dveřmi. Na nich byla stříbrnou barvou namalovaná hvězda. „Hvězda je znak dětí noci. Protože nikdy nevidíme denní světlo.“ Usmál se na ni, nebo se o to aspoň pokusil. V žilách ho pálil hlad. Bylo to, jako by mu pod kůží procházely rozpálené dráty.

Odvrátil se od ní a vyšel po schodech. Klepadlo na dveřích mělo tvar runy a bylo dost těžké. Jeho ozvěna se rozlehla uvnitř domu.

Simon slyšel, jak Clary stoupá po schodech za ním. Vzápětí se dveře otevřely. Na prahu stál Rafael a dával si velký pozor, aby nevstoupil do cesty světlu, jež otevřené dveře vpouštěly dovnitř. Ve stínu z něj Simon dokázal rozlišit jen pár detailů – vlnité vlasy a bílý záblesk jeho zubů, když je pozdravil.

„Světlomilče. Valentýnova dcero.“

Clary si podrážděně odfrkla. „To nikdy nikomu neříkáš jménem?“

„Jenom svým přátelům,“ informoval ji Rafael.

„Ty máš přátele?“ podivil se Simon.

Rafael ho zpražil pohledem. „Chápu správně, že jste sem přišli pro krev?“

„Ano,“ přitakala Clary. Simon neřekl nic. Když zaslechl slovo

„krev“, udělalo se mu trochu mdlo. Cítil, jak se mu stahuje žaludek. Měl už pořádný hlad.

Rafael se na Simona podíval. „Vypadáš vyhladověle. Možná ses včera v noci neměl tolik bránit mému návrhu.“

Clary zvedla obočí, ale Simon se jen zamračil. „Jestli chceš, abych si za tebe promluvil

s inkvizitorem, budeš mi muset dát krev. Jinak se před ním buď složím, nebo ho slupnu jako malinu.“

„Předpokládám, že to by na tebe v očích jeho dcery vrhlo nepěkné světlo. Ovšem už včera večer se zdálo, že z tebe není nijak zvlášť nadšená.“ Rafael zase zmizel ve tmě, která v domě vládla. Clary se na Simona podívala.

„Takže ty ses včera viděl s Isabelou?“

„Přesně tak.“

„A něco se stalo?“

Rafaelův návrat ušetřil Simona nutnosti odpovědět. Upír nesl v ruce zazátkovanou skleněnou láhev plnou rudé tekutiny. Simon ji od něj dychtivě převzal.

Sladká vůně šplouchající krve k němu stoupala i přes sklo. Jedním škubnutím vytrhl zátku a začal polykat. Z dásní mu vyjely špičáky, navzdory tomu, že je vůbec nepotřeboval. Upíři nebyli uzpůsobeni k tomu, aby pili z láhve. Když si otřel ústa hřbetem ruky, špičáky ho poškrábaly na kůži.

V Rafaelových hnědých očích zajiskřilo. „Je mi líto toho vašeho vlkodlačího přítele.“

Simon se napřímil a Clary mu položila ruku na paži. „Ale nepovídej,“ odbyl upíra. „Pěkně tě štvalo, že mám strážce z Praetor Lupus.“ Rafael zamyšleně pokračoval: „Žádný strážce a žádné Kainovo znamení. Už tě nechrání vůbec nic. Musí to být zvláštní pocit, vědět, že můžeš skutečně zemřít, světlomilče.“

Simon na něj zíral. „Proč se tolik snažíš?“ zeptal se a znovu se napil z láhve. Krev měla tentokrát hořkou a mírně nakyslou pachuť. „Proč tolik chceš, abych tě nenáviděl? Nebo jde jenom o to, že ty nenávidíš mě?“

Nastalo dlouhé ticho. Simon si všiml, že je Rafael bosý a stojí těsně u předělu mezi stínem

a místem, kde na podlaze z tvrdého dřeva ležel pruh osvětlený slunečními paprsky. Kdyby udělal další krok, denní světlo by mu spálilo kůži na uhel.

Simon polkl, znovu ucítil v puse krev a trochu se mu zamotala hlava. „Ty ke mně necítíš nenávist,“ uvědomil si, když upřel pohled na bílou jizvu pod Rafaelovým krkem, kde upírovi občas visel křížek. „Ty mi závidíš.“

Rafael před nimi bez dalšího slova zabouchl dveře.

Clary si oddechla. „Páni, to šlo docela hladce.“

Simon na to nic neřekl, jen se otočil a sešel po schůdcích před domem. Dole se zastavil, aby mohl dopít obsah láhve, a tu pak k překvapení své kamarádky odhodil. Proletěla ulicí a roztříštila se o pouliční lampu. Na železném sloupku po ní zůstala krvavá šmouha.

„Simone?“ Clary seběhla schůdky. „Jsi v pořádku?“

Neurčitě mávl rukou. „Já nevím. Jordan, Maia, Rafael, to všechno… Je toho na mě moc. Nevím, co mám vlastně dělat.“

„Myslíš, jestli si máš za něj promluvit s inkvizitorem?“ Simon bezcílně vykročil po ulici a Clary popoběhla, aby ho dohnala. Zvedl se vítr a rozcuchal mu hnědé vlasy.

„Myslím tak celkově.“ Při chůzi se trochu kymácel. Clary podezřívavě přimhouřila oči. Kdyby ho neznala, myslela by si, že je opilý. „Nepatřím sem,“ pokračoval. Zastavil se před inkvizitorovým domem. Zaklonil hlavu a zadíval se do oken. „Co myslíš, že tam vevnitř dělají?“

„Třeba zrovna večeří,“ hádala Clary. Na ulici se začaly rozžínat lampy s čarodějným světlem.

„Prostě žijou svoje životy. No tak, Simone. Nejspíš znali některý z těch lidí, kteří v noci umřeli v bitvě. Jestli chceš vidět Isabelu, zítra se koná zasedání Rady a…“

„Ona ví, že se její rodiče nejspíš rozejdou,“ skočil jí do řeči.

„Že měl její otec poměr s jinou ženou.“

„Cože měl?!“ vyjekla Clary a podívala se na něj. „A kdy?“

„Už je to dávno.“ Simonovi se zjevně pletl jazyk. „Ještě než se narodil Max. Robert se od nich chystal odejít, jenže pak se dozvěděl o Maxovi, a tak zůstal. Marysa to před lety Isabele řekla. To není fér, naložit takový tajemství na malou holku. Isabela je silná, ale stejně. To by lidi neměli. Ne vůči vlastním dětem. Každej by si měl… nést svůj kříž sám.“

„Simone.“ Představila si, jak ho jeho matka vyhání od svého prahu. To by lidi neměli. Ne vůči vlastním dětem. „Jak dlouho už to víš? To o Robertovi a Maryse?“

„Pár měsíců.“ Přiblížil se k brance před domem. „Vždycky jsem jí chtěl pomoct, ale ona nechtěla, abych něco říkal nebo dělal – mimochodem, tvoje máma o tom ví taky. Dokonce řekla Izzy, s kým Robert Marysu podváděl. Prý o ní nikdy neslyšela. Nevím, jestli je to tím pro ni jednodušší, nebo těžší.“

„Cože? Simone, ty se potácíš. Simone…“

Simon vrazil do plotu, který obklopoval inkvizitorův dům, a ozvalo se hlasité zařinčení kovu.

„Isabelo!“ zavolal se zakloněnou hlavou. „Isabelo!“

„Do háje…“ Clary ho chytila za rukáv. „Simone,“ sykla. „Jsi upír uprostřed Idrisu. Možná by ses nemusel tak nahlas dovolávat pozornosti.“

Simon její námitky ignoroval. „Isabelo!“ vykřikl znovu. „Rozpusť si své havraní vlasy!“

„Panebože,“ zamumlala Clary. „Ta krev, co ti Rafael dal, v sobě určitě měla nějakou extra příměs.

Já ho zabiju.“

„On už je ale mrtvej,“ upozornil ji Simon.

„Je nemrtvej. Takže je jasný, že může umřít znovu. Zabiju ho podruhý. Tak pojď, Simone. Vrátíme se, ty si lehneš a dáme ti na čelo trochu ledu…“

„Isabelo!“ zařval Simon.

V jednom z horních pater se otevřelo okno a z něj se vyklonila Isabela. Havraní vlasy měla skutečně rozpuštěné a visely jí kolem obličeje. Tvářila se rozzuřeně. „Simone, buď zticha!“ přikázala mu šeptem.

„A nebudu!“ oznámil jí Simon vzpurně. „Jsi totiž paní mého srdce a já si získám tvou přízeň.“ Isabela si zakryla obličej dlaněmi. „Je opilej?“ zavolala dolů na Clary.

„Já nevím.“ Clary byla rozpolcená mezi loajalitou vůči Simonovi a naléhavou potřebou dostat ho

odsud pryč. „Myslím, že se možná napil prošlé krve nebo tak něco.“

„Miluju tě, Isabelo Lightwoodová!“ vykřikl Simon, čímž si definitivně vysloužil pozornost okolí.

V celém domě i v okolních budovách se začala rozsvěcet světla. O kus dál na ulici se ozval nějaký šramot a vzápětí se objevily Aline a Helen. Obě vypadaly na pokraji sil. Helen si zrovna spínala světlé kudrnaté vlasy. „Miluju tě a nehnu se odsud, dokud mi taky neřekneš, že mě miluješ!“

„Řekni mu, že ho miluješ,“ zavolala Helen na Isabelu. „Jinak zburcuje celou ulici.“ Zamávala na Clary. „Ráda tě vidím.“

„Já tebe taky,“ řekla Clary. „Mrzí mě, co se stalo v Los Angeles, a kdybych vám mohla jakkoli pomoct…“

Něco se s třepetáním sneslo z nebe. Pár kožených kalhot a romantická košile s volánky. Oba kusy oděvu přistály Simonovi u nohou.

„Vezmi si to oblečení a vypadni!“ vykřikla Isabela.

Nad ní se otevřelo další okno a z něj se vyklonil Alek. „Co se tady děje?“ Když spatřil Clary a ostatní, nechápavě svraštil obočí.

„Co má tohle být? Předčasná vánoční koleda?“

„Já nechodím na koledu,“ objasnil mu Simon. „Jsem žid. Znám jenom židovský písničky.“

„Není mu něco?“ zeptala se Aline starostlivě Clary. „Můžou se upíři zbláznit?“

„On se nezbláznil,“ vyvedla ji Helen z omylu. „Je opilý. Musel se napít krve někoho, kdo předtím pil alkohol. Upíři se tak můžou zprostředkovaně dostat do nálady.“

„Já toho Rafaela nesnáším,“ zamumlala Clary.

„Isabelo!“ vykřikl Simon. „Přestaň po mně házet oblečení! Sice jsi lovkyně stínů a já upír, ale to neznamená, že náš vztah nemá šanci. Naše láska je zakázaná jako láska mezi žralokem a… a lovcem žraloků. Ale právě tím je výjimečná!“

„Jo, vážně?“ odsekla Isabela. „A kterej z nás dvou je žralok, Simone? Kterej z nás dvou je žralok?!“

Vtom se rozletěly vchodové dveře. Stál v nich Robert Lightwood a vůbec se netvářil přívětivě.

Rozhodným krokem přešel chodníček vedoucí k domu, kopnutím otevřel branku a namířil si to

k Simonovi. „Co se tady děje?“ chtěl vědět. Pohledem přeskočil na Clary. „Proč mi tu hulákáš před domem?“

„Ono mu není dobře,“ vysvětlovala Clary a chytila Simona za zápěstí. „My už jdeme.“

„Ne,“ bránil se Simon. „Ne, já… musím s ním mluvit. Musím mluvit s inkvizitorem.“

Robert si sáhl do kapsy u bundy a vytáhl krucifix. Clary sledovala, jak natáhl ruku a drží kříž mezi sebou a Simonem. „Jsem ochoten mluvit jedině se zástupcem dětí noci v Radě nebo s hlavou newyorského klanu,“ prohlásil. „Ne s každým upírem, který mi zaklepe na dveře, ani kdyby to byl přítel mých dětí. Navíc bez povolení nemáš v Alicante co pohledávat…“

Simon se natáhl a vytrhl krucifix Robertovi z ruky. „Spletl jste si náboženství,“ upozornil ho. Helen si z nervozity tiše odfoukla.

„A navíc mě sem poslal zástupce dětí noci v Radě. Rafael Santiago mě sem přivedl, abych s vámi promluvil…“

„Simone!“ Z domu vyběhla Isabela a postavila se mezi Simona a svého otce. „Co to děláš?“ Zaškaredila se na Clary, která se znovu pokusila chytit Simona za zápěstí. „Už vážně musíme jít,“

zašeptala Clary.

Robert přeskakoval pohledem mezi Simonem a Isabelou. Výraz v jeho obličeji se proměnil. „Vy dva spolu něco máte? Tak proto všechen ten křik?“

Clary se překvapeně podívala na Isabelu. Vzpomněla si, jak ji Simon utěšoval po Maxově smrti.

Jak moc se ti dva za posledních pár měsíců sblížili. A její otec přitom vůbec nic netušil.

„Je to můj kamarád. Je to kamarád nás všech,“ odpověděla Isabela a založila si ruce na prsou.

Clary na ní nemohla poznat, jestli se víc zlobí na svého otce, nebo na Simona. „A já se za něj zaručím, což znamená, že může v Alicante zůstat.“ Probodla Simona zlostným pohledem. „Ale teď se musí vrátit s Clary. Nemám pravdu, Simone?“

„Přijde mi, že mám kulatou hlavu,“ pravil Simon smutně.

„Hrozně kulatou.“

Robert dal ruku dolů. „Cože?!“

„Napil se nějaké špatné krve,“ vysvětlila mu Clary. „Není to jeho vina.“

Robert upřel na Simona tmavě modré oči. „Promluvíme si zítra na zasedání Rady, pokud do té doby zvládneš vystřízlivět,“ řekl. „Jestli Rafael Santiago chce, aby sis se mnou o něčem promluvil, můžeš tak učinit před celým Spolkem.“

„Ale já…,“ začal Simon.

Clary ho však chvatně přerušila: „Tak jo. Zítra ho s sebou vezmu na zasedání Rady. Pojď, Simone, víš přece, že se musíme do setmění vrátit.“

Simon vypadal, že ho ta informace trochu zaskočila. „Vážně?“

„Tak zítra na zasedání Rady,“ rozloučil se Robert stručně, otočil se a vrátil se do domu. Isabela chvíli váhala. Měla na sobě volnou tmavou košili a džíny a na úzké kamenné cestičce stála bosá. Třásla se zimou.

„Kde přišel k říznuté krvi?“ zeptala se a mávla rukou Simonovým směrem.

„U Rafaela,“ vysvětlila jí Clary.

Isabela obrátila oči v sloup. „Do zítřka to přejde,“ usoudila.

„Ulož ho do postele.“ Zamávala na Helen s Aline, které se s neskrývanou zvědavostí opíraly o sloupky branky. „Uvidíme se na zasedání,“ rozloučila se s nimi.

„Isabelo…,“ znovu se ozval Simon a začal divoce mávat rukama, než ale mohl způsobit další poprask, Clary ho chytila za límec u bundy a odtáhla ho pryč.

Jelikož Simon neustále nazdařbůh zahýbal do různých uliček a pak se urputně pokoušel vloupat do zavřené cukrárny, k Amatisinu domu s Clary došli už za tmy. Clary se všude rozhlížela po hlídači, který tu na ně měl podle Jocelyn dávat pozor, ale nikoho neviděla. Buď zvolil výjimečně zdařilý úkryt, nebo – což bylo pravděpodobnější – se už odebral nahlásit Claryiným rodičům, že se jejich dcera opozdila.

Zasmušile vyšla po schodech k domu, odemkla dveře a postrčila Simona dovnitř. Už někde v okolí Studničního náměstí se přestal vzpouzet a místo toho začal zívat. Teď už se mu pořádně klížily oči.

„Nesnáším Rafaela,“ prohlásil.

„Právě jsem myslela na to samý,“ odpověděla a natočila ho požadovaným směrem. „Tak pojď, uložíme tě do postele.“

Dostrkala ho k pohovce a on se skácel mezi polštáře. Přes krajkové záclony, které zakrývaly velká okna obrácená do ulice, dovnitř pronikalo bledé světlo měsíce. Simonovy oči měly barvu průsvitného křemene a on usilovně bojoval s padajícími víčky.

„Měl by ses vyspat,“ řekla mu. „Máma s Lukem se nejspíš každou chvíli vrátí.“ Otočila se a chystala se odejít.

„Clary,“ oslovil ji a chytil ji za rukáv. „Buď opatrná.“

Jemně se mu vymanila ze sevření a zamířila ke schodišti, na které si posvítila runovým kamenem

s čarodějným světlem. V horní chodbě byla otevřená okna, takže se tam proháněl chladný vánek vonící po městských kamenných budovách a vodě v kanálech, který Clary odfoukával vlasy z obličeje. Když došla ke svému pokoji, otevřela dveře – a zůstala stát jako přimrazená.

Runový kámen jí pulzoval v ruce a vysílal do místnosti jasné paprsky. Na její posteli někdo seděl. Někdo vysoký se světlými, skoro bílými vlasy, mečem položeným na klíně a stříbrným náramkem, který se v záři čarodějného světla třpytil jako oheň.

Nemohu li změnit vůli nebe, pohnu peklem.

„Zdravím tě, sestřičko,“ promluvil Sebastián.

10

Divoké radosti

Clary hučel v uších vlastní přerývaný dech.

Vzpomněla si na den, kdy ji Luke vzal poprvé plavat do jezera na své farmě a ona se v modrozelené vodě hned potopila tak hluboko, že svět nad hladinou přestal existovat. Slyšela jen zastřený, zkreslený tlukot svého srdce. V tu chvíli ji napadlo, jestli ze světa nadobro nezmizela a navždy se neztratila, pak ale Luke ponořil ruku, zase Clary vytáhl na vzduch, úplně dezorientovanou, a ona kolem sebe začala prskat vodu.

Podobně se cítila i teď. Bylo to jako znenadání se ocitnout v jiném světě, zkresleném, dusivém

a neskutečném. Pokoj vypadal pořád stejně, byl v něm stejný ošoupaný nábytek, dřevěné stěny a barevný koberec, jehož odstíny utlumoval měsíční svit, jen se uprostřed něj náhle zjevil Sebastián jako exotická jedovatá rostlina, která nečekaně vykvete na záhonu porostlém známým plevelem.

Clary připadalo, jako by se následující události odehrály zpomaleně. Otočila se a chtěla vyběhnout otevřenými dveřmi, ty se jí ale těsně před nosem zabouchly. Uchopila ji nějaká neviditelná síla, prudce ji obrátila a přirazila zády na stěnu pokoje, až jí hlava zaduněla na dřevěných prknech. Zamrkala, aby zahnala slzy bolesti, a pokusila se pohnout nohama. Nešlo to. Byla přišpendlená ke zdi a od pasu dolů se nemohla hýbat.

„Omlouvám se za to znehybňující kouzlo,“ ozval se Sebastián lehkým, posměšným tónem. Zády se opíral o polštáře a protahoval si ruce až k čelu postele, takže byl prohnutý do oblouku jako kočka.

Vyhrnulo se mu při tom tričko a odhalovalo jeho ploché bledé břicho pokryté liniemi run. Bylo zjevné, že ta póza má působit svůdně. Zvedl se jí z toho žaludek. „Trvalo docela dlouho, než jsem ho připravil, ale znáš to – člověk by neměl zbůhdarma riskovat.“

„Sebastiáne.“ K vlastnímu překvapení se jí podařilo promluvit klidným hlasem. Uvědomovala si každý centimetr své kůže. Připadala si odhalená a zranitelná, jako by měla beze zbroje nebo jiné ochrany čelit letícím skleněným střepům. „Proč jsi tady?“

Na obličeji s ostře řezanými rysy mu hrál zamyšlený, pátravý výraz. Byl jako had dřímající na slunci, sotva probuzený, od něhož zatím nehrozí žádné nebezpečí. „Protože se mi po tobě stýskalo, sestřičko. Stýskalo se ti taky?“

Napadlo ji, že by mohla začít křičet, ale věděla, že než by se zmohla na jedinou hlásku, Sebastián by jí stihl vrazit do krku dýku. Pokusila se ovládnout rozbušené srdce. Nebylo to přece poprvé, co se

s ním setkala, a zatím vždycky přežila. Zvládne to i tentokrát.

„Když jsem tě viděla naposledy, mezi lopatky mě píchala tvoje kuše,“ odpověděla. „Takže ne, nestýskalo se mi.“

Zvolna máchl prsty do vzduchu. „Lhářko.“

„Ty taky lžeš,“ odsekla. „Nepřišel jsi sem proto, že bych ti chyběla, ale protože něco chceš. Tak co to je?“

Náhle vyskočil na nohy. Ten pohyb byl velmi ladný a příliš rychlý, než aby ho stihla zaznamenat.

Blonďaté vlasy mu padaly do očí. Vzpomněla si, jak vedle něj stála na břehu Seiny a sledovala, jak mu

v těch vlasech, jemných a světlých jako chmýří odkvetlé pampelišky, poskakují odlesky. Napadlo ji, jestli takhle zamlada vypadal i Valentýn.

„Možná chci vyjednat příměří,“ odpověděl.

„Spolek určitě nemá zájem s tebou vyjednávat.“

„Vážně ne? Ani po minulé noci?“ Udělal krok k ní. Znovu ji zachvátila panika plynoucí z vědomí, že před ním nemůže utéct. Kousla se do rtu, aby nezačala křičet. „Stojíme na opačných stranách. Postavili jsme proti sobě armády. Tak se to přece dělá, ne? Obě strany se snaží vyjednat příměří. Buď to, nebo boj, dokud jedna z nich neztratí tolik bojovníků, že se musí vzdát. Jenže já možná stejně nemám zájem

o příměří se Spolkem. Možná stojím jen o příměří s tebou.“

„Proč? Ty přece neodpouštíš. Znám tě. To, co jsem udělala, bys mi nikdy nedokázal prominout.“

Udělal další bleskurychlý pohyb a najednou se na ni přitiskl. Jeho prsty jí sevřely levé zápěstí

a podržely jí je nad hlavou. „A co bych ti nedokázal prominout? Že jsi zničila můj byt – byt našeho otce? Že jsi mě zradila a lhala jsi mi? Že jsi přerušila moje pouto s Jacem?“ Viděla, jak mu v očích přeskočila jiskra vzteku, a cítila bušení jeho srdce.

Ze všeho nejvíc toužila ho kopnout, ale nohy ji odmítaly poslouchat. Třásl se jí hlas. „Nic z toho.“

Stál tak blízko, že ucítila, jak se uvolnil. Měl pevné, svalnaté a štíhlé tělo, jehož ostré hrany ji tlačily. „Myslím, že jsi mi vlastně prokázala laskavost. Možná jsi to tak i zamýšlela.“ Viděla svůj odraz v jeho záhadných očích s duhovkami tak tmavými, že skoro splývaly se zornicemi. „Příliš jsem se upínal na odkaz našeho otce a ochranné prostředky, které používal. A na Jace. Musel jsem se postavit na vlastní nohy. Někdy je potřeba všechno ztratit, abys to mohla zase získat, a bolest ze ztráty pak ten proces činí

ještě sladším. Samotnému se mi podařilo sjednotit temné lovce stínů. Sám jsem navázal spojenectví. Sám jsem zaútočil na Instituty v Buenos Aires, Bangkoku, Los Angeles…“

„Sám jsi povraždil spoustu lidí a zničil spoustu rodin,“ přerušila ho. „Před tímhle domem měl stát někdo na stráži. Měl mě chránit. Co jsi mu udělal?“

„Připomněl jsem mu, že by měl svoji práci dělat lépe,“ odpověděl Sebastián. „Měl by lépe hlídat moji sestru.“ Zvedl ruku, kterou jí netiskl zápěstí ke zdi, dotkl se jejích vlasů a promnul si jeden pramen mezi prsty. „Rudá barva,“ poznamenal napůl ospalým hlasem, „rudá jako západ slunce, krev a oheň. Jako padající hvězda, když začne hořet v atmosféře. Jsme Morgensternovi,“ dodal se zvláštní bolestí v hlase.

„Jasné ranní hvězdy. Děti Lucifera, nejkrásnějšího ze všech božích andělů. Když padáme, je to velkolepá podívaná.“ Na chvíli se odmlčel. „Podívej se na mě, Clary. Podívej se na mě.“

Neochotně ho poslechla. Jeho černé oči na ni upíraly pronikavý, hladový pohled. Ostře kontrastovaly s jeho vlasy bílými jako sůl a bledou kůží, která jen na tvářích trochu zrůžověla. Umělkyně uvnitř Clary věděla, že je krásný, stejně krásný jako levhart, třpytící se láhev s jedem nebo bělostná kostra mrtvého člověka. Luke jí jednou řekl, že její nadání spočívá ve schopnosti spatřit krásu i hrůzu

v obyčejných věcech. A i když byl Sebastián všechno, jen ne obyčejný, viděla v něm teď oboje.

„Lucifer, syn jitřenky, patřil mezi nejkrásnější anděly v nebi. Na něj byl Bůh nejpyšnější. Pak přišel den, kdy se Lucifer odmítl poklonit lidským bytostem, věděl totiž, že jsou menší než on. A proto byl svržen do jámy pekelné společně s anděly, kteří se postavili na jeho stranu – Bélialem, Azazelem, Ašmodajem, Leviatanem. A s Lilith, mou matkou.“

„Není to tvoje matka.“

„Máš pravdu. Je víc než jen moje matka. Kdyby byla mou matkou, byl by ze mě čaroděj. Ona mě ale před narozením živila svou krví. Jsem něco jiného než čaroděj, něco lepšího. Protože Lilith kdysi patřila

k andělům.“

„Co tím chceš říct? Že démoni jsou andělé, kteří se jenom v životě špatně rozhodli?“

„Vyšší démoni se od andělů zase tolik neliší,“ řekl. „Stejně jako se od sebe tolik nelišíme ty a já.

Už jsem ti to vysvětloval.“

„Já si to pamatuju,“ odpověděla. „‚I ty máš temné srdce, Valentýnova dcero.‘“

„A ne snad?“ opáčil a z vlasů jí sjel rukou na rameno a pak až na hrudník, kde se jí jeho dlaň zastavila přímo nad srdcem. Clary cítila, jak jí všechny žíly tepou v divokém rytmu. Chtěla ho odstrčit,

ale silou vůle se přinutila nechat pravou ruku spuštěnou. Prsty se dotýkala spodního okraje své bundy, pod nímž se skrýval meč Heosfóros. I když ho nemohla zabít, možná by se jí pomocí meče povedlo udržet ho

v bezpečné vzdálenosti, dokud jí nepřijde někdo na pomoc. Třeba se jim i podaří ho chytit.

„Naše společná matka mě podvedla,“ pokračoval. „Zapřela mě a nenáviděla mě. Byl jsem jen dítě a ona mě nenáviděla. Stejně jako náš otec.“

„Valentýn tě přece vychoval…“

„Ale všechna jeho láska patřila Jaceovi. Tomu nešťastnému, vzpurnému, rozervanému synovi.

Udělal jsem všechno, o co mě kdy otec požádal, a on mě přesto nenáviděl. A tebe nenáviděl taky.“ Jeho černé oči se stříbrně leskly. „Nepřijde ti to paradoxní, Clarisso? Byli jsme Valentýnovy vlastní děti,

a přece nás nenáviděl. Tebe, protože jsi od něj odvedla naši matku, a mě, protože jsem se stal přesně tím, co ze mě udělal.“

Clary si vzpomněla, jak stál Jace na břehu jezera Lyn s mečem Morgensternů v ruce, celý od krve

a v potrhaném oblečení, a křičel na Valentýna: Ale proč? Proč jsi to udělal? Syna jsi nepotřeboval, vždyť už jsi jednoho měl!

A vybavila si také, jak mu Valentýn zastřeným hlasem odpověděl: Nepotřeboval jsem syna.

Potřeboval jsem vojáka. Myslel jsem si, že by se tím vojákem mohl stát Jonathan, ale měl v sobě příliš mnoho z povahy démonů. Byl moc divoký, moc unáhlený, scházela mu jemnost. Už když byl skoro ještě nemluvně, bál jsem se toho, že nikdy nebude mít dost trpělivosti nebo citu, aby šel v mých šlépějích

a vedl Spolek podle mého plánu. Tak jsem to znovu zkusil s tebou. A u tebe se objevila zase opačná potíž. Byl jsi moc mírný. Moc ses vciťoval do ostatních. Pochop, synu, že pro všechny tyto vlastnosti jsem tě miloval.

V nastalém tichu slyšela, jak Sebastián sípavě oddechuje. „Ty víš, že mám pravdu,“ promluvil.

„Ale nevím, proč by na tom mělo záležet.“

„Protože jsme oba stejní!“ Sebastián prudce zvedl hlas a ona sebou trhla, což jí umožnilo posunout prsty o další milimetr k jílci meče. „Patříš mi,“ dodal. Bylo zřejmé, že se mu dařilo ovládat jen s velkým vypětím sil. „Vždycky jsi mi patřila. Už když ses narodila, patřila jsi mi, byla jsi moje sestra, i když jsi

o tom nevěděla. Existují pouta, která nemůže nic zpřetrhat. A právě proto ti dávám druhou šanci.“

„Jakou šanci?“ Posunula ruku o dalších pár centimetrů dolů.

„V téhle válce zvítězím,“ řekl. „Ty to víš. Byla jsi v Burrenu i u Nedobytné pevnosti. Viděla jsi, jakou mají temní bojovníci sílu. Víš, co dokáže Pekelný pohár. Jestli se otočíš k Alicante zády, půjdeš se mnou a budeš mi přísahat věrnost, dopřeju ti to, co jsem ještě nikomu jinému nedopřál. Nikdy. Schovával jsem si to jenom pro tebe.“

Clary se temenem hlavy opřela o stěnu. Žaludek se jí houpal a konečky prstů se už lehce dotýkala jílce meče, který jí visel u pasu. Sebastián ji upřeně pozoroval. „A co to má být?“

Usmál se a vydechl, jako by mu ta otázka z nějakého důvodu přinesla úlevu. Na okamžik se zdálo, že se rozzářil sebejistotou. Dívat se na něj bylo jako pozorovat hořící město.

„Slitování,“ řekl.

Večeře byla překvapivě elegantní. Magnus zatím s vílami večeřel jen párkrát v životě a výzdoba tabule se vždycky nesla spíš v přírodním duchu – stoly z pařezů, příbory vyrobené ze zkroucených větviček, talíře plné ořechů a lesních plodů. Pokaždé si pak z hostiny odnesl pocit, že by ho celý večer uspokojil mnohem víc, kdyby byl veverka.

Tady v Idrisu, v domě vyhrazeném pro zástupce sličného lidu, byl ale na stole prostřený bílý ubrus.

Luke, Jocelyn, Rafael, Meliorn a Magnus jedli z talířů z leštěného mahagonu, nalévali si z křišťálových karaf a používali příbory, které z úcty k Lukovi a přítomným vílám nebyly vyrobeny ze stříbra ani železa, ale z pružných mladých stromků. U každého východu z místnosti stáli na stráži vílí rytíři, mlčenliví

a nehybní. U boků si drželi dlouhá bílá kopí, která slabě zářila a měkce osvětlovala celou jídelnu.

Ani jídlo nebylo špatné. Magnus si nabodl na vidličku sousto překvapivě dobře připraveného kohouta na víně a zamyšleně žvýkal. Musel si přiznat, že necítí žádnou velkou chuť k jídlu. Byl nervózní, což bytostně nesnášel. Někde venku, za těmito stěnami a mimo povinnou večeři, byl Alek. Už je od sebe nedělila velká zeměpisná vzdálenost. Daleko k sobě samozřejmě neměli ani v New Yorku, jenže prostor, který je odděloval tam, se neměřil na kilometry, nýbrž na dlouhá léta Magnusových životních zkušeností.

Pomyslel si, jak je to zvláštní. Vždycky se považoval za statečného. Žít nekonečný život si žádalo kuráž a odvahu neuzavírat své srdce a mysl před novými zkušenostmi a novými lidmi. Všechno nové bylo totiž téměř vždy jen dočasné. A to, co bylo dočasné, mohlo člověku zlomit srdce.

„Magnusi?“ oslovil ho Luke a zamával mu dřevěnou vidličkou skoro pod nosem. „Dáváte pozor?“

„Cože? No samozřejmě,“ vyhrkl Magnus a napil se vína. „Souhlasím. Na sto procent.“

„Vážně?“ podivila se Jocelyn suše. „Souhlasíte s tím, že by se podsvěťané měli přestat zabývat problémem Sebastiána a jeho armády a přenechat ho lovcům stínů, protože těch se to stejně týká nejvíc?“

„Říkal jsem vám, že nedává pozor,“ ozval se Rafael. Dostal naservírováno krvavé fondue, které mu zjevně velice zachutnalo.

„No, vždyť ono se to opravdu týká hlavně lovců stínů…,“ začal Magnus, načež vzdychl a položil svoji sklenici. Víno bylo docela silné a už mu začalo stoupat do hlavy. „No tak dobře, neposlouchal jsem. A samozřejmě si nemyslím, že…“

„Lovci stínů si tě ochočili jako psa,“ obořil se na něj Meliorn. Zelené oči měl přimhouřené. Mezi sličným lidem a čaroději vždy panovaly poněkud napjaté vztahy. Nikdo z nich neměl lovce stínů ve velké lásce, což jim poskytlo společného nepřítele, víly se ale na čaroděje dívaly spatra kvůli jejich ochotě prodávat magii za peníze. Čarodějové zase sličným lidem pohrdali pro jeho neschopnost lhát, úzkoprsé uvažování a sklony k malichernému škádlení civilů, například srážením mléka nebo krádežemi krav.

„Existuje snad jiný důvod, proč by ti mělo záležet na přátelských vztazích s lovci stínů, než ten, že se jednomu z nich dvoříš?“

Luke se prudce zakuckal vínem a Jocelyn ho poplácala po zádech. Rafael se nepokrytě bavil.

„Měl bys jít víc s dobou, Meliorne,“ řekl Magnus. „Slovo ‚dvořit se‘ už dnes nikdo nepoužívá.“

„A kromě toho se už stejně rozešli,“ dodal Luke. Hřbetem ruky si protřel oči a povzdechl si. „Ale vážně si myslíte, že je teď pravá chvíle sdělovat si nejnovější drby? Nechápu, jak s celou touhle situací souvisí něčí osobní vztahy.“

„Na osobních vztazích závisí úplně všechno,“ namítl Rafael a namočil do svého fondue cosi nevábného. „Proč se teď vy lovci stínů potýkáte s tímhle problémem? Protože vám Jonathan Morgenstern přísahal pomstu. A proč vám přísahal pomstu? Protože nenávidí svého otce a matku. Bez urážky,“ dodal

a kývl na Jocelyn, „ale všichni víme, že je to pravda.“

„To je v pořádku,“ ujistila ho Claryina matka, i když dost chladným tónem. „Kdyby nebylo mě

a Valentýna, Sebastián by neexistoval, a to v žádném slova smyslu. Za to přijímám plnou zodpovědnost.“ Luke vypadal pobouřeně. „To Valentýn z něj udělal zrůdu,“ připomněl všem zúčastněným. „A ano,

Valentýn byl lovcem stínů. Ale Spolek přece jeho ani jeho syna nijak nepodporuje. Mezi lovci stínů a Sebastiánem zuří válka a oni nás žádají o pomoc. Všechny rasy – vlkodlaci, upíři, čarodějové

a samozřejmě i sličný lid – mají schopnost konat buď dobro, nebo zlo. Jeden z důležitých cílů Dohod spočívá v prohlášení, že všichni z nás, kdo činí dobro nebo se o to snaží, stojí na stejné straně proti těm, kdo činí zlo. Bez ohledu na to, jakou krev v sobě máme.“

Magnus ukázal na Luka vidličkou. „Tak tohle byl opravdu krásný proslov,“ prohlásil a pak se odmlčel. Nade všechny pochybnosti se mu pletl jazyk. Jak se jen mohl opít z takové trošky vína? Většinou býval dost opatrný, aby se mu nic takového nestalo. Zamračil se.

„Co je to za víno?“ zeptal se.

Meliorn se opřel zády o židli a založil si ruce na prsou. Když odpověděl, něco se mu blýsklo v očích. „Nejsi snad s tímto ročníkem spokojený, čaroději?“

Jocelyn pomalu položila svoji skleničku. „Když víly odpovídají na otázky dalšími otázkami,“ poznamenala, „nikdy to není dobré znamení.“

„Jocelyn…“ Luke se natáhl a chtěl jí položit ruku na zápěstí. Netrefil se.

Chvíli otupěle zíral na svoji dlaň a pak ji pomalu položil na stůl. „Co jsi to provedl, Meliorne?“ zeptal se a u každého slova se snažil pečlivě artikulovat.

Vílí rytíř se zasmál. V Magnusových uších ten zvuk splynul v melodické šumění. Čaroděj se chystal položit svoji sklenku s vínem, pak si ale všiml, že ji zřejmě upustil. Víno se rozlilo po stole jako krev.

Zvedl pohled k Rafaelovi, ten už ale ležel obličejem na stole a nehýbal se. Magnus se pokusil otupělými rty vyslovit jeho jméno, ale z úst mu nevyšel žádný zvuk.

Nějak se mu podařilo vstát. Podlaha se mu houpala pod nohama. Viděl, jak se Luke bezvládně zhroutil na své židli. Jocelyn vstala, ale hned se sesunula na zem a z ruky se jí odkutálela stéla. Magnus vrávoravě došel ke dveřím a otevřel je…

Za nimi stáli temní lovci stínů v rudé zbroji. Ve tvářích měli strnulý výraz a jejich paže i krky byly zdobené runami, ačkoli Magnus žádné z nich nepoznával. Nebyly to runy, které jim seslal Anděl. Mluvily k němu o nesouladu, o říších démonů a temných, krutých silách.

Magnus se od nich odvrátil a v tu ránu se mu podlomila kolena. Padl na zem. Před ním se objevilo něco bílého. Byl to Meliorn ve své sněhobílé zbroji. Klekl si na jedno koleno, aby se mohl čaroději podívat do obličeje. „Potomku démona,“ oslovil ho, „to sis opravdu myslel, že bychom mohli navázat spojenectví s tvým druhem?“

Magnus si ztěžka povzdechl. Okraje jeho zorného pole začaly tmavnout, jako když hoří fotografie a její rohy se při tom kroutí.

„Sličný lid přece nelže,“ namítl.

„Jak dětinské,“ řekl Meliorn a v jeho hlase zaznělo něco, co se skoro podobalo soucitu. „Copak jsi po tolika letech života ještě neobjevil, že klam se dokáže skrýt, i když je všem na očích? Málem bych zapomněl, jaký jsi prosťáček.“

Magnus se pokusil promluvit na svoji obranu a vysvětlit vílímu rytíři, že žádný prosťáček není, ale slova ho zradila. Místo nich se dostavila temnota, celého ho zahalila a vtáhla ho do sebe.

Claryino srdce se divoce zmítalo. Znovu se pokusila pohnout a vykopnout, ale její nohy zůstávaly přilepené na místě. „Myslíš, že nevím, co to tvoje slitování znamená?“ zašeptala. „Použiješ na mě Pekelnej pohár. Připojíš mě ke svojí armádě temnejch bojovníků, uděláš ze mě to, co z Amatis…“

„Ne,“ přerušil ji zvláštně naléhavým tónem. „Neproměním tě, jestli to sama nebudeš chtít.

Odpustím ti a Jaceovi taky. Můžete být spolu.“

„Spolu s tebou,“ upřesnila a nepodařilo se jí při tom ve svém hlase dokonale zakrýt ironický tón.

Zdálo se, že Sebastián si toho nevšiml. „Spolu se mnou. Pokud mi odpřisáhneš věrnost, pokud budeš přísahat na jméno Anděla, budu ti věřit. Až se všechno ostatní změní, tebe jedinou ušetřím.“

Posunula ruku o dalších pár centimetrů, až sevřela jílec meče Heosfóros v dlani. Teď už potřebovala jen zatnout pěst… „A pokud to neudělám?“

Jeho výraz ztvrdl. „Pokud mě teď odmítneš, všechny, koho máš ráda, proměním v temné lovce stínů a tebe proměním jako poslední a budu tě nutit se na ně dívat, dokud při tom pohledu ještě budeš cítit bolest.“

Clary polkla, aby zahnala sucho v krku. „Tohle má být to tvoje slitování?“

„Slitování je podmíněné naší dohodou.“

„Já s ní ale nesouhlasím.“

Od řas na přimhouřených očích se mu odráželo světlo. Jeho úsměv byl příslibem strašlivé budoucnosti. „Jaký je v tom rozdíl, Clarisso? Tak jako tak budeš bojovat na mé straně. Buď si

zachováš svobodu a budeš stát při mně, nebo o ni přijdeš a stejně se přidáš k mé armádě. Tak proč se mi

rovnou nepodvolíš?“

„Ten anděl,“ řekla. „Jak se jmenoval?“

Zaskočený Sebastián chvíli váhal, než promluvil. „Jaký anděl?“

„Ten, kterýmu jsi uřízl křídla a pak je poslal do Institutu,“ odpověděla. „Ten, kterýho jsi zabil.“

„Nerozumím ti,“ namítl. „Proč by na tom mělo záležet?“

„Ne,“ řekla pomalu. „Nerozumíš mi. Všechno, co jsi udělal, je tak strašný, že si to nezaslouží odpuštění, a ty přitom ani nevíš, že jsi provedl něco špatnýho. A proto s tebou nepůjdu. Nikdy. Nikdy ti neodpustím. Nikdy tě nebudu mít ráda. Nikdy.“

Viděla, jak ho každé její slovo zasáhlo jako políček. Když se nadechl k odpovědi, vytasila Heosfóros a namířila mu ho na srdce.

Sebastián však byl rychlejší a kvůli tomu, že jí jeho kouzlo přikovalo nohy na jedno místo, neměl její výpad tak dlouhý dosah. Uskočil před ní. Chňapla po něm a pokusila se přitáhnout si ho k sobě, on se jí však bez obtíží vytrhl. Uslyšela nějaké zařinčení a matně si uvědomila, že mu ze zápěstí strhla stříbrný náramek. S cinkotem dopadl na podlahu. Znovu se po svém bratrovi ohnala mečem a on před ní ucukl, ale ostří zbraně mu přejelo po prsou, kde po něm zůstal čistý řez. Viděla, jak se jeho rty zkroutily bolestí

a vztekem. Chytil ji za paži a prudce jí přirazil ruku na dveře. Silným nárazem ztratila cit až k rameni. Její prsty se rozevřely a Heosfóros jí vypadl z dlaně.

Sebastián sklopil pohled k meči ležícímu na podlaze a pak se znovu podíval na ni. Těžce oddechoval. Do cárů rozříznuté košile se mu vpíjela krev, zranění ale nebylo tak vážné, aby ho dokázalo zpomalit. Zalil ji silný pocit zklamání, který bolel víc než naražené zápěstí. Tiskl ji na dveře svým tělem a ona cítila, jak se celý chvěje napětím. Jeho hlas řezal jako nůž. „Tenhle meč se jmenuje Heosfóros, posel rozbřesku. Kde jsi k němu přišla?“

„V obchodě se zbraněma,“ vypravila ze sebe. Do ramene se jí vracel cit a s ním přicházela silná bolest. „Ten meč mi dala majitelka toho obchodu. Říkala, že nikdo jinej… nikdo jinej by meč Morgensternů nechtěl. Naše krev je poskvrněná.“

„Ale pořád je to naše krev.“ Poslední dvě slova zvlášť zdůraznil.

„A ty sis ten meč vzala. Chtěla jsi ho.“ Cítila, jak z něj sálá horko.

Vzduch se kolem něj skoro tetelil jako světlo umírající hvězdy. Skláněl hlavu, až se rty dotkl jejího krku, a pak promluvil s ústy přitisknutými k její kůži. Slova mu z nich vycházela v rytmu jejího tepu. Když jí jeho ruce začaly stoupat po těle, zavřela oči a otřásla se. „Lžeš, když mi tvrdíš, že mě nikdy nebudeš milovat,“ řekl, „a že jsme každý jiný. Lžeš stejně jako já…“

„Přestaň,“ přikázala mu. „Sundej ze mě ty ruce.“

„Ale ty jsi moje,“ namítl. „Chci, abys… Potřebuju, abys…“ Přerývaně se nadechl a ona si všimla, že má rozšířené zorničky. Z nějakého důvodu ji to vyděsilo víc než cokoli jiného, co kdy udělal. Když se Sebastián ovládal, tuhla jí z něj krev v žilách, když ale nad sebou ztratil kontrolu, byl to tak strašlivý pohled, že ho skoro nedokázala snést.

„Pusť ji,“ promluvil někdo jasným, tvrdým hlasem z druhé strany místnosti. „Pusť ji a přestaň na ni sahat, nebo tě sežehnu na popel.“

Jace.

Náhle ho spatřila přes Sebastiánovo rameno. Uviděla ho tam, kde ještě před malou chvílí nikdo nebyl. Stál před oknem, záclony za ním vlály ve větříku vanoucím od kanálu a pohled v jeho očích byl tvrdý jako achát. Měl na sobě bojovou zbroj, v ruce držel meč a na čelistech a krku mu pořád ještě byly vidět pozůstatky blednoucích modřin. Díval se na Sebastiána s výrazem naprostého pohrdání.

Clary cítila, jak celé Sebastiánovo tělo ztuhlo. Vzápětí se od ní prudce odvrátil, dupl na její meč ležící na podlaze a ruka mu vylétla k opasku. Usmíval se, ale jeho oči se dívaly ostražitým pohledem.

„Jen si to zkus,“ vyzval Jace. „U Nedobytné pevnosti jsi měl štěstí. Když jsem tě bodl, nečekal jsem, že začneš hořet. Moje chyba. Ale dvakrát ji neudělám.“

Jace krátce přeskočil pohledem na Clary a v očích se mu vznášela otázka. Přikývla na znamení, že je v pořádku.

„Takže to připouštíš,“ promluvil Jace a o kousek se k nim přiblížil. Jeho těžké boty měkce našlapovaly na dřevěnou podlahu.

„Nebeský oheň tě překvapil. Vyvedl tě z míry. Proto ses dal na ústup. Bitvu u pevnosti jsi prohrál a ty prohráváš nerad.“

Sebastiánův úsměv se ještě trochu rozšířil a ztvrdnul. „Nezískal jsem to, kvůli čemu jsem přišel.

Ale hodně jsem se tam toho naučil.“

„Neprorazil jsi hradby Nedobytné pevnosti,“ pokračoval Jace.

„Nepronikl jsi do zbrojnice. Neproměnil jsi železné sestry.“

„Nepřišel jsem k pevnosti pro zbraně a zbroj,“ ušklíbl se Sebastián. „Ty si můžu obstarat celkem snadno. Přišel jsem pro vás. Pro vás oba.“

Clary se úkosem podívala na Jace. Stál zcela bez hnutí a obličej měl jako vytesaný do kamene.

„Nemohl jsi tušit, že tam budeme,“ řekla. „Lžeš.“

„Nelžu.“ Jeho nadšení zazářilo jako planoucí pochodeň. „Sleduju tě, sestřičko moje. Vidím všechno, co se v Alicante stane. Ve dne i v noci, za tmy i za světla, pořád tě vidím.“

„Buď zticha,“ zarazil ho Jace. „To není pravda.“

„Vážně ne?“ opáčil Sebastián. „Tak jak jsem věděl, že bude Clary dnes v noci sama?“ Jace kolem nich kroužil jako kočka na lovu. „A jak to, že jsi nevěděl, že tady budu i já?“

Sebastián se zašklebil. „Je těžké sledovat dva lidi najednou. Příliš mnoho želízek v ohni…“

„Jestli jsi chtěl Clary, tak proč jsi ji prostě neunesl?“ vyzvídal Jace. „Proč mařit tolik času řečmi?“ Jeho hlas přetékal opovržením. „Ty chceš, aby s tebou šla z vlastní vůle,“ pokračoval.

„Všichni důležití lidé ve tvém životě tebou pohrdali. Tvoje matka, tvůj otec a teď i tvoje sestra. Clary se nenarodila s nenávistí v srdci. Ty sám jsi ji donutil, aby tě nenáviděla. Ale tak jsi to nechtěl. Zapomínáš, že ty a já jsme byli spojeni. Zapomínáš, že jsem viděl tvé sny. Někde uvnitř tvé hlavy leží svět plný plamenů a ty na něj shlížíš z trůnního sálu. Jenomže v tom sále jsou dva trůny. Komu patří ten druhý? Kdopak to ve tvých snech sedává vedle tebe?“

Sebastián se udýchaně zasmál. Na tvářích mu naskočily červené skvrny, jako by měl horečku.

„Děláš velkou chybu, že se mnou mluvíš tímhle tónem, andílku,“ varoval svého protivníka.

„I ve svých snech vedle sebe vždycky někoho máš,“ pokračoval Jace. Mluvil teď hlasem, do něhož se Clary kdysi zamilovala, hlasem, kterým jí vyprávěl příběh o malém chlapci a sokolovi a o tom, jaké si z něj chlapec odnesl ponaučení. „Ale jak najít někoho, kdo by tě pochopil? Nerozumíš lásce, na to byla výchova našeho otce moc úspěšná. Rozumíš jedině krvi. A Clary je tvoje krev. Kdybys ji mohl mít vedle sebe a spolu s ní sledovat svět v plamenech, už bys nepotřeboval uznání nikoho jiného.“

„Nikdy jsem netoužil po uznání,“ procedil Sebastián mezi stisknutými zuby. „Od tebe, od ní ani od nikoho jiného.“

„Opravdu?“ Jace se pousmál nad tím, že Sebastián zvýšil hlas.

„Tak proč nám dáváš tolik druhých šancí?“ Přestal přecházet po místnosti a stál naproti nim. Jeho světlé zlatavé oči v příšeří svítily. „Sám jsi to řekl – bodl jsi mě mečem. Jenže jsi při tom mířil do ramene. Mohl jsi mířit na srdce. Držel ses zpátky. Proč? Kvůli mně? Nebo kvůli tomu, že tušíš, že by ti Clary nikdy neodpustila, kdybys mě připravil o život?“

„Clary, nechtěla bys nám sdělit svůj názor?“ oslovil ji Sebastián, ani na chvíli však přitom nespustil oči z meče v Jaceových rukou. „Nebo ho necháš mluvit za sebe?“

Jace se na ni podíval a Sebastián ho napodobil. Pocítila na sobě tíhu dvou pohledů, černého a zlatého.

„Nikdy s tebou dobrovolně nepůjdu, Sebastiáne,“ prohlásila.

„Jace má pravdu. Kdybych si měla vybrat, jestli strávím život s tebou, nebo umřu, tak radši zvolím

smrt.“

Sebastiánovy oči potemněly. „Však ty si to rozmyslíš,“ ujistil ji. „Až přijde skutečný konec, usedneš

na trůn vedle mě a uděláš to z vlastního rozhodnutí. Teď jsem ti dal možnost jít se mnou dobrovolně. Nelitoval jsem nesnází a vlastní krve, abych ti umožnil stanout po mém boku po dobrém. Ale jestli to bude nutné, vezmu si tě i po zlém.“

„Ne!“ vykřikla Clary právě ve chvíli, kdy se z přízemí ozvala hlasitá rána. Domem se najednou rozeznělo plno hlasů.

„A jéje,“ posteskl si Jace sarkasticky. „Já jsem vlastně Spolku poslal ohnivou zprávu, když jsem našel tělo toho hlídače, kterého jsi zabil a strčil pod most. Taková škoda, že sis nedal větší práci, aby ses ho zbavil, Sebastiáne.“

Sebastiánovi se v obličeji objevil napjatý výraz. Trvalo to tak krátce, že si Clary pomyslela, že většina ostatních lidí by si toho ani nevšimla. Natáhl se k ní a jeho rty mezitím bez hlesu něco odříkávaly

– slova, jež ji měla osvobodit od neznámé síly, která ji držela přitisknutou na zeď. Začala se svému bratrovi vzpírat a snažila se ho odstrčit. Najednou k nim přiskočil Jace a vzduchem proletěl jeho meč…

Sebastián se rychle odvrátil, ale meč ho přesto neminul a způsobil mu na paži krvavý šrám. Vykřikl, zavrávoral o pár kroků zpět, pak se zastavil a vrhl na Jace zářivý úsměv. Ten na něj jen zíral a v obličeji byl úplně bledý.

„Nebeský oheň,“ promluvil Sebastián. „Ty ještě nevíš, jak ho ovládat, že? Někdy to funguje a jindy zase ne, co, bratříčku?“

Jaceovy oči zlatě zaplály. „To ještě uvidíme,“ řekl. Vzápětí vyrazil k Sebastiánovi a tmu prořízl záblesk jeho meče.

Sebastián byl ale příliš rychlý. Udělal pár dlouhých kroků vpřed a vytrhl Jaceovi meč z ruky. Clary sebou zmítala, ale Sebastiánovo kouzlo ji pořád ještě drželo uvězněnou na místě. Než se Jace stihl pohnout, Sebastián obrátil jeho zbraň proti sobě a sám si ji zarazil do prsou.

Špička pronikla látkou jeho košile a poté i jeho kůží. Z rány začala vytékat červená lidská krev, tmavá jako rubín. Zjevně ho to bolelo – zuby měl vyceněné ve strnulém úšklebku a přerývaně dýchal, ruku měl ale pevnou a zarážel si meč pořád hlouběji do těla.

Nakonec se mu na zádech vyboulila košile a vzápětí ji protrhl hrot meče doprovázený sprškou krve.

Zdálo se, že se čas natahuje jako gumička. Jílec se zarazil Sebastiánovi o prsa, ze zad mu čnělo ostří a z něj odkapávala šarlatová krev. Jace stál před ním, ohromený a neschopný pohybu, a neustoupil ani tehdy, když k němu Sebastián natáhl zakrvácené ruce a přitáhl si ho k sobě. Když promluvil, ze schodů už se ozývalo dusání bot.

„Cítím ve tvých žilách nebeský oheň, andílku, cítím, jak ti plane pod kůží,“ řekl Sebastián. „Čirá ničivá síla nejvyššího dobra. Pořád ještě slyším tvůj křik, když tě Clary probodla tím mečem. A tys pak hořel a hořel, že?“ V jeho zadýchaném hlase byl cítit temný jed. „Myslíš si, že máš teď zbraň, kterou můžeš použít proti mně, nemám pravdu? Možná že kdybys dostal tak padesát, sto let na to, aby ses ten oheň naučil ovládat, tak bys ji opravdu měl. Jenže čas je přesně to, čeho se ti nedostává. Nad ohněm, který v tobě hoří, nemáš nejmenší vládu a je mnohem pravděpodobnější, že spíš zničí tebe, než aby někdy mohl ublížit mně.“

Sebastián zvedl ruku, položil ji Jaceovi za krk a přitáhl si ho tak blízko, že se skoro dotýkali čelem.

„Clary a já jsme stejní,“ řekl. „Ty – ty jsi moje zrcadlo. Ona si jednoho dne vybere místo tebe mě, to ti slibuju. A ty budeš u toho a budeš se dívat.“ Rychlým pohybem vtiskl Jaceovi na tvář tvrdý polibek. Když se zase odtáhl, zůstala tam po něm šmouha od krve. „Ave, mistře Herondale,“ dodal Sebastián, otočil stříbrným prstenem, který měl na prstě, vzduch kolem něj se začal mihotat a on náhle zmizel.

Jace zůstal ještě chvíli beze slova zírat na místo, kde předtím stál Sebastián, a pak se rozběhl ke Clary. Sebastiánovo zmizení ji nečekaně osvobodilo, takže se jí podlomily nohy. Dopadla na kolena

a okamžitě se vymrštila vpřed a natáhla se po meči Heosfóros. Když ho zachytila prsty a přitáhla si ho

k sobě, stočila se kolem něj do klubíčka, jako by to bylo dítě, které potřebuje chránit.

„Clary, Clary…“ Jace padl na kolena vedle ní a objal ji. Stulila se mu do náruče a přitiskla si čelo k jeho rameni. Uvědomila si, že jeho košile a teď i její kůže jsou mokré od Sebastiánovy krve. V tu chvíli se dveře rozletěly dokořán a do místnosti se nahrnuly stráže Spolku.

„Tak tady to máš,“ řekla Leila Haryanová, která patřila mezi nejnovější členy smečky, když Maie podávala hromádku složeného oblečení.

Maia věci vděčně přijala. „Díky, ani nevíš, jaká je to pro mě úleva, mít něco čistýho na sebe,“ poděkovala a pohledem přitom zkoumala hromádku: tílko, džíny, vlněná bunda. Měly s Leilou zhruba stejnou velikost, a i když jí střih oblečení tak docela nepadl, bylo to lepší než muset se vrátit do Jordanova bytu. V sídle vlkodlačí smečky už nějakou dobu nebydlela a všechny věci měla u Jordana

a Simona doma, ale představa bytu bez obou chlapců jí naháněla hrůzu. Tady aspoň měla kolem sebe jiné vlkodlaky a obklopoval ji neustálý bzukot hlasů, vůně čínských a malajských jídel z rychlého občerstvení a řinčení nádobí z kuchyně. Navíc tu byl taky Bat – nepletl se jí pod nohy, ale vždycky byl nablízku, když si potřebovala s někým promluvit nebo jen beze slova posedět v jeho společnosti a sledovat dopravu na Baxter Street.

Samozřejmě to mělo i své nevýhody. Jednou z nich byl Rufus Hastings, z jehož hromotlucké postavy, zjizveného obličeje a motorkářského úboru šel strach. Zdálo se, že dokáže být všude najednou. Z kuchyně se v jednom kuse ozýval jeho chraptivý hlas, kterým u oběda rozdával rozumy o tom, že Luke Garroway není spolehlivý vůdce, hodlá se oženit s bývalou lovkyní stínů, je v sázce jeho loajalita a oni teď potřebují někoho, na koho se dá spolehnout, že bude vlkodlaky vždy stavět na první místo.

„Nemáš vůbec zač.“ Leila si v tmavých vlasech chvíli upravovala zlatou sponku a tvářila se rozpačitě. „Maio,“ dodala, „ještě jsem ti chtěla něco říct, takovou drobnou radu – možná by nebylo špatný, kdybys přestala tolik dávat najevo svoji loajalitu vůči Lukovi.“

Maia ztuhla. „Já myslela, že jsme tady k Lukovi loajální všichni,“ namítla opatrným tónem. „A taky k Batovi.“

„Kdyby byl Luke tady, možná by to tak bylo,“ připustila Leila.

„Jenže co odjel do Idrisu, skoro jsme o něm neslyšeli. Praetor Lupus sice není smečka, ale tím útokem nám Sebastián něco naznačil. Chce, abychom si vybrali mezi lovci stínů a válčení po jejich boku na jedné straně a…“

„Válka vypukne v každým případě,“ přerušila ji Maia tichým, ale rozzuřeným hlasem. „Nejsem slepě věrná Lukovi. Já lovce stínů znám. A setkala jsem se i se Sebastiánem. On nás nenávidí. Toho se nám nepodaří tak jednoduše uchlácholit…“

Leila zvedla ruce. „No jo, tak jo. Jak říkám, je to jenom rada. Doufám, že ti to oblečení bude sedět,“ dodala a odešla chodbou pryč.

Maia se nasoukala do džínů – byly těsné, jak předpokládala – a oblékla si tílko a Leilinu bundu. Ze stolu sebrala svoji peněženku, nohama vklouzla do bot a vydala se chodbou zaklepat na Batovy dveře.

Otevřel jí do půl těla nahý, což nečekala. Kromě jizvy na pravé tváři měl ještě další na pravé paži. Tu mu způsobila kulka, naštěstí ne stříbrná. Jizva vypadala jako měsíční kráter a na jeho tmavé kůži byla jasně zřetelná. Zvedl jedno obočí. „Maio?“

„Tak hele,“ vyhrkla. „Já jdu setřít Rufuse. Pořád ostatním vykládá pitomosti a já už toho mám plný zuby.“

„A jé.“ Bat zvedl ruku, aby ji uklidnil. „To podle mě není moc dobrej nápad…“

„On toho nenechá, dokud mu to někdo neřekne,“ namítla. „Pamatuju si, jak jsme ho s Jordanem tenkrát potkali v sídle vlčí stráže. Pretorián Scott říkal, že bezdůvodně zlomil jinýmu vlkodlakovi nohu. Někteří lidi jsou už takoví – když si všimnou, že se někde můžou dostat k moci, vždycky to zkusí. A je jim jedno, komu tím ublíží.“ Maia se otočila na patě a vydala se do přízemí. Za sebou slyšela, jak si Bat pod

vousy mumlá peprné kletby. O vteřinu později ji dohonil na schodech a za chůze si chvatně oblékal tričko.

„Maio, já si opravdu nemyslím…“

„Jen se na to podívej,“ skočila mu do řeči. Vešli do vstupní haly, kde se Rufus právě opíral o stůl, u něhož kdysi sedával seržant konající službu. Obklopoval ho hlouček asi deseti dalších vlkodlaků, mezi kterými byla i Leila.

„… jim musíme ukázat, že jsme silnější,“ vykládal Rufus. „A že jsme loajální k vlastnímu

druhu. Tak chrání vlk smečku a v odměnu za to zas smečka ho chrání.“ Jeho hlas skřípal, jak si to Maia pamatovala, jako by kdysi dávno utrpěl nějaké zranění krku. Na bledé tváři mu výrazně vystupovaly hluboké popelavé jizvy. Když spatřil Maiu, usmál se. „Ahoj,“ pozdravil ji. „My už jsme se myslím jednou potkali. Mrzí mě, co se stalo tvýmu příteli.“

O tom dost pochybuju.

„Síla spočívá v loajalitě a jednotě, ne ve sporech vyvolanejch pomocí lží,“ obořila se na něj Maia.

„Vidíme se sotva podruhé v životě a ty už mi nadáváš do lhářů?“ podivil se Rufus. Choval se nenuceně, ale pod jeho bezstarostnou slupkou bylo cítit napětí, jako když se kočka připravuje ke skoku.

„Jestli vykládáš ostatním, že by se neměli míchat do války s lovci stínů, tak jsi prostě lhář.

Sebastián se u nefilim nezastaví. Jestli zničí je, přijdeme na řadu jako další.“

„Podsvěťani ho nezajímají.“

„Vždyť právě povraždil všechny členy Praetor Lupus!“ vykřikla Maia. „Jediný, co chce, je ničit. On nás opravdu všechny zabije.“

„Ne pokud se nepřidáme na stranu lovců stínů!“

„To je lež,“ protestovala Maia. Viděla, jak si Bat protírá oči, a najednou ji něco tvrdě udeřilo do ramene, až zavrávorala. Rána ji zastihla nepřipravenou, takže zaškobrtla a musela se zachytit desky stolu.

„Rufusi!“ zařval Bat a Maia si teprve teď uvědomila, že ji Rufus uhodil do ramene. Pevně stiskla čelisti, aby mu nedopřála potěšení spatřit v jejím obličeji známku bolesti.

Rufus stál uprostřed skupinky vlkodlaků ztuhlých ohromením a na tváři mu hrál úšklebek. Když Bat udělal krok k němu, v hloučku to zašumělo. Rufus byl velmi mohutný, ještě vyšší než Bat a ramena měl silná a široká jako dřevěný trám. „Rufusi,“ promluvil Bat klidněji. „Za nepřítomnosti Luka Garrowaye tady velím já. Přijali jsme tě jako hosta, ale do naší smečky nepatříš. Přišel čas, abys odešel.“

Rufus přimhouřil oči a zamžoural na Bata. „Ty mě odsud vyhazuješ? I když víš, že nemám kam jít?“

„Něco si určitě najdeš,“ ujistil ho Bat a začal se obracet k odchodu.

„Vyzývám tě na souboj,“ prohlásil Rufus. „Bate Velasquezi, vyzývám tě na souboj o pozici vůdce newyorské smečky.“

„Ne!“ zděsila se Maia, ale Bat už se napřímil a narovnal ramena. Zadíval se Rufusovi do očí.

Napjatá atmosféra mezi oběma vlkodlaky by se dala krájet.

„Přijímám tvoji výzvu,“ oznámil Bat. „Zítra v noci v Prospect Parku. Sejdeme se tam.“

Otočil se na patě a vyšel z budovy bývalé policejní stanice. Po chvíli ohromení se Maia probrala a vyběhla za ním.

Když se ocitla na schodech před budovou, ovanul ji chladný vzduch. Po Baxter Street se proháněl ledový vítr a pronikal jí pod bundu. Seběhla ze schodů. Rameno ji pořád ještě bolelo. Než Bata dohnala, došel už skoro na roh ulice. Chytila ho za paži a otočila ho čelem k sobě.

Cítila na sobě pohledy ostatních chodců a na chvíli zalitovala, že nemůže používat iluze jako lovci stínů. Bat se na ni díval. Mezi očima se mu objevila rozzlobená vráska a na tváři mu vystupovala popelavě šedá jizva. „Zbláznil ses?“ zeptala se ho. „Jak jsi mohl přijmout Rufusovu výzvu? Vždyť je to hotovej obr.“

„Znáš přece pravidla, Maio,“ namítl Bat. „Výzva se musí přijmout.“

„Ale jenom když tě vyzve někdo z tvý vlastní smečky! Mohl jsi odmítnout.“

„A ztratit všechnu úctu ostatních,“ doplnil Bat. „Už by nikdy nebyli ochotní poslouchat moje

rozkazy.“

„On tě zabije,“ varovala ho Maia a přemýšlela, jestli Bat vycítil, co těmi slovy skutečně říká – že nedávno viděla zemřít Jordana a podruhé už by to asi nezvládla.

„Třeba ne.“ Vytáhl z kapsy nějaký cinkající předmět a vtiskl jí ho do dlaně. Po chvíli si uvědomila, co to je. Jordanovy klíčky.

„Jeho dodávka je zaparkovaná za rohem,“ vysvětlil jí Bat. „Vezmi si ji a odjeď. Drž se od stanice dál, dokud se všechno tohle nevyřeší. Nechci, aby se kolem tebe Rufus ochomýtal.“

„Tak pojeď se mnou,“ žadonila Maia. „Přece jsi nikdy netoužil být vůdce smečky. Můžeme prostě odjet, dokud se nevrátí Luke a nedá všechno zase do pořádku…“

„Maio.“ Bat jí položil ruku na zápěstí a jemně vklouzl prsty do její dlaně. „Čekat, až se vrátí Luke – to je přesně to, co po nás Rufus chce. Jestli odjedeme, v podstatě mu tím smečku přenecháme. A ty moc dobře víš, jak se bude chovat dál. Nehne prstem, aby Sebastiánovi zabránil povraždit lovce stínů, a až se Sebastián rozhodne vrátit a zbavit se nás jako posledních figurek na šachovnici, už bude pro všechny moc pozdě.“

Maia sklopila pohled k jeho prstům, které se jemně dotýkaly její kůže.

„Víš, pamatuju si, jak jsi mi tehdy řekla, že potřebuješ víc prostoru,“ pokračoval. „Že se ještě necítíš na vážnej vztah. Vzal jsem tě za slovo a dal jsem ti prostor. Dokonce jsem i začal chodit s tou čarodějnicí, jak se jenom jmenovala…“

„Eve,“ poradila mu.

„Jasně, Eve.“ Bat vypadal překvapený, že si to Maia pamatuje. „Ale neklapalo nám to a navíc jsem ti možná toho prostoru dal až moc. Možná jsem ti měl říct, co k tobě cítím. Možná jsem měl…“

Zvedla k němu polekaný, nechápavý pohled a viděla, jak se jeho výraz náhle proměnil. Jako by se v jeho očích zavřely okenice a skryly za sebou jeho chvilkovou zranitelnost.

„To je jedno,“ dodal. „Nebylo by fér tě tím teď zatěžovat.“ Pustil ji a o krok ustoupil. „Vezmi si tu dodávku,“ připomněl jí, zatímco se pozpátku nořil do davu lidí proudícího ke Canal Street. „Odjeď

z města. A dávej na sebe pozor, Maio, kvůli mně.“

Jace položil stélu na opěrku pohovky a přejel prstem po runě iratze, kterou předtím nakreslil Clary na paži. Na zápěstí se mu třpytilo něco stříbrného. Clary si ani nevzpomínala, kdy přesně zvedl z podlahy Sebastiánův náramek a připnul si ho. Neměla chuť se vyptávat, proč to udělal. „Tak jak ti je?“

„Už líp, děkuju.“ Džíny měla vyhrnuté nad kolena a dívala se, jak jí na nohách pomalu blednou modřiny. Byli teď v Gardu, v místnosti, jež podle jejího odhadu sloužila jako konferenční salónek. Stálo tam několik stolů a dlouhá kožená pohovka umístěná šikmo před krbem, ve kterém mírným plamenem hořel oheň. U jedné stěny stály police s knihami. Oheň představoval jediné světlo v místnosti. Okny

s roztaženými závěsy bylo vidět na Alicante a zářící démoní věže.

„Hej.“ Do obličeje se jí pátravě dívaly Jaceovy světlé zlatavé oči. „Cítíš se dobře?“

Jo, chystala se říct, ale odpověď jí uvízla v krku. Fyzicky v pořádku byla, o všechny její modřiny se postaraly runy. Nic se jí nestalo, Jaceovi se nic nestalo a Simon, kterého odrovnala krev říznutá alkoholem, to všechno prospal a teď pořád ještě dřímal v jiné místnosti Gardu.

Lukovi a Jocelyn byla odeslána zpráva. Jak Jaceovi a Clary vysvětlila Ťia, místo konání večeře, jíž se oba účastnili, pro větší bezpečnost obklopovaly zesílené zábrany, zpráva však bude doručena, hned jak z večeře odejdou. Clary se nemohla dočkat, až je zase uvidí. Zdálo se jí, že svět kolem ní postrádá pevné obrysy. Sebastián byl pryč, aspoň prozatím, ale v jejím nitru se svářila nenávist se vztekem, pomstychtivostí a intenzivním smutkem.

Než odešla z Amatisina domu, stráže ji nechaly zabalit si pár věcí – náhradní oblečení, bojovou zbroj, stélu, skicák a zbraně. Teď měla obrovskou chuť se převléct, strhat ze sebe látku, jíž se dotýkal Sebastián, ale na druhou stranu nechtěla opustit místnost a ocitnout se sama se svými vzpomínkami

a myšlenkami.

„Jsem v pohodě.“ Srolovala si nohavice džínů, vstala a přešla ke krbu. Cítila, že ji Jace z pohovky sleduje. Natáhla ruce před sebe, jako by si je chtěla ohřát, i když zima jí vůbec nebyla. Ba naopak – pokaždé, když se jí vybavila nějaká vzpomínka na bratra, vzedmul se v ní vztek a jako tekutý oheň jí zaplavil celé tělo. Ruce se jí třásly. Dívala se na ně se zvláštním odstupem, jako by patřily někomu cizímu.

„Sebastián se tě bojí,“ řekla. „Snažil se to zakrýt, zvlášť na konci, ale já jsem to na něm poznala.“

„Bojí se nebeského ohně,“ opravil ji Jace. „Myslím, že nemá úplně přesnou představu o tom, co dokáže, stejně jako my. Ale jedno je jisté – jenom tím, že se ho dotknu, mu nijak neublížím.“

„Ne,“ souhlasila, aniž by se otočila a podívala na Jace. „Proč tě vlastně políbil?“ Nebylo to přesně to, co měla v úmyslu říct, ale ta představa se jí neustále vracela. Pořád v duchu viděla, jak Sebastián pokládá Jaceovi na krk zkrvavenou ruku, a pak ten podivný, nečekaný polibek na tvář.

Slyšela vrznutí kožené pohovky, jak se Jace zavrtěl. „Bylo to něco jako citát,“ řekl. „Z Bible. Když Jidáš políbil Ježíše v zahradě Getsemanské, byl to symbol jeho zrady. Políbil ho a řekl mu: ‚Buď zdráv, Mistře‘. A podle toho Římané poznali, koho mají zatknout a ukřižovat.“

„Tak proto ti řekl ‚ave, mistře‘,“ pochopila Clary. „Buď zdráv, mistře.“

„Chtěl tím říct, že se hodlá stát nástrojem mojí zkázy. Clary, já…“ Odmlčel se a ona se na něj podívala. Seděl na samém kraji pohovky, rukou si zajížděl do rozcuchaných světlých vlasů a upřeně zíral na podlahu. „Když jsem do toho pokoje přišel, uviděl tě tam a pak si všiml jeho, chtěl jsem ho zabít. Měl jsem na něj zaútočit hned, ale bál jsem se, že je to nějaká past. Že když k tobě nebo k němu přijdu blíž, přijde na nějaký způsob, jak tě zabít nebo ti ublížit. Všechno, co jsem kdy udělal, vždycky dokázal

obrátit ve svůj prospěch. Je chytrý. Chytřejší než Valentýn. A já jsem se nikdy…“

Vyčkávala. Ticho v místnosti rušilo jen syčení plamenů a praskání vlhkého dřeva v krbu.

„Nikdy jsem se nikoho tolik nebál,“ dokončil a po těch slovech zase rychle zmlknul.

Clary věděla, jaké úsilí musel Jace vyvinout, aby něco takového dokázal vyslovit, jak velkou roli v jeho životě hraje snaha o dokonalé maskování strachu, bolesti a jakékoli známky zranitelnosti. Chtěla mu na to něco odpovědět, něco ve smyslu, že se nemusí ničeho bát, ale nedokázala to. Sama se bála také a věděla, že k tomu oba mají dobrý důvod. V Idrisu vlastně nebyl nikdo, kdo by měl lepší důvod trnout strachy než právě oni dva.

„Tím, že sem přišel, hodně riskoval,“ pokračoval Jace. „Dal tak Spolku najevo, že dokáže proniknout zábranami. Spolek se je zase pokusí posílit. Možná to zabere, možná ne, ale minimálně mu to způsobí určité nepříjemnosti. Musel moc toužit po tom, aby tě spatřil. Dost na to, aby mu to za to riziko stálo.“

„Pořád si ještě myslí, že mě může přesvědčit.“

„Clary.“ Jace vstal a s nataženou rukou k ní přistoupil. „Nejsi…“

Ucukla před jeho dotekem. V jeho zlatých očích zaplála polekaná světýlka.

„Co se děje?“ Podíval se dolů na své ruce. Oheň, který mu pod kůží proudil v žilách, vydával slabou záři. „Bojíš se nebeského ohně?“

„To ne,“ řekla.

„Tak co tedy…“

„Jde o Sebastiána. Měla jsem ti to říct už dřív, ale… prostě jsem nemohla.“ Nepohnul se, jen se na ni díval. „Clary, můžeš mi říct úplně všechno, to přece víš.“

Zhluboka se nadechla a zadívala se do ohně. Sledovala, jak se v něm honí plameny – zlaté, zelené a safírově modré. „Tehdy v listopadu,“ začala mluvit, „když jsi odešel z bytu těsně předtím, než jsme se přenesli do Burrenu, Sebastián zjistil, že ho špehuju a snažím se získat informace. Rozšlápl můj prsten

a pak… pak mě praštil a prohodil mě skleněným stolem. Srazil mě na zem. Málem jsem ho zabila, málem jsem mu probodla krk kusem skla, ale pak jsem si uvědomila, že kdybych to udělala, zabila bych i tebe,

tak jsem to musela vzdát. A on z toho byl úplně u vytržení. Smál se a přitlačil mě k podlaze. Pak na mě začal sahat a recitovat mi úryvky z Písně písní o tom, jak se dřív sourozenci ženili a vdávali mezi sebou, aby zachovali čistotu královské krve. Vykládal mi, že mu patřím. Jako bych byla nějakej kufr, na kterým má svůj monogram…“

Jace měl v obličeji šokovaný výraz, jaký u něj zatím viděla jen párkrát. Dokázala rozeznat pocity, které se v něm mísily – bolest, strach, obavy. „On… on tě…?“

„Znásilnil?“ dořekla za něj a to slovo se ošklivě zařízlo do nehybného vzduchu v místnosti. „Ne, to ne. On… pak toho prostě nechal.“ Mluvila stále tišeji, až nakonec jen šeptala.

Jace byl bledý jako stěna. Otevřel ústa a něco jí říkal, ona ale slyšela jen zkreslenou ozvěnu jeho hlasu, jako by zase byla pod vodou. Od hlavy až k patě se třásla, přestože v pokoji bylo teplo.

„A dneska zase,“ vypravila ze sebe nakonec. „Nemohla jsem se hýbat a on mě přitiskl na zeď, nemohla jsem utéct a jenom jsem…“

„Já ho zabiju,“ prohlásil Jace. Do tváří se mu vrátilo trochu krve, takže jeho obličej získal našedlou barvu. „Rozsekám ho na kousíčky. Uřežu mu ruce za to, že na tebe sahal…“

„Jacei,“ zarazila ho Clary a náhle pocítila obrovskou únavu.

„Máme milion dalších důvodů chtít ho vidět mrtvýho. A kromě toho,“ dodala a nevesele se zasmála, „Isabela už mu jednou jednu ruku uřízla a vůbec to nepomohlo.“

Jace zaťal pěst, zvedl ji ke svému břichu a přitlačil si ji na solar plexus, jako by chtěl sám sobě vyrazit dech. „Celou dobu, co jsem s ním byl spojený, jsem si myslel, že znám jeho mysl, jeho touhy, že vím, co chce. Ale tohle jsem neuhádl, netušil jsem to. A tys mi nic neřekla.“

„Tohle s tebou nemá nic společnýho, Jacei…“

„Já vím,“ řekl. „Já vím.“ Pěst měl ale sevřenou tak křečovitě, že byla úplně bílá a na hřbetě ruky mu naběhly žíly „Já vím a vůbec ti nemám za zlé, žes mi to neřekla. Co bych s tím asi tak mohl dělat? Jsem naprosto k ničemu. Stál jsem od něj necelé dva metry a v žilách mám oheň, který by ho měl zvládnout zabít, snažil jsem se, ale nefungovalo to. Nedokázal jsem ten oheň probudit.“

„Jacei.“

„Promiň. Já jenom… vždyť mě znáš. Na špatné zprávy umím reagovat jenom dvěma způsoby. Buď zvolím nezvladatelný záchvat vzteku, nebo obrátím o sto osmdesát stupňů a začnu se nenávidět.“ Mlčela. Víc než cokoli jiného teď cítila únavu, strašlivou únavu. Když se Jaceovi svěřila s tím, co Sebastián udělal, bylo to, jako by se zbavila závaží, které ji drtilo, a teď nechtěla nic jiného než zavřít oči

a propadnout se do tmy. Příliš dlouho žila s potlačovaným vztekem, který pořád doutnal pod vším ostatním. I když nakupovala se Simonem dárky, seděla v parku nebo byla sama doma a zkoušela kreslit, vztek ji nikdy neopouštěl.

Jace zjevně sváděl bitvu se sebou samým, ale aspoň před ní nic neskrýval. Viděla mu na očích, jak se v něm rychle střídají emoce – hněv, pocit marnosti, bezmoc, vina a nakonec smutek. Na Jaceovy poměry to byl překvapivě klidný smutek, a když konečně promluvil, i jeho hlas zněl nad očekávání vyrovnaně. „Jenom si přeju,“ řekl a místo na ni přitom upíral pohled na podlahu, „abych teď dokázal říct a udělat tu správnou věc, abych ti to uměl nějak usnadnit. Rád udělám cokoli, co po mně budeš chtít. Chci tu pro tebe být, jakkoli si přeješ, Clary.“

„To je krása,“ řekla tiše. Zvedl hlavu. „Cože?“

„To, cos právě řekl, to bylo úplně dokonalý.“

Zamrkal. „Tak to je dobře, protože si nejsem jistý, jestli bych to dokázal ještě vylepšit. Co přesně na tom bylo dokonalé?“

Cítila, že se jí na jedné straně zvedl koutek úst. Ta reakce pro něj byla naprosto typická, obsahovala zvláštní směs arogance a zranitelnosti, síly, hořkosti a také oddanosti, která mu byla vlastní. „Jenom se chci ujistit,“ ozvala se, „že to nijak nezměnilo tvůj názor na mě. Myslím k horšímu.“

„Ne, ne!“ protestoval rozhořčeně. „Jsi statečná a úžasná a naprosto dokonalá a já tě miluju. Miluju

tě a vždycky jsem tě miloval. A to, co udělá nějaký šílenec, na tom nemůže nic změnit.“

„Sedni si,“ řekla mu a on se posadil na vrzající koženou pohovku a se zakloněnou hlavou se na ni zadíval. Ve vlasech mu zářily odlesky plamenů podobné jiskrám. Zhluboka se nadechla, přešla k němu a zlehka mu sklouzla na klín. „Mohl bys mě obejmout?“ požádala ho.

Vzal ji do náruče a přitiskl ji k sobě. Cítila svaly na jeho pažích a sílu, která mu vycházela ze zad, jeho objetí však bylo neuvěřitelně jemné. Měl ruce stvořené k boji, a přece dokázal být tak něžný k ní, ke svému klavíru, ke všemu, na čem mu záleželo.

Schoulila se mu na klíně, nohy si položila na pohovku a opřela si mu hlavu o rameno. Cítila rychlý tlukot jeho srdce. „A teď mě ještě polib,“ přikázala mu.

Zaváhal. „Určitě?“

Přikývla. „Jo, určitě,“ odpověděla. „Sice jsme si toho v poslední době moc neužili, ale pokaždé když tě políbím nebo když se mě dotkneš, je to pro mě takový malý vítězství. Sebastián udělal to, co udělal, protože nechápe rozdíl mezi tím, když někoho miluješ a když někoho vlastníš. Mezi tím, když se někomu odevzdáš a když si někoho vezmeš. Myslel si, že kdyby se mu podařilo donutit mě, abych se mu odevzdala, tak by mě opravdu měl a já bych byla jeho. A tohle pro něj znamená lásku, protože nic jinýho nezná. Když se ale dotknu tebe, dělám to, protože chci, a v tom je právě ten rozdíl. A tohle ode mě nikdy nedostane ani mě k tomu nemůže donutit. Nemůže,“ dodala, opřela se rukou o opěradlo pohovky

a naklonila se k němu, aby mu mohla lehce položit rty na ústa.

Přeskočila mezi nimi drobná jiskřička a ona ucítila, jak zatajil dech. Otřel se jí tváří o obličej a jejich vlasy se slily do jediné hřívy s rudými a zlatavými prameny.

Opřela se o něj celou vahou. Za krbovou mříží poskakovaly plameny a něco z jejich tepla prostoupilo Clary celým tělem. Ležela na Jaceově rameni označeném bílou hvězdou, kterou nosili všichni muži z rodu Herondaleových, a myslela na všechny ty, kdo žili před Jacem a jejichž krev, kosti a životy

z něj udělaly to, čím teď je.

„Na co myslíš?“ zeptal se. Probíral jí rukou vlasy a nechával si jednotlivé prameny klouzat mezi

prsty.

„Jsem ráda, že jsem ti to řekla,“ přiznala se. „Na co myslíš ty?“ Plameny v krbu se rozhořely

jasněji, pak zase ustoupily a on mezitím mlčel. Pak řekl: „Myslel jsem na tvoje slova o tom, že je Sebastián osamělý. Zkoušel jsem si vzpomenout, jaké to bylo, bydlet s ním v tom bytě. Samozřejmě si mě k sobě vzal z celé řady důvodů, ale zčásti určitě hlavně proto, že stál o společnost. O společnost někoho, o kom si myslel, že ho bude chápat, protože nás vychoval stejný člověk. Teď jsem se snažil rozpomenout, jestli jsem ho měl opravdu rád a jestli mě těšilo s ním být.“

„To pochybuju. Podle toho, jak jsem vás mohla pozorovat, mi nikdy nepřipadalo, že se vedle něj cítíš uvolněně. Byl jsi sám sebou, ale zároveň nebyl. Těžko se to vysvětluje.“

Jace se díval do ohně. „Tak těžko zase ne,“ namítl. „Myslím, že každý člověk má v sobě nějaký koutek, který není součástí naší vůle ani naší mysli, a právě k tomuhle koutku se Sebastián nemohl dostat. V jeho společnosti jsem nikdy nebyl doopravdy sám sebou a on to věděl. Chce, aby ho měl někdo upřímně rád nebo ho přímo miloval takového, jaký opravdu je. Zároveň si ale nemyslí, že by se musel změnit, aby si tu lásku zasloužil. Místo toho chce změnit celý svět, změnit lidstvo a proměnit ho v něco, co by ho mělo rádo.“ Odmlčel se. „Promiň, mluvím, jako bych ležel na gauči u psychiatra. Vlastně i ten gauč tu máme.“

Clary byla ale zabraná do vlastních myšlenek. „Když jsem se mu v tom bytě hrabala ve věcech, našla jsem dopis, kterej někomu psal. Nebyl dokončenej, ale v oslovení stálo ‚můj poklade‘. Pamatuju si, že mi to hned připadalo divný. Proč by Sebastián psal milostnej dopis? Svým způsobem asi chápe, co je sex a touha, ale romantická láska? Podle toho, jak ho znám, mi to k němu vůbec nesedí.“

Jace si ji k sobě přitiskl pevněji, takže její tělo dokonale přilnulo k jeho boku. Nebyla si docela jistá, kdo koho vlastně utěšuje, ale cítila na kůži pravidelné údery jeho srdce a vnímala známou, uklidňující vůni mýdla, potu a krve, která z něj stoupala. Uvolnila se mu v náruči. Celé tělo jí najednou

ztěžklo únavou a začala se jí klížit víčka. Byl to dlouhý den a noc a i den předtím byl dost náročný. „Jestli usnu a přijde sem máma s Lukem, tak mě vzbuď,“ požádala ho.

„Neboj, vzbudíš se sama,“ ujistil ji Jace ospale. „Tvoje matka si bude myslet, že se snažím zneužít toho, že spíš, a začne mě honit po pokoji s pohrabáčem v ruce.“

Zvedla ruku a poplácala ho po tváři. „Ochráním tě.“

Jace neodpověděl, protože mezitím usnul. Hrudník se mu pravidelně zvedal a jejich srdce zpomalila a bila teď ve stejném rytmu. S otevřenýma očima ležela na spícím Jaceovi, dívala se do praskajících plamenů a mračila se. V uších jí zněla slova „můj poklade“ jako vzpomínka na něco, co zaslechla ve snu.

11

To nejlepší je ztraceno

„Clary, Jacei, vzbuďte se.“

Clary zvedla hlavu a málem vyjekla bolestí, protože ji ve ztuhlém krku nepříjemně píchlo. Usnula opřená o Jaceovo rameno a on zase spal vklíněný do rohu pohovky, pod hlavou zmuchlanou bundu místo polštáře. Když vzdychl a posadil se, jílec jeho meče se Clary nepohodlně zaryl do boku.

Nad nimi stála konzulka oblečená v úboru Rady. Neusmívala se. Jace vstal. „Paní konzulko,“ pravil s veškerou důstojností, jaké byl schopen ve chvíli, kdy měl na sobě pomačkané oblečení a světlé vlasy mu na hlavě trčely do všech stran.

„Málem jsme zapomněli, že jste vy dva tady,“ přiznala se Ťia.

„Zasedání Rady už začalo.“

Clary vstala pomaleji a snažila se při tom rozhýbat si strnulá záda a krk. V ústech měla sucho jako na poušti a celé tělo ji bolelo napětím a vyčerpáním. „Kde je moje máma?“ zeptala se. „Kde je Luke?“

„Počkám na vás na chodbě,“ prohlásila Ťia, ale nepohnula se.

Jace právě strkal ruce do rukávů bundy. „Hned jsme tam, paní konzulko.“

V konzulčině hlase zaznělo něco, co Clary přimělo se na ni znovu podívat. Ťia byla hezká, stejně jako její dcera Aline, teď jí ale z koutků úst i očí vybíhaly ostré vrásky napětí. Clary ji takhle neviděla poprvé.

„Co se děje?“ chtěla vědět. „Něco se stalo, že jo? Kde je máma? Kde je Luke?“

„Tím si nejsme jistí,“ odpověděla Ťia tiše. „Na zprávu, kterou jsme jim poslali včera večer, vůbec neodpověděli.“

Za poslední dobu Clary zažila tolik šokujících překvapení v tak rychlém sledu, že už byla moc otupělá na to, aby se zmohla na silnější reakci. Nezalapala po dechu ani nevykřikla, jen cítila, jak se jí v žilách rozlévá chlad. Zvedla Heosfóros ze stolu, kam ho předtím odložila, a zastrčila si ho za opasek. Bez dalšího slova nechala konzulku stát a vyšla na chodbu.

Tam na ni čekal Simon. Vypadal neupraveně a vyčerpaně a i na upíra byl dost bledý. Natáhla se a stiskla mu ruku. Bříšky prstů se přitom dotkla jeho zlatého prstenu s lístky.

„Simon půjde na zasedání Rady s náma,“ prohlásila Clary a upřela na konzulku vyzývavý pohled, jako by čekala, že bude něco namítat.

Ťia ale jen přikývla. Vypadala moc vyčerpaná na to, aby měla ještě chuť se s někým dohadovat.

„Může se zúčastnit jako zástupce dětí noci.“

„Ale jako zástupce tam přece bude Rafael,“ bránil se znepokojeně Simon. „Já nejsem připravenej…“

„Nepodařilo se nám spojit s žádným zástupcem podsvěťanů, Rafaela nevyjímaje.“ Ťia vykročila chodbou pryč. Stěny měly světlé obložení, z něhož ještě stoupala ostrá vůně čerstvého dřeva. Tuhle část Gardu nejspíš museli po velké válce zrekonstruovat a Clary byla zřejmě předchozího večera moc unavená, aby si toho všimla. Do stěn byly v pravidelných intervalech vyryty runy, z nichž čišela andělská síla. Všechny tlumeně zářily a osvětlovaly chodbu bez oken.

„Jak to myslíte, že se vám s nima nepodařilo spojit?“ vyzvídala Clary a popoběhla za Ťiou. Simon a Jace ji následovali. Chodba se stáčela hlouběji do srdce Gardu. Clary slyšela, jak se z nějakého místa před nimi nese tlumené hučení, podobné burácení vln v oceánu.

„Luke ani tvoje matka se z večeře v domě sličného lidu nevrátili.“ Konzulka se zastavila

v prostorném předsálí. Okny složenými ze střídajících se tabulí čirého a barevného skla sem proudil dostatek přirozeného světla. Před sebou viděli dvoukřídlé dveře zdobené trojdílnou rytinou s Andělem a Nástroji smrti.

„To nechápu,“ namítla Clary o něco hlasitěji. „Takže tam pořád ještě jsou? U Meliorna?“ Ťia zavrtěla hlavou. „Dům je prázdný.“

„Ale… co Meliorn? Co Magnus?“

„Nic ještě není jisté,“ odpověděla Ťia. „V domě nikdo není a žádný ze zástupců neodpovídá na zprávy. Patrick teď s několika strážemi prohledává město.“

„Našli v tom domě nějakou krev?“ zeptal se Jace. „Známky boje nebo něco jiného?“

Ťia zavrtěla hlavou. „Ne. Na stole ještě pořád leželo jídlo. Bylo to, jako by… jako by se propadli do země.“

„Ale víte ještě něco, ne?“ naléhala Clary. „Ještě jste nám neřekla všechno, vidím to na vás.“

Ťia neodpověděla, jen otevřela dveře do zasedacího sálu Rady. Předsálí zalila vlna hluku. Tak tohle byl ten hukot podobný šumění oceánu, který Clary slyšela předtím. Protáhla se kolem konzulky a ve dveřích se nejistě zastavila.

Zasedací sál Rady, který ještě před pár dny hostil tak spořádané shromáždění, byl dnes plný překřikujících se lovců stínů. Všichni stáli, někteří ve skupinkách, jiní o samotě. Většina z nich se

o něčem dohadovala. Ačkoli Clary nedokázala rozlišit slova, všímala si jejich zuřivých gest. Očima hledala v davu známé tváře – po Lukovi a Jocelyn tu nebylo ani stopy, spatřila však Lightwoodovy, Roberta v rouchu inkvizitora stojícího vedle Marysy. Všimla si také Aline s Helen a zástupu Blackthornovic dětí.

Úplně dole, v samém středu amfiteátru, stály čtyři vyřezávané židle pro zástupce podsvěťanů, rozestavené do půlkruhu kolem řečnických pultíků. Byly prázdné a na dřevěné podlaze před nimi bylo nějakou tekutinou, která vypadala jako lepkavá zlatá barva, neuměle načmárané jediné slovo:

Veni.

Jace prošel do místnosti kolem Clary. Když se podíval dolů na zlatý nápis, ztuhla mu ramena. „To je andělská krev,“ řekl.

Clary se před očima mihla knihovna Institutu, podlaha umazaná od krve a peří, duté kosti anděla.

Erchomai.

Už přicházím.

A teď to jediné slovo: Veni.

Přišel jsem.

Druhá zpráva. Sebastián nezahálel. Jsem hloupá, pomyslela si, tak hloupá, že se domnívala, že sem přišel jen kvůli ní, že to všechno nebylo součástí nějakého rozsáhlejšího plánu, že její bratr nebude chtít víc, víc zkázy, víc hrůzy, víc zmatku. Vzpomněla si na jeho úsměšek, když se zmínila o bitvě u Nedobytné pevnosti. Samozřejmě že to nebyl jen tak ledajaký útok, ve skutečnosti totiž sloužil k odvedení jejich pozornosti. Sebastián jím chtěl odvrátit pohled nefilim od Alicante, přimět je, aby ho s jeho temnými bojovníky hledali po celém světě a lomili rukama nad mrtvými a raněnými. A mezitím se mu podařilo

najít cestu do srdce Gardu a popsat podlahu krví.

Nedaleko pódia stál hlouček mlčenlivých bratrů v hábitech barvy kostí, obličeje skryté pod kapucemi. Clary si najednou na něco vzpomněla a obrátila se k Jaceovi. „Jak je na tom bratr Zachariáš? Ještě jsem se tě ani nestihla zeptat, jestli je v pořádku.“

Jace nepřestával zírat na nápis na pódiu a tvářil se, jako by mu bylo špatně od žaludku. „Viděl jsem ho v Bazile. Je v pořádku, jenom… jiný.“

„V dobrým slova smyslu?“

„V lidském slova smyslu,“ odpověděl Jace, než se ho ale Clary mohla zeptat, jak to myslí, zaslechla, jak někdo volá její jméno.

Všimla si, že z jednoho místa pod nimi zhruba v půlce sálu se z davu zvedá ruka a zběsile na ni mává. Isabela. Stála s Alekem kousek od svých rodičů. Clary slyšela, jak za ní Ťia něco volá, to už se ale prodírala davem a Jace se Simonem jí byli v patách. Cítila, jak jejím směrem putují zvědavé pohledy.

Každý ji tu přece znal. Všechny je tu každý znal. Valentýnovu dceru, Valentýnova adoptovaného syna a světlomilného upíra.

„Clary!“ znovu vykřikla Isabela, právě když se Clary, Jace a Simon konečně protlačili davem nepokrytě zírajících lovců stínů a málem vrazili do sourozenců Lightwoodových, kterým se podařilo vytvořit si kolem sebe trochu prostoru. Isabela vrhla popuzený pohled na Simona a pak objala Jace

a Clary. Jakmile Jace pustila, Alek si ho k sobě přitáhl za rukáv a držel ho tak křečovitě, že mu prsty zaťaté do látky úplně zbělely. Jace vypadal překvapeně, ale nic nenamítal.

„Je to pravda?“ zeptala se Isabela Clary. „Vážně byl v noci Sebastián u vás doma?“

„Jo, u Amatis. Jak to víš?“ zajímala se Clary.

„Náš otec je inkvizitor. Kdo jiný už by o tom měl vědět?“ ujal se slova Alek. „Nikdo nemluvil

o ničem jiném než o tom, že se prý Sebastián dostal do města. To bylo ještě předtím, než otevřeli sál Rady a uviděli jsme… tohle.“

„To je pravda,“ potvrdil Simon. „Konzulka se mě na to ptala, hned jak mě vzbudila – jako bych o tom mohl něco vědět. Všechno jsem to prospal,“ dodal, když mu Isabela věnovala tázavý pohled.

„Řekla vám konzulka něco o tomhle?“ zeptal se Alek a mávl rukou směrem ke zlověstnému výjevu pod nimi. „Nebo Sebastián?“

„Ne,“ odpověděla Clary. „Sebastián nikdy nebývá moc sdílnej ohledně svejch plánů.“

„K zástupcům podsvěťanů se vůbec neměl dostat. Nejenže je celé Alicante pečlivě střežené, ale každý z jejich bezpečných domů navíc obklopují další zábrany,“ uvažoval Alek. Na krku mu tepala žíla, pravidelně a výrazně jako kladivo. Ruka, kterou držel Jace za rukáv, se mu lehce třásla. „Byli jenom na večeři. Měli tam být v bezpečí.“ Pustil Jace a vrazil si ruce do kapes. „A Magnus – vždyť Magnus tam vůbec neměl být. Místo něj měla přijet Catarina.“ Podíval se na Simona. „Té noci po bitvě jsem tě s ním viděl na Andělském náměstí,“ vzpomněl si. „Neprozradil ti, co dělá v Alicante?“

Simon zavrtěl hlavou. „Chtěl, abych mu šel z cesty. Zrovna uzdravoval Clary.“

„Možná je to nějaká léčka,“ přemýšlel dál Alek. „Možná Sebastián chce, abychom si mysleli, že zástupcům podsvěťanů něco udělal, aby nás zmátl…“

„My ale nevíme, jestli jim doopravdy něco udělal. Víme jen to, že jsou nezvěstní,“ připomněl mu Jace tiše a Alek odvrátil hlavu, jako by se nikomu z nich nedokázal podívat do očí.

„Veni,“ zašeptala Isabela s pohledem upřeným na pódium.

„Ale proč…?“

„Chce nám tím dokázat, že má moc,“ prohlásila Clary. „Moc, jakou si nikdo z nás ještě neumí představit.“ Pomyslela na to, jak se objevil v jejím pokoji a pak zase zmizel. Na to, jak se mu

u Nedobytné pevnosti rozestoupila země pod nohama, jako by ho zvala do sebe a chtěla ho skrýt před nebezpečím, kterým mu hrozil svět tam nahoře.

Sálem se náhle rozeznělo pronikavé zařinčení zvonu, který volal Radu k pořádku. Ťia přistoupila

k řečnickému pultu, z obou stran doprovázená ozbrojenými strážemi Spolku v hábitech s kapucí.

„Lovci stínů,“ promluvila a její slova se v sále rozlehla stejně hlasitě, jako by použila mikrofon.

„Prosím o klid.“

Rámus v síni postupně utichl, ze vzpurných výrazů v mnoha obličejích se však dalo vyčíst, že ne všichni jsou ochotni plně spolupracovat. „Konzulko Penhallowová!“ vykřikl Kadir. „Jaké pro nás máte odpovědi? Co má tohle znesvěcení znamenat?“

„Nevíme přesně,“ připustila Ťia. „Stalo se to v noci, zrovna když se střídaly stráže.“

„Tohle je pomsta,“ ozval se hubený tmavovlasý lovec stínů, v němž Clary poznala ředitele budapešťského Institutu. Měla pocit, že se jmenuje László Balogh. „Pomsta za naše vítězství v Londýně a u Nedobytné pevnosti.“

„V Londýně ani u Nedobytné pevnosti jsme žádného vítězství nedosáhli, László,“ mírnila ho Ťia.

„Ukázalo se, že londýnský Institut je chráněn silou, o níž jsme nevěděli a kterou nedokážeme nikde jinde napodobit. Lovci stínů tam obdrželi varování a byli odvedeni do bezpečí. I přesto jich pár utrpělo zranění, zatímco všichni Sebastiánovi bojovníci vyvázli bez úhony. Takže přinejlepším se to dá označit za úspěšný ústup.“

„A co ten útok na Nedobytnou pevnost?“ nevzdával se László.

„Do pevnosti se přece nedostal. Nepodařilo se mu vniknout do zbrojnice…“

„Ale zároveň ani neprohrál. Poslali jsme tam šedesát bojovníků a on z nich třicet zabil a deset zranil. Ze svých čtyřiceti vojáků ztratil možná tak patnáct. Kdyby se nestalo to, co se stalo, když zranil Jace Lightwooda, jeho čtyřicetičlenná jednotka by našich šedesát nefilim povraždila.“

„Jsme lovci stínů,“ promluvila Nasrín Čaudhuríová. „Potřebujeme-li něco ochránit, jsme zvyklí bojovat do posledního dechu, do poslední kapky krve.“

„Vznešená myšlenka,“ připustila Josiane Pontmercyová z pobočky Spolku v Marseilles, „ale možná ne úplně praktická.“

„Když jsme se rozhodovali, kolik bojovníků proti němu u pevnosti postavíme, projevili jsme přílišnou umírněnost,“ zahřímal Robert Lightwood na celý sál. „Odhadujeme, že od útoků na Instituty má Sebastián na své straně čtyři stovky temných bojovníků. Jednoduchými počty tak můžeme dojít k tomu, že kdyby došlo k bitvě mezi jeho přívrženci a všemi lovci stínů, zákonitě by musel prohrát.“

„Což znamená, že se s ním musíme utkat co nejdřív, než promění další nefilim,“ promluvila Diana Wrayburnová.

„Nemůžeme se utkat s něčím, co nedokážeme najít,“ namítla konzulka. „Naše pokusy ho vystopovat se stále ještě nesetkaly s úspěchem.“ Zvedla hlas. „Plán, na který teď Sebastián Morgenstern spoléhá, je vylákat nás po malých skupinkách ze země. Potřebuje, abychom vysílali průzkumné jednotky na lov démonů nebo po něm pátrali. Proto musíme zůstat pohromadě tady v Idrisu, kde se nám nemůže postavit. Jestliže se rozdělíme, jestliže opustíme svoji vlast, prohrajeme.“

„Počíhá si na nás,“ protestovala světlovlasá lovkyně stínů z kodaňské pobočky Spolku.

„Musíme doufat, že na to nebude mít dost trpělivosti,“ odpověděla Ťia. „Musíme předpokládat, že na nás jednou zaútočí, a jakmile to udělá, díky své početní převaze ho porazíme.“

„Jenom s vyčkáváním si ale nevystačíme,“ ozval se zase László Balogh. „Opustili jsme své Instituty a přijeli sem v domnění, že se hned po zasedání Rady se zástupci podsvěťanů vrátíme. Kdo bude místo nás chránit tento svět? Máme povinnost, kterou nám svěřilo samo nebe, povinnost bránit svět a vyhánět

z něj démony. To ale z Idrisu nemůžeme.“

„Všechny zábrany fungují na sto procent,“ ujistil ho Robert.

„Na Wrangelově ostrově pracují přesčas. A vzhledem k naší nově navázané spolupráci

s podsvěťany se na ně budeme muset spolehnout, že nebudou porušovat Dohody. To jsme ostatně chtěli projednat na dnešním zasedání Rady…“

„Tak to tedy hodně štěstí,“ přerušila ho Josiane Pontmercyová. „Snad jste ale nezapomněli, že

zástupci podsvěťanů jsou nezvěstní.“

Nezvěstní. To slovo padlo do ticha jako oblázek do vody a zčeřilo atmosféru v sále. Clary cítila, jak Alek vedle ní nepatrně ztuhnul. Sama si to ještě nepřipustila, nedovolila si uvěřit, že by mohli být doopravdy pryč. Pořád dokola si opakovala, že je to jenom trik, kterým se je Sebastián snaží zmást. Jen takový krutý trik, nic jiného.

„To ještě nevíme!“ protestovala Ťia. „Právě teď je hledají stráže…“

„Sebastián popsal podlahu přímo před jejich židlemi!“ vykřikl muž s obvázanou paží. Byl to ředitel Institutu v Mexico City a účastnil se bitvy u Nedobytné pevnosti. Clary si matně vybavovala, že se příjmením jmenuje Rosales. „Veni. ‚Přišel jsem‘. Předtím nám poslal zprávu vraždou toho anděla v New Yorku, teď nás zase napadl uprostřed samotného Gardu…“

„Ale on nenapadl nás,“ nenechala ho domluvit Diana. „Zaútočil na zástupce podsvěťanů.“

„Zaútočit na naše spojence znamená zaútočit na nás,“ ozvala se Marysa. „Přece jsou to členové Rady a jako takovým jim náleží všechna práva s tím spojená…“

„Vždyť ani nevíme, co se jim stalo!“ zavolal někdo z davu.

„Třeba jsou v naprostém pořádku…“

„Tak kde tedy jsou?!“ vykřikl Alek, a dokonce i Jace se zatvářil překvapeně, že

jeho parabátai zvýšil hlas. Alek se kolem sebe nasupeně rozhlížel tmavě modrýma očima a Clary najednou připomněl rozzlobeného chlapce, jehož kdysi potkala v Institutu. Připadalo jí, že od té doby uplynula celá věčnost. „Pokoušel se je někdo vystopovat?“

„Ano,“ odpověděla Ťia. „Ale nefungovalo to. A některé z nich ani stopovat nemůžeme, třeba čaroděje a mrtvé…“ Ťia se náhle zajíkla a zmlkla. Strážce, který stál po její levé straně, si bez varování stoupl za ni a chytil ji za roucho na zádech. Když s ní škubl a přiložil jí ke krku dlouhou stříbrnou dýku, ze shromáždění se ozvalo několik výkřiků.

„Nefilim!“ zaburácel strážce. Kapuce se mu svezla dozadu a odhalila prázdné oči a cize působící linie run temných lovců stínů.

Hučení davu sílilo, náhle však utichlo, útočník totiž silněji zatlačil na dýku na Ťiině krku. Kolem ostří se objevila krev, viditelná i zdálky.

„Nefilim!“ znovu vykřikl muž. Clary se horečně snažila vzpomenout si, odkud ho zná, připadal jí totiž povědomý. Byl vysoký, měl hnědé vlasy a bylo mu nejspíš kolem čtyřiceti let. Jak pevně držel Ťiu, na silných, svalnatých pažích mu vystupovaly žíly tlusté jako provazy. „Zůstaňte na svých místech!

Nepřibližujte se, nebo vaše konzulka zemře!“

Aline vykřikla. Helen ji musela držet, aby se nerozběhla k pódiu. Za nimi se děti Blackthornovy choulily kolem Juliána, který držel v náruči svého nejmladšího bratra. Drusilla si tiskla obličej k jeho boku. Emma, jejíž světlé vlasy na dálku zářily, stála s vytasenou Cortanou a chránila ostatní.

„To je Matthias Gonzales,“ řekl Alek otřeseně. „Býval ředitelem Institutu v Buenos Aires…“

„Ticho!“ zařval muž stojící za Ťiou – Matthias – a v sále se rozhostilo nervózní mlčení. Většina lovců stínů podobně jako Jace s Alekem stála s rukama na půl cesty ke zbraním. Isabela svírala rukojeť svého biče. „Vyslechněte mě, lovci stínů!“ vykřikl Matthias a v očích mu plálo fanatické světlo.

„Vyslechněte mě, neboť jsem býval jedním z vás. Slepě jsem dodržoval pravidla Spolku a byl jsem přesvědčený, že mi zábrany kolem Idrisu a světlo Anděla zaručí bezpečí a ochranu! Žádné bezpečí ale neexistuje.“ Ukázal bradou do strany, směrem k nápisu na podlaze. „V bezpečí není nikdo, dokonce ani poslové nebe. Až tam totiž sahá moc Pekelného poháru a toho, komu patří.“

V davu to zašumělo. Robert Lightwood se prodral dopředu a s obavami se podíval na Ťiu a na dýku u jejího hrdla. „Co tedy Valentýnův syn chce?“ zeptal se. „Čeho si od nás žádá?“

„Chce spoustu věcí,“ odpověděl temný lovec stínů. „Prozatím se ale spokojí s tím, když mu vydáte jeho sestru a nevlastního bratra. Dáte-li mu Clarissu Morgensternovou a Jace Lightwooda, zabráníte krveprolití.“

Clary slyšela, jak Jace zadržel dech. Vyděšeně se na něj podívala. Cítila na sobě pohledy všech v sále a měla pocit, že se rozpouští jako sůl ve vodě.

„Jsme nefilim,“ pravil Robert mrazivým tónem. „Neobchodujeme s vlastními lidmi jako se zbožím.

To přece ví.“

„My, přívrženci Pekelného poháru, držíme v zajetí pět zástupců vašich spojenců,“ zněla odpověď.

„Meliorna ze sličného lidu, Rafaela Santiaga z dětí noci, Luka Garrowaye z dětí luny, Jocelyn Morgensternovou z nefilim a Magnuse Banea z dětí Lilith. Jestliže nám Clarissu s Jonathanem nevydáte, čeká naše zajatce smrt železem, stříbrem, ohněm a jeřábovým dřevem. A až se vaši spojenci z podsvěta dozvědí, že jste obětovali jejich zástupce, protože jste se nehodlali vzdát vlastních dětí, obrátí se proti vám. Spojí se s námi a vy budete muset bojovat nejen proti tomu, kdo vlastní Pekelný pohár, ale proti celému podsvětu.“

Clary najednou pocítila silnou závrať a trochu se jí zvedl žaludek. Sice už předtím tušila, že jsou její matka, Luke a Magnus v nebezpečí – samozřejmě že to tušila, to poznání se jí plíživě vkrádalo do mysli, i když si jím nemohla být jistá. Přece jen ale bylo něco jiného slyšet to nahlas. Roztřásla se

a v hlavě jí pořád dokola běžela slova nesouvislé modlitby: Mami, Luku, ať jste v pořádku, prosím, ať jste v pořádku. Ať je Magnus v pořádku, kvůli Alekovi. Prosím.

Uvnitř své hlavy slyšela i Isabelu, jak říká, že Sebastián nemůže bojovat proti lovcům stínů

a zároveň i celému podsvětu. On teď ale přišel na pohodlný způsob, jak jejich spojence obrátit proti nim

– jestli se zástupcům podsvěťanů něco stane, bude to působit, jako by za to mohli nefilim.

Jace měl v obličeji sklíčený výraz, ale když se s ní setkal pohledem, vyčetla mu z očí stejné přesvědčení, které jí uvízlo v srdci jako jehla. Nemůžou stát stranou a dopustit, aby se tohle stalo. Půjdou za Sebastiánem. Je to jediná možnost.

Vykročila vpřed a chystala se zavolat na temného lovce stínů, najednou ji ale někdo pevně uchopil za zápěstí a škubl s ní. Otočila se v očekávání, že za sebou uvidí Simona, ke svému překvapení však spatřila Isabelu. „Nedělej to,“ varovala ji Alekova sestra.

„Jsi blázen a fanatik,“ vykřikl Kadir a upřel na Matthiase zlostný pohled. „Nikdo z podsvěťanů nám nebude vyčítat, že jsme neobětovali dvě z našich dětí na pohřební hranici Jonathana Morgensterna.“

„Ach, ale on je přece nezabije,“ prohlásil Matthias se škodolibou radostí. „Přísahá vám na Anděla, že slečně Morgensternové ani panu Lightwoodovi nezkřiví ani vlásek. Jsou jeho rodina a on si je přeje mít nablízku. O žádnou oběť se tedy nejedná.“

Clary ucítila na tváři lehký dotek – byl to Jace. Letmo ji políbil a ona si v tu ránu vzpomněla na Jidášův polibek, který dostal předešlé noci od Sebastiána. Prudce se otočila a chtěla ho zadržet, on už byl ale pryč, všechny je tam nechal stát a mířil ke schodům mezi lavicemi. „Já půjdu!“ vykřikl a jeho hlas se rozlehl po celém sále. „Půjdu dobrovolně.“ V ruce držel svůj meč, vzápětí jej však odhodil a zbraň zařinčela na schodech. „Půjdu se Sebastiánem,“ pokračoval do ticha, které se rozhostilo. „Jenom z toho vynechejte Clary. Dovolte jí zůstat tady. Odveďte jenom mě.“

„Jacei, ne!“ snažil se ho zadržet Alek, jeho hlas ale zanikl v povyku, který se v sále zvedl. Hlasy se proplétaly a stoupaly ke stropu jako dým, zatímco Jace jen tiše stál s rukama nataženýma před sebou na znamení, že není ozbrojený, a vlasy mu zářily ve světle run. Obětní anděl.

Matthias Gonzales se zasmál. „Bez Clarissy žádná dohoda nebude,“ prohlásil. „Sebastián si žádá její přítomnost a já svému pánovi jeho přání splním.“

„Myslíte si, že jsme úplní blázni,“ promluvil Jace. „Vlastně to není tak docela pravda, vy

totiž vůbec nemyslíte. Jste jenom hračka v rukou démona, nic víc. Už vám vůbec na ničem nezáleží, na rodině, na krvi ani na cti. Už nejste lidská bytost.“

Matthias se ušklíbl. „Proč by chtěl někdo být lidská bytost?“

„Ta vaše dohoda je bezcenná,“ pokračoval Jace. „Dejme tomu, že se vzdáme a Sebastián propustí rukojmí. A co pak? Dáváte si takovou práci, abyste nám dali najevo, o kolik je Sebastián lepší

než nefilim, o kolik silnější, o kolik chytřejší. Že na nás může zaútočit tady v Alicante a nezastaví ho ani všechny naše zábrany a stráže. Že nás všechny zničí. Když ale chcete s někým vyjednat dohodu, musíte mu nabídnout šanci zvítězit. Kdybyste byl pořád člověk, věděl byste to.“

Po jeho slovech se rozhostilo hrobové ticho a Clary si pomyslela, že by v něm bylo slyšet spadnout špendlík. Matthias se nehýbal, pořád tiskl Ťie ke krku dýku a jeho rty se pohybovaly, jako by něco šeptal nebo odříkával nějaká slova, která někde zaslechl… Nebo kterým právě teď naslouchá, uvědomila si.

Naslouchá tomu, co mu kdosi šeptá do ucha…

„Nemůžete vyhrát,“ prohlásil Matthias nakonec a Jace se zasmál ostrým, jízlivým smíchem, přesně tím, do kterého se Clary kdysi hned napoprvé zamilovala. Přece jen to není obětní anděl, napadlo ji, ale anděl pomsty, celý ze zlata, krve a ohně, sebejistý dokonce i tváří v tvář možné porážce.

„Vidíte, že mě chápete,“ pokračoval Jace. „Proč by tedy mělo záviset na tom, jestli zemřeme teď, nebo později…“

„Nemůžete sice vyhrát,“ přerušil ho Matthias, „ale můžete přežít. Ti z vás, kdo si to zvolí, se mohou nechat proměnit Pekelným pohárem. Stanete se vojáky pod vlajkou jitřenky a pod vedením Jonathana Morgensterna budete vládnout světu. Ti, kdo se rozhodnou zůstat dětmi Razielovými, samozřejmě mají na tuto volbu právo, pokud ovšem zůstanou v Idrisu. Hranice Idrisu budou zapečetěny, takže země zůstane odříznutá od zbytku světa, který bude patřit nám. Tuto zemi, již vám daroval Anděl, si ponecháte, a zůstanete-li uvnitř jejích hranic, budete v bezpečí. To vám můžeme slíbit.“

Jace ho zpražil pohledem. „Sebastiánovy sliby nic neznamenají.“

„Nic jiného než jeho slib ale nedostanete,“ odpověděl Matthias. „Zachovejte si své spojenectví

s podsvěťany, zůstaňte za hranicemi Idrisu a přežijete. Tato nabídka ale platí jen pod podmínkou, že se vy dva dobrovolně vydáte do rukou našemu pánovi. Ty i Clarissa. Žádné další vyjednávání.“

Clary se pomalu rozhlédla po sále. Někteří nefilim vypadali znepokojeně, někteří vystrašeně, jiní zase rozezleně. A zdálo se, že někteří chladnokrevně uvažují. Vzpomněla si na den, kdy stála před těmito lidmi v Síni Dohod a ukazovala jim spojovací runu, která jim mohla vyhrát válku. Tehdy jí dávali najevo vděčnost. Když pak ale Sebastián unesl Jace, tatáž Rada odhlasovala konec pátrání, protože jim připadalo, že život jednoho chlapce nestojí za vynaloženou námahu.

Zejména když byl tím chlapcem Valentýnův adoptovaný syn. Kdysi se domnívala, že existují dobří lidé a špatní lidé, že na jedné straně čeká světlo a na druhé temnota, teď už si to ale nemyslela. Poznala zlo ve svém bratrovi a ve svém otci, zlo plynoucí z dobrých úmyslů, které se začaly ubírat špatným směrem, i zlo vyvolané čirou touhou po moci. Ani dobro však neposkytovalo žádné útočiště – ctnost dokázala říznout jako nůž a nebeský oheň plál tak jasně, že oslepoval.

Ustoupila od Aleka s Isabelou a ucítila na paži Simonův dotek. Otočila se, podívala se na něj a zavrtěla hlavou. Musíš mě to nechat udělat.

Jeho tmavé oči ji sledovaly prosebným pohledem. „Nechoď tam,“ zašeptal.

„Řekl, že nás chce oba,“ odpověděla také šeptem. „Jestli Jace půjde za Sebastiánem beze mě, Sebastián ho zabije.“

„Stejně vás zabije oba.“ Isabela skoro plakala bezmocí. „Nemůžeš tam jít a Jace taky ne – Jacei!“

Jace se otočil k nim. Clary viděla, jak se jeho výraz proměnil, když si uvědomil, že za ním míří i ona. Zavrtěl hlavou a rty jí naznačil: „Ne.“

„Dej nám čas,“ zvolal Robert Lightwood. „Dej nám aspoň trochu času, abychom mohli hlasovat.“

Matthias oddálil dýku od Ťiina krku a držel ji ve vzduchu. Druhou ruku natáhl a chytil konzulku zepředu za roucho. Zvedl zbraň ke stropu a její ostří se při tom pohybu zalesklo. „Čas,“ zasyčel jízlivě.

„Proč by vám měl Sebastián dávat víc času?“

Ozvalo se ostré zasvištění. Clary zaznamenala, že kolem ní něco proletělo, a vzápětí zaslechla náraz kovu na kov, když do nože, který Matthias držel Ťie nad hlavou, udeřil šíp a vyrazil mu ho z ruky. Clary se rychle podívala do strany a spatřila Aleka držícího před sebou luk, jehož tětiva se ještě chvěla.

Matthias zařval, zavrávoral a chytil se za krvácející ruku. Ťia se mu stihla vytrhnout a odběhnout, ještě než se vrhl po dýce, kterou předtím upustil. Clary slyšela Jaceovo zvolání: „Nakír!“ V sále zazářilo světlo andělského ostří, které si vytáhl zpoza opasku. „Jděte mi z cesty!“ vykřikl a začal se prodírat po schodech dolů, směrem k pódiu.

„Ne!“ Alek odhodil luk, vymrštil se přes jednu řadu lavic a skočil přímo na Jace. Strhl ho k zemi právě ve chvíli, kdy se pódium vznítilo jako hromada dříví politá benzinem. Ťia vykřikla a vrhla se

z řečniště do davu. Tam ji chytil Kadir a opatrně ji postavil na zem, zatímco všichni ostatní lovci stínů se otočili a zírali na sílící plameny.

„Co to sakra bylo?“ zašeptal Simon, který pořád ještě svíral Claryinu paži. Nespouštěla pohled

z Matthiase, z něhož byl teď vidět jen černý stín uprostřed plamenů. Zcela zjevně mu nijak neubližovaly. Zdálo se, že se směje a mává rukama nahoru a dolů, jako by byl dirigent a řídil ohnivý orchestr. Sál se plnil křikem, pachem kouře a praskáním hořícího dřeva. Aline přiběhla ke své krvácející matce

a s pláčem ji objala. Helen jen bezmocně přihlížela, společně s Juliánem se totiž snažila chránit své mladší sourozence před tím, co se dělo dole.

Emmu nechránil nikdo. Stála od skupinky trochu stranou a s obličejíkem bledým hrůzou sledovala, jak Matthias křičí, aby přehlušil děsivé zvuky nesoucí se sálem: „Dva dny, nefilim! Máte dva dny na to, abyste rozhodli o svému osudu! A pak všichni shoříte na troud! Shoříte v pekelném ohni a vaše kosti pokryje edómský popel!“

Jeho hlas přešel v nelidské kvílení a pak se náhle odmlčel. Zároveň plameny pohasly a on zmizel spolu s nimi. Na podlaze zůstalo ležet jen pár řeřavých uhlíků poházených kolem zprávy psané andělskou krví, která pořád ještě zářila na pódiu.

Veni.

PŘIŠEL JSEM.

Než se Maia konečně odhodlala zasunout klíč do zámku, musela se dvě minuty zhluboka nadechovat přede dveřmi bytu.

Předsíň vypadala tak normálně, až to bylo strašidelné. V úzkém prostoru visely vedle sebe na háčcích Jordanovy a Simonovy kabáty. Výzdobu stěn tvořily cedule s názvy ulic, porůznu koupené na bleších trzích.

Přešla do obývacího pokoje, který jako by zamrzl v čase: televize byla zapnutá a na její obrazovce se mihotalo tmavé zrnění, na pohovce pořád ještě ležely dva herní ovladače. Také zapomněli vypnout kávovar. Šla k přístroji, stiskla vypínač a při tom se ze všech sil snažila nevšímat si fotek sebe a Jordana na ledničce. Obrázky je zachycovaly na Brooklynském mostě nebo u kávy v bistru na Waverly Place, kde se Jordan smál a předváděl nehty na rukou, protože mu je Maia nalakovala modrým, zeleným

a červeným lakem. Nikdy dřív si neuvědomila, že je Jordan fotil tak často, jako by se snažil zaznamenat každou vteřinu jejich společně stráveného času, aby mu neprotekl mezi prsty jako voda.

Než vkročila do ložnice, musela si znovu dodat odvahy. Postel byla ještě zmuchlaná a neustlaná – Jordan nikdy nebyl moc pořádný – a po celém pokoji se válelo jeho oblečení. Maia došla na druhý konec pokoje k psacímu stolu, kde měla svoje věci, a svlékla si Leiliny svršky.

S úlevou si natáhla vlastní džíny a tričko. Právě sahala po kabátu, když vtom zazvonil zvonek u dveří.

Jordan si všechny zbraně, jimiž ho zásobovala vlčí stráž, ukládal do dřevěné truhly v nohách postele. Maia teď odklopila víko a vytáhla těžkou železnou lahvičku s rytinou kříže na přední straně.

Rychle si oblékla kabát, ruku, v níž svírala lahvičku, si strčila do kapsy a přešla do obývacího pokoje. Natáhla se a prudce otevřela dveře.

Na chodbě před bytem stála dívka s rovnými tmavými vlasy po ramena. Jejich barva ještě zvýrazňovala mrtvolnou bledost její kůže a temně rudé rty. Na sobě měla bezchybný černý kostýmek šitý

na míru. Připomínala moderní Sněhurku z krve, uhlí a ledu. „Volala jsi mě,“ promluvila. „Ty jsi přítelkyně Jordana Kylea, že?“

Lily – ta v klanu patří k nejchytřejším. Ví úplně všechno. S Rafaelem byli vždycky nerozlučná dvojka.

„Netvař se, jako bys to nevěděla, Lily,“ vybafla na ni Maia.

„Přece tady nejsi poprvé. Jsem si dost jistá, žes odsud na Maureenin rozkaz unesla Simona.“

„No a?“ Lily si založila ruce na prsou a její drahý kostýmek při tom zašustil. „Tak pozveš mě dál, nebo ne?“

„Nepozvu,“ prohlásila Maia. „Promluvíme si tady, na chodbě.“

„Nuda.“ Lily se zády opřela o stěnu s odlupující se barvou a otráveně se ušklíbla. „Proč jsi mě sem zavolala, vlkodlačice?“

„Maureen je blázen,“ odpověděla Maia. „Rafael a Simon jsou pryč. Sebastián Morgenstern vraždí podsvěťany, aby lovcům stínů dokázal, že má převahu. Nadešla ta správná chvíle, aby si upíři a vlkodlaci promluvili. Možná bychom se i mohli spojit.“

„Ty bys mě dokázala rozesmát,“ prohodila Lily a narovnala se.

„Tak podívej, Maureen je sice opravdu šílená, ale pořád je to hlava našeho klanu. A v jedné věci mi můžeš věřit – rozhodně nebude chtít vyjednávat s nějakou namyšlenou vlkodlačicí, které přeskočilo, protože její kluk umřel.“

Maia sevřela lahvičku v dlani ještě větší silou. Měla tak obrovskou chuť chrstnout její obsah Lily do obličeje, že ji to až samotnou děsilo.

„Zavolej mi, až budeš vůdkyní smečky.“ Upírce se zvláštně zablýsklo v očích, jako by se snažila Maie beze slov něco sdělit. „Pak si promluvíme.“

Lily se otočila a v botách na vysokých podpatcích s klapotem odkráčela chodbou. Maia pomalu povolila stisk a nechala si lahvičku se svěcenou vodou vyklouznout do kapsy.

„Dobrá trefa,“ řekl Jace.

„Nemusíš si ze mě utahovat.“ Alek s Jacem byli v jednom z nepřeberného množství konferenčních salónků, které Gard skýtal. Byla to jiná místnost než ta, kterou Jace předtím navštívil s Clary, o něco prostší a umístěná ve starší části pevnosti. Měla kamenné stěny a podél té západní se táhla dlouhá kamenná lavice. Na ní klečel Jace a pravý rukáv košile měl vyhrnutý. Bundu pohodil vedle sebe.

„To nedělám,“ bránil se, když Alek přiložil špičku stély k holé kůži na jeho paži. Poté, co se za hrotem z adamasu začaly kroutit tmavé linie, Jace se neubránil vzpomínce na jiný den v Alicante, kdy mu Alek obvazoval ruku a rozzlobeně mu říkal: Budeš se muset uzdravovat jako civil. Pomalu

a nepříjemně. Jace toho dne vyrazil holou rukou okno a zasloužil si všechny výčitky, jimiž ho jeho parabátai zahrnoval.

Alek pomalu vydechl. Při nanášení run postupoval vždy velmi opatrně, zvlášť když se jednalo

o runy iratze. Působilo to, skoro jako by i on sám cítil lehké pálení, které stéla vyvolávala na Jaceově kůži, tomu ovšem tahle bolest nikdy nevadila. Jasně to dosvědčovala spleť bílých jizviček na jeho bicepsu, jež sahala až dolů na předloktí. Runa, kterou člověku nanesl jeho parabátai, měla zvláštní sílu. Právě proto je oba poslali pryč, zatímco se zbytek Lightwoodovy rodiny odebral do konzulčiny pracovny

– aby mohl Alek Jaceovi co nejrychleji a nejúčinněji nanést hojivá znamení. Jace to poněkud překvapilo, spíš totiž čekal, že ho budou nutit, aby celé jednání proseděl s natékajícím zápěstím plným modřin.

„Vážně ne,“ zopakoval Jace. Alek mezitím dokončil runu a o krok ustoupil, aby mohl pohledem zhodnotit svoji práci. Jace už cítil, jak se mu od symbolu iratze žilami rozlévá otupělost, která mu tiší bolest v paži a zaceluje rozseknutý ret. „Vždyť jsi zasáhl Matthiasovu dýku přes půlku amfiteátru. Byla to čistá rána, Ťii se ani nedotkla. A to se navíc Matthias pohyboval.“

„Měl jsem dobrou motivaci.“ Alek si zasunul stélu zpátky za opasek. Do očí mu visely prameny

tmavých vlasů. Co se rozešel s Magnusem, ještě si je nenechal pořádně ostříhat.

Magnus. Jace zavřel oči. „Aleku,“ řekl. „Já půjdu. Ty dobře víš, že tam půjdu.“

„Říkáš to, jako bys mě tím chtěl uklidnit,“ namítl Alek. „Copak si myslíš, že chci, aby ses vzdal Sebastiánovi? Nezbláznil ses náhodou?“

„Podle mě je to možná jediný způsob, jak zachránit Magnuse.“ Ta slova Jace pronesl do tmy za zavřenými víčky.

„Chceš snad hazardovat i s Claryiným životem?“ zeptal se Alek jízlivě. Jace překvapeně otevřel oči. Jeho parabátai ho pozoroval upřeným, avšak klidným pohledem.

„Ne,“ odpověděl Jace a zaslechl ve svém hlase poraženecký tón.

„To bych nemohl.“

„A já bych tě o to ani nežádal,“ ujistil ho Alek. „Tohle… tohle je přesně to, o co se Sebastián snaží

– vyvolat mezi námi neshody a použít naše blízké jako páku, aby nás od sebe oddálil. Nesmíme mu to dovolit.“

„Kde jsi přišel k takovým moudrům?“

Alek ze sebe vyrazil krátký, ostrý smích. „Až já budu moudrý, ty budeš opatrný.“

„Možná jsi byl moudrý vždycky,“ uvažoval Jace. „Vzpomínám si, že když jsem se tě zeptal, jestli chceš být můj parabátai, odpověděl jsi mi, že potřebuješ den na rozmyšlenou. Pak jsi za mnou přišel

a řekl mi, že souhlasíš, a když jsem chtěl vědět, proč jsi moji nabídku přijal, odpověděl jsi mi, že potřebuju někoho, kdo by na mě dával pozor. Měl jsi pravdu. Už jsem pak o tom nikdy nepřemýšlel, protože jsem nemusel. Měl jsem tebe a tys na mě vždycky dával pozor. Vždycky.“

Alek strnul. Jaceovi se zdálo, že skoro vidí napětí, které jeho kamarádovi rozechvívá nervy. „Nech toho,“ požádal ho Alek. „Nemluv takhle.“

„Proč ne?“

„Protože,“ odpověděl Alek, „přesně takhle lidi mluví, když jsou přesvědčení, že jdou na smrt.“

„Jestli Clary s Jacem vydáme Sebastiánovi, znamená to pro ně jistou smrt,“ prohlásila Marysa. Nacházeli se v konzulčině pracovně, pravděpodobně nejluxusněji zařízené místnosti v Gardu.

Podlahu pokrýval tlustý koberec, na kamenných zdech visely tapisérie a uprostřed místnosti byl šikmo postavený velký psací stůl. Za ním seděla Ťia Penhallowová. Bylo vidět, že rána na krku se jí už díky působení run iratze zaceluje. Za její židlí stál její manžel Patrick a ruku měl položenou na konzulčině rameni.

Naproti nim seděli Marysa a Robert Lightwoodovi. Clary překvapilo, že v místnosti směla zůstat

i ona s Isabelou a Simonem. Předpokládala, že je to tím, že se tu má rozhodnout o jejím a Jaceově osudu, ovšem na druhé straně nikdy neměla dojem, že by se Spolku nějak příčilo rozhodovat o životech druhých lidí bez jejich vědomí.

„Sebastián tvrdí, že jim neublíží,“ namítla Ťia.

„Jeho slovo stojí za starou belu,“ vybuchla Isabela. „On lže. A když přísahá na Anděla, nic to neznamená, protože jemu na Andělovi nezáleží. Jestli někomu slouží, tak jedině Lilith.“

Ozvalo se tiché cvaknutí, načež se otevřely dveře a dovnitř vstoupil Alek s Jacem. Oba předtím potkal pád z celkem dlouhých schodů a Jace to z nich dvou odnesl hůř – rozseknutým rtem a zlomeným nebo naraženým zápěstím. To už teď ale vypadalo v pořádku. Při příchodu se pokusil na Clary usmát, v očích mu však přetrvával ustaraný výraz.

„Musíte se na tu situaci podívat z pohledu Spolku,“ vysvětlovala jim Ťia. „Vy jste proti Sebastiánovi bojovali v Burrenu. Ostatní sice o rozdílu mezi temnými lovci stínů a nefilim věděli, ale na vlastní kůži ho poznali teprve až u Nedobytné pevnosti. Ještě nikdy neexistovalo pokolení silnějších bojovníků, než jsou lovci stínů. A to už teď není pravda.“

„Sebastián zaútočil na Nedobytnou pevnost, aby získal informace,“ řekl Jace. „Chtěl zjistit, jak

jsou nefilim ve skutečnosti silní – ne jenom ta malá skupinka, kterou se nám podařilo dát dohromady v Burrenu, ale vojáci oficiálně vyslaní do boje Spolkem. Chtěl si ověřit, jak obstojíme proti jeho armádě.“

„On si nás přeměřoval,“ ozvala se Clary. „Vážil nás na vahách.“ Ťia se na ni podívala. „Mene mene, tekel, ufarsin,“ odříkala tiše.

„Měla jste pravdu, když jste řekla, že Sebastián nechce, aby se strhla velká bitva,“ pokračoval Jace. „V jeho zájmu je spíš několik menších potyček, při kterých pokaždé promění

několik nefilim a připojí je ke své armádě. Možná to není zase tak špatný nápad, zůstat v Idrisu a nechat ho rozpoutat válku tady, aby si jeho armáda vylámala na opevnění Alicante zuby. Jenže teď, když zajal zástupce podsvěťanů, zůstat tady nám nepomůže. Pokud nebudeme plnit své poslání a pokud se podsvět obrátí proti nám, Dohody se rozpadnou v prach. A s nimi i celý svět.“

Ťia sklouzla pohledem na Simona. „Co tomu říkáš ty, podsvěťane? Měl Matthias pravdu? Jestli odmítneme zaplatit výkupné za Sebastiánova rukojmí, bude to znamenat válku s podsvětem?“

Simona vyděsilo, že se ho konzulka ptá na oficiální názor. Ať už schválně, či nevědomky zvedl ruku k Jordanovu medailonku, který mu visel na krku. Když promluvil, pořád ho svíral v dlani.

„Já myslím,“ odpověděl neochotně, „že někteří podsvěťani by se možná mohli zachovat rozumně, ale upíři to rozhodně nebudou. Už teď si myslí, že nefilim na jejich životech moc nesejde. Čarodějové…“ Zavrtěl hlavou. „Čarodějům vlastně moc nerozumím. Ani vílám – chci říct, že královna víl se většinou řídí nějakým vlastním plánem. Už jednou Sebastiánovi pomohla tímhle.“ Zvedl ruku a na prstě se mu zatřpytil prsten.

„Je pravděpodobné, že v tomto případě se ani tolik nesnažila pomoct Sebastiánovi, jako spíš ukojit svou nenasytnou touhu po informacích,“ zamyslel se Robert. „Je pravda, že vás špehovala, ale na druhou stranu jsme tenkrát ještě Sebastiána nevyhlásili za svého nepřítele. Důležité je teď to, že se Meliorn zapřísahal, že sličný lid nám zachová loajalitu a že Sebastián je jejich nepřítel. A víly přece nemůžou lhát.“

Simon pokrčil rameny. „Já jsem tím chtěl každopádně říct, že nerozumím jejich uvažování. Ale vím, že vlkodlaci Luka zbožňujou. Budou ho chtít zpátky.“

„Kdysi to býval lovec stínů…,“ začal Robert.

„Tím se to ještě zhoršuje,“ přerušil ho Simon v půlce věty a v tu chvíli z něj nemluvil Simon, Claryin nejstarší kamarád, ale někdo jiný, kdo se velmi dobře vyznal v podsvěťanské politice. „To,

jak nefilim zacházejí s podsvěťany, kteří dřív byli lovci stínů, si podsvěťané vykládají jako důkaz toho, že lovci stínů považují krev podsvěťanů za nečistou. Magnus mi jednou vyprávěl, jak ho z jednoho Institutu pozvali na společnou večeři pro podsvěťany a lovce stínů. Nefilim prý pak vyhodili všechny talíře, protože se jich podsvěťani dotkli.“

„Ne všichni nefilim jsou takoví,“ namítla Marysa.

Simon pokrčil rameny. „Když jsem poprvé navštívil Gard, bylo to proto, že mě sem přivedl Alek,“ pokračoval. „Věřil jsem, že si se mnou chce tehdejší konzul jenom promluvit. Místo toho mě ale zavřel do vězení a nechal hladovět. Když se z Luka stal vlkodlak, jeho vlastní parabátai mu poradil, ať se zabije.

Sídlo vlčí stráže vypálil někdo, kdo je sice nepřítel Idrisu, ale přece jenom je to pořád lovec stínů.“

„Chceš mi tedy naznačit, že bude válka?“ zeptala se Ťia.

„Vždyť už válka je, ne?“ opáčil Simon. „Copak jste právě neutrpěla zranění v boji? Já jenom říkám, že Sebastián využívá slabých míst mezi vámi a vašimi spojenci a že to dělá šikovně. Možná že nechápe lidský bytosti, já nechci tvrdit opak, ale určitě ví, co znamená zlo, zrada a sobectví a že se to může projevit u každýho tvora, kterej má mozek a srdce.“ Náhle stiskl rty k sobě, jako by dostal strach, že toho řekl příliš mnoho.

„Takže ty se domníváš, že bychom měli udělat, co po nás Sebastián chce? Že mu máme vydat Jace a Clary?“ ujišťoval se Patrick.

„Ne,“ prohlásil Simon. „Já myslím, že Sebastián v jednom kuse lže, a tím, že mu je vydáte, nic nevyřešíte. On lže navzdory přísaze, přesně jak řekla Isabela.“ Podíval se na Jace a pak na Clary.

„Vy to víte,“ oslovil je. „Znáte ho líp než kdokoli jinej. Víte přece, že to, co říká, nikdy nemyslí vážně. Tak jim to povězte.“

Clary beze slova zavrtěla hlavou. Nakonec za ni odpověděla Isabela: „Oni nemůžou,“ řekla s náhlým pochopením. „Vypadalo by to, jako že žadoní o život, a to ani jeden z nich neudělá.“

„Už jsem se sám nabídl,“ ozval se Jace. „Řekl jsem, že půjdu. Vždyť víte, kvůli čemu mě chce.“ Roztáhl ruce. Clary nijak nepřekvapilo, když si všimla, že mu nebeský oheň prosvítá přes jemnou kůži na předloktí, podobný zlatým drátům. „Nebeský oheň ho zranil už v Burrenu. Bojí se ho, a proto se bojí i mě. Viděl jsem mu to na očích, když jsme byli v Claryině pokoji.“

Nastalo dlouhé ticho. Ťia se vyčerpaně opřela zády. „Máte pravdu,“ řekla. „S nikým z vás nemůžu nesouhlasit. Ale nemůžu ani poroučet Spolku. Spousta z jeho členů určitě zvolí cestu, kterou považují za sázku na jistotu, a dalším se zase myšlenka spojenectví s podsvěťany vždycky příčila a ukončení spolupráce přivítají s otevřenou náručí. Jestli si Sebastián přeje rozštěpit Spolek na několik frakcí, a já jsem přesvědčená, že právě o tohle se snaží, jde na to velice chytře.“ Podívala se na Lightwoodovy a po nich na Jace s Clary. Upřený pohled jejích tmavých očích postupně spočinul na každém z nich. „Nesmírně bych teď uvítala nějaké návrhy,“ dodala poněkud chladně.

„Mohli bychom se někam ukrýt,“ vyhrkla okamžitě Isabela.

„Zmizíme na nějaký místo, kde nás Sebastián nikdy nenajde. Vy mu můžete oznámit, že Jace s Clary uprchli navzdory vašim pokusům nás zadržet. To vám přece nemůže klást za vinu.“

„Rozumný člověk by z toho Spolek neobviňoval,“ řekl Jace.

„Jenže Sebastián není rozumný člověk.“

„A navíc se před ním stejně nemáme kam schovat,“ doplnila Clary. „Našel mě v Amatisině domě a najde mě i kdekoli jinde. Možná by nám s tím mohl pomoct Magnus, ale…“

„Existují i jiní čarodějové,“ navrhl Patrick a Clary vrhla letmý pohled na Aleka. Jeho obličej vypadal jako vytesaný do kamene.

„Nemůžete počítat s tím, že nám někdo z nich pomůže, ani když jim nabídnete spoustu peněz. Ne teď,“ promluvil Alek. „To je právě účel celého toho únosu. Podsvěťané nepřijdou Spolku na pomoc, dokud nejdřív neuvidí, že jsme pomohli my jim.“

Ozvalo se zaklepání na dveře a do pracovny vstoupili dva mlčenliví bratři. Jejich roucha v záři čarodějného světla svítila jako pergamen. „Bratr Enoch,“ řekl Patrick místo pozdravu, „a…“

„Bratr Zachariáš,“ pravil druhý z dvojice a stáhl si kapuci.

Navzdory tomu, co Jace Clary naznačil v sále Rady, ji pohled na bratra Zachariáše v jeho nynější smrtelné podobě zaskočil. Byl skoro k nepoznání a jako jediná připomínka toho, kým býval dřív, mu zůstaly tmavé runy na výrazných lícních kostech. Navzdory vysoké postavě byl útlý, skoro až vychrtlý,

a v obličeji rámovaném tmavými vlasy měl jemné, ladné, velmi lidské rysy. Vypadal tak na dvacet let.

„Páni,“ podivila se Isabela tichým hlasem, „tohle je bratr Zachariáš? Netušila jsem, že je to takovej fešák.“

„Isabelo!“ okřikla ji Clary šeptem, bratr Zachariáš ale buď Isabelinu poznámku neslyšel, nebo se

dokázal skvěle ovládat. Díval se na Ťiu a pak ke Claryinu překvapení pronesl něco v jazyce, který neznala.

Ťie se na okamžik roztřásly rty. Pak je pevně semknula k sobě. Otočila se k ostatním. „Amalrik Kriegsmesser je mrtvý,“ oznámila jim.

Clary, otupělé ze všech šokujících zpráv, kterým byla za poslední dobu vystavena, trvalo několik vteřin, než si vzpomněla, kdo to je – temný lovec stínů, jehož zajali v Berlíně a přenesli do Bazily, aby se mohli mlčenliví bratři pokusit najít protilék.

„Nefungovalo na něj nic z toho, co jsme vyzkoušeli,“ řekl bratr Zachariáš. Jeho skutečný hlas zněl

melodicky a Clary si v něm všimla britského přízvuku. Předtím ho vždycky slyšela mluvit jen ve své mysli, jenže při telepatické komunikaci se zřejmě všechny rozdílné přízvuky stíraly. „Žádné kouzlo, žádný lektvar. Nakonec jsme mu dali napít z Poháru smrti.“

Zničilo ho to, doplnil bratr Enoch. Smrt nastala okamžitě.

„Musíme Amalrikovo tělo poslat portálem, aby ho mohli prozkoumat čarodějové ve spirálovém labyrintu,“ rozhodla Ťia. „Možná když budeme jednat dostatečně rychle, tak se jí… jim podaří z jeho smrti něco zjistit. Nějaký náznak řešení.“

„Je mi líto jeho rodiny,“ ozvala se Marysa. „Nemůžou ho ani spálit na hranici a pohřbít v Tichém Městě.“

„Už nepatří mezi nefilim,“ připomněl jí Patrick. „Kdyby měl být pohřben, muselo by se tak stát na některé z křižovatek před

Brocéliandským hvozdem.“

„Tam pohřbili i moji matku,“ řekl Jace. „Protože si vzala život. Zločinci, sebevrazi a zrůdy se přece pohřbívají na místech, kde se sbíhají cesty, že?“

Pronesl to falešně veselým tónem, kterým, jak Clary věděla, vždycky maskoval vztek nebo bolest.

Chtěla si stoupnout blíž k němu, ale v místnosti bylo moc lidí.

„Nemusí to tak být pokaždé,“ pravil bratr Zachariáš laskavým hlasem. „Například bitvy

u Nedobytné pevnosti se zúčastnil jistý mladík z rodu Longfordových. Byl nucen zabít svého parabátai, kterého Sebastián proměnil. Pak svůj meč obrátil proti sobě a podřízl si zápěstí. Přesto dnes bude spálen s ostatními mrtvými a dostane se mu všech patřičných poct.“

Clary si vzpomněla na mladého muže, kterého viděla u Nedobytné pevnosti stát nad mrtvým lovcem stínů v rudé zbroji a plakat uprostřed zuřící bitvy. Napadlo ji, jestli se neměla zastavit a promluvit s ním, jestli by to pomohlo, jestli nemohla udělat ještě něco jiného.

Jace vypadal, jako by se mu chtělo zvracet. „Právě proto mě musíte nechat odejít za Sebastiánem,“ prohlásil. „Takovéhle věci už se nesmí dít. Tyhle bitvy a boje s temnými bojovníky – a on určitě přijde na něco ještě horšího. Sebastián je vynalézavý. Proměnit se v temného lovce stínů je horší než zemřít.“

„Jacei,“ ozvala se Clary ostře, Jace na ni ale vrhl napůl zoufalý, napůl prosebný pohled. Pohled, kterým ji žádal, aby o něm nepochybovala. Předklonil se a dlaněmi se opřel o konzulčin psací stůl.

„Pošlete mě k němu,“ naléhal, „a já ho zabiju. Mám v sobě nebeský oheň. Je to naše největší šance.“

„Nemůžeme tě nikam poslat,“ upozornila ho Marysa. „Nemáme kam, nevíme, kde teď Sebastián je.

Můžeme mu jen dovolit, aby si tě odvedl.“

„Tak mu to dovolte…“

„To nepřichází v úvahu.“ Bratr Zachariáš se tvářil vážně a Clary si vzpomněla, co jí jednou řekl: Naskytne li se mi příležitost zachránit posledního potomka rodu Herondaleových, budu ji považovat za důležitější než poslušnost, jíž jsem povinen Spolku. „Jacei Herondale,“ pokračoval.

„Spolek si může vybrat, zda Sebastiána poslechne, nebo se mu postaví na odpor, ale v žádném případě mu tě nemůžeme vydat způsobem, jaký od nás očekává. Musíme ho překvapit. Jinak by to znamenalo

přenechat mu bez boje jedinou zbraň, o které víme, že se jí bojí.“

„Máte nějaký jiný návrh?“ zeptala se Ťia. „Chcete ho někam vylákat? A s pomocí Jace a Clary ho zajmout?“

„Nemůžeme je použít jako návnadu,“ protestovala Isabela.

„Co kdybychom ho nějak oddělili od jeho armády?“ navrhla Marysa.

„Sebastiána se nám nepodaří obelstít,“ namítla Clary s pocitem vyčerpání. „Nezáleží mu na důvodech a neposlouchá omluvy. V jeho světě existuje jen on sám a to, co chce, a když se mu někdo postaví do cesty, tak ho zničí.“

Ťia se naklonila nad stůl. „Třeba bychom ho mohli přesvědčit, že chce něco jiného. Nepřijdeme na

něco, co bychom mohli při vyjednávání použít jako trumf?“

„Ne,“ zašeptala Clary. „Nic takovýho neexistuje. Sebastián je…“ Jak ale vysvětlit, co je její bratr zač? Jak vysvětlit ten pocit, když se před člověkem otevře temné srdce černé díry? Představte si, že jste posledním lovcem stínů na zemi, představte si, že všichni vaši příbuzní a přátelé jsou mrtví, představte si, že už na světě nezůstal nikdo, kdo věří v to, čím jste. Představte si, že se ocitnete na zemi za spoustu miliard let, až slunce sežehne všechen život, a celým srdcem budete prahnout po jednom živém tvorovi, který by dýchal vedle vás. Jenže nikdo takový tam nebude, jen řeky ohně a popela. Představte

si takovou osamělost a pak si představte, že by existovala jedna jediná věc, o které si myslíte, že by to všechno mohla napravit. Nakonec si představte, co všechno byste udělali, abyste tu věc získali. „Ne. On nezmění názor. Nikdy.“

Ostatní začali mluvit jeden přes druhého. Ťia tleskla, aby je umlčela. „Tak dost,“ řekla. „Motáme se tu v kruhu. Přišel čas, aby celou situaci projednal Spolek a Rada.“

„Ještě bych rád něco navrhl.“ Bratr Zachariáš přejel zamyšlenýma očima s tmavými řasami po celé místnosti a nakonec se zadíval na Ťiu. „Brzy započnou pohřební rituály na počest mrtvých od Nedobytné pevnosti. Bude očekávána vaše přítomnost, konzulko, a vaše také, inkvizitore. Navrhuji, aby Clary

s Jacem vzhledem k neshodám, které panují ohledně jejich budoucnosti, zůstali v inkvizitorově domě a aby se Rada shromáždila až po pohřbu.“

„Máme právo se toho jednání zúčastnit,“ namítla Clary. „To rozhodnutí se nás týká, vlastně je přímo o nás.“

„Včas vás povoláme,“ slíbila Ťia, ale nedívala se při tom na Clary ani na Jace, nýbrž si prohlížela Roberta s Marysou, bratra Enocha a Zachariáše. „Do té doby si odpočiňte, budete potřebovat všechnu energii, kterou máte. Možná nás čeká dlouhá noc.“

12

Pořádná noční můra

Na hranicích, které v pravidelných řadách lemovaly silnici do Brocéliandského hvozdu, hořela těla mrtvých. Slunce na bílém nebi posetém mraky už začalo klesat k obzoru a pokaždé, když se vzňala další hranice, se z ní do vzduchu vznesl chomáč jisker. Celá podívaná v sobě měla zvláštní krásu, Ťia Penhallowová však pochybovala, že ji někdo z truchlících lovců stínů na pláni dokáže v tuto chvíli ocenit.

Z nějakého důvodu jí v hlavě pořád dokola zněla říkanka, kterou se naučila jako dítě:

V černé se na lovu proháněj,v bílé zas hold mrtvým lovcům vzdej.Nevěsta zlatem je oděná,rudá pak pro svátek určená.Šat bílý u hranic pohřebních,modrý při návratu ztracených.Oheň nechť uvítá

zrozenía spálí hřích, jenž nás pošpiní.Šedý šat k tajemství ochraně,kdo háv jak kosti má, nestárne.Na vlajce vítězů šafrán plá,zelená srdce bol uspává.Stříbrná démoních věží zář,bronzem hned síly zlé přivoláš.

Kdo háv jak kosti má, nestárne. Bratr Enoch ve svém rouchu v barvě kosti přecházel od jedné pohřební hranice k druhé. U každé stáli nebo klečeli lovci stínů a někteří z nich házeli do oranžových plamenů hrsti bílých kvítků, které v Alicante kvetly i uprostřed zimy.

„Paní konzulko.“ U ramene se jí ozval tichý hlas. Otočila se a zjistila, že vedle ní stojí bratr Zachariáš, nebo spíš chlapec, který dřív bratrem Zachariášem býval. „Bratr Enoch tvrdí, že si prý se mnou přejete mluvit.“

„Bratře Zachariáši,“ začala, pak se ale na chvíli odmlčela. „Nedáváte teď přednost nějakému jinému jménu? Třeba tomu, které jste nosil, než jste se stal mlčenlivým bratrem?“

„‚Zachariáš‘ mi prozatím vyhovuje,“ odpověděl. „Nejsem ještě připravený začít zase používat své staré jméno.“

„Slyšela jsem,“ pokračovala, pak se ale zarazila, protože celá ta záležitost byla poněkud ožehavá,

„že za svého života smrtelníka jste znal jednu z čarodějek ze spirálového labyrintu, Theresu Grayovou, a že vám na ní velmi záleželo. U někoho, kdo byl mlčenlivým bratrem tak dlouho jako vy, je to nejspíš velká vzácnost.“

„Ona je vším, co mi z těch dob zůstalo,“ přiznal Zachariáš.

„Ona a Magnus. Přál bych si s Magnusem mluvit, kdyby to bylo možné, ještě než…“

„Chtěl byste spirálový labyrint navštívit?“ přerušila ho Ťia. Zachariáš na ni pohlédl polekanýma očima. Ťia si pomyslela, že vypadá zhruba stejně starý jako její dcera. Měl neuvěřitelně dlouhé řasy

a jeho oči byly mladé a zároveň velmi staré. „Uvolňujete mě z Alicante? Nepotřebujete snad všechny bojovníky?“

„Sloužil jste Spolku déle než sto třicet let. Víc od vás nemůžeme žádat.“

Znovu se podíval na hranice a na šmouhy černého dýmu vinoucí se vzduchem. „Kolik toho ve spirálovém labyrintu vědí o útocích na Institut, na Nedobytnou pevnost a na zástupce podsvěťanů?“

„Spirálový labyrint se zabývá studiem tradic,“ odpověděla Ťia.

„Nejsou to bojovníci ani politici. Vědí, co se stalo v Burrenu. Hovořili jsme s nimi o Sebastiánově magii, o možnosti najít protilék pro temné lovce stínů, o způsobech, jak posílit zábrany. Na nic jiného se neptali…“

„A vy jste jim sami od sebe nic jiného neřekli,“ pochopil Zachariáš. „Takže nevědí o pevnosti ani o zástupcích podsvěťanů?“

Ťia zaťala zuby. „Předpokládám, že mi teď řeknete, že jim to musím sdělit.“

„Ne,“ odpověděl. Měl ruce v kapsách a v čirém, chladném vzduchu se mu před ústy tvořila pára.

„Nic takového vám neřeknu.“ Chvíli jen beze slova stáli bok po boku na zemi pokryté sněhem, pak ale bratr Zachariáš k Ťiinu překvapení znovu promluvil:

„Nepojedu do spirálového labyrintu. Zůstanu v Idrisu.“

„Copak vy ji netoužíte vidět?“

„Vidět Tessu chci víc než cokoli jiného na světě,“ řekl Zachariáš. „Kdyby ale měla víc informací o tom, co se tu děje, chtěla by tu být a bojovat po našem boku. A já si uvědomuju, že to zase nechci já.“ Zavrtěl hlavou a do obličeje mu spadly tmavé vlasy.

„Jak se postupně probouzím ze života v roli mlčenlivého bratra, zjišťuju, že jsem schopen mít přání a touhy. Možná ze mě mluví sobectví, nevím. Jsem si ale jistý, že čarodějům ve spirálovém labyrintu nic nehrozí. Tessa je v bezpečí. Kdybych šel za ní, byl bych v bezpečí také, ale znamenalo by to, že se skrývám. Nejsem čaroděj a labyrintu nemůžu nijak prospět. Tady mohu alespoň pomoci.“

„Mohl byste labyrint navštívit a pak se vrátit. Bylo by to trochu složitější, ale mohla bych požádat…“

„Ne,“ odmítl její nabídku tichým hlasem. „Nemohu se Tesse postavit tváří v tvář a tajit před ní pravdu o tom, co se tu děje. A kromě toho, nemohu za Tessou přijít jako smrtelník, jako lovec stínů,

a přitom jí nepovědět o citech, které jsem k ní choval, když jsem…“ Zlomil se mu hlas. „Že mé city se nijak nezměnily. Nemohu jí nabídnout něco takového a pak se vrátit na místo, kde mě možná čeká smrt. Raději ať si myslí, že jsme my dva nikdy neměli šanci být spolu.“

„A vy byste si to měl myslet také,“ varovala ho Ťia s pohledem upřeným na jeho obličej, v němž se odrážela naděje a touha, nijak neskrývaná a všem na očích. Podívala se na Roberta a Marysu Lightwoodovy, stojící ve sněhu kousek od sebe. Opodál spatřila i svoji dceru Aline, která právě nakláněla hlavu ke kudrnaté světlé kštici Helen Blackthornové. „My lovci stínů se každý den, každou hodinu vystavujeme nebezpečí. Někdy mě napadá, že ke svým srdcím přistupujeme se stejnou nedbalostí jako ke svým životům. Když je někomu darujeme, darujeme je beze zbytku. Pokud ale nedostaneme to, po

čem tak zoufale prahneme, jak potom můžeme žít dál?“

„Myslíte si, že už mě možná nemiluje,“ dovtípil se Zachariáš.

„Po tak dlouhé době.“

Ťia neodpověděla. Koneckonců, její myšlenky vystihl zcela přesně.

„Je to rozumný předpoklad,“ pokračoval. „A možná máte pravdu. Dokud je ale naživu, v pořádku a šťastná na tomto světě, najdu si způsob, jak být také šťastný, i kdybych ji neměl mít vedle sebe.“ Pohlédl k hranicím s mrtvými těly, jejichž stíny se stále prodlužovaly. „Která hranice patří mladému Longfordovi? Tomu, který zabil svého parabátai?“

„Támhleta,“ ukázala mu Ťia. „Proč vás to zajímá?“

„Udělat něco takového je ta nejhorší věc, jakou si umím představit. Nedokázal bych sebrat takovou odvahu. A jelikož je tu někdo, kdo to dokázal, rád bych mu projevil úctu,“ řekl Zachariáš a po zemi poprášené sněhem odkráčel k pohřebním ohňům.

„Pohřeb už skončil,“ oznámila Isabela. „Nebo odtamtud aspoň přestal stoupat kouř.“ Seděla na parapetu ve svém pokoji v domě inkvizitora. Byla to malá, bíle vymalovaná místnost s květovanými závěsy. Clary si pomyslela, že taková výzdoba se k její přítelkyni moc nehodí, musela ale uznat, že styl Isabelina newyorského pokoje plného třpytivých ozdob by bylo obtížné napodobit, zvlášť za tak krátkou dobu.

„Tuhle jsem si pročítala Kodex.“ Clary zapnula poslední knoflík modrého vlněného svetru, do něhož se převlékla. Vlastní svetr, který měla na sobě celý předchozí den i celou noc a kterého se dotýkal Sebastián, už na sobě nesnesla ani o minutu déle. „A něco mě napadlo. Civilové se navzájem vraždí

pořád. Vedeme – teda vedou mezi sebou války, různý druhy válek, a v jednom kuse se zabíjejí, ale lovcům stínů se teď stalo poprvé, že museli zabíjet jiný nefilim. Když jsme se s Jacem snažili přesvědčit Roberta, aby nás pustil k Nedobytné pevnosti, nechápala jsem, proč nám v tom tak tvrdošíjně brání. Ale teď už tomu asi rozumím. Myslím, že nemohl uvěřit, že by lovci stínů mohli pro svoje druhy opravdu představovat hrozbu. Bez ohledu na to, co jsme jim vyprávěli o Burrenu.“ Isabela se krátce zasmála. „To je od tebe velkorysý.“ Přitáhla si kolena k hrudníku. „Pamatuješ, jak mě tvoje máma s sebou jednou vzala do Nedobytný pevnosti? Řekly mi tam, že by ze mě byladobrá železná sestra.“

„Viděla jsem je při bitvě,“ vybavila si Clary. „Myslím sestry. Byly krásný a děsivý zároveň. Jako když se člověk dívá do ohně.“

„Ale nemůžou se vdát. Nemůžou s nikým být. Žijou navěky, ale… nemají žádnej život.“ Isabela si položila bradu na kolena.

„Jsou různý způsoby, jak žít,“ namítla Clary. „A podívej se na bratra Zachariáše…“

Isabela zvedla pohled. „Dneska po cestě na zasedání Rady jsem slyšela, jak o něm naši mluví,“ vzpomněla si. „Říkali, že to, co se mu stalo, je zázrak. Sama jsem taky nikdy neslyšela o nikom, kdo by prostě najednou přestal být mlčenlivej bratr. Teda samozřejmě že můžou umřít, ale kouzla, který z nich dělají to, čím jsou, by nemělo být možný jenom tak zrušit.“

„Nemožná by měla být spousta věcí,“ řekla Clary a prsty si pročísla vlasy. Měla chuť dát si sprchu, ale nesnesla představu, že by pod proudem vody měla stát úplně sama. A myslet při tom na svoji matku.

Na Luka. Myšlenka, že by o některého z nich přišla, nebo snad dokonce o oba dva, jí připadala stejně děsivá, jako by se měla samotná ocitnout uprostřed širého oceánu, kolem sebe i pod sebou jen samou vodu a nad hlavou prázdné nebe. Nikde nic, co by ji poutalo k pevnině.

Mechanicky si začala dělit vlasy, aby si mohla zaplést dva copy. O vteřinu později se za ní

v zrcadle objevila Isabela. „Udělám to,“ pravila ochraptělým hlasem. Vzala do rukou prameny Claryiných vlasů a její prsty se začaly zkušeně probírat kadeřemi.

Clary zavřela oči a na chvíli se nechala opájet pocitem, že se o ni někdo stará. Když byla ještě malá, matka jí vlasy zaplétala každý den, než ji přišel vyzvednout Simon a odešli spolu do školy.

Vybavilo se jí, že míval ve zvyku rozvazovat jí mašle na copech, zatímco kreslila, schovávat je na různá místa – třeba do jejích kapes nebo batohu – a pak čekat, až si toho Clary všimne a hodí po něm tužku.

Někdy se zdráhala uvěřit, že kdysi mohla žít tak obyčejný život.

„Hej,“ vyrušila ji Isabela a šťouchla do ní. „Je všechno v pořádku?“

„Jo, jasně,“ přisvědčila Clary. „Je mi fajn. Je to dobrý.“

„Clary.“ Ucítila, jak se jí dotýká Isabelina ruka a rozevírá jí prsty. Měla vlhko v dlani. Uvědomila si, že svírala jednu z Isabeliných sponek takovou silou, že se jí její konce zaryly do masa, takže jí teď po zápěstí stékala krev. „Já… ani si nepamatuju, že bych to brala do ruky,“ řekla otupěle.

„Já si to vezmu.“ Isabela jí sebrala sponku z dlaně. „Nejsi v pořádku.“

„Musím být v pořádku,“ namítla Clary. „Prostě musím. Musím se dát dohromady a být silná. Kvůli mámě a Lukovi.“

Isabela vydala tichý, nic neříkající zvuk. Clary si uvědomovala, že jí stélou přejíždí po hřbetě ruky a stružka krve slábne. Pořád ještě necítila bolest. Dokázala se soustředit jen na temnotu číhající na okraji jejího zorného pole, která ji hrozila pohltit pokaždé, když pomyslela na své rodiče. Měla pocit, jako by se topila a z posledních sil kopala kolem sebe, jen aby se udržela při vědomí a nad hladinou.

Isabela náhle vyjekla a uskočila.

„Co je?“ zeptala se Clary.

„Viděla jsem něčí obličej, tam za oknem…“

Clary si z opasku vytáhla Heosfóros a obezřetně vykročila přes pokoj. Isabela se jí držela v patách a jedním pohybem ruky rozmotala svůj stříbrozlatý bič. Ten pak vyšlehl vpřed, jeho konec se obtočil kolem kliky okna a prudce je otevřel. Ozval se přidušený výkřik a na koberec z okna vypadla drobná postavička, částečně schovaná ve stínu. Přistála na všech čtyřech.

Isabela znovu švihla bičem, takže jí jeho konec skočil zpátky do dlaně, a zůstala zírat před sebe, ve tváři vzácně udivený výraz. Stín na zemi se napřímil a stala se z něj drobná osůbka oblečená v černém,

s bledým obličejem a hřívou dlouhých blonďatých vlasů, které se jí uvolňovaly z nedbale zapleteného copu.

„Emmo?“ poznala ji Clary.

Jihozápadní cíp Dlouhé louky v Prospect Parku byl v noci liduprázdný. Srpek měsíce zaléval

svitem vzdálené ulice brooklynských cihlových domů za parkem, siluety stromů s holými větvemi a plácek porostlý suchou zimní trávou, odkud smečka odklidila všechno smetí.

Měl tvar kruhu o průměru asi šesti metrů a jeho vnější okraj vroubili stojící vlkodlaci. Byla tam celá smečka z dolního Manhattanu, nějakých třicet nebo čtyřicet vlků, mladých i starých.

Doprostřed kruhu vstoupila Leila s tmavými vlasy staženými do ohonu a tleskla, aby upoutala pozornost ostatních. „Členové smečky,“ oslovila je. „Zazněla výzva na souboj. Rufus Hastings vyzval Bartoloměje Velasqueze na souboj o autoritu v newyorské smečce a o její vedení.“ V hloučku to zašumělo a Leila zvýšila hlas.

„Jedná se o dočasné vedení po dobu nepřítomnosti Luka Garrowaye. O nahrazení Luka na pozici vůdce nyní nebudeme diskutovat.“ Spojila si ruce za zády. „Bartoloměji a Rufusi, předstupte.“

Do kruhu vstoupil Bat a o chvilku později i Rufus. Oba byli na to roční období oblečeni trochu nepatřičně jen v džínách, tričku a těžkých botách a paže měli navzdory mrazivému vzduchu holé.

„Pravidla souboje jsou následující,“ prohlásila Leila. „Souboj vlka proti vlku probíhá beze zbraní, jedinými povolenými pomůckami jsou zuby a drápy. Vzhledem k tomu, že se jedná o souboj o pozici vůdce, bude se bojovat na život a na smrt, nikoli jen do první krve. Kdo přežije, stane se vůdcem

a všichni ostatní vlci mu dnes v noci budou přísahat věrnost. Rozumíte?“

Bat přikývl. Vypadal nervózně a měl zaťaté čelisti. Rufus se zubil od ucha k uchu a pohupoval rukama u boků. Na Leilina slova odpověděl přezíravým mávnutím. „Však my víme, jak to chodí, děvče.“

Leila stiskla rty. „Pak můžete začít,“ oznámila jim, když se však zařadila zpátky do kruhu mezi

ostatní, zamumlala si jakoby pro sebe, ale přece jen dost nahlas, aby ji ostatní slyšeli: „Hodně štěstí, Bate.“

Zdálo se, že to Rufusovi nevadí. Pořád ještě se usmíval a přesně ve chvíli, kdy se Leila připojila ke zbytku smečky, vyrazil vpřed.

Bat mu stihl uhnout. Rufus byl velký a těžkopádný, Bat lehčí a o něco mrštnější. Uskočil do strany, o kousíček se vyhnul Rufusovým drápům a hned mu zasadil ránu pěstí, ze které se jeho protivníkovi zvrátila hlava dozadu. Bat ihned využil své výhody a začal do něj bušit v tak rychlém sledu, že ho tím donutil o pár kroků ustoupit. Rufus neochotně tahal nohy po zemi a z krku mu začalo stoupat hluboké vrčení.

Ruce se zaťatými pěstmi mu visely u boků. Bat se znovu rozmáchl a praštil Rufuse do ramene, ten se ale v tu chvíli otočil a ohnal se po svém soupeři levačkou. Měl na ní vytažené drápy, tlusté a ve svitu měsíce lesklé. Bylo zjevné, že si je před soubojem něčím nabrousil. Každý dráp byl ostrý jako břitva,

a když všechny přejely Batovi po hrudníku, rozřízly mu košili a pod ní i kůži. Na Batových žebrech se objevila rudá barva.

„První krev,“ zvolala Leila a vlci začali pomalu podupávat. Všichni zvedali levou nohu

a v pravidelném rytmu ji nechávali dopadnout na zem, která pod jejich podrážkami duněla jako buben.

Rufus se znovu usmál a začal se k Batovi přibližovat. Ten se rozmáchl a zasadil mu tak silnou ránu do čelisti, že Rufusovi vytryskla do úst krev. Otočil hlavu do strany, vyplivl na trávu krvavou slinu – a šel pořád dál. Bat couvl. I on měl teď vytažené drápy a jeho oči zežloutly a objevil se v nich prázdný výraz. Zavrčel a vykopl před sebe, Rufus ale jeho nohu zachytil a trhl s ní stranou, takže Bat spadl na zem. Rufus se na něj vrhl, jenže jeho soupeř se mezitím odkulil a on tak přistál v podřepu na trávníku.

Bat vstal, bylo však zřejmé, že ztrácí hodně krve. Tekla mu ve stružkách po prsou, vpíjela se mu do pásku džínů a ruce měl od ní celé mokré. Ohnal se drápy, ale Rufus se v tu chvíli otočil, takže ho rána zasáhla jen do ramene a způsobila mu čtyři mělké škrábance. Se zavrčením uchopil Bata za zápěstí

a škubnul jím. Ozvalo se hlasité křupnutí praskajících kostí, načež Bat zalapal po dechu a stáhl se.

Rufus po něm skočil. Jeho obrovská váha porazila Bata na zem a on se tvrdě uhodil hlavou o kořen stromu. Jeho tělo ochablo.

Ostatní vlkodlaci nepřestávali dupat do rytmu. Některým z nich nepokrytě stékaly po tvářích slzy, nikdo se však ani nepohnul. Rufus zatím seděl na Batovi, jednou rukou ho přidržoval na trávě a druhou zvedl nad hlavu. Jeho ostré drápy se zaleskly. Chystal se zasadit smrtící ránu…

„Dost.“ Parkem se rozlehl Maiin hlas. Ostatní vlci ohromeně zvedli hlavu. Rufus roztáhl rty do širokého úsměvu.

„Ahoj, maličká,“ řekl.

Maia nehnula ani brvou. Stála uprostřed kruhu. Nějak se jí podařilo protlačit se přes hradbu těl, aniž si toho některý z vlkodlaků všiml. Měla na sobě manšestrové kalhoty a džínovou bundu a vlasy si stáhla dozadu. V očích měla tvrdý, skoro bezcitný pohled.

„Chci oznámit výzvu na souboj,“ prohlásila.

„Maio,“ protestovala Leila. „Znáš přece zákon! Když ze smečky s nějakým druhem se do křížku popadneš, čerte, hleď, aby se kdekdo z nich nevrhl do boje, stranou se perte*. Souboj se nesmí přerušovat.“

„Rufus se už stejně připravuje na smrtící ránu,“ pokračovala Maia chladným tónem. „Vážně si myslíš, že je potřeba, abych čekala ještě těch pět minut, než ho vyzvu na souboj? Ale samozřejmě počkám, jestli se Rufus bojí se mnou bojovat, dokud Bat ještě dýchá…“

Rufus zařval, vyskočil z Batova bezvládného těla a vykročil k Maie. Leila v hrůze zvýšila hlas:

„Maio, zmiz odsud! Jakmile se objeví první krev, nemůžeme boj zastavit…“

Rufus po Maie skočil. Jeho drápy jí natrhly bundu. Maia si rychle klekla, odkutálela se stranou a pak se s vytaženými drápy převalila na kolena. Srdce jí divoce bušilo v prsou a pumpovalo jí do žil

vlny ledově chladné, a přesto rozžhavené krve. Cítila, jak ji na rameni pálí mělký škrábanec. První krev.

Vlkodlaci znovu začali dupat do rytmu, tentokrát už ale nemlčeli. Ze zástupu se ozývalo mumlání a vzdechy. Maia se ze všech sil snažila nevěnovat tomu pozornost, nevnímat to. Sledovala, jak se k ní Rufus blíží. V jeho tmavé siluetě ozářené svitem měsíce Maia najednou neviděla jen jeho, ale také Sebastiána, jak nad ní stojí na pláži, ten chladný princ vytesaný z ledu a krve.

Tvůj přítel je mrtvý.

Zaryla prsty do země. Ve chvíli, kdy se Rufus s vytasenými ostrými drápy odrazil a vrhl se na ni, rychle vstala a mrštila mu do obličeje hrst hlíny a trávy.

Zapotácel se a s očima plnýma zeminy se rozkašlal. Maia k němu přiskočila a vší silou mu dupla na nohu. Cítila, jak pod její botou praskají drobné kůstky, a zaslechla, jak její protivník řve bolestí. Právě

v ten okamžik využila jeho chvilkové nepozornosti a vrazila mu drápy do očí.

Z hrdla se mu vydral jediný výkřik, rychle však ustal. Rufus se svalil na záda, a když dopadl na trávu, hlasitě to zadunělo, jako když se na zem skácí podťatý strom. Sklopila oči ke své ruce. Byla pokrytá krví smíchanou s kousíčky mozku a slizkou skelnou tekutinou.

Padla na kolena a vyzvracela se do trávy. Drápy se jí zase zatáhly a ona si znovu a znovu otírala ruce o zem, zatímco se jí žaludek svíjel v křečích. Ucítila na zádech něčí ruku, a když zvedla hlavu, zjistila, že se nad ní sklání Leila. „Maio,“ oslovila ji měkce, její hlas ale vzápětí pohltil řev smečky skandující jméno svého nového vůdce: „Maia, Maia, Maia.“

Leiliny tmavé oči prozrazovaly starost. Maia vstala, utřela si ústa do rukávu bundy a rozběhla se po trávě k Batovi. Sklonila se k němu a lehce se dotkla jeho tváře. „Bate?“ zašeptala.

S námahou otevřel oči. Na rtech měl krev, ale jeho dech byl pravidelný. Maia si domyslela, že zranění způsobená Rufusovými ranami se mu už začínají hojit. „Nevěděl jsem, že špinavý rvačky jsou tvůj styl,“ řekl jí s lehkým úsměvem.

Maia si vybavila Sebastiána, jeho zářivý úsměv a těla mrtvých na pláži. Vzpomněla si na to, co jí řekla Lily. Pomyslela na lovce stínů ukryté za těmi jejich zábranami a na křehkou existenci Dohod

a Rady. Bude to špinavá válka, blesklo jí hlavou, nahlas ale řekla něco jiného.

„Já zase nevěděla, že se jmenuješ Bartoloměj.“ Vzala ho za ruku a sevřela ji ve své zakrvácené dlani. Kruh vlkodlaků kolem nich pořád skandoval: „Maia, Maia, Maia.“

Zavřel oči. „Každej má nějaký tajemství.“

„Nevidím v tom skoro žádný rozdíl,“ prohlásil Jace, usazený s koleny pod bradou na parapetu okna ve svém a Alekově podkrovním pokojíku. „Prostě mi to přijde jako vězení.“

„Nemůže to být tím, že je dům obklíčenej ozbrojenýma strážema?“ navrhl Simon. „To mě jenom tak napadlo.“

Jace ho zpražil podrážděným pohledem. „Proč mají civilové tak nutkavou potřebu mluvit o tom, co je nabíledni?“ posteskl si. Předklonil se a zadíval se přes okenní tabulku ven. Simon snad ve svém popisu situace trochu přeháněl, ale opravdu jen trochu. Necvičené oko by si možná mužů v černém rozestavených kolem inkvizitorova domu na všechny světové strany nevšimlo, Jaceovi však jejich přítomnost neunikla.

„Já nejsem civil,“ ohradil se Simon dotčeně. „A proč mají lovci stínů tak nutkavou potřebu nechat zabít sebe i všechny, na kom jim záleží?“

„Přestaňte se hádat.“ Alek se opíral zády o stěnu a zaujímal při tom pózu antického myslitele s bradou opřenou o ruku. „Stráže jsou tu pro naši ochranu, ne aby nás držely uvnitř. Zkuste se na to podívat s odstupem.“

„Aleku, znáš mě už sedm let,“ řekl Jace. „Copak jsem se někdy na něco díval s odstupem?“ Alek se na něho zamračil.

„Pořád se zlobíš, že jsem ti rozbil mobil?“ vyzvídal Jace. „Protože tys mi zase zlomil zápěstí, takže jsme si vlastně kvit.“

„Jenom jsem ti ho pohmoždil,“ opravil ho Alek. „Nezlomil.

Pohmoždil.“

„A kdo se hádá teď?“ zasáhl Simon.

„Ty se vůbec neozývej.“ Alek mávl rukou jeho směrem, v obličeji lehce znechucený výraz.

„Pokaždé když se na tebe podívám, vzpomenu si, jak jsem sem přišel a přistihl tě, jak se plazíš po mé sestře.“

Jace se posadil rovně. „Tak to je pro mě novinka.“

„Ale prosím tě…,“ bránil se Simon.

„Simone, ty se červenáš,“ všiml si Jace. „Přitom jsi upír a skoro nikdy se ti to nestává, takže to asi bude docela pikantní historka. A dost podivná. Byly do toho nějakým zvráceným způsobem zapojené motorky? Nebo vysavače? A co deštníky?“

„Velké deštníky, nebo taková ta paraplíčka, co se dávají do koktejlů?“ zeptal se Alek.

„Co na tom záleží, jestli…,“ začal Jace a vzápětí se odmlčel, protože do pokoje vešla Clary

v doprovodu Isabely a za ruku držela drobné děvče. Po chvíli ohromeného ticha ji Jace poznal: byla to Emma, ta dívka, kterou Clary běžela utěšovat během zasedání Rady. Ta, co se na něj dívala se sotva skrývaným obdivem jako na hrdinu. Tedy ne že by mu obdiv vadil, ale přece jen bylo poněkud nečekané, že se k rozhovoru, který se – popravdě řečeno – začal pomalu stáčet k ošemetným tématům, najednou připletlo dítě.

„Clary,“ řekl. „Tys unesla Emmu Carstairsovou?“

Clary ho obdařila rozčileným pohledem. „Ne. Přišla sem sama.“

„Vlezla jsem dovnitř oknem,“ pochlubila se Emma ochotně.

„Jako v té pohádce o Petru Panovi.“

Alek začal něco namítat, Clary ale zvedla volnou ruku do vzduchu na znamení, aby mlčel. Druhou ruku měla položenou na Emmině rameni. „Všichni teď buďte chvilku zticha, jo?“ požádala ostatní. „Jasně, neměla by tady být, ale přišla sem z určitýho důvodu. Má pro nás informace.“

„To teda mám,“ ozvala se Emma tenkým, avšak odhodlaným hláskem. Byla vlastně jen o hlavu menší než Clary, ta ovšem byla sama dost drobná. Z Emmy pravděpodobně jednou vyroste vysoká žena. Jace si zkusil vybavit jejího otce Johna Carstairse – určitě ho vídal na zasedáních Rady. Měl pocit, že si vzpomíná na vysokého světlovlasého muže. Nebo že by měl tmavé vlasy? Na Blackthornovy si samozřejmě pamatoval, Carstairsovi mu ale nějak vypadli z paměti.

Clary zachytila jeho zpytavý pohled a opětovala ho s výrazem, který říkal: Buď na ni milej. Jace zavřel pusu. Nikdy se moc hluboce nezamýšlel nad tím, jestli má rád děti, ačkoli hrát si s Maxem ho vždycky bavilo. Na svůj věk byl Max překvapivě schopný stratég a Jace mu rád připravoval různé hlavolamy. To, že k němu Max vzhlížel s bezmezným obdivem, samozřejmě ničemu neškodilo.

Jace pomyslel na dřevěného vojáčka, kterého kdysi Maxovi dal, a v náhlém návalu smutku zavřel oči. Když je zase otevřel, zjistil, že ho Emma pozoruje. Místo překvapeného, napůl ohromeného a napůl vyděšeného pohledu, který na něj upírala předtím, když v něm poznala Jace Lightwooda, svůj idol, se teď na něj dívala s lehkými obavami. Z jejího držení těla bylo zřejmé, že v ní sebejistota, podle Jaceova názoru zcela zjevně předstíraná, zápolí s čirou hrůzou. Připomněl si, že jí teprve před pár dny zemřeli rodiče. Pak se mu vybavilo, jak se před sedmi lety sám ocitl tváří v tvář Lightwoodovým, srdce sevřené vědomím, že je jeho otec mrtvý, a v uších hořkou ozvěnu slova „sirotek“.

„Emmo,“ řekl co nejlaskavějším tónem, „jak ses k tomu oknu dostala?“

„Lezla jsem přes střechy,“ vysvětlila a ukázala ven z okna. „Nebylo to tak těžký. Ve vikýřích jsou skoro vždycky ložnice, tak jsem vlezla do toho prvního a ukázalo se, že je to zrovna Claryin pokoj.“ Pokrčila rameny, jako by její počínání nebylo nijak riskantní ani obdivuhodné.

„Vlastně je to můj pokoj,“ ozvala se Isabela, která se na Emmu dívala jako na fascinující exemplář nějakého živočicha. Posadila se na truhlu v nohách Alekovy postele a dlouhé nohy si natáhla před sebe.

„Clary bydlí u Luka.“

Emma se zatvářila zmateně. „Tam já netrefím. A všichni říkali, že tady budete všichni. Proto jsem přišla.“

Alek Emmu obdařil laskavým a zároveň znepokojeným pohledem mnohem staršího bratra. „Neboj se…,“ začal.

„Já se nebojím,“ odsekla. „Jsem tady, protože potřebujete pomoc.“

Jace cítil, jak se mu jeden koutek úst bezděčně zvedl. „Jakou pomoc?“ zeptal se.

„Já toho chlapa, co se dneska objevil, znám,“ odpověděla Emma.

„Toho, kterej vyhrožoval paní konzulce. Byl se Sebastiánem, když zaútočili na náš Institut.“ Polkla.

„To místo, kde říkal, že všichni shoříme, Edóm…“

„To je jenom jiný název pro peklo,“ poučil ji Alek. „Není to skutečné místo, nemusíš se ničeho bát…“

„Ona se nebojí, Aleku,“ přerušila ho Clary. „Prostě jenom poslouchej.“

„Ale ono to je skutečný místo,“ pokračovala Emma. „Když napadli náš Institut, slyšela jsem je. Slyšela jsem jednu paní říkat, že by mohli vzít Marka do Edómu a obětovat ho tam. A když jsme pak utekli do portálu, slyšela jsem ji, jak za náma volá, že stejně shoříme v Edómu a že nemáme kam uniknout.“ Třásl se jí hlas.

„Z toho, jak o Edómu mluvili, jsem poznala, že to místo opravdu existuje, teda pro ně určitě.“

„Edóm,“ vzpomněla si Clary. „O tom mluvil Valentýn s Lilith. Oslovoval ji ‚paní z Edómu‘.“

Alek zachytil Jaceův pohled. Přikývl a vyklouzl z pokoje. Jace cítil, jak mu trochu povolilo napětí v ramenou. Ve víru všech událostí bylo příjemné moct se spolehnout na to, že jeho parabátai přesně ví, na co myslí, aniž by to musel vyslovit nahlas. „Pověděla jsi o tom ještě někomu jinému?“

Emma zaváhala a pak zavrtěla hlavou.

„Proč ne?“ zeptal se Simon, který až do té chvíle mlčel. Emma se na něj podívala a překvapeně zamrkala. Jace si pomyslel, že ve dvanácti letech se nejspíš takhle zblízka s mnoha podsvěťany ještě nesetkala. „Proč jsi to neoznámila Spolku?“

„Protože Spolku nevěřím,“ odpověděla Emma nejistě. „Ale vám jo.“ Bylo vidět, jak Clary polkla. „Emmo…“

„Když jsme se tady objevili, Spolek nás všechny vyslýchal, hlavně Juliána, a použili na nás Meč smrti, aby měli jistotu, že nelžeme. Bolelo to, ale jim to bylo jedno. Dali ho podržet i Tibovi a Livy.

Nevynechali ani Dru.“ Emma zněla pobouřeně. „Nejspíš by ho použili i na Tavyho, kdyby už uměl mluvit. A ono to bolí. Meč smrti bolí.“

„Já vím,“ řekla Clary tiše.

„Bydlíme u Penhallowových,“ pokračovala Emma. „Kvůli Aline a Helen a taky proto, že nás Spolek chce mít pod dohledem. Kvůli tomu, co jsme viděli. Byla jsem dole, když se všichni vrátili

z pohřbu, a slyšela jsem je mluvit, tak… tak jsem se schovala. Byla jich tam spousta, ne jenom Patrick s Ťiou, ale taky několik ředitelů Institutů. Mluvili o tom, co by měli dělat, co by měl dělat Spolek, jestli

mají vydat Jace s Clary Sebastiánovi, jako by to záleželo jenom na nich. Jako by o tom rozhodovali. Ale já si myslím, že byste o tom měli rozhodnout vy. Někteří z nich říkali, že nesejde na tom, jestli půjdete dobrovolně, nebo ne…“

Simon vyskočil na nohy. „Ale Jace s Clary se sami nabídli, že půjdou, skoro je o to prosili…“

„My bychom jim řekli pravdu.“ Emma si odhrnula z obličeje rozcuchané vlasy. Měla veliké oči, jejichž hnědá barva byla protkaná zlatými a jantarovými nitkami. „Nemuseli nám dávat Meč smrti, protože bychom před Radou řekli pravdu, ale oni to stejně udělali. Julián ho musel držet, až měl z toho úplně… úplně spálený ruce.“ Zajíkla se. „Tak. Jenom jsem si myslela, že byste měli vědět, co tam říkali. Nechtějí, abyste se dozvěděli, že nemáte na vybranou, protože vědí, že Clary umí vytvářet portály. Vědí, že odsud můžete utéct, a myslí si, že když to uděláte, nebudou už mít na Sebastiána žádnou páku.“

Dveře se otevřely a do pokoje se vrátil Alek s knihou vázanou v hnědé kůži. Držel ji tak, aby nebyl vidět její název, když se ale podíval na Jace, lehce přikývl a pak vrhl pohled na Emmu. Jaceovi se rozbušilo srdce. Alek na něco přišel. Na něco, co se mu – soudě podle jeho pochmurného výrazu – příliš nelíbilo, ale i tak to bylo lepší než nic.

„Když jsi poslouchala ty lidi ze Spolku, nezachytila jsi náhodou, kdy mají v plánu definitivně rozhodnout, co dál?“ zeptal se Jace Emmy, zčásti proto, aby odvedl její pozornost. Alek se mezitím posadil na postel a knihu si odložil za záda.

Emma zavrtěla hlavou. „Když jsem odešla, pořád se ještě dohadovali. Vylezla jsem oknem

v posledním patře. Julián mi říkal, ať to nedělám, že se zabiju, ale já jsem věděla, že to zvládnu. Ve šplhání jsem dobrá,“ dodala s trochou pýchy. „A on se o mě zbytečně moc bojí.“

„Je dobré mít někoho, kdo se o tebe bojí,“ namítl Alek. „Znamená to, že mu na tobě záleží. Podle toho poznáš, že je to dobrý přítel.“

Emma se zvědavě podívala z Aleka na Jace. „Bojíš se někdy o něj?“ zeptala se Aleka a ten se překvapeně zasmál.

„Pořád,“ odpověděl. „Jace by se dokázal nechat zabít i při tom, když si ráno obléká kalhoty. Být jeho parabátai je práce na plný úvazek.“

„Taky bych si přála mít parabátai,“ svěřila se mu Emma. „Je to, jako by to byl tvůj příbuznej, ale protože chce, ne protože musí.“ Náhle ji přepadly rozpaky a ona se začervenala. „No to je jedno. Prostě si nemyslím, že by měl být někdo trestanej za to, že zachraňuje lidi.“

„Tak proto nám věříš?“ zeptala se Clary s dojetím. „Myslíš si, že zachraňujeme lidi?“

Emma chvíli jen přejížděla špičkami bot po koberci. Pak zvedla hlavu. „Slyšela jsem o tobě,“ řekla Jaceovi a ještě víc se začervenala.

„Teda chci říct, že o tobě slyšel každej. Byl jsi Valentýnův syn, ale pak se ukázalo, že to není pravda a že jsi ve skutečnosti Jonathan Herondale. Myslím, že pro většinu lidí to nic neznamenalo, protože ti stejně všichni říkají Jace Lightwood, ale pro mýho tátu to bylo důležitý. Jednou jsem zaslechla, jak říká mámě, že si myslel, že všichni Herondaleovi jsou už po smrti a jejich rod vymřel, ale ty jsi teď poslední z nich. Prý na zasedání Rady hlasoval pro to, aby tě Spolek dál hledal, a říkal, že Carstairsovi mají u Herondaleových dluh.“

„Ale jaký?“ chtěl vědět Alek. „Jaký dluh u nich mají?“

„To nevím,“ přiznala se Emma. „Ale přišla jsem proto, že by to můj táta chtěl, i kdyby to bylo nebezpečný.“

Jace se tiše rozesmál. „Něco mi říká, že tobě je jedno, jestli ti hrozí nějaké nebezpečí.“ Dřepl si, aby se mohl Emmě podívat z očí do očí. „Můžeš nám říct ještě něco dalšího? Slyšela jsi ještě něco?“

Zavrtěla hlavou. „Oni nevědí, kde Sebastián je. Nevědí o Edómu – sice jsem se o tom zmínila, když jsem držela Meč smrti, ale podle mě si prostě mysleli, že je to jenom jiný slovo pro peklo. Nikdy se mě nezeptali, jestli je to podle mě skutečný místo, tak jsem jim nic neřekla.“

„Díky, žes to řekla nám. Pomohla jsi nám. Moc jsi nám pomohla. A teď bys měla jít,“ dodal Jace co nejvlídnějším tónem, „než si u vás všimnou, že jsi zmizela. Od téhle chvíle ale mají Herondaleovi dluh

u Carstairsových, dobře? Nezapomeň na to.“

Vstal a Emma se otočila ke Clary. Ta přikývla a odvedla ji k oknu, v němž předtím seděl Jace.

Sklonila se, objala dívku na rozloučenou a pak se natáhla a okno otevřela. Emma vylezla ven hbitě jako opice. Vyhoupla se nahoru, až z ní byly vidět jen boty visící ve vzduchu, a i ty za okamžik zmizely. Jace zaslechl nad hlavou tichý šramot, jak se rozběhla po střešních taškách, a pak už jen ticho.

„Líbí se mi,“ ozvala se nakonec Isabela. „Trochu mi připomíná Jace, když byl ještě malej, paličatej a dělal, že mu nemůže nic ublížit.“

„Dvě z těch věcí jsou pořád pravda,“ poznamenala Clary a zavřela okno. Pak se posadila na parapet. „Takže teď se asi musíme rozhodnout, jestli máme Ťie nebo někomu jinýmu ze Spolku prozradit,

co jsme právě slyšeli od Emmy.“

„To je otázka,“ uvažoval Jace. „Ťia se musí podřídit tomu, co chce celý Spolek. Sama nám to řekla.

A jestli se rozhodnou, že nás chtějí zavřít do klece a čekat, dokud si pro nás Sebastián nepřijde, tak tím celkem jistě ztratíme všechen náskok, který nám může tahle informace poskytnout.“

„Takže záleží na tom, jestli ta informace opravdu k něčemu je, nebo ne,“ přidal se Simon.

„Přesně tak,“ přitakal Jace. „Aleku, co jsi zjistil?“

Alek sáhl pro knihu, která mu ležela za zády. Byla to encyklopedie démonů, jedna ze samozřejmých součástí knihovny každého lovce stínů. „Myslel jsem, že Edóm bude název některé démoní říše…“

„No, opravdu se teď množí teorie, že Sebastián je možná v jiné dimenzi, když se ho nedaří vystopovat,“ skočila mu do řeči Isabela. „Jenomže démoních dimenzí jsou miliony a lidi do nich nemůžou jenom tak vstoupit.“

„O některých z nich toho víme víc než o jiných,“ pokračoval Alek. „Bible a knihy Henochovy se zmiňují hned o několika, samozřejmě nepřímo a zaobaleně, v rámci různých příběhů a mýtů. O Edómu se mluví jako o pustině…“ Odměřeným hlasem začal předčítat. „Potoky Edómu se změní v smůlu a jeho prach v síru, jeho země se stane hořící smolou. Nevyhasne v noci ani ve dne, kouř z ní bude stoupat věčně. Po všechna pokolení zůstane v troskách, nikdo už nikdy skrze ni neprojde.“ Povzdechl si. „A pak jsou tu samozřejmě legendy o Lilith a Edómu, kam byla vykázána a kde vládne po boku démona Ašmodaje. Proto asi temní bojovníci mluvili o tom, že jí Marka Blackthorna v Edómu obětují.“

„Lilith Sebastiána chrání,“ připomněla jim Clary. „Kdyby se měl schovat v nějaké démoní dimenzi, tak určitě v té její.“

„Nikdo už skrze ni neprojde, to nezní moc povzbudivě,“ poznamenal Jace. „A kromě toho, do démoních dimenzí se nedá nijak dostat. Cestování z místa na místo v tomhle světě je jedna věc…“

„Já myslím, že jeden způsob existuje,“ přerušil ho Alek. „Cesta, kterou nefilim nemůžou uzavřít, protože leží mimo dosah našich zákonů. Je stará, starší než lovci stínů, a obestírá ji pradávná, divoká magie.“ Vzdychl. „Ta cesta vede ze Zakletého dvora a střeží ji sličný lid. Už víc než sto let na ni nevkročila žádná lidská bytost.“

* Kipling, Rudyard. Knihy džunglí. Přeložili Aloys a Hana Skoumalovi. Olympia: Praha 1984.

13

Cesta dlážděná dobrými úmysly

Jace chodil ode zdi ke zdi a našlapoval při tom měkce jako kočka. Ostatní ho pozorovali, Simon s jedním obočím zvednutým.

„A jiná cesta tam nevede?“ zeptal se Jace. „Nemůžeme se zkusit přenést portálem?“

„Nejsme démoni. Portály nás umí přenést jenom v rámci jedné dimenze,“ odpověděl Alek.

„To já vím, ale kdyby si Clary trochu pohrála s portálovými runami…,“ přemítal Jace.

„Nic takovýho,“ přerušila ho Clary a položila si ruku na kapsu, kam si schovávala stélu, jako by ji chtěla bránit. „Nehodlám vás všechny vystavit takovýmu nebezpečí. Jednou jsem sebe a Luka dostala portálem do Idrisu a málem nás to zabilo. Nebudu to riskovat.“

Jace pořád přecházel po pokoji, jak to míval ve zvyku, když přemýšlel. Clary to věděla, ale přesto ho pozorovala starostlivým pohledem. Svíral ruce v pěst, zase je rozevíral a něco si pro sebe mumlal.

Nakonec toho nechal. „Clary,“ ozval se. „Můžeš vytvořit portál, který nás přenese na Zakletý dvůr, že ano?“

„Jo,“ přisvědčila. „To bych zvládla. Už jsem tam byla, takže si pamatuju, jak to tam vypadá. Ale bude to pro nás bezpečný? Nikdo nás nepozval a víly nemají pro vpády na svoje území zrovna moc pochopení…“

„Žádné ‚my‘ není,“ přerušil ji Jace. „Nikdo z vás nikam nepůjde. Udělám to sám.“

Alek vyskočil na nohy. „Já to věděl, zatraceně, já jsem to věděl. Ani náhodou, to nepřipadá v úvahu.“

Jace zvedl jedno obočí. Navenek působil klidně, Clary si ale všimla, jak strnule drží ramena a jak se lehce pohupuje na patách.

„Odkdy říkáš ‚zatraceně‘?“

„Od té doby, co jsme v téhle zatracené situaci.“ Alek si založil ruce na prsou. „Měl jsem pocit, že se chystáme rozhodnout, jestli to oznámíme Spolku.“

„Nemůžeme to oznámit,“ namítl Jace. „Ne jestli se chceme přes vílí dvůr dostat do démoních dimenzí. Těžko se může na dvůr přihrnout půlka Spolku. To by působilo jako vyhlášení války sličnému lidu.“

„Kdežto když se tam objeví jenom nás pět, tak je sladkýma řečičkama přemluvíme, aby nás tam pustili, nebo co?“ Isabela se tvářila pochybovačně.

„Na audienci u královny už jsme přece byli,“ odpověděl Jace.

„Šli jste k ní i sami, když jsem… když mě ovládal Sebastián.“

„Jo, to šli. A ona nás napálila a nechala nás vzít si prsteny, co fungujou jako vysílačky, aby nás mohla odposlouchávat,“ připomněl mu Simon. „Nevěřím jí o nic víc, než věřím sobě, že bych uzvedl středně velkýho slona.“

„Netvrdím, že jí máme věřit. Udělá jenom to, co bude v dané chvíli v jejím zájmu. Naším úkolem je zařídit, aby bylo v jejím zájmu umožnit nám vstup na cestu do Edómu.“

„Pořád jsme lovci stínů,“ protestoval Alek. „Jsme zástupci Spolku. Ať uděláme v zemi sličného lidu cokoli, následky za to ponesou všichni nefilim.“

„Tak musíme postupovat taktně a mazaně,“ řekl Jace. „Podívej, já bych s radostí přivítal, kdyby to Spolek s královnou a jejím dvorem vyřídil za nás. Jenže nemáme tolik času. Oni – Luke, Jocelyn, Magnus a Rafael – nemají tolik času. Sebastián se chystá do boje. Osnuje plány a čím dál víc prahne po krvi. Vy nevíte, co je zač, když se dostane do tohohle stavu, ale já ano. Já to vím.“ Odmlčel se, aby popadl dech. Na lícních kostech se mu zaleskla tenká vrstva potu.

„A právě proto to chci udělat sám. Bratr Zachariáš mi to řekl jasně: já jsem nebeský oheň. Druhý Nebeský skvost už nezískáme. Nemůžeme přivolat dalšího anděla, tuhle kartu už jsme jednou vynesli.“

„No dobře,“ ozvala se Clary, „ale i když jsi jedinej zdroj nebeskýho ohně, neznamená to, že tam musíš jít sám.“

„Má pravdu,“ přidal se Alek. „Ověřili jsme si, že nebeský oheň může Sebastiánovi ublížit. Ale nevíme, jestli mu zároveň nemůže ublížit ještě něco dalšího.“

„A rozhodně to neznamená, že jsi jedinej, kdo dokáže zabít bůhvíkolik temnejch bojovníků, který budou kolem Sebastiána stát,“ přispěchala Clary s dalším argumentem. „Nebo že zvládneš bez pomoci projít Zakletým dvorem a pak do nějaké zapomenuté démoní dimenze, kde budeš navíc muset Sebastiána najít…“

„Teď ho nemůžeme vystopovat, protože nejsme ve stejné dimenzi,“ skočil jí do řeči Jace. Zvedl ruku, kde se mu na zápěstí leskl Sebastiánův stříbrný náramek. „Ale až se ocitnu v jeho světě, budu ho moct sledovat. Už jsem to předtím dělal…“

„Sledovat ho můžeme i my,“ přerušila ho Clary. „Jacei, je potřeba udělat víc věcí než ho jenom najít. Tohle je náročnej úkol, náročnější než cokoli, co jsme podnikali předtím. A nestačí jenom zabít Sebastiána, musíme taky myslet na jeho zajatce. Tohle je záchranná mise. Kromě našich životů jsou

v sázce i ty jejich.“ Zlomil se jí hlas.

Jace se zastavil. Skoro prosebným pohledem přeskakoval mezi svými přáteli. „Já jenom nechci, aby se vám něco stalo.“

„No víš, my taky nechceme, aby se nám něco stalo,“ promluvil Simon. „Ale mysli trochu dopředu. Co se stane, jestli odejdeš a my tu zůstaneme? Sebastián chce Clary, chce ji víc než tebe a tady v Alicante ji bez potíží najde. Kromě slibu, že počká dva dny, mu nic nebrání sem znovu přijít a víš přece, jakou mají jeho sliby váhu. Kdykoli si může přijít pro kohokoli z nás. To už dokázal v případě zástupců podsvěta. Má nás tady naservírovaný na stříbrným podnose. Bude lepší jít tam, kde nás nečeká ani nehledá.“

„Nebudu trčet tady v Alicante, když je Magnus v nebezpečí,“ prohlásil Alek překvapivě chladným, dospělým hlasem. „Jestli půjdeš beze mě, bude to projev neúcty k naší přísaze parabátai, ke mně jako

k lovci stínů a ke skutečnosti, že tohle je taky moje bitva.“

Jace se tvářil ohromeně. „Aleku, nikdy by mě ani nenapadlo znevažovat naši přísahu. Jsi jeden z nejlepších lovců stínů, co znám…“

„A právě proto půjdeme s tebou,“ vpadla do jeho proslovu Isabela. „Ty nás potřebuješ. Potřebuješ, abychom ti s Alekem kryli záda, jak to děláme vždycky. Potřebuješ Claryiny runy a Simonovu upíří sílu.

Tohle není jenom tvůj boj. Jestli si nás všech vážíš jako lovců stínů a jako přátel, znamená to, že jdeme s tebou. Je to jasný jako facka.“

„Já vím,“ řekl Jace mírně. „Já vím, že vás potřebuju.“ Podíval se na Clary a ona v hlavě znovu uslyšela Isabelin hlas, jak říká „potřebuješ Claryiny runy“. Při těch slovech si vzpomněla, jak ho viděla poprvé, s Alekem a Isabelou po boku, a jak jí tehdy připadal nebezpečný.

Nikdy si ještě neuvědomila, že je stejná jako on – že také umí být nebezpečná.

„Děkuju vám,“ řekl a odkašlal si. „Tak dobře. Všichni si oblečte zbroj a zabalte věci na cestu: vodu, jídla, kolik poberete, náhradní stély, deky. A ty,“ dodal k Simonovi, „možná nepotřebuješ jídlo, ale jestli máš krev v láhvích, nezapomeň si ji vzít. Je dost možné, že tam, kam jdeme, pro tebe nebude nic… k snědku.“

„Pořád tam přece budete vy čtyři,“ odsekl Simon, ale trochu se pousmál a Clary věděla, že je to proto, že Jace ani chvilku nezaváhal, zda ho má do jejich výpravy také započítat. Konečně se Jace smířil s tím, že Simon půjde všude tam, kam jdou oni, bez ohledu na to, jestli je lovcem stínů, nebo ne.

„Tak dobře,“ ozval se Alek. „Všichni se tu sejdeme za deset minut. Clary, připrav se na vytvoření portálu. A Jacei?“

„Ano?“

„Doufám, že máš nějaký plán, co uděláme, až se dostaneme na vílí dvůr. Budeme ho potřebovat.“

Vichřice zuřící uvnitř portálu jí přinesla pocit blízký úlevě. Clary prošla zářícími dveřmi jako poslední, až poté, co do nich vstoupili její čtyři přátelé, a nechala se chladnou temnotou strhnout jako proudem vody, který ji stáhl dolů, vyrazil jí dech z plic a přiměl ji zapomenout na všechno kromě kvílení větru a pocitu, že padá.

Skončilo to až příliš rychle. Když ji portál vyvrhl, nemotorně se zřítila na udusanou hlínu

v podzemním tunelu, batoh shrnutý pod sebou. Jakmile popadla dech, převalila se a chytila se dlouhého visutého kořenu, aby se mohla zvednout na nohy. Kolem ní se ze země sbírali Alek, Isabela, Jace a Simon a oprašovali si oblečení. Uvědomila si, že vlastně nedopadli na hlínu, ale na mechový koberec. Mechem byly porostlé i hladké hnědé stěny tunelu, zároveň se však zdálo, že světélkují. Z mechu vyrůstaly drobné zářící kvítky podobné elektrickým sedmikráskám, takže byl posetý bílými světýlky. Ze stropu visely vlnité kořeny a nutily Clary k zamyšlení, co z nich asi roste nad zemí. Z hlavního tunelu odbočovalo několik užších chodeb, z nichž některé byly tak stísněné, že by se do nich žádný člověk nevešel.

Isabela si vymotala z vlasů kus mechu a zamračila se. „Kde to přesně jsme?“

„Mířila jsem přímo před trůnní sál,“ odpověděla Clary. „Už jsme tady byli. Jenom to teď vypadá

jinak.“

Jace už vykročil hlavní chodbou. I bez runy ticha našlapoval na měkkém mechu nehlučně jako kočka. Ostatní šli za ním, Clary s rukou položenou na jílci meče. Trochu ji překvapovalo, jak rychle si na pohupování zbraně u svého boku zvykla. Pomyslela si, že kdyby teď po meči Heosfóros sáhla a nenašla ho na svém místě, asi by ji zachvátila panika.

„Tady,“ řekl Jace tiše a gestem ostatním naznačil, aby mlčeli. Stáli u klenutého průchodu se závěsem, který je dělil od nějaké větší místnosti. Když tu Clary byla naposledy, závěs byl utkaný z živých motýlů a neustále šustil, jak se hmyz snažil dostat na svobodu.

Dnes byl závěs spletený z trní, které připomínalo pichlavou hradbu kolem zámku Šípkové Růženky.

Trny byly do sebe zaklesnuté tak, že vytvářely splývavý závoj. Clary jím jen občas zahlédla kousky vedlejší místnosti – záblesky bílé a stříbrné barvy –, všichni ale slyšeli smích a hlasy, které k nim doléhaly z okolních chodeb.

Na sličný lid nefungovaly iluze, takže neexistoval žádný způsob, jak se před pohledy víl skrýt. Jace byl ve střehu a celé tělo měl napjaté. Opatrně zvedl dýku a čepelí co nejtišeji poodhrnul trnový závěs.

Všichni se k němu naklonili a nahlédli dovnitř.

Místnost připomínala pohádkovou zimní krajinu, jakou Clary viděla jen párkrát, když v zimě navštívila Lukovu farmu. Stěny byly tvořené hladkými plochami z bílého křišťálu a ze stejného materiálu, jen navíc protkaného stříbrnými žilkami, byl i divan, na němž ležela královna. Podlahu pokrývala vrstva sněhu a ze stropu visely dlouhé rampouchy, omotané řetězy spletenými ze zlatých a stříbrných trnů. Na několika místech ležely kytice růží a stejné květy byly poházené také u nohou královniny pohovky

a zapletené v jejích rudých vlasech tak, že tvořily jakousi korunu. I její šaty měly bílou a stříbrnou barvu a byly průsvitné jako ledová krusta, takže přes ně bylo možné zahlédnout její tělo, byť jen v náznacích.

Led, růže a královna sličného lidu. Celkový dojem byl oslnivý. Královna odpočívala na své pohovce, hlavu měla zakloněnou a hovořila k po zuby ozbrojenému vílímu rytíři. Jeho zbroj měla tmavě hnědou barvu připomínající stromovou kůru. Jedno oko měl černé a druhé světle modré, skoro bílé. Clary se na okamžik zdálo, že rytíř drží pod paží jelení hlavu, když se ale podívala pořádně, zjistila, že je to přilba zdobená parohy.

„Nějaké novinky z divokého honu, Gwyne?“ ptala se právě královna. „Jak si sběrači mrtvých vedou? Předpokládám, že vás nedávno u Nedobytné pevnosti čekala tučná kořist. Zaslechla jsem, že křik umírajících nefilim se nesl až do nebe.“

Clary cítila, jak lovci stínů kolem ní ztuhli. Vzpomněla si, jak tehdy v Benátkách ležela na dně loďky vedle Jace a sledovala, jak jim divoký hon s dusotem pádí nad hlavami na koních s rudě žhnoucími kopyty, doprovázený jekotem a bojovnými výkřiky.

„Slyšel jsem to samé, má paní,“ odpověděl Gwyn hlasem tak chraplavým, že mu bylo sotva rozumět. Znělo to jako škrábání nožem o drsnou kůru. „Divoký hon přichází, když krkavci nad bitevním polem křičí po krvi. Své jezdce si vybíráme mezi umírajícími. U Nedobytné pevnosti jsme však nebyli. Válečné půtky mezi nefilim a bojovníky temnoty jsou pro naši krev příliš velkým soustem. Ze spojení sličného lidu s démony či anděly nevzchází nic dobrého.“

„Zklamal jsi mě, Gwyne,“ pokárala ho královna a našpulila rty.

„Tato doba sličnému lidu přeje. Nabýváme na síle, stoupáme do výše, podmaňujeme si svět.

Patříme na šachovnici moci stejně tak jako nefilim. Doufala jsem, že mi poradíš.“

„Odpusťte, má paní,“ omlouval se Gwyn. „Šachy jsou pro nás příliš rafinovaná hra. Žádnou radu pro vás nemám.“

„Přece jsem ti dala tak velký dar.“ Královna neskrývala svou nevoli. „Toho Blackthornova chlapce.

Krev lovců stínů se v něm mísí s krví sličného lidu, to je velká vzácnost. Bude-li vám cválat v zádech, netroufne si na vás žádný démon. Je to dar ode mne a od Sebastiána.“

Sebastián. Vyslovila to jméno lehce, jako by je používala denně.

Z hlasu jí byla cítit náklonnost, pokud bylo něco takového u královny sličného lidu možné. Clary slyšela, jak Jace vedle ní rychle, rozrušeně oddechuje. I ostatní byli nervózní, a jakmile si plně uvědomili význam královniných slov, výraz náhlého pochopení na jejich obličejích rychle vystřídala panika.

Clary cítila, jak ji jílec Heosfóru studí v dlani. Cesta do říše démonů vedoucí přes území víl.

Země, která se Sebastiánovi rozestou pila pod nohama. Sebastián, jak se vychloubá, že má spojence.

Královna a Sebastián dávají divokému honu darem zajatce, mladého lovce stínů. Společně.

„Démoni se přede mnou třesou už teď, krásná paní, náš poklade,“ odpověděl Gwyn a usmál se.

Můj poklade. Ztuhlá krev v Claryiných žilách se podobala ledové řece s hukotem se ženoucí

k srdci. Když sklopila pohled, uviděla, že se Simon natáhl a konejšivě položil dlaň na Isabelinu ruku. Isabela byla bledá jako stěna a vypadala, že je jí na zvracení, stejně jako Alekovi a Jaceovi. Simon polkl. Zlatý prsten na jeho prstě se zaleskl a Clary se v tu ránu v hlavě ozval Sebastiánův hlas:

Vážně sis myslela, že by ti dovolila získat něco, co ti umožní ko munikovat s těmi tvými kamarády, aniž by si mohla poslechnout, o čem si povídáte? Od chvíle, kdy jsem prsten získal, s ní mluvím a ona mluví se mnou. Byla jsi bláhová, žes jí uvěřila, sestřičko. Královna Zakletého dvora ráda stojí na straně vítězů. A ta strana bude naše, Clary. Naše.

„V tom případě mi výměnou za toho chlapce dlužíš laskavost, Gwyne,“ prohlásila královna. „Vím, že divoký hon se řídí svými vlastními zákony, přesto ale budu požadovat vaši přítomnost v příští bitvě.“

Gwyn se zachmuřil. „Nejsem si jistý, jestli má jeden chlapec hodnotu tak závažného slibu. Jak jsem už řekl, divoký hon se netouží zapojovat do záležitostí nefilim.“

„Nemusíte bojovat,“ pravila královna sametovým hlasem. „Potřebovala bych jen vaši následnou pomoc s těly mrtvých. Bude jich mnoho. Nefilim zaplatí za své zločiny, Gwyne. Každý jednou zaplatí.“

Než mohl Gwyn odpovědět, z ústí tmavého tunelu, který začínal za královniným trůnem, vešla do místnosti další postava. Byl to Meliorn ve své obvyklé bílé zbroji a s černými vlasy spletenými do copu, který mu visel na záda. Boty měl oblepené černou hmotou připomínající asfalt. Když spatřil Gwyna, zamračil se.

„Přítomnost lovce z divokého honu nikdy nevěstí nic dobrého,“ promluvil.

„Utiš se, Meliorne,“ nařídila mu královna. „Gwyn a já jsme tu pouze diskutovali o vzájemné výměně laskavostí.“

Meliorn naklonil hlavu na stranu. „Nesu zprávy, má paní, ale raději bych vám je sdělil mezi čtyřma očima.“

Královna se otočila ke Gwynovi. „Jsme dohodnuti?“

Gwyn zaváhal, pak odměřeně přikývl, ještě vrhl znechucený pohled Meliornovým směrem a zmizel v tmavé chodbě, z níž před chvílí vyšel vílí rytíř.

Královna se na divanu sesunula níž. Bledé prsty, které měla položené na látce svých šatů, vypadaly jako z mramoru. „Dobrá tedy, Meliorne. O čem si se mnou přeješ mluvit? Týká se to těch zajatých podsvěťanů?“

Zajatí podsvěťané. Clary za sebou zaslechla, jak se Alek prudce nadechl, a Meliorn hned otočil hlavu do strany. Viděla, jak vílí rytíř přimhouřil oči. „Jestli se nemýlím, má paní,“ řekl a sáhl po meči, který mu visel u boku, „tak máme návštěvu…“

Jace si také sáhl k boku a zašeptal: „Gabriel.“ Ve chvíli, kdy jeho andělské ostří zaplálo jasným světlem, vyskočila Isabela na nohy, švihla bičem a přeťala jím trnový závěs. Ten se s chřestěním svezl na zem.

Jace přeskočil hromádku trnů a vběhl do trůnního sálu se zářícím ostřím Gabriel v ruce. Clary vytasila svůj meč.

Všichni se nahrnuli do královniny komnaty a postavili se do půlkruhu za Jace – Alek s lukem už přichystaným k výstřelu, Isabela s blýskavým bičem v dlani, Clary se svým mečem. Simon, který neměl po ruce lepší zbraň než sám sebe, jednoduše stál a díval se na Meliorna s úsměvem odhalujícím lesklé

špičáky.

Královna se rychle narovnala a sykla nevolí, hned se to ovšem pokusila zamaskovat. Bylo to poprvé, kdy Clary zažila, že ji něco vyvedlo z míry.

„Jak se opovažujete vstoupit na můj dvůr nepozváni?“ obořila se na ně. „Je to vážný zločin, porušení zákona Úmluvy…“

„Jak se opovažujete mluvit o porušení zákona Úmluvy?!“ vykřikl Jace, jemuž v dlani pořád zářilo andělské ostří. Clary si pomyslela, že takhle nějak musel před mnoha staletími vypadat Jonathan Lovec stínů, když zatlačil démony na ústup a zachránil nic netušící svět před zkázou. „Vy, která jste vraždila, lhala a uvrhla do zajetí podsvěťanské členy Rady. Spojila jste se se silami zla a za to zaplatíte.“

„Královna Zakletého dvora nemusí nic platit,“ prohlásila královna.

„Každý jednou zaplatí,“ odsekl Jace a najednou stál na divanu přímo nad královnou a mířil jí špičkou meče na krk. Škubla sebou, ale nemohla se pohnout z místa, ne když se nad ní tyčil Jace. „Jak jste to provedli?“ chtěl vědět. „Meliorn přísahal, že sličný lid stojí na straně nefilim. Víly nemohou lhát.

Proto vám Rada věřila…“

„Meliorn je vílou jen z poloviny. Lhát tedy může,“ odpověděla královna a vrhla pobavený pohled na Isabelin ohromený výraz. Clary si pomyslela, že nikdo jiný než právě královna by nedokázal dávat najevo pobavení, když má na krku nůž. „Někdy je nejjednodušší odpověď zároveň ta správná, lovče stínů.“

„Tak proto jste chtěla, aby vás v Radě zastupoval právě on,“ pochopila Clary a vybavila si, jak ji královna kdysi žádala o laskavost. Připadalo jí to strašně dávno. „Protože může lhát.“

„Dlouho plánovaná zrada.“ Jace těžce oddechoval. „Měl bych vám hned teď podříznout krk.“

„Toho by ses neodvážil,“ řekla královna, kvůli špičce zbraně na svém hrdle se však ani nepohnula.

„Ublížíš-li královně Zakletého dvora, sličný lid proti vám navěky povede válku.“

Jace měl tvář zalitou žhavým světlem. Mluvil udýchaně. „A co děláte teď?“ zeptal se. „Slyšeli jsme vás. Mluvila jste o Sebastiánovi jako o svém spojenci. Nedobytná pevnost leží na křižovatce zemských siločar. A ty jsou doménou sličného lidu. To vy jste ho tam dovedla, otevřela jste mu cestu a umožnila mu napadnout nás ze zálohy. Neznamená to snad, že už proti nám válku vedete?“

Meliornův obličej se stáhl do ošklivého úšklebku. „Možná jste nás slyšeli mluvit, děti nefilim,“ ozval se. „Pokud vás ale zabijeme dřív, než se budete moci vrátit ke Spolku a povyprávět svůj příběh, nikdo jiný se to nikdy nedozví…“

Rytíř vyrazil vpřed. Alek okamžitě vystřelil z luku a jeho šíp se zabodl Meliornovi do nohy. Vílí rytíř vykřikl a zhroutil se na zem.

Alek vykročil vpřed a už za chůze nasazoval na tětivu další šíp. Sténající Meliorn ležel na zemi

a do sněhu kolem něj se vpíjela rudá skvrna. Alek se zastavil nad ním a namířil na něj luk. „Řekni nám, jak dostaneme Magnuse… jak dostaneme zajatce zpátky,“ přikázal mu. „Poslechni mě, nebo z tebe udělám jehelníček.“

Meliorn si odplivl. Jeho bílá zbroj skoro splývala se sněhem kolem něj. „Nic ti nepovím,“ prohlásil. „Muč mě, zabij mě, já svoji královnu nezradím.“

„Beztak je jedno, co nám řekne,“ ozvala se Isabela. „Může přece lhát, pamatuješ?“

Alekův obličej ztvrdl. „To je pravda,“ souhlasil. „V tom případě zemři, lháři.“ A vypustil připravený šíp.

Ten se zabodl Meliornovi do prsou a vílí rytíř padl zády na zem. Jeho bezvládné tělo silou nárazu popojelo na sněhu o kus dál. Když jeho hlava narazila na stěnu jeskyně, ozvalo se vlhké plesknutí.

Královna vykřikla. Ten zvuk zabolel Clary v uších a vytrhl ji z ohromení. Z chodeb kolem komnaty slyšela hlasy víl a dupání mnoha běžících nohou. „Simone!“ vyjekla a její kamarád se otočil. „Pojď sem!“

Zastrčila si Heosfóros zpátky za opasek, chopila se své stély a rozběhla se k hlavnímu vchodu, nyní zbavenému pichlavého trnového závěsu. Simon jí běžel v patách. „Zvedni mě,“ požádala ho udýchaně

a on ji bez otázek popadl kolem pasu. Díky své upíří síle ji vymrštil vzhůru tak prudce, že málem narazila hlavou o strop.

Volnou rukou se pevně chytila horní hrany oblouku průchodu a podívala se pod sebe. Simon měl zakloněnou hlavu a pozoroval ji se zjevně nechápavým výrazem, ale držel ji pevně.

„Nepouštěj mě,“ řekla mu a začala kreslit. Pod rukou jí rostl opak runy, kterou tehdy nakreslila na Valentýnově lodi. Tenhle symbol sloužil k zavření a zamknutí, odříznutí cesty a vytvoření bezpečného úkrytu.

Hrot stély za sebou při kreslení zanechával černé linie. Clary zaslechla, jak Simon říká: „Honem, už jsou skoro tady.“ Právě v tu chvíli runu dokončila a vzdálila stélu od stěny.

Pod nohama se jim roztřásla země. Společně spadli a Clary přistála na Simonovi, což nebylo zrovna příjemné, protože její kamarád byl samý ostrý loket a koleno. Hned se odkulila do strany a vzápětí začala průchod uzavírat stěna z hlíny, jako když se v divadle spouští opona. Z druhé se strany se

k průchodu blížily stíny, které postupně začaly nabývat obrysů běžících víl. Simon prudce zvedl Clary na nohy, právě když se ústí chodby s posledním zaburácením země definitivně uzavřelo a odřízlo vílám cestu.

„U Anděla,“ ulevila si Isabela ohromeně.

Clary se se stélou v ruce otočila. Jace stál naproti královně víl a andělským ostřím jí tentokrát mířil na srdce. Alek zase stál nad Meliornovou mrtvolou. Prázdným pohledem se zadíval na Clary a pak na svého parabátai. Za ním začínala chodba, ze které předtím Meliorn vyšel a v níž pak zmizel Gwyn.

„Zavřeš i ten zadní tunel?“ zeptal se Simon Clary.

Zavrtěla hlavou. „Meliorn měl na botách smůlu,“ vysvětlila.

„Potoky Edómu se změní v smůlu, pamatuješ? Myslím, že sem přišel z nějaký démoní dimenze.

Nejspíš se k ní dostaneme právě tudy.“

„Jacei,“ promluvil Alek. „Řekni královně, co chceme a že jestli bude spolupracovat, necháme ji

žít.“

Královna se řezavě zasmála. „Ach, ty malý lučištníku,“ popíchla ho. „Podcenila jsem tě. Zlomené

srdce vrhá ostré šípy.“

Alekovy rysy ztvrdly. „Podcenila jste nás všechny, jako ostatně vždycky. Vy a ta vaše arogance. Sličný lid je vznešený a má dlouhou tradici. Vy pro něj nejste vhodnou panovnicí. Pod vaším vedením všechny víly skončí takhle,“ prohlásil a bradou ukázal na mrtvého Meliorna.

„To ty jsi ho zabil,“ upozornila ho královna, „ne já.“

„Každý jednou zaplatí,“ připomněl jí Alek a jeho modré oči na ni upíraly klidný, tvrdý pohled.

„Požadujeme bezpečný návrat rukojmí vězněných Sebastiánem Morgensternem,“ ozval se Jace.

Královna rozpřáhla ruce. „Nejsou na tomto světě, nejsou v panství sličného lidu ani v žádné jiné zemi, jíž vládnu. Nemohu udělat nic, čím bych vám je pomohla zachránit, vůbec nic.“

„No dobře,“ odpověděl Jace a Clary vytušila, že podobnou odpověď očekával. „Přece jenom ale existuje něco, co můžete udělat, jedna věc, kterou nám můžete ukázat, abyste mě přiměla ušetřit váš život.“

Královna ztuhla. „Co je to, lovče stínů?“

„Cesta do říše démonů zvané Edóm,“ objasnil jí Jace. „Chceme, abyste nám do ní umožnila bezpečný průchod. Vydáme se po té cestě a opustíme tak vaše království.“

Ke Claryinu překvapení se zdálo, že se královna uvolnila. Z jejího postoje se vytratilo napětí

a v koutku úst se jí objevil náznak úsměvu – úsměvu, který se Clary vůbec nezamlouval. „Dobrá tedy. Dovedu vás k cestě do říše démonů.“ Královna si nadzvedla průhledné šaty, aby mohla po schůdcích vedoucích k její pohovce sestoupit na podlahu komnaty. Její bosé nohy byly bílé jako sníh. Okamžitě zamířila k tmavému tunelu, který ústil za jejím trůnem.

Alek vykročil hned za Jacem a za ním šla Isabela. Podivný průvod uzavírali Clary se Simonem.

„Říkám to moc, moc nerad,“ promluvil Simon tiše, když opustili trůnní sál a vkročili do temné podzemní chodby, „ale přišlo mi to až podezřele jednoduchý.“

„Vůbec to nebylo jednoduchý,“ zašeptala Clary v odpověď.

„Já vím, ale pochop… Královna je chytrá. Určitě by si našla nějakou kličku, kdyby chtěla. Přece nás nemusí do říše démonů pustit.“

„Jenže to ona právě chce,“ namítla Clary. „Myslí si, že tam umřeme.“ Simon se na ni úkosem podíval. „A umřeme?“

„To nevím,“ odpověděla Clary a přidala do kroku, aby dohnala ostatní.

Tunel byl kratší, než Clary čekala. Kvůli tmě, která v něm panovala, se na první pohled zdál nepředstavitelně dlouhý, nakonec ale už zhruba po půlhodině chůze vyšli na větší osvětlené prostranství.

Celou dobu kráčeli v tichosti a ve tmě, Clary zabraná do myšlenek – do vzpomínek na byt, který svého času obývala společně se Sebastiánem a Jacem, na povyk divokého honu pádícího přes oblohu, na kus papíru nadepsaný oslovením „můj poklade“. Nešlo tedy o milostný dopis, ale o vyjádření úcty.

Královna, poklad všech víl. Královna Zakletého dvora ráda stojí na straně vítězů. A ta strana bude naše, Clary, řekl jí jednou Sebastián. Clary to sice později oznámila Spolku, přesto v tom ale neviděla nic než chvástavé řeči. Spolu s Radou věřila tomu, že příslib loajality od sličného lidu má dostatečnou váhu, že královna aspoň počká, aby zjistila, kam vítr vane, než poruší závazky vůči svým spojencům.

Vzpomněla si na rozhořčení v Jaceově hlase, když královnu obvinil z „dlouho plánované zrady“. Možná to předtím nikoho z nich nenapadlo, protože nedokázali unést představu, že by si byla královna natolik jistá Sebastiánovým vítězstvím, aby se ho odvážila ukrýt v zemi víl, kde ho lovci stínů nemohou vystopovat. Že by mu pomáhala v boji. Clary pomyslela na to, jak se před Nedobytnou pevností rozestoupila země a spolkla Sebastiána i s jeho temnými bojovníky. Mohla za to magie sličného lidu. Vílí dvory se ostatně nacházejí pod zemským povrchem. Proč by jinak temní lovci stínů, kteří zaútočili na Institut v Los Angeles, unesli Marka Blackthorna? Všichni to přikládali domněnce, že se Sebastián bojí pomsty sličného lidu, ale pravda byla jinde. Víly jsou jeho spojenci. Unesl Marka, protože měl v sobě vílí krev a kvůli ní Sebastián rozhodl, že chlapec patří sličnému lidu.

Za celý život nestrávila tolik času přemýšlením o krvi a o tom, co znamená, jako za posledních šest měsíců. Krev nefilim v jejích žilách o sobě dala vědět a ona se stala lovkyní stínů. Andělská krev jí propůjčila zvláštní moc nad runami. I z Jace udělala to, čím byl, dala mu sílu, rychlost a oslnivý důvtip. A konečně krev Morgensternů. Měla ji v sobě stejně jako Sebastián a to byl jediný důvod, proč mu na Clary záleželo. Stejná krev jí také propůjčila temné srdce, nebo snad ne? Udělala ze Sebastiána zrůdu právě jeho krev – krev Morgensternů smíchaná s démoním jedem –, nebo měl kdysi ještě šanci se změnit, polepšit, napravit, naučit se být jiný, stejně jako Lightwoodovi změnili Jace?

„Jsme tady,“ pravila královna sličného lidu hlasem, který prozrazoval pobavení. „Uhodnete, která cesta je ta pravá?“

Stáli v rozlehlé podzemní jeskyni, jejíž strop se ztrácel ve tmě. Světélkující stěny vydávaly mdlou záři. Z místa, kde stáli, vedly čtyři chodby – ta, kterou přišli, a tři další. Jedna byla světlá, široká a hladká a začínala přímo před nimi. V levém tunelu zářilo zelené listí a barevné květiny a Clary připadalo, že

v dálce zahlédla kus modrého nebe. Její srdce toužilo vydat se právě tudy. Poslední, nejtmavší chodba byla úzká, její ústí lemovaly špičaté kusy kovu a stěny byly pokryté trním. Clary měla pocit, že na konci vidí tmavou oblohu s hvězdami.

Alek se krátce zasmál. „Jsme lovci stínů,“ řekl. „Známe staré pověsti. Tohle je trojcestí.“ Když si všiml Claryina nechápavého pohledu, dodal: „Víly nemají rády, když se jejich tajemství dostanou na povrch, ale lidským hudebníkům se občas podařilo zakódovat příběhy o vílách do starodávných balad. Jedna je o básníku Thomasovi, kterého unesla královna víl…“

„Unesla? To sotva,“ protestovala královna. „Šel naprosto dobrovolně.“

„Vzala ho na místo, z nějž vycházejí tři cesty, a řekla mu, že jedna vede do nebe, jedna do země víl a jedna do pekla. Hleď před sebou na cestu těsnou, co trny tiše zarůstá. Toť cesta muže počestného, leč málokdo se po ní dá.“ Alek ukázal na úzkou chodbu.

„Ta vede do světa lidských bytostí,“ pravila královna sladkým hlasem. „To je pro vás místo vskutku nebeské.“

„Takhle se Sebastián dostal k Nedobytné pevnosti a mohl mít v záloze bojovníky, o kterých Spolek nevěděl,“ řekl Jace znechuceně. „Použil tenhle tunel. Jeho vojáci čekali v zemi sličného lidu, kde jsme je nemohli vystopovat, a na bojišti se objevili právě ve chvíli, kdy je potřeboval.“ Zpražil královnu zlostným pohledem. „Padla kvůli vám spousta nefilim.“

„Jsou to smrtelníci,“ odsekla královna. „Stejně by jednou zemřeli.“

Alek ji ignoroval. „Támhleta chodba,“ řekl a ukázal na tunel zarostlý listím, „vede hlouběji do země víl. A tohle,“ dodal a ukázal na chodbu přímo před sebou, „je cesta do pekla. Tam jdeme my.“

„Vždycky jsem slýchal, že je dlážděná dobrými úmysly,“ prohodil Simon.

„Vydej se po ní a uvidíš sám, světlomilče,“ popíchla ho královna. Jace jí špičkou svého andělského ostří zatlačil do zad. „Kde získáme jistotu, že jakmile odejdeme, nespojíte se se Sebastiánem a neřeknete mu, že jsme mu na stopě?“

Královna nedala najevo bolest, jen trochu stiskla rty. Navzdory mladému krásnému obličeji v tu chvíli působila staře. „Ptáš se správně. A i kdybys mě zabil, povědí mu o vás moji dvořané a on je dost chytrý na to, aby uhodl, jaký máte záměr. Nemůžete zabránit tomu, aby se to dozvěděl, ledaže byste pobili všechny víly na mém dvoře.“

Jace chvíli mlčel. V ruce držel andělské ostří se špičkou zarytou do zad královny sličného lidu.

Zářící čepel mu osvětlovala tvář a zdůrazňovala krásu jeho ostře řezaných rysů, křivky lícních kostí a tvar čelistí. Světlo se mu zachytávalo na konečcích vlasů a olizovalo je drobnými plamínky, jako by měl nasazenou korunu z hořících trnů.

Clary i všichni ostatní ho beze slova pozorovali. Měli v něj naprostou důvěru. Ať se rozhodne jakkoli, oni budou stát za ním.

„Přiznej si to,“ ozvala se královna. „Na takové krveprolití nemáš žaludek. Z Valentýnových dětí jsi vždycky byl ten nejmírnější.“ Na chvíli spočinula škodolibým pohledem na Clary. I ty máš temné srdce, Valentýnova dcero.

„Přísahejte,“ promluvil konečně Jace. „Vím, jakou váhu přikládá váš lid slibům. Vím, že nemůžete lhát. Přísahejte, že o nás nic nepovíte Sebastiánovi a ani nedovolíte, aby to udělal někdo z vašich dvořanů.“

„Přísahám,“ prohlásila královna. „Přísahám, že nikdo z mého dvora mu slovem ani skutkem neprozradí, že jste sem přišli.“

Jace od královny ustoupil a ruku s andělským ostřím si nechal klesnout k boku. „Vím, že si myslíte, že nás posíláte na smrt,“ pokračoval. „Ale my nezemřeme tak snadno. Tuhle válku neprohrajeme. A až zvítězíme, postaráme se, abyste vy a vaši lidé za to, co jste provedli, zaplatili krví.“

Z královnina obličeje se vytratil úsměv. Otočili se k ní zády a bez jediného slova vykročili na cestu do Edómu. Clary se ještě jednou ohlédla přes rameno a spatřila královninu nehybnou siluetu. Vílí panovnice se za nimi dívala planoucíma očima.

Chodba se před nimi vinula do velké dálky. Vypadalo to, jako by ji ve skále vyhloubil oheň. Jak jejich pětice v naprostém tichu postupovala dál a dál, světlé kamenné stěny kolem nich postupně tmavly

a objevovaly se na nich uhlově černé šmouhy, jako by skálu poškodil požár. Hladká podlaha se po chvíli změnila v kamenitý povrch a pod podrážkami bot jim začal skřípat štěrk. Světélkující stěny čím dál víc pohasínaly, až nakonec Alek vytáhl z kapsy čarodějné světlo a zvedl je nad hlavu.

Když mu mezi prsty vytryskla jasná záře, Clary ucítila, jak Simon vedle ní ztuhl.

„Co se děje?“ zašeptala.

„Viděl jsem, jak se něco pohnulo.“ Ukázal prstem do tmy před nimi. „Támhle.“

Clary zamžourala do černého prostoru, ale nic nezahlédla. Simon toho svým upířím zrakem viděl víc než oči lovců stínů. Co nejtišeji vytáhla z pouzdra Heosfóros a popošla o pár kroků vpřed. Přitom se držela ve stínu po stranách tunelu. Jace s Alekem byli zabraní do rozhovoru. Clary poklepala na rameno Isabele a zašeptala jí: „Někdo tady je. Nebo něco.“

Isabela neodpověděla, jen se otočila ke svému bratrovi a rychlými pohyby prstů mu něco naznačila.

V Alekových očích se mihlo pochopení a on se okamžitě otočil k Jaceovi. Clary si vzpomněla, jak je všechny tři poprvé viděla v klubu Pandemonium. Léta výcviku je stmelila a udělala z nich semknutou jednotku, která myslela, pohybovala se, dýchala a bojovala jako jeden člověk. Přepadla ji neodbytná myšlenka, že ona sama možná vždycky zůstane mimo, bez ohledu na to, co se stane a jak oddaná lovkyně stínů z ní vyroste…

Najednou Alek prudce máchl rukou k zemi a zhasl světlo. Tmu prořízl záblesk a jiskra a Isabela zmizela ze svého místa vedle Clary. Ta se s mečem Heosfóros v dlani rychle otočila a vzápětí zaslechla zvuky rvačky – ránu a pak výkřik bolesti, který zněl velmi lidsky.

„Dost!“ vykřikl Simon a všude kolem nich se rozzářilo světlo. Bylo to, jako by vyšlehl blesk fotoaparátu. Chvíli jí trvalo, než její oči přivykly náhlému jasu. Postupně před sebou spatřila celý výjev – Jace držícího čarodějné světlo, které zářilo pronikavě jako malé slunce, Aleka s lukem, na jehož tětivě už byl nasazený šíp, Isabelu svírající v dlani rukojeť biče, jehož konec se ovíjel kolem kotníků drobné postavy schoulené u stěny průchodu. Byl to chlapec se světlými vlasy, které se vlnily kolem mírně zašpičatělých uší…

„Proboha,“ zašeptala Clary, zastrčila zbraň zpátky za opasek a rychle vykročila vpřed. „Isabelo, nech toho. Je to v pořádku,“ řekla a zamířila k chlapci. Měl na sobě potrhané a zamazané oblečení a jeho bosé nohy byly černé špínou. Paže měl holé a byla mu na nich vidět runová znamení. Znamení lovců stínů.

„U Anděla.“ Izzy švihla bičem a jeho špička jí vyskočila zpátky do dlaně. Alek sklonil luk k zemi.

Chlapec zvedl hlavu a zamračil se.

„Ty jsi lovec stínů?“ zeptal se Jace nevěřícně.

Chlapec se znovu zamračil, tentokrát zuřivěji. V jeho pohledu byl znát vztek, ale kromě něj také smutek a strach. Nebylo pochyb o tom, koho mají před sebou. Měl stejně jemné rysy jako jeho sestra, stejný tvar brady a vlasy barvy slámy vybělené sluncem, jejichž konečky se kroutily. Clary si pamatovala, že je mu asi šestnáct let. Vypadal mladší.

„To je Mark Blackthorn,“ řekla Clary. „Bratr Helen. Podívej se mu na obličej. Podívej se na jeho ruku.“

Mark se na okamžik zatvářil nechápavě. Clary se na vysvětlenou dotkla svého prsteníčku a v očích chlapce hned svitlo pochopení. Natáhl před sebe hubenou pravačku. Na čtvrtém prstu se mu leskl rodinný prsten Blackthornů, zdobený propletenými šlahouny s trny.

„Jak ses sem dostal?“ zeptal se Jace. „Jak jsi věděl, kde nás hledat?“

„Byl jsem s lovci z divokého honu pod zemí,“ odpověděl Mark tiše. „Slyšel jsem, jak Gwyn ostatním vypráví, že jste se objevili v královnině komnatě. Podařilo se mi lovcům zmizet, zrovna si mě nikdo nevšímal. Hledal jsem vás a skončil jsem… tady.“ Mávnutím ukázal na chodbu kolem nich. „Chtěl jsem s vámi mluvit. Musím se dozvědět něco o své rodině.“ Obličej měl ve stínu, Clary si ale všimla, jak mu rysy ztuhly napětím. „Víly mi tvrdí, že jsou všichni mrtví. Je to pravda?“

Nastalo ohromené ticho a Clary poznala, jak v chlapci narůstá panika. Jeho pohled utkvěl nejprve na Isabeliných sklopených očích, pak se přesunul k Jaceovu prázdnému výrazu a nakonec si přeměřil Alekův nervózní postoj.

„Je to pravda,“ odpověděl si Mark sám, „že jo? Moje rodina…“

„Tvýho tátu proměnili v temnýho bojovníka. Ale tvoji sourozenci jsou naživu,“ odpověděla rychle

Clary. „Jsou v Idrisu. Podařilo se jim utéct. Jsou v pořádku.“

Pokud doufala, že se Markovi po této zprávě uleví, čekalo ji zklamání. Chlapec úplně zbledl.

„Cože?“

„Julián, Helen i ostatní – všichni jsou naživu.“ Clary mu položila ruku na rameno, on se však od ní odtáhl. „Jsou naživu a mají o tebe strach.“

„Clary,“ oslovil ji Jace varovným tónem.

Clary se na něj přes rameno ohlédla – nebylo snad důležité Markovi sdělit, že jsou jeho sourozenci živí a zdraví?

„Měl jsi od chvíle, kdy tě unesly víly, něco k jídlu a k pití?“ zeptal se Jace a sklonil se, aby se mohl Markovi podívat do obličeje.

Chlapec ucukl, ještě předtím ale Clary zaslechla, jak se Jace prudce nadechl.

„Co je?“ chtěla vědět Isabela.

„Jeho oči,“ řekl Jace, zvedl ruku s čarodějným světlem a posvítil Markovi do obličeje. Mark se znovu zamračil, ale dovolil Jaceovi, aby si ho prohlédl.

Měl velké oči s dlouhými řasami, stejně jako Helen, na rozdíl od ní měl ale každé oko jiné. Levé mělo modrou barvu vody, typickou pro Blackthornovy, druhé však bylo zlaté, s duhovkou zahalenou stíny, takže bylo tmavší než Jaceovy oči.

Jace namáhavě polkl. „Divoký hon,“ pokračoval. „Jsi teď jedním z nich.“

Pozorně si chlapce prohlížel, jako by to byla kniha, kterou si může přečíst. „Natáhni ruce,“ požádal ho nakonec a Mark poslechl. Jace ho za ruce chytl a otočil je dlaněmi vzhůru, takže odhalil chlapcova zápěstí. Clary se stáhlo hrdlo. Mark měl na sobě jen tričko s krátkými rukávy a na holých předloktích mu byly vidět stopy po ranách bičem. Clary si vzpomněla, jak se dotkla Markova ramene a on před ní ucukl. Bůhví, jaká další zranění se ještě skrývala pod jeho oblečením. „Kdy se to stalo?“

Mark mu vytrhl ruce ze sevření. Třásly se. „Udělal to Meliorn,“ odpověděl. „Hned jak mě unesl.

Říkal, že toho nechá, když ochutnám jejich jídlo, tak jsem to udělal. Myslel jsem, že na tom nezáleží, když je moje rodina mrtvá. A taky jsem si myslel, že víly nemůžou lhát.“

„Meliorn může,“ řekl Alek nevesele. „Nebo vlastně mohl.“

„Kdy k tomu všemu došlo?“ chtěla vědět Isabela. „Víly tě unesly před necelým týdnem…“

Mark zavrtěl hlavou. „Jsem u sličného lidu už dlouhou dobu,“ prohlásil. „Nedokážu říct, jak dlouho.“

„V zemi víl čas plyne různým tempem,“ vysvětlil Alek. „Někdy rychleji, někdy pomaleji.“

Mark pokračoval: „Gwyn mi řekl, že patřím k divokému honu a nesmím ho opustit, pokud mi to sami nedovolí. Je to pravda?“

„Ano, je,“ přisvědčil Jace.

Mark se vyčerpaně opřel o stěnu chodby. Otočil hlavu ke Clary.

„Tys je viděla. Viděla jsi moje bratry a sestry. A co Emma?“

„Jsou všichni v pořádku a Emma taky,“ ujistila ho Clary. Nebyla moc přesvědčená, že mu tím pomáhá. Zavázal se zůstat v zemi víl, protože si myslel, že je celá jeho rodina po smrti, a jeho slib platil dál, i když se zakládal na lži. Je lepší domnívat se, že jste všechno ztratili, a začít znovu, nebo vědět, že lidé, které milujete, jsou naživu, i když se s nimi už nikdy nemůžete setkat?

Pomyslela na svou matku, která byla někde v tom světě na konci chodby. Je lepší vědět, že jsou naživu, rozhodla se. Raději ať její matka s Lukem žijí a jsou v pořádku, i kdyby je už nikdy neměla spatřit, než aby zemřeli.

„Helen se o ně nedokáže postarat. Ne sama,“ řekl Mark trochu zoufale. „A Julián je moc mladý. Nemůže se starat o Tiba, neví, co všechno potřebuje. Neví, jak s ním mluvit…“ Přerývaně se nadechl.

„Měli byste mě nechat, abych šel s vámi.“

„Dobře víš, že to nejde,“ namítl Jace, nedokázal se však při tom podívat Markovi do obličeje,

proto upíral pohled do země.

„Když jednou divokému honu přísaháš věrnost, jsi navždy jedním z nich.“

„Vezměte mě s sebou,“ zopakoval Mark. V očích měl ohromený, zmatený pohled člověka, který utrpěl smrtelné zranění, ale ještě si plně neuvědomil závažnost situace. „Já nechci být jedním z nich. Chci být se svou rodinou…“

„My jdeme do pekla,“ přerušila ho Clary. „Nemohli bychom tě vzít s sebou, ani kdybys mohl zemi víl bezpečně opustit…“

„Což stejně nemůžeš,“ doplnil Alek. „Jestli se pokusíš odejít, zemřeš.“

„Radši umřu,“ pravil Mark zoufale a Jace náhle zvedl hlavu. Jeho zlaté oči plály, možná až příliš jasně, jako by se jimi oheň, který hořel uvnitř něj, vyléval ven.

„Vzali tě k sobě, protože máš v žilách vílí krev, ale taky proto, že jsi zároveň lovec stínů.

Chtějí nefilim potrestat,“ prohlásil Jace a sledoval chlapce dychtivým pohledem. „Ukaž jim, co jsou lovci stínů zač. Ukaž jim, že se nebojíš. Ty to dokážeš.“

V mihotavé záři čarodějného světla se Mark podíval na Jace. Na jeho umouněné tváři byly vidět světlé stopy po slzách, oči měl ale suché. „Jenže já nevím, co mám dělat,“ namítl. „Co mám dělat?“

„Najdi způsob, jak nefilim varovat,“ poradil mu Jace. „My jdeme do pekla, přesně jak řekla Clary.

Možná se nikdy nevrátíme. Někdo ale musí lovcům stínů oznámit, že víly nejsou jejich spojenci.“

„Když se pokusím poslat zprávu, lovci z divokého honu na to přijdou.“ Chlapci se blýsklo v očích.

„Zabijou mě.“

„Ne když to uděláš dost rychle a chytře,“ ubezpečil ho Jace.

„To zvládneš. Vím, že ano.“

„Jacei,“ ozval se Alek. Luk pořád držel sklopený k zemi. „Jacei, musíme ho nechat jít, než si lovci všimnou, že zmizel.“

„Jistě,“ souhlasil Jace a pak zaváhal. Clary viděla, jak zvedá Markovu ruku. Vtiskl chlapci do dlaně své čarodějné světlo, to krátce zablikalo a pak zase začalo vydávat nepřerušovanou záři. „Tohle si

vezmi s sebou,“ řekl mu Jace, „protože v zemi pod kopcem bývá hluboká tma a roky se můžou táhnou jako věčnost.“

Mark chvíli jen stál s runovým kamenem v dlani. V mihotavém světle vypadal tak drobný, že se Clary nevěřícně rozbušilo srdce – určitě pro něj můžou něco udělat, jsou přece nefilim a nenechávají své druhy bez pomoci –, vzápětí se ale chlapec otočil a odběhl od nich. Od jeho bosých nohou se nenesla žádná ozvěna kroků.

„Marku…,“ zašeptala Clary a hned zmlkla. Byl pryč. Už ho celého spolkla tma, zbylo z něj jen světlo runového kamene podobné bludičce a nakonec se i to ztratilo. Zvedla hlavu a podívala se na Jace.

„Cos myslel tou ‚zemí pod kopcem‘?“ zeptala se. „Proč jsi to vůbec říkal?“

Jace neodpověděl. Vypadal ohromený šokem. Napadlo ji, jestli mu Mark, ten křehký, osamělý sirotek, náhodou nepřipomíná sebe sama.

„Země pod kopcem znamená království sličného lidu,“ vysvětlil jí Alek. „Je to hodně starý název.

Bude v pořádku,“ dodal k Jaceovi. „Určitě to zvládne.“

„Dal jsi mu svoje čarodějný světlo,“ ozvala se Isabela. „Ten runovej kámen jsi měl tak dlouho…“

„Na runový kámen kašlu,“ přerušil ji Jace prudce a bouchl rukou do skály. V místě, do kterého uhodil, na okamžik vzplálo jasné světlo a on ucukl. Do kamenné stěny tunelu zůstalo černě vypálené stejné znamení, jaké měl na ruce, a jeho dlaň ještě zářila, jako by mu v prstech místo krve obíhal fosfor. Z hrdla mu unikl zvláštní, přidušený smích. „Stejně ho vlastně nepotřebuju.“

„Jacei,“ oslovila ho Clary a položila mu ruku na paži. Neodtáhl se od ní, ale ani nijak nezareagoval. Ztišila hlas. „Nemůžeš zachránit všechny,“ uklidňovala ho.

„To možná ne,“ řekl a světlo v jeho dlani zatím pohasínalo.

„Ale bylo by příjemné pro změnu zachránit aspoň někoho.“

„Hele, lidi,“ promluvil Simon. Během celého setkání s Markem nečekaně mlčel, takže se Clary skoro lekla, když teď zaslechla jeho hlas. „Nevím, jestli to taky vidíte, ale na konci toho tunelu… něco tam je.“

„Že by světlo?“ navrhl Jace sarkastickým tónem. Oči se mu třpytily.

„Právě naopak.“ Simon vykročil vpřed. Clary po chvilkovém zaváhání sundala ruku z Jaceovy paže a vydala se za ním. Chodba vedla rovně a pak lehce zatáčela. V jejím ohybu Clary spatřila to, co zřejmě předtím viděl Simon, a zůstala stát jako přimrazená.

Temnota. Tunel končil točícím se vírem temnoty. Něco se v něm pohybovalo a temnotu čeřilo, jako když vítr přeskupuje mraky. Vír byl i slyšet, linulo se z něj vrčení a burácení podobné řevu tryskových motorů.

Po chvíli ke Clary došli ostatní. Stáli všichni vedle sebe a pozorovali tmu před sebou. Sledovali, jak se hýbe. Opona plná stínů a za ní zcela neznámý svět.

Jako první promluvil Alek. S úžasem zíral na pohyblivou tmu. Vzduch, který se z víru hnal do tunelu, pálil jako pepř hozený přímo do plamenů. „Tohle,“ řekl, „je ta nejšílenější věc, co jsme kdy udělali.“

„Co když se nikdy nebudeme moct vrátit?“ zeptala se Isabela. Rubín na jejím krku pulzoval a zářil jako varovný signál a vrhal jí světlo do obličeje.

„Tak aspoň budeme spolu,“ prohlásila Clary a rozhlédla se po svých společnících. Natáhla se, na jedné straně vzala za ruku Jace a na druhé Simona a pevně stiskla. „Vkročíme do toho spolu a spolu zůstaneme i na druhé straně,“ rozhodla. „Platí?“

Nikdo z nich neodpověděl, ale Isabela vzala Simona za druhou ruku a Alek se zase chytil Jace. Chvíli jen stáli a dívali se před sebe. Pak Clary ucítila, jak jí Jace téměř nepostřehnutelně tiskne dlaň.

Všichni najednou vykročili a nechali se pohltit stíny.

„Zrcadlo, zrcadlo,“ pronesla královna a položila ruku na lesklou plochu. „Zjev mi, kde dlí má jitřní hvězda.“

Zrcadlo viselo na stěně královniny ložnice. Obklopovaly je věnce uvité z růží, které nikdo nezbavil

trnů.

Mlha v zrcadle se dala do pohybu a najednou se na královnu díval Sebastiánův obličej s ostře

řezanými rysy. „Má krásná paní,“ pozdravil ji. Jeho hlas zněl klidně a vyrovnaně, i když měl na tváři i na oblečení krev. V ruce držel meč a bylo vidět, že hvězdy zdobící čepel jsou potřísněné krví. „Já… jsem teď poněkud zaneprázdněn.“

„Myslela jsem si, že by tě mohlo zajímat, že odsud právě odešla tvá sestra s tvým nevlastním bratrem,“ oznámila mu královna.

„Našli cestu do Edómu. Jdou tě navštívit.“

Na jeho obličeji se objevil dravý úsměv. „Copak oni vás nedonutili slíbit, že mi neprozradíte, že přišli na váš dvůr?“

„To ano,“ odpověděla královna. „Ale nepadlo ani slovo o tom, že bych ti neměla říkat, že odsud odešli.“

Sebastián se zasmál.

„Zabili jednoho z mých rytířů,“ pokračovala královna. „Prolili krev přímo před mým trůnem. Teď už jsou mimo můj dosah. Víš přece, že můj lid v těch otrávených krajích nepřežije. Budeš se jim muset pomstít místo mě.“

Světlo v jeho očích se proměnilo. City, které Sebastián choval ke své sestře a ostatně také

k Jaceovi, byly pro královnu nepochopitelné, ovšem největší záhadou pro ni stále zůstával Sebastián sám. Než za ní přišel a předložil jí svoji nabídku, nikdy by ji ani nenapadlo uvažovat o skutečném spojenectví s lovci stínů. Jejich prapodivný smysl pro čest z nich činil nedůvěryhodné partnery. Sebastiánovi naproti

tomu věřila právě proto, že pro něj byla čest neznámým pojmem. Rafinované umění zrady bylo pro sličný lid druhou přirozeností a Sebastián se v oboru lží projevoval jako skutečný umělec.

„Budu vaše zájmy hájit všemi možnými způsoby, má královno,“ slíbil. „Vaši poddaní společně

s mými již brzy převezmou vládu nad celým světem, a až se tak stane, budete se moci pomstít každému, kdo vás kdy urazil.“

Usmála se na něj. Sníh v jejím trůnním sále byl pořád potřísněný krví a ona na hrdle ještě cítila andělské ostří Jace Lightwooda. Nebyl to skutečný úsměv, dokázala však svoji krásu ovládat natolik, že ji někdy nechávala pracovat místo sebe. „Zbožňuji tě, víš to?“ řekla.

„Ano,“ odpověděl Sebastián a v očích barvy bouřkových mraků mu zajiskřilo. Královnu mimoděk napadlo, jestli Sebastián o nich dvou přemýšlí stejným způsobem jako ona – jako o milencích, kteří

i během milostného objetí drží jeden druhému na krku nůž, připraveni bodnout a zradit. „A já se rád nechám zbožňovat.“ Věnoval jí široký úsměv. „Jsem rád, že sem míří. Jen ať klidně přijdou.“

Část druhá Svět naruby

Sirou a solí vypálenou všecku tu zemi, a že se nemůž síti, ani co vzcházeti, ani jaké byliny růsti na ní.

Deuteronomium, 29:23

14

Spánek rozumu

Clary stála ve stínu na trávníku, který se před ní mírně svažoval. Nebe nad její hlavou bylo dokonale modré, jen tu a tam se po něm honily bílé mráčky. U jejích nohou začínal kamenný chodníček vedoucí ke vchodu rozlehlého venkovského sídla z vybledlého žlutého kamene.

Zaklonila hlavu a podívala se nahoru. Dům byl krásný. Kamenné zdi měly v jarním slunci barvu másla a pokrývaly je laťkové mříže s červenými, žlutými a oranžovými popínavými růžemi. Z fasády vystupovaly balkony se zábradlím z tepaného železa a dovnitř se vcházelo dvěma velkými dveřmi ze dřeva bronzové barvy s povrchem zdobeným jemnou rytinou křídel. Křídla jsou znakem rodu Fairchildových, promluvil jí v hlavě tichý, uklidňující hlas.

Tohle je jejich rodinné sídlo. Stojí tu už čtyři staletí a zůstane tu ještě jednou tak dlouho.

„Clary!“ Na jednom balkonu se objevila její matka v elegantních šatech barvy šampaňského. Měla rozpuštěné vlasy a vypadala mladá a krásná. Kolem nahých paží se jí ovíjely černé runy. „Tak co ty na to? Nevypadá to úžasně?“

Clary se podívala stejným směrem jako její matka, k místu, kde travnatý svah přecházel do roviny.

Na konci uličky, kterou po obou stranách lemovalo několik řad dřevěných lavic, stála oblouková konstrukce porostlá růžemi. V uličce byly poházené bílé květy, takové, jaké rostou jedině v Idrisu. Vzduch byl prosycený jejich medovou vůní.

Otočila se zpátky ke své matce, která už najednou na balkoně nebyla sama. Za ní stál Luke a držel ji kolem pasu. Na sobě měl košili s vyhrnutými rukávy a společenské kalhoty, jako by se zrovna oblékal na nějakou slavnost. I jemu byla na pažích vidět znamení – runy štěstí, moudrosti, síly, lásky. „Jsi připravená?“ zavolal dolů na Clary.

„Připravená na co?“ zeptala se, ale zdálo se, že ji neslyšeli. S úsměvem zmizeli uvnitř domu. Clary udělala pár kroků po cestičce.

„Clary!“

Rychle se otočila. Blížil se po trávníku přímo k ní – štíhlý, se skoro bílými vlasy, které svítily ve slunečních paprscích, ve slavnostním černém obleku se zlatými runami na límci a manžetách. Usmíval se, na tváři měl špinavou šmouhu a před očima si držel ruku, aby mu do nich nesvítilo slunce.

Sebastián.

Zdál se být stejný, a přece úplně jiný. Byl to zcela nepochybně on, ale rysy v jeho obličeji působily nějak odlišně. Neměl tak ostré kosti, jeho pleť nebyla bledá, nýbrž opálená a jeho oči…

Jeho jasné oči byly zelené jako jarní tráva.

Vždycky měl zelené oči, znovu se ozval hlas v její hlavě. Lidé se občas podivují nad tím, jak jste si s ním a s tvou matkou podobní. Jmenuje se Jonathan a je to tvůj bratr. Vždycky tě chránil.

„Clary,“ zopakoval její jméno, „tomu nebudeš věřit…“

„Jonathane!“ zatrylkoval vysoký hlásek, a když se Clary zvědavě otočila, spatřila, že po trávníku běží malá holčička. Měla zrzavé vlasy stejného odstínu jako Clary a ty za ní vlály jako prapor. Byla bosá a na sobě měla zelené krajkové šaty, jejichž lem byl tak důkladně rozcupovaný, že připomínal nakrájený salát. Mohlo jí být tak čtyři nebo pět let. Měla umouněný obličej a byla roztomilá jako andílek. Když doběhla k Jonathanovi, natáhla k němu ruce a on se k ní sklonil a vyhoupl ji do vzduchu.

Držel ji nad hlavou a ona zatím pištěla radostí. „Au, au, nech toho, ty malý démone,“ vyjekl, když ho zatahala za vlasy. „Val, povídám ti, nech toho, nebo tě obrátím hlavou dolů. Myslím to vážně.“

„Val?“ podivila se Clary. Ale samozřejmě, jmenuje se Valentýna, vysvětlil jí šeptající hlas v její mysli. Valentýn Morgenstern byl velký válečný hrdina. Padl v bitvě proti Hodgi Starkweatherovi, předtím se mu ale podařilo zachránit Pohár smrti a s ním i celý Spolek. Když se Luke oženil s tvou matkou, uctili jeho památku tím, že po něm pojmenovali svoji dceru.

„Clary, řekni mu, ať mě nechá, řekni mu… ááá!“ zaječela Val, když ji Jonathan opravdu obrátil hlavou dolů a začal s ní ve vzduchu houpat. Po chvíli ji ale položil na trávu a Val se ihned začala zajíkat smíchy. Zvedla ke Clary oči, stejně modré jako ty Lukovy.

„Máš pěkný šaty,“ pravila stručně.

„Děkuju,“ řekla Clary, pořád ještě trochu omámená, a podívala se na Jonathana, který se na svoji malou sestřičku z výšky usmíval. „Máš něco na obličeji, vypadá to jako hlína.“

Jonathan zvedl ruku a dotkl se svého obličeje. „To je čokoláda,“ upřesnil. „Nikdy neuhodneš, při čem jsem Val přistihl. Měla obě ruce až po zápěstí zabořené ve svatebním dortu. Budu to muset nějak zamaskovat.“ Podíval se na Clary přimhouřenýma očima. „Aha, tak o tom jsem se asi neměl zmiňovat. Vypadáš, jako by ses chystala omdlít.“

„Nic mi není,“ ujistila ho Clary a nervózně si zatahala za pramen vlasů.

Jonathan zvedl ruce a natáhl je před sebe, jako by ji chtěl zadržet. „Koukni, provedu na tom dortu chirurgický zásah. Vůbec nebude poznat, že z něj někdo snědl polovinu růžiček.“ Zamyslel se. „Mohl bych sníst tu druhou půlku, aby se to vyrovnalo.“

„Jo!“ nadšeně souhlasila Val sedící v trávě u jeho nohou. Právě plnými hrstmi škubala pampelišky.

Jejich bílé chmýří unášel vítr.

„A ještě něco,“ dodal Jonathan. „Nerad o tom začínám, ale možná by sis před svatbou měla obout nějaké boty.“

Clary sklopila pohled a podívala se na sebe. Měl pravdu, byla bosá. Bosá a oblečená v šatech

bledě zlatého odstínu. Jejich spodní lem se jí vlnil kolem kotníků jako mrak ozářený západem slunce.

„Já… před jakou svatbou?“

Její bratr na ni vyvalil zelené oči. „Přece před tvou svatbou. Bereš si Jace Herondalea, pamatuješ? Asi takhle vysoký, blonďatý, všechny holky jsou z něj úplně paf…“ Odmlčel se. „Dostala jsi trému? Proto se chováš tak divně?“ Spiklenecky se k ní naklonil.

„Protože jestli ano, klidně tě propašuju přes hranice do Francie. A nikomu nepovím, kam jsi zmizela. I kdyby mi pod nehty vráželi bambusové třísky.“

„Já jenom…“ Clary na něj udiveně zírala. „Bambusový třísky?“ Výmluvně pokrčil rameny. „Pro svoji jedinou sestru, pokud nepočítám to zvířátko, co mi právě sedí na noze,“ řekl a Val vypískla, „bych to udělal. I kdyby to mělo znamenat, že neuvidím Isabelu Lightwoodovou v šatech bez ramínek.“

„Isabelu? Tobě se líbí Isabela?“ Clary měla pocit, jako by právě uběhla maraton a nemohla popadnout dech.

Zamžoural na ni. „Je to problém? Ona je snad hledaný zločinec nebo tak něco?“ Hloubavě se odmlčel. „I když to by mě docela vzrušovalo.“

„Tak dost, nepotřebuju vědět, co tě vzrušuje,“ odsekla Clary automaticky. „Fuj.“

Jonathan se na ni zazubil. Byl to bezstarostný, veselý úsměv chlapce, který v životě nezažil vážnější starosti než pěkné dívky a to, jestli jedna z jeho mladších sester nesnědla té druhé svatební dort. Někde

v zasutém koutku mysli Clary viděla černé oči a jizvy po ranách bičem, ale netušila proč. Je to tvůj bratr. Je to tvůj bratr a vždycky se o tebe staral. „No jistě,“ poznamenal. „Děláš, jako bych nemusel celé roky poslouchat to tvoje ‚Ách, Jace je tak hezkej. Myslíš, že se mu líbííím?‘“

„Já…,“ začala se Clary bránit, ale větu nedokončila, protože se jí trochu zatočila hlava. „Jenom si nepamatuju, že by mě kdy žádal o ruku.“

Jonathan si klekl a zatahal Val za vlasy. Něco si pro sebe broukala a vršila na hromádku sedmikrásky. Clary zamrkala – předtím si byla naprosto jistá, že jsou to pampelišky. „No, možná tě ani nikdy nepožádal,“ pravil nenuceně. „Stejně jsme všichni věděli, že skončíte spolu. Jinak to dopadnout nemohlo.“

„Ale přece jsem měla dostat na vybranou,“ namítla skoro šeptem. „Měla jsem dostat příležitost říct

ano.“

„A řekla bys to, ne?“ zeptal se jí a přitom sledoval, jak vítr rozfoukává sedmikrásky po trávě.

„Když už jsme u toho, myslíš, že kdybych Isabelu pozval na rande, tak by šla?“ Clary to vyrazilo dech. „Ale co Simon?“

Zvedl k ní pohled a v očích se mu odráželo slunce. „Kdo je Simon?“

Clary cítila, jak se jí země zhoupla pod nohama. Napřáhla se, jako by se chtěla bratra chytit, ale její ruka prošla skrz něj. Byl nehmotný jako vzduch. Zelený trávník, žluté venkovské sídlo, chlapec i holčička sedící v trávě jí před očima zmizeli a ona klopýtla a tvrdě dopadla na zem. Narazila si lokty a do paží jí vystřelila prudká bolest.

Simon stál u okna a kochal se výhledem na Manhattan.

Byl to úchvatný pohled. Z luxusního bytu na střeše obytného komplexu Carolina bylo přes Central Park vidět Metropolitní muzeum a mrakodrapy na dolním Manhattanu. Smrákalo se, takže se jedno po druhém začala rozsvěcovat světla velkoměsta, podobná záhonu elektrických květin.

Elektrické květiny. Rozhlédl se kolem sebe a hloubavě se zamračil. To byl zajímavý slovní obrat, možná by si ho měl zapsat. V poslední době se mu zdálo, že si nikdy nedokáže najít čas na psaní písňových textů, příliš ho totiž zaměstnávaly jiné věci: propagace, koncertní turné, autogramiády, účast na různých akcích. Občas bylo těžké nezapomenout na to, že jeho hlavním zaměstnáním je tvořit hudbu.

Ale stejně. Nebyly to špatné problémy. Tmavnoucí obloha proměnila okno ve velké zrcadlo. Simon se usmál na svůj odraz. Rozcuchané vlasy, džíny, seprané tričko. Za sebou viděl svůj rozlehlý byt

s podlahou z tvrdého dřeva, plný doplňků z lesklé oceli a koženého nábytku. Na stěně visel jediný obraz

v elegantním zlatém rámu. Byl to Chagall, Claryin oblíbenec. Jemné odstíny růžové, modré a zelené barvy na obraze ostře kontrastovaly s moderním zařízením bytu.

Na kuchyňském ostrůvku stála váza s kyticí hortenzií, dárek od jeho matky jako blahopřání ke koncertu s kapelou Stepping Razor, který odehráli minulý týden. Mám tě ráda, stálo na přiloženém vzkazu. Jsem na tebe pyšná.

Zmateně zamrkal. Hortenzie? To bylo zvláštní. Jestli se dalo říct, že má nějaké oblíbené květiny, tak to rozhodně byly růže a jeho matka o tom věděla. Odvrátil se od okna a zadíval se na vázu pozorněji. Byly v ní růže. Zavrtěl hlavou, aby se probral. Bílé růže. Vždycky to byly bílé růže. Správně.

Uslyšel cinkání klíčů a vzápětí se otevřely dveře a vpustily dovnitř drobnou dívku s dlouhými zrzavými vlasy a zářivým úsměvem na tváři. „Panebože,“ ulevila si Clary napůl rozesmátě, napůl udýchaně. „Dole v hale je hotový pozdvižení. Novináři, fotografové. Bude to blázinec, až večer půjdeme ven.“

Přešla doprostřed místnosti a položila klíče na stůl. Měla na sobě dlouhé šaty ze žlutého hedvábí s potiskem barevných motýlů a dlouhé zrzavé vlasy si také sepnula sponou ve tvaru motýla. Působila

hřejivě, otevřeně a láskyplně, a když vykročila k němu, natáhla ruce před sebe. Přistoupil k ní a políbil ji.

Jako každý den, když přišla domů.

Voněla jako Clary, parfémem a křídou, a prsty měla umazané od barvy. Při polibku mu zajela rukama do vlasů, přitáhla si ho k sobě, a když málem ztratil rovnováhu, zasmála se s ústy přitisknutými na jeho.

„Budeš muset začít nosit boty na podpatku, Frayová,“ řekl se rty zabořenými do její tváře.

„Podpatky nesnáším. Buď si budeš muset nějak poradit, nebo mi kup přenosnej žebřík,“ zažertovala a pustila ho. „Jestli mě teda nechceš nechat kvůli nějaký vysoký fanynce.“

„Za nic na světě,“ ujistil ji a zastrčil jí za ucho pramen vlasů.

„Copak by nějaká vysoká fanynka znala všechny moje oblíbený jídla? A pamatovala by dobu, kdy jsem měl postel ve tvaru závodního auta? Uměla by mi to bez milosti natřít ve scrabblu? Byla by ochotná snášet Matta, Kirka a Erika?“

„Opravdová fanynka by byla ochotná udělat mnohem víc než je jenom snášet.“

„Buď na mě hodná,“ požádal ji a usmál se. „Mě se jen tak nezbavíš.“

„To asi přežiju,“ řekla, sundala mu brýle a položila je na stůl. Zvedla k němu oči, náhle tmavé

a s rozšířenými zorničkami. Jejich polibek byl tentokrát vášnivější. Vzal ji do náruče, přitiskl ji k sobě a ona zašeptala: „Miluju tě, vždycky jsem tě milovala.“

„Taky tě miluju,“ odpověděl. „Moc tě miluju, Isabelo.“

Cítil, jak mu v náruči ztuhla, a pak se po všem kolem něj začaly rozbíhat černé čáry, podobné prasklinám v rozbitém skle. V uších se mu ozvalo vysoké kvílení a on zavrávoral, klopýtl a ztratil rovnováhu, ale na zem nedopadl. Místo toho se propadl do nekonečné tmy.

„Nedívej se, nedívej se…“

Isabela se zasmála. „Já se nedívám.“

Oči jí zakrývaly cizí ruce – Simonovy ruce, štíhlé a ohebné. Zezadu ji objímal a se smíchem společně klopýtali vpřed. Chytil ji, hned jak vešla dovnitř a pustila nákupní tašky na zem, a uvěznil ji ve svém objetí.

„Mám pro tebe překvapení,“ oznámil jí s úsměvem. „Zavři oči. Žádný dívání. Bez legrace, myslím to vážně.“

„Já překvapení nesnáším,“ bránila se teď Isabela. „To přece víš.“ Pod Simonovýma rukama viděla jen okraj koberce. Sama ho vybírala, byl tlustý, jasně růžový a chlupatý. Bydleli v malém, útulném bytě, jehož výzdobu tvořila ledabylá míchanice jejich rozdílných osobních vkusů: byly tu kytary a katany, staré

plakáty a křiklavě růžové povlečení. Když tady spolu začali žít, Simon se sem přestěhoval i se svým kocourem Yossarianem. Isabela proti tomu naoko protestovala, ale v skrytu duše byla ráda. Chyběl jí Kostelník, když už teď nebydlela v Institutu.

Růžový koberec zmizel a Isabeliny podpatky zaklapaly na dlaždičkách v kuchyni. „Tak fajn,“ řekl Simon a odkryl jí oči.

„Překvapení!“

„Překvapení!“ V kuchyni se tísnilo plno lidí – její matka a otec, Jace, Alek a Max, Clary

s Jordanem a Maiou, Kirk, Matt a Erik. Magnus na ni mrkal a v ruce držel stříbrnou prskavku, kterou mával tam a zpět, takže z ní všude odletovaly jiskry. Dopadaly na kamennou kuchyňskou desku a jedna ulpěla i na Jaceově tričku, což jeho majitele donutilo vyjeknout. Clary svírala ceduli s nápisem psaným nemotornou rukou: VŠECHNO NEJLEPŠÍ K NAROZENINÁM, ISABELO. Držela ji nad hlavou

a mávala s ní.

Isabela se vyčítavě obrátila na Simona. „To jsi určitě naplánoval ty!“

„To si piš,“ odpověděl a přitáhl si ji k sobě. „Možná že lovci stínů narozeniny neslaví, ale já jo.“ Políbil ji na ucho a zašeptal:

„Zasloužíš si mít úplně všechno, Izzy.“ Pak ji pustil a vzápětí se k ní nahrnula její rodina.

Následoval kolotoč polibků, dárků a narozeninového dortu – upekl ho Erik, z něhož se vyklubal nečekaně nadaný cukrář, a Magnus ho pak ozdobil svítící polevou, která chutnala lépe, než vypadala. Robert objímal Marysu, ta se mu zády opírala o hruď a pyšně, spokojeně sledovala, jak Magnus volnou rukou cuchá Alekovi vlasy a při tom se snaží přesvědčit Maxe, aby si nasadil špičatý narozeninový klobouk. Max si stál s veškerou důstojností devítiletého dítěte neoblomně za svým. Netrpělivě odstrčil čarodějovu ruku a prohlásil: „Izzy, tu ceduli jsem psal já. Všimla sis té cedule?“

Isabela se podívala na stůl na ceduli s nápisem, nyní hojně pomatlaným dortovou polevou. Clary na ni mrkla. „Je skvělá, Maxi, moc ti děkuju.“

„Chtěl jsem tam taky připsat, kolikáté narozeniny to jsou,“ dodal její mladší bratr, „ale Jace říkal, že po dvacítce už jsou holky prostě staré, takže je to stejně jedno.“

Jace se zarazil s vidličkou na půl cesty k puse. „To že jsem řekl?“

„Tak teď si všichni připadáme jako starci,“ poznamenal Simon, odhrnul si vlasy z čela a usmál se na Isabelu. V prsou ucítila bolestivé píchnutí – tolik ho milovala, už jen za to, že pro ni udělal tohle, že na ni vždycky myslí. Vůbec si nepamatovala, že by ho někdy neměla ráda nebo mu nevěřila, a on jí ani nikdy nedal příležitost, aby cítila něco jiného.

Isabela sklouzla z barové stoličky, na níž seděla, a klekla si na zem před svým mladším bratrem.

V ocelovém povrchu ledničky spatřila jejich odraz. Viděla své tmavé vlasy, které teď nosila zastřižené po ramena – matně si vzpomínala, že před lety mívala vlasy až po pás –, a Maxovy hnědé kudrny a brýle.

„Víš, kolik je mi let?“ zeptala se.

„Dvacet dva,“ odpověděl Max tónem, který naznačoval, že si není jistý, proč mu pokládá tak hloupou otázku.

Dvacet dva, pomyslela si. Vždycky byla o sedm let starší než Max, Max – překvapení, Max – bratříček, kterého nečekala.

Max, jemuž by teď mělo být patnáct.

Polkla a najednou ji polil chlad. Kolem ní všichni pořád mluvili a smáli se, jejich smích však zněl přidušeně a byla v něm slyšet ozvěna, jako by se k ní nesl z velké dálky. Viděla, jak se Simon s rukama založenýma na prsou opírá o kuchyňskou linku a pozoruje ji nečitelnýma tmavýma očima.

„A kolik je tobě?“ zeptala se Isabela.

„Devět,“ řekl Max. „Vždycky mi bylo devět.“

Isabela ohromeně zírala před sebe. Kuchyně kolem ní se začala mihotat. Viděla skrz ni, jako by se dívala přes potištěnou látku. Všechno bylo najednou průsvitné a nestálé jako voda.

„Maxi,“ zašeptala. „Maxi, bratříčku, prosím tě, zůstaň tady.“

„Vždycky mi bude devět,“ řekl a dotkl se jejího obličeje. Jeho prsty prošly skrze ni, jako by mávl rukou ve sloupci dýmu. „Isabelo?“ oslovil ji slábnoucím hlasem a pak zmizel.

Isabele se podlomila kolena a ona padla na zem. Už ji neobklopoval žádný smích, žádná útulná kuchyně s dlaždicemi, jen šedý prašný popel a zčernalý kámen. Zakryla si rukama obličej, aby zastavila slzy.

Síň Dohod byla vyzdobená modrými vlajkami se zlatě vyšitým plamenem, rodinným znakem Lightwoodových. Stály tu čtyři dlouhé stoly rozestavené do čtverce. Uprostřed se nacházel vyvýšený řečnický pultík zdobený meči a květinami.

U nejdelšího stolu a na nejvyšší židli seděl Alek. Po své levici měl Magnuse a po pravici všechny své rodinné příslušníky, jednoho vedle druhého. Byla tam Isabela a Max, Robert a Marysa, Jace a vedle něj Clary. Seděli tam také bratranci ze strany Lightwoodových, z nichž některé viděl naposledy ještě jako dítě. Všichni se dmuli pýchou, ale nikdo nedával najevo větší hrdost než jeho otec.

„Můj syn,“ vykládal každému, kdo byl ochoten ho poslouchat – teď právě odchytil konzulku, která kolem jejich stolu procházela se sklenicí vína v ruce. „Můj syn vyhrál bitvu. Támhle sedí můj syn. Krev Lightwoodových se nezapře, náš rod vždycky dával světu bojovníky.“

Konzulka se zasmála. „Šetři si to na proslov, Roberte,“ odbyla ho a přes okraj sklenice mrkla na Aleka.

„Proboha, proslov,“ zděsil se Alek a v hrůze si zakryl rukama obličej.

Magnus mu jemně přejel klouby prstů po páteři, jako by hladil kočku. Jace se na ně podíval a zvedl obočí.

„Přece to není poprvé, kdy jsme v místnosti plné lidí, kteří nám vykládají, jak jsme úžasní,“ snažil se ho Jace povzbudit, a když na něj Alek úkosem vrhl vražedný pohled, zašklebil se. „Aha, tak to se asi stává jenom mně.“

„Nech mého přítele na pokoji,“ zasáhl Magnus. „Znám kouzla, která by ti dokázala obrátit uši naruby.“

Jace si znepokojeně sáhl na uši. V tu chvíli Robert vstal, se skřípotem odstrčil svoji židli a zacinkal hranou vidličky o sklenici. Zvuk se hlasitě rozlehl celým sálem, takže všichni lovci stínů rázem zmlkli

a s očekáváním se podívali ke stolu Lightwoodových.

„Dnes jsme se tu sešli,“ pronesl Robert a široce rozpřáhl ruce, „abychom vzdali hold mému synovi, Alexandru Gideonu Lightwoodovi, který jen vlastními silami přemohl armádu temných bojovníků a v boji porazil syna Valentýna Morgensterna. Alek také zachránil život našeho nejmladšího syna Maxe. Mám tu čest prohlásit, že společně se svým parabátai, Jacem Herondalem, patří můj syn k největším bojovníkům, jaké jsem kdy poznal.“ Otočil se a usmál se na Aleka i Magnuse. „K tomu, aby se stal z lovce stínů skvělý bojovník, nestačí jen silné paže,“ pokračoval. „Je zapotřebí především bystrá mysl a velké srdce. Můj

syn má oboje. Je silný ve své odvaze i v lásce. Zároveň bych se s vámi proto rád podělil o další dobrou zprávu. Včera se můj syn zasnoubil se svým přítelem Magnusem Banem…“

Shromáždění lovci stínů propukli v jásot. Magnus na to zareagoval skromným mávnutím vidličkou.

Alek se s hořícími tvářemi na své židli sesunul o kus níž. Jace se na něj zamyšleně podíval.

„Blahopřeju,“ řekl. „Mám trochu pocit, jako bych promeškal příležitost.“

„C-cože?“ vykoktal Alek.

Jace pokrčil rameny. „Vždycky jsem věděl, že se ti líbím, a já jsem to vlastně celou dobu cítil stejně. Myslel jsem, že bys to měl vědět.“

„Cože?“ zopakoval Alek.

Clary se vsedě narovnala. „Hele,“ ozvala se, „myslíte, že existuje nějaká šance, že vy dva byste třeba mohli…“ Ukázala na Jace a pak na Aleka. „To by bylo docela sexy.“

„Ne,“ vložil se do toho Magnus. „Já jsem totiž pěkně žárlivý čaroděj.“

„Vždyť jsme parabátai,“ namítl Alek, když se mu vrátil hlas.

„Spolek by – chci říct – je to přece protizákonné!“

„Ale prosím tě,“ odbyl ho Jace. „Spolek by ti dovolil všechno, co si zamaneš. Podívej, všichni tě zbožňují.“ Ukázal do místnosti plné lovců stínů. Zatímco Robert mluvil, všichni jásali a někteří lidé si

i utírali slzy. U jednoho z menších stolů seděla dívka držící transparent s nápisem ALEKU LIGHTWOODE, ZBOŽŇUJEME TĚ.

„Myslím, že byste se měli vzít v zimě,“ nadhodila Isabela s pohledem toužebně upřeným na kytici bílých květin na stole.

„A svatba by měla být malá. Maximálně pět nebo šest set hostů.“

„Isabelo,“ zachroptěl Alek.

Pokrčila rameny. „Máš spoustu fanoušků.“

„To snad není možné,“ posteskl si Magnus a luskl prsty těsně před Alekovým obličejem. Na hlavě mu trčely chomáče černých vlasů a jeho zlatozelené oči se rozmrzele leskly. „TOHLE NENÍ SKUTEČNOST.“

„Cože?“ Alek na něj zíral s otevřenou pusou.

„Je to halucinace,“ vysvětlil mu Magnus, „která tě přepadla při vstupu do říše démonů. U brány do tohoto světa nejspíš číhá nějaký démon živící se sny pocestných. Přání mají velkou moc,“ dodal

a prohlédl si svůj odraz na lžičce. „O nejtajnějších přáních, která naše srdce skrývají, to platí dvojnásob.“

Alek se rozhlédl po sále. „Tohle má být nejtajnější přání mého srdce?“

„Samozřejmě,“ přitakal Magnus. „Tvůj otec je na tebe pyšný. Ty sám jsi hrdinou dne. Máš moji lásku. Všichni se na tebe dívají s uznáním.“

Alek se podíval na Jace. „No dobře, ale co ta věc s Jacem?“ Magnus pokrčil rameny. „To nevím.

Tahle část je prostě divná.“

„Takže se musím probudit.“ Alek se opřel dlaněmi o stůl. Na ruce se mu zaleskl prsten Lightwoodových. Všechno mu připadalo tak skutečné, jen si nedokázal vzpomenout, o čem jeho otec mluvil ve svém proslovu. Nemohl si vybavit, jak porazil Sebastiána ani jak vyhrál válku. Nepamatoval si, jak zachránil Maxe.

„Max,“ zašeptal.

Magnusovy oči potemněly. „Je mi to líto,“ řekl. „Tajná přání našich srdcí jsou zbraně, které se dají obrátit proti nám. Bojuj, Aleku.“ Dotkl se Alekovy tváře. „Tenhle sen není to, co chceš. Démoni nerozumí lidským srdcím, ne dokonale. Vidí nás jako přes křivé sklo a sice ti ukážou, co si přeješ, jenže pokrouceně a nepřesně. Právě od těch nepřesností se můžeš odrazit a snu uniknout. Život s sebou nese ztráty, Alexandře, ale i tak je lepší než tohle.“

„Proboha,“ povzdechl si Alek a zavřel oči. Cítil, že svět kolem něj praská ve švech, jako by se právě klubal ven ze skořápky. Hlasy kolem něj utichly a zmizela i židle pod ním, vůně jídla, potlesk

a nakonec i dotyk Magnusovy ruky na jeho obličeji.

Narazil koleny na zem. Zalapal po dechu a prudce otevřel oči. Kolem sebe viděl šedou krajinu. Do nosu ho praštil zápach odpadků a on instinktivně uskočil právě ve chvíli, kdy se před ním něco zvedlo do výšky – vzdouvající se oblak černého dýmu, v jehož středu visel shluk blyštících se žlutých očí.

Nenávistně ho pozorovaly, než nahmatal svůj luk a natáhl tětivu.

Příšera zařvala, vrhla se na něj a oklopila ho, jako když se člověku nad hlavou zlomí vlna. Alek vypustil šíp opatřený runami. Ten proletěl vzduchem a zabodl se do kouřového démona. Ozvalo se pronikavé zaječení. Démon se svíjel kolem šípu zaraženého hluboko v jeho těle a vybíhala z něj kouřová chapadla vzpínající se k obloze…

Pak démon zmizel. Alek chvatně vstal, přichystal k výstřelu další šíp a otočil se, aby se mohl

rozhlédnout po krajině. Podobala se fotografiím měsíčního povrchu, které někde viděl, byla plná děr

a popela a nad ní se klenulo vyprahlé, šedožluté nebe bez jediného mráčku. Nízko nad obzorem viselo oranžové slunce připomínající skoro vyhaslý uhlík. Po ostatních nebylo nikde ani stopy.

Potlačil v sobě zárodky paniky, vyběhl na nejbližší pahorek a po druhé straně zase sestoupil dolů.

Zaplavila ho vlna úlevy. Mezi dvěma kamennými vyvýšeninami pokrytými popelem ležela proláklina, v ní se krčila Isabela a zrovna se snažila vstát. Alek k ní nejistě doklouzal po prudkém svahu a jednou rukou ji objal. „Izzy,“ oslovil ji.

Vydala zvuk, který podezřele připomínal posmrkávání, a odtáhla se od něj. „Nic mi není,“ ujistila ho. Na obličeji jí byly vidět stopy po slzách. Napadlo ho, co asi viděla ona. Tajná přání našich srdcí jsou zbraně, které se dají obrátit proti nám.

„Max?“ zeptal se.

Přikývla a v očích se jí zaleskly neprolité slzy a vztek. Samozřejmě že to Isabelu muselo rozzuřit.

Nesnášela, když se jí chtělo plakat.

„U mě taky,“ řekl. Vtom zaslechl kroky, proto se rychle otočil a postrčil Isabelu za sebe. Byla to Clary a vedle ní Simon. Oba vypadali, že jimi něco otřáslo. Isabela vykoukla zpoza

Alekových zad. „Vy dva…?“

„V pohodě,“ oznámil Simon. „My… viděli jsme různý věci. Divný věci.“ Vyhýbal se Isabelinu pohledu a Alek se zamyslel nad tím, jaké vidiny ho asi navštívily. Jaké měl Simon sny a touhy? Tomuhle tématu se Alek ve svých myšlenkách nikdy moc nevěnoval.

„Byl to démon,“ vysvětlil jim Alek. „Živil se sny a přáními. Zabil jsem ho.“ Podíval se na Isabelu.

„Kde je Jace?“

Clary navzdory umouněnému obličeji viditelně zbledla. „Mysleli jsme, že je s váma.“ Alek zavrtěl hlavou. „Je v pořádku,“ prohlásil. „Kdyby nebyl, věděl bych o tom…“

Clary už se ale otočila čelem vzad a rychle vykročila směrem, ze kterého přišla. Alek se po chvíli vydal za ní a ostatní ho následovali. Clary se vyškrábala do svahu a pak do dalšího. Alek si uvědomil, že zřejmě míří na nějaké vyvýšené místo, které jim poskytne lepší výhled. Zaslechl ji kašlat. I jemu se zdálo, že má plíce ucpané popelem.

Mrtvé, pomyslel si. Všechno v tomhle světě je mrtvé a spálené na prach. Co se tady jen mohlo

stát?

Na vrcholku kopce našli mohylu – hladké kameny vyskládané do kruhu připomínajícího vyschlou

studnu. Na kruhové kamenné zídce seděl Jace a zíral do země.

„Jacei!“ Clary k němu přiběhla a skluzem zastavila těsně před ním. Pak si klekla a položila mu ruce na ramena. Podíval se na ni prázdným pohledem. „Jacei,“ zopakovala naléhavě. „Jacei, probuď se z toho. Není to skutečný. Je to démon a ukazuje nám věci, po kterejch toužíme. Alek ho zabil. Jasný? Nic z toho není skutečnost.“

„Já vím.“ Zvedl hlavu a pohled na něj Aleka zabolel jako rána pěstí. Jace vypadal, jako by silně krvácel, i když zjevně neutrpěl žádné zranění.

„Cos viděl?“ zeptal se Alek. „Maxe?“ Jace zavrtěl hlavou. „Neviděl jsem nic.“

„To je dobrý, ať jsi viděl cokoli, je to v pořádku,“ uklidňovala ho Clary. Naklonila se k němu

a dotkla se jeho obličeje. Alekovi se okamžitě vybavil dotek Magnusových prstů ve snu. Magnus mu řekl, že ho miluje. Magnus, který už možná ani není naživu. „Já jsem viděla Sebastiána,“ pokračovala. „Byla jsem v Idrisu. Sídlo Fairchildových pořád stálo. Moje máma byla s Lukem. Já… chystala se tam svatba.“ Polkla. „Měla jsem mladší sestru. Pojmenovali ji po Valentýnovi, protože byl hrdina. Byl tam Sebastián, ale úplně normální. Měl mě rád. Jako opravdovej bratr.“

„Tohle je šílený,“ ozval se Simon. Přistoupil k Isabele a zůstali stát vedle sebe. Dotýkali se rameny. Jace natáhl ruku, opatrně přejel prstem po jednom vlnitém prameni Claryiných vlasů a obtočil si ho kolem ruky. Alek si vzpomněl na chvíli, kdy si poprvé uvědomil, že je do ní Jace zamilovaný. Sledoval tehdy

svého parabátai z druhého konce místnosti, viděl, jak si Jace všímá každého jejího pohybu. Pamatoval si, že si tehdy pomyslel: Nevidí nic jiného než ji.

„Všichni máme sny,“ řekla Clary. „Nic to neznamená. Pamatuješ, co jsem říkala předtím? Musíme zůstat pohromadě.“

Jace ji políbil na čelo, vstal a natáhl ruku před sebe. Clary ji po chvíli přijala, vstala a stoupla si vedle něj. „Já jsem prostě neviděl nic,“ zopakoval mírně. „Chápeš?“

Zaváhala, zjevně mu nevěřila, ale zřejmě na něj nechtěla tlačit.

„Chápu.“

„Nerada na to upozorňuju,“ ozvala se Isabela, „ale zahlídl někdo nějakou cestu zpátky?“

Alek si vybavil svůj překotný běh po vyprahlých kopcích, když se snažil najít ostatní a pohledem prohledával horizont. Viděl, jak jeho přátelé zbledli a začali se rozhlížet kolem sebe. „Já myslím,“ řekl,

„že žádná cesta zpátky neexistuje. Rozhodně ne tady a určitě nevede tím tunelem. Ten se za námi nejspíš zavřel.“

„Takže jsme měli jednosměrnej lístek,“ shrnula Clary a hlas se jí trochu třásl.

„Ne nutně,“ namítl Simon. „Musíme se dostat k Sebastiánovi, to přece víme celou dobu. A až se nám to podaří, Jace může zkusit udělat tu věc s nebeským ohněm, ať je to cokoli – bez urážky…“

„V pořádku,“ ujistil ho Jace a obrátil při tom oči v sloup.

„A až zachráníme zajatce,“ přidal se Alek, „Magnus nám může pomoct dostat se zpátky. Nebo možná přijdeme na to, jak odsud a sem cestuje Sebastián. Ten podzemní tunel nemohl být jediný vchod.“

„To je dost optimistickej scénář,“ zchladila jeho nadšení Isabela. „Co když se nám zajatce zachránit nepodaří nebo nezvládneme Sebastiána zabít?“

„Pak zabije on nás,“ odpověděl Jace. „A v tom případě nebude záležet na tom, že nevíme, jak se vrátit.“

Clary narovnala úzká ramena. „Tak to bychom ho měli rovnou začít hledat.“

Jace vytáhl z kapsy stélu a sundal si ze zápěstí Sebastiánův náramek. Sevřel ho v dlani a stélou si na hřbet ruky nakreslil sledovací runu. Uplynula chvíle a potom další. Po Jaceově obličeji se jako temný mrak přehnal výraz intenzivního soustředění. Nakonec zvedl hlavu.

„Není tak daleko,“ oznámil ostatním. „Jeden, možná dva dny chůze odsud.“ Znovu si náramek navlékl na zápěstí. Alek se na šperk významně zadíval a pak obrátil pohled na Jace. Nemohu li změnit vůli nebe, pohnu peklem.

„Když ho budu pořád nosit, aspoň ho neztratím,“ objasnil mu Jace, a když na to Alek nic neříkal, pokrčil rameny a vydal se dolů z kopce. „Měli bychom vyrazit,“ zavolal přes rameno. „Máme před sebou dlouhou cestu.“

15

Síra a sůl

„Prosím tě, hlavně mi neutrhni ruku,“ řekl Magnus. „Mám tu ruku rád. Potřebuju ji.“

„Hmf,“ zafuněl Rafael, který klečel vedle něj a svíral řetěz spojující pouto na čarodějově pravé ruce s kruhem z adamasu zapuštěným hluboko do podlahy. „Jenom se snažím pomoct.“ Silně za řetěz škubl, načež Magnus vyjekl bolestí a vrhl na upíra rozzuřený pohled. Rafael měl tenké chlapecké paže, zdání však klamalo – vládl upíří silou a tu se teď právě snažil využít k tomu, aby vyrval Magnusovy řetězy ze země.

Jejich cela měla kruhový půdorys. Podlahu pokrývala žulová dlažba a stěny byly lemované

kamennými lavicemi. Nebyly tu vidět žádné dveře, jen úzká okna, jakoby střílny pro lučištníky. Nebylo v nich žádné sklo a podle jejich hloubky se dalo odhadnout, že zdi jsou silné nejméně třicet centimetrů. Když Magnus v téhle místnosti procitl, obklopoval ho hlouček temných lovců stínů v rudé zbroji,

kteří právě připevňovali jeho řetězy k podlaze. Než se za nimi zabouchly dveře, zahlédl na chodbě Sebastiána. Usmíval se na něj od ucha k uchu jako lebka mrtvoly.

Teď stál u jednoho z oken Luke a díval se ven. Nikdo z nich nedostal náhradní oblečení, takže vlkodlak měl na sobě pořád společenské kalhoty a košili, které si oblékl na večeři v Alicante. Jeho košile byla na prsou potřísněná rezavými skvrnami. Magnus si musel pořád připomínat, že jsou jen od vína. Luke vypadal ztrhaně, měl rozcuchané vlasy a v brýlích mu prasklo jedno sklo.

„Vidíte tam něco?“ zeptal se Magnus, zatímco Rafael se přesunul k jeho druhému boku, aby se podíval, jestli nebude s levým řetězem lehčí pořízení. Magnus byl jediný, koho spoutali. Když se probudil, Luke s Rafaelem už byli vzhůru. Rafael odpočíval na kamenné lavici a Luke zatím až do ochraptění volal Jocelyn.

„Ne,“ odpověděl Luke stručně. Rafael zvedl jedno obočí a tázavě se podíval na čaroděje.

S rozcuchanými vlasy vypadal mladě, a když mu na rukou svírajících články řetězu zbělely klouby, námahou si zaryl zuby do spodního rtu. Řetězy byly dost dlouhé, aby se Magnus mohl posadit, ale vstát už mu nedovolovaly. „Jenom mlhu. Šedožlutou mlhu. Možná v dálce nějaké hory. Těžko říct.“

„Myslíte, že jsme pořád v Idrisu?“ zeptal se Rafael.

„Ne,“ pravil Magnus úsečně. „Nejsme v Idrisu. Cítím to v krvi.“ Luke se na něj podíval. „Tak kde tedy jsme?“

Magnus cítil, jak ho vlastní krev pálí a jak v něm stoupá horečka. Dráždila mu nervy, vysychalo mu v ústech a bolelo ho v krku. „Jsme v Edómu,“ odpověděl. „V dimenzi, kde vládnou démoni.“

Rafael pustil řetěz na zem a zanadával ve španělštině. „Nedokážu tě osvobodit,“ řekl se zjevným zoufalstvím. „Proč vlastně Sebastiánovi sluhové přikovali jen tebe a nás dva ne?“

„Protože Magnus potřebuje ruce, aby mohl používat magii,“ ozval se Luke.

Rafael se na čaroděje překvapeně podíval. Magnus povytáhl obočí. „Tos nevěděl, upíre?“ podivil se. „Čekal bych, že ti to za tu dobu dojde. Už jsi naživu dost dlouho.“

„Možná že ano.“ Rafael se posadil na paty. „Jenže s čaroději jsem nikdy neměl moc do činění.“ Magnus ho počastoval pohledem, který říkal: Oba víme, že tohle není pravda. Rafael odvrátil zrak.

„Škoda,“ poznamenal Magnus. „Kdyby si dal Sebastián práci se sháněním informací, věděl by, že v téhle dimenzi magii provozovat nemůžu. Takže tohle je beztak úplně zbytečné.“ Zařinčel řetězy jako Dickensův Marleyho duch.

„Tak tady se Sebastián celou dobu schovával,“ uvažoval Luke.

„Proto jsme ho nedokázali sledovat. Tohle je jeho základna.“

„Nebo,“ přidal se Rafael, „je to jenom nějaké místo, kde se nás rozhodl nechat zemřít a shnít.“

„S tím by se neobtěžoval,“ namítl Luke. „Kdyby nás chtěl zabít, už bychom byli všichni tři mrtví. Má nějaký plán. Vždycky nějaký má. Jenom nevím proč…“ Odmlčel se a sklopil pohled ke svým rukám. Magnus si ho najednou vybavil mnohem mladšího, s jemnými vlasy, ustaranýma očima a srdcem na dlani.

„On jí neublíží,“ řekl Magnus. „Myslím Jocelyn.“

„Ale mohl by,“ přemítal Rafael. „Je dost šílený.“

„Proč by jí neměl ubližovat?“ Luke zněl, jako by v sobě zadržoval obrovský strach, který hrozí brzkým výbuchem. „Protože je to jeho matka? Takhle to přece nefunguje. Sebastián takhle nefunguje.“

„Ne proto, že je to jeho matka,“ opravil ho Magnus, „ale protože je to Claryina matka. Je pro něj jako eso v rukávu. A toho on se jen tak nevzdá.“

Jejich pochod trval snad už několik hodin a Clary byla vyčerpaná.

Nerovná země ztěžovala chůzi. Kopce nebyly moc vysoké, ale nevedly na ně žádné stezky a měly

povrch z břidlice a špičatých kamenů. Občas museli přejít po planině pokryté černou lepkavou smolou, kde se bořili skoro až po kotníky a s námahou za sebou tahali nohy.

Zastavovali se, jen když si potřebovali nanést runy pro jistý krok a sílu a napít se vody. Bylo to suché místo, plné dýmu a popela, a spálenou zemi jen tu a tam přetínala žhavá, líně tekoucí řeka plná roztavené horniny. Všichni už měli obličeje pokryté špínou a na zbroji se jim usadil jemný popel.

„Šetřete vodou,“ varoval je Alek a zavřel svoji plastovou láhev. Právě se zastavili ve stínu nízkého pahorku. Jeho rozeklaný vrcholek byl plný výčnělků a propadlin, takže připomínal královskou korunu.

„Nevíme, jak dlouho ještě budeme na cestě.“

Jace se dotkl náramku na svém zápěstí a pak sledovací runy. Zamračeně se podíval na symbol na hřbetě své ruky. „Ty runy, které jsme si právě nanesli,“ řekl. „Ukažte mi někdo nějakou.“

Isabela si netrpělivě odfrkla a odhalila svoje zápěstí, kam jí Alek před chvílí nakreslil runu rychlosti. Překvapeně zamrkala.

„Ztrácí se,“ podivila se a v hlase jí najednou zazněl nejistý tón.

„To samé se děje s mou sledovací runou i se všemi ostatními,“ prohlásil Jace s pohledem upřeným na svoji kůži. „Myslím, že se tu runy rychleji vyčerpávají. Budeme na ně muset dávat pozor. Často je kontrolujte, abyste věděli, kdy je potřeba nanést nové.“

„Naše runy rychlosti blednou,“ posteskla si Isabela znepokojeně.

„To znamená, že by se dva dny chůze mohly klidně protáhnout na tři. Sebastián zatím může zajatcům provést, co si zamane.“

Alek sebou škubnul.

„Ale neudělá to,“ uklidnil je Jace. „Jsou jeho pojistka, že mu nás Spolek vydá. Nic jim neudělá, pokud si nebude jistý, že nás nedostane.“

„Mohli bychom jít i přes noc,“ navrhla Isabela. „Můžeme použít runy bdělosti. A nanášet si je pořád dokola.“

Jace se rozhlédl po okolí. Pod očima, na tvářích a na čele měl špinavé šmouhy od toho, jak si dlaní utíral pot. Žlutý odstín nebe vystřídala tmavě oranžová barva se skvrnami zlověstných černých mraků.

Clary předpokládala, že to znamená blížící se soumrak. Přemýšlela, jestli se den a noc v tomhle světě střídají stejně, nebo jestli tu hodiny plynou jinak, protože se planeta otáčí trochu jiným tempem.

„Když runy bdělosti ztratí účinek, člověk je úplně vyčerpaný,“ namítl Jace. „Bylo by to, jako bychom k Sebastiánovi přišli s kocovinou. To není dobrý nápad.“

Alek sledoval, jak se Jace rozhlíží po mrtvé krajině. „V tom případě si budeme muset najít místo k odpočinku a vyspat se. Nemám pravdu?“

Clary už neslyšela, co mu Jace odpověděl, protože se od skupinky oddělila a začala šplhat do strmého svahu na kamenitý hřeben. Námaha ve špinavém vzduchu prosyceném dýmem a popelem ji nutila kašlat, ona ale neměla nejmenší chuť zůstat na místě a vyslechnout si nevyhnutelné dohadování. Byla vyčerpaná, hlava ji bolela jako střep a v duchu se jí znovu a znovu objevoval obraz její matky. Její matky a Luka, jak spolu ruku v ruce stojí na balkoně a láskyplně na ni shlížejí.

Dovlekla se až na vrcholek a tam se zastavila. Na druhé straně se hřeben zase prudce svažoval

a přecházel v šedou kamenitou náhorní plošinu, která se táhla až k obzoru. Tu a tam na ní byly vidět haldy škváry a břidlice. Slunce na nebi zase o kus kleslo, i když mělo pořád stejnou oranžovou barvu.

„Na co se to díváš?“ ozval se hlas u jejího lokte. Nadskočila leknutím, a když se otočila, spatřila vedle sebe Simona. Nebyl tak umouněný jako ostatní – na upírech zřejmě špína tolik neulpívala –, jen vlasy měl plné prachu.

Ukázala na černé díry připomínající stopy po kulkách, kterými bylo obsypané úpatí nedalekého kopce. „Myslím, že tamhleto jsou vchody do jeskyní,“ řekla.

„Vypadá to tady trochu jako ve World of Warcraft, nepřijde ti?“ poznamenal a mávnutím ruky ukázal na zpustošenou krajinu a nebe plné popela. „Jenom se to nedá vypnout, když už toho máš dost.“

„Já to nemůžu vypnout už pěkně dlouho.“ Clary viděla, že se Jace a ostatní dva Lightwoodovi opodál pořád ještě dohadují.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Simon. „Neměli jsme příležitost si popovídat od té doby, co se seběhlo všechno to s tvojí mámou a s Lukem…“

„Ne,“ odpověděla Clary. „Nejsem v pořádku. Ale musím dál fungovat. A jestli mám dál fungovat, nesmím na to myslet.“

„Promiň.“ Simon si strčil ruce do kapes a sklopil hlavu. Hnědé vlasy mu padaly do čela a zakrývaly místo, kde dřív míval Kainovo znamení.

„Děláš si srandu? Já bych se měla omluvit tobě. Za všechno. Za to, že se z tebe stal upír, za Kainovo znamení…“

„To mě přece chránilo,“ protestoval Simon. „Byl to zázrak. Nikdo jinej než ty nic takovýho nedokáže.“

„Právě toho se bojím,“ zašeptala Clary.

„Čeho?“

„Že už nemám v zásobě žádný další zázraky,“ odpověděla a stiskla rty, protože se k nim v tu chvíli připojili ostatní. Jace zvědavě přeskakoval pohledem ze Simona na Clary, jako by přemýšlel, o čem si asi povídali.

Isabela se zadívala na pustou pláň prostírající se na míle daleko, kterou popel zahaloval lehkým oparem. „Zahlídli jste něco?“

„Co tamhlety jeskyně?“ řekl Simon a ukázal na tmavá ústí tunelů zavrtaných do úbočí hory. „Bylo by to aspoň nějaký přístřeší…“

„Dobrý nápad,“ skočil mu do řeči Jace. „Jsme v démoní dimenzi, bůhví, co všechno tu žije, a ty chceš vlézt do úzké černé díry a…“

„No dobře,“ nenechal ho Simon domluvit. „Byl to jenom návrh. Nemusíš se hned vztekat…“

Jace evidentně nebyl v nejlepší náladě, proto na něj vrhl chladný pohled. „Kdybych se vztekal, tak to poznáš, upíre…“

Vtom se z oblohy odloupl kus tmavého mraku a náhle se snesl dolů, příliš rychle na to, aby ho někdo z nich dokázal sledovat pohledem. Clary se jen před očima mihla hrozivá křídla, zuby a desítky rudých očí a vzápětí se Jace vznesl do vzduchu, polapený v pařátech létajícího démona.

Isabela vykřikla. Clary si rychle sáhla na opasek, démon už však mezitím ve víru křídel potažených tenkou kůží rychle vyletěl k nebi a pronikavě, vítězoslavně zavřeštěl. Jace naopak nevydal ani hlásku.

Clary viděla, že mu nohy nehybně visí ve vzduchu. Že by byl mrtvý?

Zatmělo se jí před očima. Prudce se otočila k Alekovi, který už držel v rukou luk a na tětivě měl nasazený šíp, připravený k výstřelu.

„Zastřel to!“ zaječela na něj.

Otáčel se na různé strany jako tanečník a prohlížel si nebe.

„Nemám tu jasný výhled, je moc velká tma, mohl bych zasáhnout Jace…“

Z Isabeliny ruky vyšlehl bič podobný dlouhé třpytivé struně a vzepjal se do neuvěřitelné výšky. Jeho lesk osvětlil zamračené nebe a Clary zaslechla, jak démon znovu pronikavě zavřeštěl, tentokrát ovšem bolestí. Netvor se ve vzduchu otáčel a dělal kotrmelce, ale Jace pořád nepouštěl. Drápy mu zarýval do zad – nebo že by se naopak Jace držel jeho? Clary měla pocit, že zahlédla záblesk andělského ostří, ale možná že to bylo jen blyštění Isabelina biče, který se znovu zvedl do výšky a pak se v zářící spirále opět snesl k zemi.

Alek zaklel a vypustil šíp. Ten při letu vzhůru pročísl tmu, o vteřinu později se z nebe trhaně zřítilo tmavé tělo a žuchlo na zem tak prudce, že se kolem něj zvedl oblak jemného popela.

Všichni zůstali zírat. Když démon ležel roztažený na zemi, bylo vidět, že je velký skoro jako kůň.

Měl tmavě zelený trup podobný želvímu krunýři, ochablá kožnatá křídla, šest končetin, které připomínaly

stonožku, jen s pařáty na koncích, a dlouhý krk zakončený shlukem očí uspořádaných do kruhu a rozeklanými, nepravidelnými zuby. Z boku mu trčel dřík Alekova šípu.

Jace mu klečel na zádech, v ruce andělské ostří, jehož čepel znovu a znovu zarážel do krku příšery, až z ran vystřikovaly spršky černého jedu a dopadaly mu na obličej a oblečení. Démon naposledy pisklavě zachroptěl a zůstal nehybně ležet. Jeho nesčetné rudé oči vyhasly a zůstaly prázdné.

Udýchaný Jace sklouzl ze zad netvora. Jeho andělské ostří se už začalo působením démoního jedu kroutit, proto je odhodil stranou a klidným pohledem přejel hlouček svých přátel, kteří na něj všichni udiveně zírali.

„Tak takhle to vypadá, když se vztekám,“ prohlásil.

Alek vydal nějaký zvuk, který byl na půl cesty mezi zaúpěním a nadávkou, a sklonil luk k zemi.

Tmavé vlasy se mu potem lepily k čelu.

„Nemusíte se všichni tvářit tak vyděšeně,“ pokračoval Jace.

„Měl jsem to pod kontrolou.“

Clary se úlevou zatočila hlava a ona vyjekla: „Pod kontrolou?! Jestli ‚pod kontrolou‘ definuješ tak, že si tě dá k svačině lítající želví zabiják, tak si asi budeme muset vážně promluvit, Jacei Lightwoode…“

„On nezmizel,“ vložil se do hovoru Simon. Tvářil se stejně ohromeně jako ostatní. „Ten démon nezmizel, když jsi ho zabil.“

„Ne, nezmizel,“ potvrdila Isabela. „Což znamená, že tohle je jeho domovská dimenze.“ Zakláněla hlavu a prohlížela si oblohu. Clary si všimla, že jí na krku září nově nanesená runa ostrého zraku.

„A těmhle démonům zjevně nevadí denní světlo. Nejspíš proto, že tady slunce už skoro vyhaslo. Musíme odsud zmizet.“

Simon hlasitě zakašlal. „Co jste to všichni říkali o tom, že ukrýt se v jeskyních je špatnej nápad?“

„Přesně řečeno, říkal to jenom Jace,“ ozval se Alek. „Mně se ta možnost docela zamlouvá.“

Jace je oba zpražil pohledem a přejel si rukou po obličeji, čímž dosáhl jen toho, že si rozmazal po tváři černý démoní jed. „Tak se na ty jeskyně půjdeme podívat. Najdeme si nějakou malou a důkladně ji prozkoumáme, než usneme. Já si vezmu první hlídku.“ Alek přikývl a vykročil směrem k nejbližšímu vchodu do jeskyně. Ostatní ho následovali. Clary srovnala krok s Jacem a šla vedle něj. Byl zamlklý, zabraný do myšlenek. Pod příkrovem těžkých mraků se jeho vlasy matně leskly. Viděla, že má na zádech v bundě dlouhé trhliny způsobené pařáty démona. Najednou se koutkem úst pousmál.

„Co je?“ chtěla vědět Clary. „Přijde ti snad něco vtipný?“

„Lítající želví zabiják?“ zopakoval. „To by nikoho jiného než tebe nenapadlo.“

„Myslíš? A to je dobře, nebo špatně?“ zeptala se právě ve chvíli, kdy došli k ústí jeskyně. Klenulo se před nimi jako rozevřená tmavá tlama.

Navzdory přítmí bylo vidět, jak mu v obličeji zazářil úsměv.

„Je to naprosto dokonalé.“

Sotva v tunelu ušli pár metrů, zjistili, že jim v cestě stojí kovová brána. Alek zaklel a ohlédl se přes rameno. Kousek za ním se klenul vchod do jeskyně, kterým Clary viděla oranžové nebe a na něm kroužící tmavé stíny.

„Moment, tohle je dobré znamení,“ řekl Jace a přiblížil se k mříži. „Podívejte, runy.“

Kovová brána byla skutečně opatřená runami. Některé z nich jim byly známé, jiné Clary nikdy neviděla. Přesto ale v hloubi duše cítila, že mají ochranný význam a slouží k zahnání ďábelských sil.

„Jsou to ochranné runy,“ vysvětlila. „Mají chránit proti démonům.“

„To je dobře,“ ozval se Simon a znepokojeně se ohlédl. „Protože jich sem právě několik míří, a pěkně rychle.“

Jace se také ohlédl a potom vzal za bránu a škubl s ní. Zámek povolil a snesla se z něj sprška rezavých šupinek. Jace znovu zatáhl, tentokrát ještě větší silou, a brána se otevřela. Z Jaceových dlaní

zářilo tlumené světlo a v místech, kde se dotkl kovu, po něm zůstaly zčernalé skvrny.

Ponořil se do tmy za bránou jako první a ostatní šli za ním. Isabela vytáhla čarodějné světlo. Za ní šel Simon a nakonec Alek. Ten za nimi bránu zabouchl. Clary se ještě chvíli zdržela a pro jistotu na vchod nanesla zamykací runu.

Když se Isabelino čarodějné světlo rozzářilo, zjistili, že stojí v tunelu, který se klikatí hluboko do tmy uvnitř skály. Na hladkých stěnách z ruly s barevnými žilkami se donekonečna opakovaly runy ochrany, svatosti a bezpečí. Pod nohama měli kamennou zem poprášenou pískem, po níž se příjemně šlo. Jak kráčeli stále hlouběji do útrob hory, vzduch se postupně pročišťoval a zvolna z něj mizela dusivá mlha

i pach démonů, až si Clary po nějaké době uvědomila, že se jí dýchá nejlépe od chvíle, kdy se v téhle dimenzi ocitli.

Nakonec dorazili do prostorné kruhové jeskyně, zjevně vyhloubené lidskou rukou. Vysoko nad hlavami se jim klenul kamenný strop, který způsoboval, že si připadali jako uvnitř kupole katedrály. Uprostřed jeskyně se nacházelo ohniště, dávno vychladlé. Strop byl vykládaný bílými drahokamy, jež jemně zářily, takže jeskyně byla tlumeně osvětlená. Isabela dala ruku s runovým kamenem dolů a světlo jí v dlani pohaslo.

„Myslím, že to tu sloužilo jako útočiště,“ promluvil Alek tiše.

„Jako taková poslední barikáda, za kterou se mohli ti, co tu kdysi žili, schovat před démony.“

„Ti, co tu kdysi žili, ovládali magii run,“ upozornila je Clary.

„Všechny je neznám, ale cítím, co znamenají. Jsou to svaté runy, jako ty od Raziela.“ Jace si setřásl z ramenou batoh a nechal ho sklouznout na zem.

„Dnes tady přespíme.“

Alek vypadal, že se mu to moc nezamlouvá. „Víš určitě, že tu budeme v bezpečí?“

„Prohledáme tunely,“ ujistil ho Jace. „Clary, ty půjdeš se mnou. Isabelo a Simone, vy si vezměte východní chodbu.“ Zamračil se.

„No, aspoň jí tak můžeme říkat. Budeme doufat, že světové strany jsou v démoní dimenzi stejné

jako u nás.“ Poklepal si na kompasovou runu na předloktí, jedno z prvních znamení, která většina mladých lovců stínů přijímá.

Isabela si sundala batoh, vytáhla z něj dvě andělská ostří a zasunula si je do pouzder na zádech.

„Dobře.“

„Já půjdu s vámi,“ nabídl se Alek a přeměřil si Isabelu se Simonem podezíravým pohledem.

„Jestli na tom trváš…,“ souhlasila Isabela okatě lhostejným tónem. „Ale musím tě varovat, že si to tam ve tmě možná rozdáme. A bude to pěkně velká, vášnivá rozdávačka.“

Simon se zatvářil vyplašeně. „My si to tam…,“ začal, ale Isabela mu dupla na nohu, takže zase rychle zmlknul.

„Rozdávačka?“ zopakovala Clary. „Copak takový slovo existuje? Alek vypadal, že je mu na zvracení. „Možná bych měl radši zůstat tady.“

Jace se na něj zazubil a hodil mu stélu. „Rozdělej oheň,“ požádal ho. „Upeč nám dort nebo tak něco. Z lovení démonů člověku pěkně vyhládne.“

Alek zabodl stélu do písku v ohništi a začal kreslit runu ohně. Přitom si pod vousy bručel něco

o tom, jak by se asi Jaceovi líbilo, kdyby se ráno vzbudil a zjistil, že mu mezitím někdo oholil všechny vlasy.

Jace se usmál na Clary. Pod vrstvou démoního jedu a krve se jeho známý uličnický úsměv skoro ztrácel, ale jí to stačilo. Vytáhla z pouzdra meč Heosfóros. Simon s Isabelou už zmizeli v chodbě směřující na východ. Ona s Jacem se vydali na opačnou stranu tunelem, který se mírně svažoval. Jak se bok po boku vzdalovali, Clary zaslechla, jak za nimi Alek křičí: „A taky obočí!“

Jace se suše zasmál.

Maia si nebyla jistá, co přesně má od povinností vůdce smečky očekávat, ale rozhodně si je nepředstavovala takhle.

Seděla za velkým psacím stolem ve vstupní hale bývalého sídla druhého policejního okrsku, za ní se na otočné židli hrbil Bat a trpělivě jí vysvětloval nejrůznější administrativní aspekty chodu vlkodlačí smečky – jak komunikují s přeživšími členy organizace Praetor Lupus v Anglii, jak funguje korespondence s Idrisem, dokonce i to, jak nakládat s telefonickými objednávkami, které obdrží čínská restaurace Nefritový vlk. Najednou oba zvedli hlavu, protože se otevřely dveře a do místnosti vstoupila čarodějka s modrou pletí v uniformě zdravotní sestry. Doprovázel ji vysoký muž v rozevlátém černém kabátě.

„Catarina Lossová,“ dal se Bat do představování. „Nová vůdkyně naší smečky, Maia Robertsová…“

Catarina ho mávnutím ruky umlčela. Její modrá pleť měla skutečně výrazný odstín, skoro safírový, a na hlavě jí seděl drdol smotaný z lesklých bílých vlasů. Její zdravotnická uniforma byla potištěná obrázky nákladních aut. „Tohle je Malcolm Fade,“ řekla a ukázala na vysokého muže vedle sebe.

„Nejvyšší čaroděj Los Angeles.“

Malcolm Fade jim kývl na pozdrav. Měl hranatý obličej, vlasy barvy papíru a nachové oči. Opravdu nachové, jaké by žádná lidská bytost nikdy mít nemohla. Maia si pomyslela, že je docela pohledný, pokud si člověk na tenhle typ potrpí. „Magnus Bane zmizel!“ oznámil jim dramaticky, jako by předčítal název obrázkové knížky pro děti.

„A Luke také,“ dodala Catarina pochmurně.

„Zmizeli?“ zopakovala Maia. „Jak to myslíte, že zmizeli?“

„Vlastně tak docela nezmizeli. Unesli je,“ upřesnil Malcolm, načež Maia upustila propisku, kterou do té doby držela. „Kdo ví, kde můžou být?“ Mluvil, jako by mu celá ta záležitost připadala nesmírně vzrušující a on litoval, že v ní nehraje důležitější roli.

„Je to dílo Sebastiána Morgensterna?“ zeptala se Maia Catariny.

„Ano, Sebastián unesl všechny zástupce podsvěťanů a drží je v zajetí. Meliorna, Magnuse, Rafaela a Luka. A také Jocelyn. Tvrdí, že je bude věznit, dokud se Spolek neuvolí vydat mu Clary s Jacem.“

„A co když to Spolek neudělá?“ zeptala se Leila. Catarinin dramatický příchod vylákal z útrob budovy celou smečku a její členové se teď hrnuli do místnosti, nakláněli se přes zábradlí na schodišti a mačkali se kolem psacího stolu tím zvláštním způsobem, který je pro vlkodlaky typický.

„V tom případě Sebastián zástupce podsvěta zabije,“ odpověděla Maia. „Je to tak?“

„Spolek musí vědět, že jestli mu to dovolí, podsvěťané se vzbouří,“ ozval se Bat. „Rovnalo by se to prohlášení, že životy čtyř podsvěťanů mají menší cenu než bezpečí dvou lovců stínů.“

Ne jen tak ledajakých lovců stínů, pomyslela si Maia. Jace měl nepřístupnou, nedůtklivou povahu

a Clary se k ní zpočátku chovala dost odměřeně, oba ale bojovali vedle ní i za ni. Zachránili jí život a ona zachránila je. „Jestli mu Jace s Clary vydají, podepíšou jim tím rozsudek smrti,“ namítla Maia. „A navíc bez opravdové záruky, že se k nám Luke vrátí. Sebastián je lhář.“

Catarině se blýsklo v očích. „Jestli Spolek neučiní aspoň tohle gesto, aby se pokusil Magnuse a ostatní zachránit, nepřijde tím jenom o zástupce podsvěťanů v Radě, ale odsoudí tím k zániku celé Dohody.“

Maia chvíli nic neříkala. Uvědomovala si, že na ní spočívají pohledy všech okolo. Ostatní vlci čekali na její reakci. Na reakci své vůdkyně.

Narovnala se. „Jaké jsou zprávy od čarodějů? Co teď dělají? A co má v plánu sličný lid a děti noci?“

„Většina podsvěťanů o tom ještě neví,“ objasnil jí situaci Malcolm. „Já mám čistě náhodou

k dispozici informátora. A kvůli Magnusovi jsem tu zprávu sdělil i Catarině. Připadalo mi, že by to měla vědět. Chápete, takové věci se přece nedějí každý den. Únos! Žádost o výkupné! Láska zmařená tragédií!“

„Buď zticha, Malcolme,“ okřikla ho Catarina. „Právě kvůli takovým řečem tě nikdy nikdo nebere vážně.“ Otočila se k Maie.

„Podívej, většina podsvěťanů samozřejmě ví, že se lovci stínů sbalili a odjeli do Idrisu, ale není jim přesně jasné proč. Čekají na zprávy od svých zástupců, jenže zatím samozřejmě žádné nepřišly.“

„Takhle to ale dlouho nevydrží,“ dovtípila se Maia. „Podsvět nakonec zjistí pravdu.“

„Jistě že ji zjistí,“ přitakal Malcolm, který vypadal, že se ze všech sil snaží zachovat vážnou tvář.

„Ale znáš přece lovce stínů – snaží se všechno držet pod pokličkou. Všichni se samozřejmě doslechli o Sebastiánu Morgensternovi a o temných nefilim, ale útoky na Instituty se podařilo udržet v tajnosti.“

„Požádali čaroděje ze spirálového labyrintu, aby vyvinuli protilék, který by zvrátil účinky Pekelného poháru, ale ani ti netuší, jak moc je situace naléhavá nebo co se děje v Idrisu,“ pokračovala Catarina. „Obávám se, že lovci stínů na to svoje tajnůstkářství nakonec sami doplatí.“ Byla ještě modřejší než předtím, odstín její pleti totiž zřejmě odrážel její aktuální náladu.

„A proč jste přišli za mnou?“ zeptala se Maia.

„Protože tobě Sebastián předal svoji zprávu během útoku na Praetor Lupus,“ odpověděla Catarina.

„A víme, že máš k lovcům stínů blízko – například k dětem inkvizitora a Sebastiánově sestře. O tom, co se děje, toho víš stejně jako my, možná i o něco víc.“

„Zase tolik toho nevím,“ přiznala se Maia. „Kvůli zábranám kolem Idrisu je obtížné posílat a přijímat zprávy.“

„S tím vám můžeme pomoct,“ nabídla se Catarina. „Že je to tak, Malcolme?“

„Hm?“ Malcolm se zatím bezcílně potloukal po bývalé policejní stanici a občas se zastavoval, aby si prohlédl věci, které Maia považovala za zcela běžné – zábradlí na schodišti, prasklou kachličku na zdi, okenní tabulku –, jako by v nich viděl něco naprosto mimořádného. Členové smečky ho nechápavě pozorovali.

Catarina si povzdechla. „Toho si nevšímej,“ poradila Maie polohlasem. „Má celkem velkou moc, ale na začátku minulého století se mu něco přihodilo a od té doby už se nikdy nedal úplně dohromady. Je ovšem víceméně neškodný.“

„Pomoct? Jistěže vám můžeme pomoct,“ vzpamatoval se Malcolm a otočil se k nim čelem.

„Potřebujete poslat zprávu? To není problém, použijeme poštovní koťata.“

„Myslíte holuby, ne?“ opravil ho Bat. „Poštovní holuby.“ Malcolm zavrtěl hlavou. „Já mluvím o poštovních koťatech.

Jsou tak roztomilá, že jim nikdo neodolá. A navíc se dokážou postarat o přemnožené myši.“

„My tu ale nemáme přemnožené myši,“ namítla Maia. „Máme jenom problém s jedním megalomanem.“ Podívala se na Catarinu. „Sebastián se rozhodl zasít mezi podsvěťany a lovce stínů neshody. Únosem zástupců a útokem na Praetor Lupus to pro něj nekončí. Už brzo se celý podsvět dozví, co se děje. Otázka zní, na čí stranu se podsvěťané postaví.“

„Neohroženě staneme po vašem boku!“ oznámil Malcolm slavnostně. Catarina ho zpražila pohledem a on znejistěl. „Chci říct, že neohroženě staneme blízko vás. Nebo aspoň někde na doslech.“

Maia se na něj tvrdě podívala. „Mám to chápat tak, že nám neposkytnete žádné záruky?“

Malcolm pokrčil rameny. „Čarodějové jsou nezávislí. A nepolapitelní. Trochu jako kočky, jen mají míň ocasů. I když někteří vlastně ocas mají. Já sám tedy ne, ale…“

„Malcolme!“ zarazila ho Catarina.

„Jde o to,“ pokračovala Maia, „že buď zvítězí lovci stínů, nebo Sebastián. A jestli vyhraje on, přijde si pro nás, pro všechny podsvěťany. Nechce nic menšího než proměnit tenhle svět v pustinu plnou kostí a popela. Nepřežije nikdo z nás.“

Malcolm vypadal, jako by ho to trochu vylekalo, Maia si ale pomyslela, že intenzita jeho zděšení zdaleka není úměrná závažnosti nebezpečí, které jim hrozí. Celkově z něj vyzařoval dojem nevinného, dětského veselí. Neměl v sobě nic z Magnusova moudrého rošťáctví. V duchu hádala, kolik je mu asi let.

„Pochybuju, že se dostaneme do Idrisu, abychom mohli bojovat po jejich boku,“ mluvila Maia dál.

„Ale můžeme to zkusit rozhlásit. Oslovit ostatní podsvěťany dřív, než to udělá Sebastián. Bude se je snažit naverbovat, my se jim ale musíme pokusit vysvětlit, co by to znamenalo, kdyby se s ním spojili.“

„Zánik tohohle světa,“ doplnil Bat.

„V různých městech působí nejvyšší čarodějové a ti budou nejspíš aspoň ochotní to zvážit. Ale jak už řekl Malcolm, jsme samotáři,“ vysvětlovala Catarina. „A víly s námi stejně nejspíš diskutovat nebudou, jak je jejich dobrým zvykem…“

„A koho zajímá, co udělají upíři?“ vybuchla Leila. „Stejně se pořád hašteří mezi sebou.“

„Ne,“ řekla po chvíli Maia. „Ne, dokážou být loajální. Musíme se s nimi setkat. Je nejvyšší čas, aby vůdci newyorské smečky a upířího klanu uzavřeli dohodu.“

V místnosti to ohromeně zašumělo. Vlkodlaci a upíři spolu nikdy nevyjednávali, pokud je k tomu nedonutila nějaká vnější síla, například Spolek.

Natáhla ruku k Batovi. „Propisku a papír,“ požádala ho a on jí vyhověl. Rychle naškrábala vzkaz, odtrhla kus papíru a podala ho jednomu z mladších vlkodlačích štěňat. „Odnes to Lily do hotelu

Dumort,“ poručila mu. „Řekni jí, že chci mluvit s Maureen Brownovou. Může pro setkání vybrat neutrální místo, ale my ho ještě před schůzkou musíme schválit. Řekni jim, že bychom se měly setkat co nejdřív. Možná na tom závisí život našeho i jejich zástupce.“

„Chci na tebe být naštvaná,“ prohlásila Clary. Kráčeli klikatým tunelem a na cestu jim svítil její runový kámen s čarodějným světlem, který Jace držel v ruce. Připomnělo jí to okamžik, kdy jí jeden z těch oblých valounků poprvé vtiskl do dlaně. Každý lovec stínů by měl mít svůj vlastní runový kámen.

„Vážně?“ podivil se Jace a obezřetně se na ni podíval. Země pod jejich nohama byla úplně hladká, jakoby vyleštěná, a obklopovaly je elegantně vypouklé stěny tunelu. Vždy po několika desítkách centimetrů byla do kamene vyrytá jiná runa. „Kvůli čemu?“

„Žes tak riskoval život,“ odpověděla. „Jenomže ty za to vlastně nemůžeš. Prostě jsi tam stál a ten démon tě najednou popadl. I když musíš uznat, žes byl protivnej na Simona.“

„Kdyby mě pokaždé, když jsem protivný na Simona, popadl nějaký démon, umřel bych už toho dne, kdy jsme se potkali.“

„Já jenom…“ Zavrtěla hlavou. Vyčerpáním se jí dělaly mžitky před očima a srdce se jí svíralo steskem po matce a po Lukovi. Po domově. „Prostě jenom nevím, jak jsem se sem vlastně dostala.“

„To ti asi dokážu docela přesně převyprávět,“ nabídl se Jace.

„Ve vílí chodbě jsme šli pořád rovně, pak jsme u vypleněné vesnice zahnuli vlevo, na pusté pláni prokletých duší vpravo, u mršiny démona jsme udělali čelem vzad a…“

„Ty víš, jak to myslím. Nevím, jak jsem se dostala právě sem. Vedla jsem obyčejnej život. Byla jsem obyčejná…“

„Nikdy jsi nebyla obyčejná,“ přerušil ji Jace velmi tichým hlasem. Clary napadlo, jestli se jí někdy z jeho náhlých přechodů z žertovného tónu k vážnému a naopak přestanou podlamovat kolena.

„Ale chtěla jsem být. Chtěla jsem mít normální život.“ Sklopila hlavu a podívala se na své zaprášené boty a umazanou zbroj s opaskem, na kterém se jí leskly zbraně. „Chtěla jsem jít na uměleckou školu.“

„A pak se vdát za Simona? Mít s ním šest dětí?“ Jaceův hlas teď zněl maličko dotčeně. Chodba ostře zahýbala vpravo a on jí zmizel za zatáčkou. Clary přidala do kroku, aby ho dohnala…

A překvapením zalapala po dechu. Tunel ústil do obrovské jeskyně, kterou z poloviny zabíralo podzemní jezero. Její vzdálený konec se ztrácel ve stínu. Byl to nádherný pohled, první hezká věc, kterou Clary od příchodu do démoní dimenze spatřila. Kamenný strop jeskyně byl zvrásněný, dlouhé roky formovaný kapající vodou, a rostl na něm světélkující mech zářivě modrého odstínu. Stejně modrá byla

i voda v jezeře, připomínající jasnou oblohu za soumraku, a z hladiny tu a tam vystupovaly sloupy

z křišťálově čirého křemene.

Cestička je zavedla na úzkou pláž s pískem jemným tak, že se skoro podobal popelu, která pozvolna sestupovala do jezera. Jace po ní přešel, na břehu si dřepnul a ponořil obě ruce do vody. Clary vykročila za ním a kolem bot jí zavířily obláčky písku. Klekla si vedle něj a sledovala, jak si cáká vodu na obličej

a krk a drhne si z kůže skvrny od černého démoního jedu.

„Opatrně…“ Chytila ho za paži. „Ta voda by mohla být jedovatá.“ Zavrtěl hlavou. „Není. Podívej se pod hladinu.“

Voda v jezeře byla průhledná jako sklo. Dno tvořila hladká skála s mnoha vyrytými runami, které tlumeně zářily. Promlouvaly k ní o čistotě, hojení ran a ochraně.

„Omlouvám se,“ řekl Jace a vytrhl ji tak ze snění. Mokré vlasy se mu lepily k vysedlým lícním kostem a prohlubním na spáncích. „Neměl jsem říkat to o Simonovi.“

Clary ponořila ruce do vody. Když zahýbala prsty, po hladině se rozběhly drobné vlnky. „Chci, abys věděl, že bych si jinej život nikdy nepřála,“ ujistila ho. „Tenhle život mi totiž přinesl tebe.“ Udělala si

z dlaní misku, nabrala trochu vody a zvedla si ji k ústům. Byla chladná a sladká a vlila jí do žil novou energii.

Usmál se na ni a byl to jeden z jeho skutečných úsměvů, nejen pouhé ušklíbnutí koutkem úst. „Snad to není to jediné.“

Clary namáhavě hledala slova. „Tenhle život je skutečnej,“ prohlásila. „Zatímco to předtím byla lež. Jenom sen. Ale stejně…“

„Skoro jsi přestala kreslit,“ přerušil ji. „Od té doby, co jsi začala s výcvikem. Skoro už ani nevezmeš do ruky tužku.“

„Skoro ne,“ souhlasila tiše, protože to byla pravda.

„Někdy tak přemýšlím,“ pokračoval. „Můj otec – tedy Valentýn – měl rád hudbu. Učil mě hrát na klavír Bacha, Chopina, Ravela. Pamatuju si, že jsem se ho jednou zeptal, proč byli všichni skladatelé civilové. Žádný lovec stínů nikdy neskládal hudbu. A on mi odpověděl, že civilové mají v duši tvůrčí jiskru, zatímco naše duše obsahují jiskru války, a že na jednom místě se nemůžou vyskytovat obě dvě, stejně jako se plamen ohně nedokáže rozdělit na dvě poloviny.“

„Takže ty si myslíš, že moje podstata lovkyně stínů… ze mě vyhání umělkyni?“ zeptala se Clary.

„Ale moje máma přece malovala – teda vlastně maluje.“ Zabolelo ji, že na Jocelyn pomyslela v minulém čase, i když jen na chvíli.

„Valentýn tvrdil, že nebe nadělilo civilům umění a dar tvorby,“ řekl Jace. „A právě proto stojí za to je chránit. Nevím, jestli je na tom něco pravdy,“ dodal. „Ale jestli má v sobě každý mít nějakou jiskru, tak u nikoho jsem ji neviděl plát jasněji než u tebe. Ty umíš bojovat a k tomu i kreslit. A budeš v tom pokračovat.“

Clary se k němu z náhlého popudu naklonila a políbila ho. Měl chladné rty. Chutnal jako sladká voda a jako Jace a ona se chystala polibek ještě prohloubit, vtom ale mezi nimi přeskočila statická elektřina. S brnícími rty se narovnala.

„Au,“ postěžovala si smutně. Jace měl zoufalý výraz. Natáhla ruku a pohladila ho po vlhkých vlasech. „Předtím u té brány jsem viděla, jak ti jiskří ruce. Nebeskej oheň…“

„Nemám ho tady pod kontrolou, ne tolik jako doma,“ vysvětlil jí Jace. „Na tomhle světě je něco zvláštního. Jako by se oheň ve mně tlačil blíž k povrchu.“ Sklopil pohled ke svým rukám, které už zářily jen velmi slabě. „Myslím, že musíme být oba opatrní. Tohle místo na nás bude mít větší vliv než na ostatní. Máme přece v sobě vyšší koncentraci andělské krve.“

„Tak budeme opatrní. Ty to dokážeš ovládnout. Vzpomeň si na ty cviky, co ti poradil Jordan…“

„Jordan je mrtvý.“ Z hlasu mu bylo cítit napětí. Zvedl se a oprášil si z oblečení písek. Pak k ní natáhl ruku, aby jí pomohl vstát.

„Tak pojď,“ pobídl ji. „Radši se vrátíme k Alekovi, než si usmyslí, že si Isabela se Simonem

v jeskyních užívají nevázaného sexu, a začne vyšilovat.“

„Je ti doufám jasný, že si všichni myslí, že si právě užíváme nevázanýho sexu,“ ozval se Simon.

„Nejspíš pěkně vyšilujou.“

„Hm,“ odsekla Isabela. Záře jejího čarodějného světla se mihotala na stěnách jeskyně pokrytých runami. „Jako by si někdo mohl užívat sexu v jeskyni obklopený hordama démonů. Tohle je realita, Simone, ne tvoje horečnatý fantazie.“

„Pro tvoji informaci, v mým životě bývaly doby, kdy mi představa, že budu mít jednou s někým sex, připadala pravděpodobnější než to, že mě budou obklopovat hordy démonů,“ ozval se na svoji obranu

a obešel hromadu napadaného kamení. Celé tohle místo mu připomínalo výlet do jeskyní v Luray ve Virginii, kam se vypravili s matkou a Rebekou, když ještě chodil na základní školu. Díky upířímu zraku mohl sledovat, jak se ve skále třpytí šupinky slídy. Na cestu viděl i bez Isabelina čarodějného světla, ale předpokládal, že ona ho potřebuje, proto se o tom nezmiňoval.

Isabela něco zamumlala. Nebyl si příliš jistý, co to bylo, ale měl pocit, že nic lichotivého.

„Izzy,“ řekl, „můžeš mi prozradit, proč jsi na mě tak naštvaná?“ Isabela svoji odpověď tak zadrmolila, že to znělo jako „becstadynmělbýt“. S tím nesmyslným shlukem hlásek si nedokázal poradit ani jeho vynikající sluch. „Cože?“

Otočila se k němu čelem. „Vůbec jsi tady neměl být!“ vyčetla mu a její hlas se přitom odrážel od stěn chodby. „Nechali jsme tě v New Yorku proto, žes tam měl být v bezpečí…“

„Já nechci být v bezpečí,“ namítl. „Chci být s tebou.“

„Chceš být s Clary.“

Simon chvíli mlčel. Bez hnutí stáli v tunelu naproti sobě, Isabela s rukama sevřenýma v pěst. „Tak o tohle tady jde? O Clary?“

Nic neříkala.

„Já mám ale Clary rád jinak než tebe,“ vysvětloval. „Byla to moje první láska. Ale to, co cítím

k tobě, je úplně jiný…“ Když začala vrtět hlavou, natáhl před sebe ruku, aby ji uklidnil. „Vyslechni mě, Isabelo,“ požádal ji. „Jestli po mně chceš, abych si vybral mezi tebou a svou nejlepší kamarádkou, tak na to samozřejmě nemůžu přistoupit. Protože nikdo, kdo mě miluje, by mě do tak nesmyslnýho rozhodnutí netlačil. Bylo by to, jako bych tě nutil, aby sis vybrala mezi mnou a Alekem. Myslíš, že mi vadí vidět Clary s Jacem? Vůbec ne. Nějakým zvláštním, pošahaným způsobem se jeden k druhýmu dokonale hodí. Patří k sobě. Já ke Clary nepatřím, ne takhle. Patřím k tobě.“

„Myslíš to vážně?“ Do obličeje jí stoupla červeň. Přikývl.

„Pojď sem,“ požádala ho a on jí dovolil, aby si ho přitáhla k sobě tak blízko, že mezi nimi nezůstala jediná skulinka. Tvrdá skalní stěna za jejími zády ji donutila prohnout se v zádech a přitisknout se k němu. Cítil, jak mu její ruka zajíždí na zádech pod tričko a její teplé prsty ho hladí po páteři. Její dech mu čechral vlasy a jeho tělo začalo na její bezprostřední blízkost reagovat.

„Isabelo, já tě…“

Plácla ho po paži, ale nepůsobilo to rozzlobeně. „Teď ne.“

Přitiskl nos k jejímu krku, odkud stoupala sladká vůně její kůže a krve. „A kdy teda?“

Najednou se mu vytrhla, což v něm zanechalo nepříjemný pocit, jako by mu někdo bez okolků strhl z kůže náplast. „Slyšel jsi to?“

Už se chystal zavrtět hlavou, když vtom to skutečně zaslechl – nějaké šustění a křik linoucí se z konce tunelu, který ještě neprozkoumali. Isabela se dala do běhu a po stěnách při tom divoce

poskakovaly odlesky jejího čarodějného světla. Simon se vydal za ní a v duchu proklínal skutečnost, že lovci stínů nepřestávají být lovci stínů ani v těch nejméně vhodných chvílích.

Tunel už jen jednou zatáčel a pak končil u trosek rozbité kovové brány. Za zbytky kovu se do pusté krajiny svažovala kamenitá pláň. Měla drsný povrch, zvrásněný břidlicovými výčnělky a hromadami

zvětralého kamení. Dole na svah zase navazovala písečná poušť, jen tu a tam posetá pokroucenými černými pahýly stromů. Obloha se trochu vyjasnila, a když se Isabela podívala vzhůru, prudce se nadechla. „Podívej se na měsíc,“ řekla.

Simon ji poslechl a vzápětí sebou škubl. Technicky vzato bylo na nebi měsíců víc, jako by se ten původní rozpadl na tři úštěpky s ostrými hranami. Ty visely na obloze jako žraločí zuby. Všechny tlumeně zářily a Simonův upíří zrak ve slabém svitu roztříštěného měsíce rozeznal, že po nebi něco krouží.

Příšery. Některé z nich se podobaly létajícímu netvorovi, který předtím odnesl Jace, jiné zase spíš připomínaly hmyz. Všechny ovšem byly nevýslovně šeredné. Simon polkl.

„Co tam vidíš?“ zeptala se Isabela, věděla totiž, že ani s pomocí runy ostrého zraku nikdy neuvidí lépe než Simon, zvlášť tady, kde se síla run tak rychle vyčerpávala.

„Jsou tam démoni. Spousta. Většina z nich umí lítat.“

Isabela promluvila vážným hlasem. „Takže můžou vylízat i ve dne, ale v noci jsou aktivnější.“

„Jo.“ Simon se toho snažil zahlédnout co nejvíc. „A to není všechno. Do dálky se táhne taková kamenná pláň, ta pak ale končí a za ní něco je a tak zvláštně se to třpytí.“

„Třeba jezero?“

„Možná,“ připustil Simon. „Ale vypadá to skoro jako…“

„Jako co?“

„Jako město,“ odpověděl neochotně. „Jako město démonů.“

„Aha.“ Viděl, jak Isabela na okamžik zbledla, když si plně uvědomila důsledky jeho objevu. Pak ale

– právě proto, že to byla Isabela – rychle narovnala ramena, přikývla a odvrátila se od trosek zpustošeného, zničeného světa. „Měli bychom se vrátit a říct o tom ostatním.“

Ze stropu visely na stříbrných řetízcích hvězdy vytesané z žuly. Jocelyn ležela na kamenné pryčně, která jí sloužila jako postel, a zírala na ně.

Neustálým křikem už málem přišla o hlas, bušila na dveře – tlusté dveře z dubového dřeva

s ocelovými panty a petlicí –, až si rozedřela ruce do krve, pokusila se ve svých věcech najít stélu a mlátila pěstí do zdi takovou silou, že jí na celém předloktí naskákaly modřiny.

Nepomohlo to. Ostatně to ani neočekávala. Jestli se Sebastián aspoň trochu podobal svému otci –

a Jocelyn předpokládala, že se mu podobá mnohem víc než jen trochu –, pak byl určitě naprosto důkladný.

Důkladný a tvořivý. V rohu místnosti našla zbytky své stély, rozlámané a nepoužitelné. Měla na sobě pořád stejné oblečení jako na té parodii na slavnostní večeři, kterou uspořádal Meliorn, ale chyběly jí boty. Vlasy měla zastřižené těsně pod ramena a jejich konečky se třepily, jako by jí je někdo odřezal tupou břitvou.

Byly to drobné, rozmanité projevy krutosti, které vypovídaly o surové, trpělivé povaze. Stejně jako Valentýn si i Sebastián uměl počkat, aby dostal to, co chce, dokázal ale ostatním své čekání řádně znepříjemnit.

Dveře zarachotily a otevřely se. Než Jocelyn stihla vyskočit na nohy, Sebastián už stál uprostřed místnosti. Dveře se za ním vzápětí zase zavřely a ozvalo se cvaknutí zámku. Vrhl na ni zářivý úsměv. „Tak ses konečně probudila, matko?“

„Jsem vzhůru už dlouho,“ odpověděla. Opatrně položila jednu nohu za druhou, aby získala lepší rovnováhu a pevnější postoj.

Povýšeně si odfrknul. „To nebude třeba,“ řekl. „Nemám v úmyslu na tebe zaútočit.“

Nic neříkala, jen sledovala, jak se k ní blíží. Úzkými okny dovnitř proudilo dost světla na to, aby se mu odráželo od světlounkých vlasů a zvýrazňovalo ostré úhly v jeho obličeji. Ze své podoby toho na něm moc neviděla. Byl to celý Valentýn. Valentýnův obličej, jeho černé oči, pohyby tanečníka nebo vraha. Po ní zdědil jen vysokou, štíhlou postavu.

„Ten tvůj vlkodlak je v bezpečí,“ pokračoval. „Prozatím.“

Srdce jí poskočilo, ale ona to odhodlaně ignorovala. Nedej na sobě nic znát. Emoce znamenají slabost – to bylo Valentýnovo učení.

„A Clary,“ dodal. „Clary je taky v bezpečí. Jestli tě to ovšem zajímá.“ Pomalu, přemýšlivě kolem ní kroužil. „I když tím si nejsem tak úplně jistý. Kdo by taky byl, u matky tak nelítostné, že opustila jedno ze svých dětí…“

„Nebyl jsi moje dítě,“ vybuchla a pak rychle stiskla rty. Nesmíš mu podlehnout, pomyslela si. Nesmíš projevit slabost. Nesmíš mu dát, co chce.

„Ale pořád jsi měla tu skříňku,“ namítl. „Ty víš, kterou myslím. Nechal jsem ti ji v kuchyni

v Amatisině domě. Jen takový dáreček, abych se ti připomněl. Jaký to byl pocit, když jsi ji našla?“ Usmál se a v jeho úsměvu nic z Valentýna nebylo. Valentýn navzdory všemu zůstával člověkem, i když zvráceným. Sebastián byl ale něco docela jiného. „Vím, žes ji každý rok vytahovala a plakala nad ní,“ pokračoval. „Proč jsi to dělala?“

Jocelyn na to nic neřekla, proto si po chvíli sáhl přes rameno a poklepal na jílec meče Morgensternů, který měl v pouzdru na zádech. „Doporučuji ti, abys mi odpověděla,“ poradil jí. „Vůbec bych si nevyčítal, kdybych ti musel jeden po druhém usekat prsty na rukou. Mohl bych je pak třeba použít jako třásně na úplně maličký kobereček.“

Polkla. „Nad tou skříňkou jsem plakala, protože mi můj manžel ukradl dítě.“

„Dítě, na kterém ti nikdy nezáleželo.“

„To není pravda,“ bránila se. „Než ses narodil, milovala jsem tě a těšila jsem se na tebe. Byla jsem nadšená, když jsem cítila, jak ve mně tluče tvoje srdce. Ale pak jsi přišel na svět a já uviděla, že jsi…“

„Zrůda?“

„Tvoje duše byla mrtvá,“ řekla. „Když jsem se na tebe podívala, hned jsem to poznala.“ Založila si paže na prsou a potlačila v sobě nutkání otřást se. „Proč jsem vlastně tady?“

Blýsklo se mu v očích. „To mi pověz ty, matko, když mě tak dobře znáš.“

„Meliorn nás něčím omámil,“ zamyslela se. „Z jeho činů bych usuzovala, že víly jsou tvými spojenci. A už to nějakou dobu trvá. Sličný lid nejspíš věří, že válku proti lovcům stínů vyhraješ, a chce být na straně vítězů. Kromě toho, víly už dlouho chovají knefilim silnější zášť než kterýkoli jiný druh podsvěťanů. Pomáhají ti při útocích na Instituty a posilují tvoji armádu, zatímco na svoji stranu pomocí Pekelného poháru verbuješ další a další lovce stínů. Jenže nakonec, až získáš dostatečnou moc, zradíš je a přivodíš jim zkázu, protože jimi v hloubi duše pohrdáš.“ Dlouze se odmlčela a jen ho klidným pohledem pozorovala. „Mám pravdu?“

Všimla si, že když vydechl, začala mu na krku viditelně tepat žíla, a podle toho poznala, že se trefila do černého. „Kdy jsi tohle všechno uhodla?“ procedil mezi zuby.

„Neuhodla. Znám tě. Znala jsem tvého otce a ty jsi stejný jako on, aspoň výchovou, když už ne povahou.“

Pořád na ni zíral neproniknutelnýma černýma očima. „Kdyby sis nemyslela, že jsem mrtvý,“ řekl,

„kdybys věděla, že žiju, hledala bys mě? Nechala by sis mě u sebe?“

„Ano,“ odpověděla. „Pokusila bych se tě vychovat, naučit tě, co je správné, změnit tě. Cítím vinu za to, co se z tebe stalo. Vždycky jsem ji cítila.“

„Ty bys mě vychovala?“ Zamrkal, skoro jako by byl ospalý.

„Vychovala bys mě, i když jsi mě tolik nenáviděla?“ Přikývla.

„Takže si myslíš, že bych byl jiný? Že bych byl víc jako ona?“ Chvíli jí trvalo, než pochopila, o kom Sebastián mluví. „Clary,“ uvědomila si. „Ty myslíš Clary.“ Když vyslovila jméno své dcery,

zabolelo ji to. Srdce se jí svíralo steskem a zároveň se o ni strašlivě bála. Sebastián ji miluje, pomyslela si. Jestli vůbec někoho miloval, pak určitě svoji sestru, a jestli existoval někdo, kdo věděl, jak nebezpečné je být milován někým jako Sebastián, byla to právě Jocelyn. „To se nikdy nedozvíme,“ pravila nakonec. „Valentýn nám tuhle možnost vzal.“

„Měla jsi mě mít ráda,“ prohlásil uraženým tónem. „Jsem tvůj syn. Měla bys mě mít ráda i teď, nehledě na to, jaký jsem, nehledě na to, jestli jsem jako ona, nebo ne…“

„Vážně?“ utnula ho Jocelyn v půlce věty. „A ty mě máš rád? Jenom proto, že jsem tvoje matka?“

„Nejsi moje matka,“ odsekl s úšklebkem. „Pojď a podívej se. Ukážu ti, jakou moc mi dala moje skutečná matka.“

Zpoza opasku si vytáhl stélu. Jocelyn sebou překvapeně trhla – občas zapomínala, že Sebastián je lovec stínů a může používat stejné nástroje jako ostatní nefilim. Její syn začal stélou kreslit na kamennou stěnu místnosti. Nanášel na ni runy, které poznávala. Znali a uměli je používat všichni lovci stínů.

Kamenná zeď najednou zprůhledněla a Jocelyn se připravila na to, že spatří, co se nachází ve vedlejší místnosti.

Místo toho uviděla pracovnu konzulky v alicantském Gardu. Ťia seděla za svým mohutným psacím stolem pokrytým stohy papírů. Vypadala vyčerpaně a vlasy měla hojně prokvetlé šedinami. Přímo před ní ležela na stole otevřená složka. Jocelyn v ní viděla zrnité fotografie z pláže – samý písek a šedomodré nebe.

„Ťio Penhallowová,“ oslovil ji Sebastián.

Ťia prudce zvedla hlavu. Vstala, složka sklouzla na zem a vysypalo se z ní několik volných listů.

„Kdo je to? Kdo je tam?“

„Vy mě nepoznáváte?“ zeptal se Sebastián samolibým tónem.

Ťia zoufale zírala před sebe. Bylo zřejmé, že obraz, který se před ní objevil, není úplně jasný.

„Sebastián,“ vydechla. „Ale přece ještě neuplynuly dva dny.“

Jocelyn se postavila před svého věznitele. „Ťio,“ vyhrkla. „Ťio, neposlouchej nic z toho, co říká. Je to lhář…“

„Je ještě moc brzy,“ řekla Ťia, jako by Jocelyn vůbec nepromluvila, a ona si s hrůzou uvědomila, že ji konzulka nevidí ani neslyší. Jako by tam Jocelyn vůbec nebyla. „Ještě pro tebe nemám odpověď, Sebastiáne.“

„Ale já myslím, že máte,“ prohlásil Sebastián. „Co vy na to?“ Ťia narovnala ramena. „Pokud na tom trváš,“ pravila chladně.

„Spolek o tvém požadavku jednal. Nevydáme ti ani Jace Lightwooda, ani Clarissu Fairchildovou…“

„Clarissu Morgensternovou,“ opravil ji Sebastián a ve tváři mu při tom přeskočil sval. „Je to moje sestra.“

„Říkám jí jménem, kterému sama dává přednost, stejně jako to dělám u tebe,“ ohradila se Ťia.

„Nebudeme ti platit krví lovců stínů. A není to proto, že bychom si mysleli, že je cennější než krev podsvěťanů. Ani proto, že bychom o tvé zajatce neměli zájem. Hlavní důvod je, že nehodláme tolerovat tvé zastrašování.“

„Jako by mi na vašem názoru záleželo,“ odsekl Sebastián jízlivě. „Chápete vůbec, co to znamená?

Mohl bych vám poslat hlavu Luka Garrowaye nabodnutou na kůlu.“

Jocelyn měla pocit, jako by dostala pěstí do břicha. „To bys mohl,“ připustila Ťia. „Jestli ale některému ze zajatců ublížíš, rozpoutáš válku na život a na smrt. A my se domníváme, že válka s námi pro tebe představuje stejné riziko jako válka s tebou pro nás.“

„To se domníváte špatně,“ odpověděl Sebastián. „A já si myslím, že když se pořádně podíváte kolem sebe, zjistíte, že stejně nezáleží na tom, že jste se mi rozhodli Jace s Clary nevydat pěkně zabalené v dárkovém papíru, jako by už byly Vánoce.“

„Jak to myslíš?“ zeptala se Ťia ostřejším tónem.

„Jen tak, že by pro mě samozřejmě bylo pohodlnější, kdybyste se mi je hned na začátku rozhodli sami poslat,“ vysvětlil Sebastián.

„Měl bych méně starostí. Všichni bychom měli méně starostí. Teď už je ale stejně moc pozdě,

chápete? Už jsou totiž pryč.“

Zakroužil stélou a okno do Alicante, které předtím otevřel, se rázem zavřelo a Ťiin udivený obličej zmizel. Zase před nimi stála jen hladká, prázdná kamenná stěna.

„Tak,“ řekl Sebastián a zasunul si stélu do opasku se zbraněmi.

„To byla docela zábava, co myslíš?“

Jocelyn s námahou polkla, aby zahnala sucho v krku. „Jestli Jace s Clary nejsou v Alicante, tak kde tedy jsou? Kde jsou, Sebastiáne?“

Chvíli ji bez hnutí pozoroval a pak propukl ve smích čistý a chladný jako ledová voda. Ještě pořád se smál, když vykročil ke dveřím, vyšel z místnosti a dveře za sebou nechal zaklapnout.

16

Hrůzná země

Na Alicante se snesla noc a na nebi vyšly hvězdy, jako by měly za úkol město hlídat. Démoní věže i voda v kanálech, už napůl ztuhlá v led, se třpytily v jejich záři. Na parapetu v pokoji dvojčat seděla Emma a dívala se na město.

Vždycky počítala s tím, že na svoji první cestu do Alicante vyrazí v doprovodu rodičů, že jí matka ukáže místa, která znávala v dětství, budovu akademie, nyní zavřenou, a dům Emminých prarodičů. Že ji otec zavede k pomníku rodu Carstairsových, o němž vždycky hovořil s velkou pýchou. Nikdy by ji nenapadlo, že až poprvé spatří démoní věže Alicante, bude jí srdce tolik přetékat žalem, že bude mít občas pocit, jako by se dusila.

Vikýře dovnitř vpouštěly měsíční svit a ten zaléval spící dvojčata stříbrným světlem. Tiberius celý den běsnil v silném záchvatu vzteku. Potom, co mu řekli, že nesmí odejít z domu, začal kopat do mříží dětské postýlky, když se ho Julián pokusil uklidnit, ječel Markovo jméno a nakonec pěstí prorazil víko prosklené šperkovnice. Na hojivé runy byl ještě moc malý, takže ho Livy musela vzít do náruče a pevně ho držet, zatímco Julián mladšímu bratrovi ze zakrvácené ruky pinzetou vytahoval střepy a pak mu ji pečlivě obvazoval.

Večer Tibo konečně padl do postele, stejně ale neusnul, dokud si vedle něj nelehla Livy, klidná jako obvykle, a nepoložila si ruku přes jeho zafačovanou dlaň. Teď spal a hlavu na polštáři měl obrácenou ke své sestře. Teprve když Tibo usnul, bylo vidět, jak nevšedně krásné je to dítě. Na hlavě se mu vlnily tmavé kudrny jako od Botticelliho a jeho jemné rysy se následkem vyčerpání uvolnily, takže z nich vyprchal vztek a beznaděj.

Beznaděj, pomyslela si Emma. To slovo dokonale vystihovalo osamělost znějící v Tavyho pláči, prázdnotu v samém jádru Tibova vzteku a Livyin tajemný klid. Žádné desetileté dítě by nemělo vědět, co beznaděj znamená. Zároveň si uvědomovala, že ani pocit, který jí jako ozvěna projížděl celým tělem, kdykoli pomyslela na své rodiče, se nedá popsat jinak. Každý úder jejího srdce se přidával k truchlivé litanii: jsou pryč, pryč, pryč.

„Hej.“ Když Emma ode dveří zaslechla tichý hlas, zvedla hlavu a uviděla, že na prahu stojí Julián.

Jeho hnědé kudrny, o pár odstínů světlejší než Tibovy černé, byly rozcuchané a ve světle měsíce bylo vidět, jak se na jeho bledém obličeji podepsalo vyčerpání. Vypadal vyzáblý na kost a z rukávů svetru mu čouhala tenká zápěstí. V ruce držel něco chlupatého. „Už konečně…“

Emma přikývla. „Usnuli? Jo.“

Julián zíral na postel dvojčat. Zblízka si Emma všimla krvavých otisků Tibovy ruky na Juliánově tričku. Neměl ani čas se převléct. V ruce svíral velkou plyšovou včelu, kterou Helen přinesla z Institutu

poté, co se tam pár členů Spolku vrátilo na průzkum. Tiberius ji měl snad odjakživa a vždycky před usnutím se jí křikem dožadoval. Julián přešel pokoj, sklonil se, aby mohl svému mladšímu bratrovi položit hračku na prsa, a pak ještě opatrně rozmotal dva prameny Tibových vlasů. Teprve potom se narovnal.

Emma ho vzala za ruku a on jí to dovolil. Kůži měl studenou, jako by se vykláněl z okna do chladné noci. Otočila jeho ruku dlaní vzhůru a prstem mu začala na předloktí kreslit písmena. Tohle dělávali od doby, kdy byli ještě malí a nechtěli, aby je někdo při vyučování přistihl, jak si povídají. Za dlouhé roky se v tomto způsobu komunikace tak zdokonalili, že si mohli na ruce, paže, a dokonce i přes tričko na ramena psát dlouhé zprávy.

J-E-D-L-J-S-I-N-Ě-C-O? napsala mu.

Julián zavrtěl hlavou s pohledem pořád upřeným na Livy a Tiba. Vlasy měl zacuchané do vzpurných chomáčů, jako by si do nich zajížděl rukama. Nad loktem ucítila dotek jeho prstů. N-E-M-Á-M-H-L-A-D.

„To máš smůlu.“ Emma seskočila z parapetu. „Jdeme.“

Vystrčila ho z pokoje na chodbu. Ocitli se na malém odpočívadle, z nějž se po příkrém schodišti dalo sestoupit do hlavní části domu. Penhallowovi dali všem dětem jasně najevo, že si mohou brát potraviny, kdykoli dostanou hlad, nestanovili ale pro jídlo žádné konkrétní doby a už vůbec nesvolávali společné večeře. Všichni proto do sebe potravu spěšně cpali u stolků v podkroví, přičemž Tavy,

a dokonce i Dru vždycky skončili celí upatlaní. Jejich očistu i praní jejich oblečení pak měl na starost výhradně Julián a ten také musel dohlížet na to, aby vůbec něco snědli.

Jakmile se za nimi zavřely dveře, Julián se vyčerpaně opřel zády o zeď, zaklonil hlavu a zavřel oči.

Jeho hubený hrudník se rychle zvedal a zase klesal. Emma postávala opodál a netušila, co má dělat.

„Juliáne?“ oslovila ho.

Podíval se na ni. V přítmí byly jeho oči lemované hustými řasami velmi tmavé. Poznala na něm, že se snaží potlačit pláč.

Julián byl součástí Emminých nejstarších vzpomínek. Jejich rodiče je jako batolata ukládali do postýlek ve stejné místnosti. Jednou prý z postýlky vylezla a při pádu na zem si prokousla ret. Neplakala, ale Julián se při pohledu na její krev dal do takového křiku, že jejich rodiče hned přiběhli. Společně udělali své první krůčky – Emma jako obvykle o něco dřív a Julián, odhodlaně svírající její ruku, hned po ní. Oba také ve stejnou dobu začali s výcvikem a přijali své první znamení – runu vnitřního zraku, kterou si její kamarád nechal nanést na pravou a ona na levou ruku. Julián vždycky nerad lhal, ale když se Emma dostala do potíží, neváhal si kvůli ní vymýšlet.

Teď společně přišli o rodiče. Když před dvěma lety zemřela Juliánova matka, bylo strašné sledovat, jak Blackthornovi tu ztrátu prožívají, se současnou situací se to ale vůbec nedalo srovnat. Nedávné události měly naprosto zdrcující účinek a Emma přímo cítila, jak se pod jejich tíhou oba rozpadli na kousíčky a teď se zase snaží slepit dohromady, jenže jinak než předtím. Z ní a z Juliána se stávalo něco jiného, něco víc než nejlepší přátelé, ale zároveň ne rodina.

„Juliáne,“ řekla znovu a vzala ho za ruku. Chvíli jí jen ležela v dlani, studená a nehybná. Pak jí ovinul prsty kolem zápěstí a pevně stiskl.

„Nevím, co mám dělat,“ svěřil se jí. „Nedokážu se o ně postarat. Tavy je ještě mimino, Tibo mě nenávidí…“

„Je to tvůj bratr. A je mu jenom deset. Nemůže tě nenávidět.“ Julián se přerývaně nadechl. „Možná

ne.“

„Oni na něco přijdou,“ uklidňovala ho Emma. „Tvůj strýček přežil útok na londýnskej Institut.

Takže až tohle všechno skončí, nastěhujete se k němu a on se o tebe i o ostatní postará. Nebude to celý ležet na tobě.“

Julián pokrčil rameny. „Já si na strýčka Artura skoro nepamatuju. Posílá nám knihy v latině. Párkrát k nám přijel z Londýna na Vánoce. Jedinej, kdo z nás umí číst v latině, je Tibo a ten se to stejně naučil

jenom proto, aby s tím mohl všechny otravovat.“

„No tak neumí vybrat správný dárky, no. Hlavní je, že si na vás o Vánocích vzpomněl. Záleží mu na vás a chce se o vás postarat, takže vás nebudou muset poslat do nějakýho jinýho Institutu nebo do Idrisu…“

Julián se k ní prudce otočil čelem. „Ale nemyslíš si, že tohle udělají s tebou, že ne?“ zeptal se. „To nemůžou. Zůstaneš s náma.“

„Ne nutně,“ odpověděla Emma. Připadala si, jako by jí někdo drtil srdce. Z představy, že by měla Juliána, Livy, Dru, Tavyho, a dokonce i Tiba opustit, se jí dělalo špatně a připadala si ztracená, jako by se úplně sama ocitla uprostřed oceánu. „To záleží na tvým strýčkovi, víš? Jestli mě bude v Institutu chtít. Jestli mě k sobě vezme.“

Když Julián zase promluvil, znělo to rozzuřeně. Rozzuřený nebýval často, když už se to ale stalo, oči mu úplně zčernaly a on se celý roztřásl, jako by mu byla zima. „Ten do toho nemá co mluvit. Zůstaneš s náma.“

„Juliáne…,“ začala Emma, hned se ale zarazila, protože k nim zespodu dolehly nějaké hlasy. Po chodbě pod nimi právě mířili Ťia a Patrick Penhallowovi. Přesně nevěděla, proč je z toho nervózní, vždyť přece měli dovoleno se tu volně pohybovat, ale představa, že ji konzulka přistihne, jak se takhle pozdě v noci potuluje po domě, ji z nějakého důvodu zneklidňovala.

„… ten drzý spratek měl samozřejmě pravdu,“ říkala zrovna Ťia. Zněla napjatě. „Nejen že jsou pryč Jace s Clary, ale Isabela a Alek odešli s nimi. Lightwoodovi jsou pološílení strachem.“

Odpověď zabručel Patrickův hluboký hlas. „Technicky vzato je Alek dospělý. Doufejme, že na ostatní dává pozor.“

Ťia na to zareagovala netrpělivým odfrknutím. Emma se předklonila, aby ji lépe slyšela. „… mohli aspoň nechat vzkaz,“ postěžovala si. „Museli nejspíš odejít v záchvatu vzteku.“

„Pravděpodobně si mysleli, že je chceme vydat Sebastiánovi.“ Ťia si povzdechla. „To je dost paradoxní, když si vybavím, jak usilovně jsme proti tomu bojovali. Předpokládáme, že je Clary odsud dostala portálem, ale netušíme, jak se jim podařilo dosáhnout toho, abychom je nemohli sledovat. Nejsou na žádné mapě.

Jako by se po nich slehla zem.“

„Stejně jako po Sebastiánovi,“ připomněl jí Patrick. „Nedávalo by tedy smysl předpokládat, že jsou na stejném místě jako on? A že je před sledováním chrání právě to místo, a ne runy nebo nějaký druh magie?“

Emma se ještě víc předklonila, byli už ale moc daleko, aby si mohla vyslechnout zbytek rozhovoru.

Zdálo se jí, že zaslechla zmínku o spirálovém labyrintu, ale nebyla si tím jistá. Když se zase narovnala, zjistila, že ji Julián pozoruje.

„Ty víš, kde jsou,“ řekl. „Že jo?“

Emma si přiložila prst ke rtům a zavrtěla hlavou. Neptej se mě na to.

Julián se přidušeně zasmál. „To jsi celá ty. Jak jsi zjistila… ne, neříkej mi to, ani to nechci vědět.“ Pátravě si ji prohlížel, jak to někdy dělal, když se snažil poznat, jestli Emma lže, nebo ne. „Víš,“ pokračoval, „napadá mě jeden způsob, jak jim zabránit, aby tě poslali pryč z našeho Institutu. Museli by ti dovolit zůstat.“

Emma zvedla jedno obočí. „Tak povídej, chytráku.“

„Mohli bychom…,“ začal, pak se odmlčel, polknul a znovu promluvil. „Mohli bychom se stát parabátai.“

Řekl to nesměle a napůl se při tom od ní odvrátil, takže mu nebylo jasně vidět do obličeje.

„Pak by nás nemohli rozdělit,“ dodal. „Nikdy.“

Emma cítila, jak v ní hrklo. „Juliáne, přísaha parabátai je velkej závazek,“ namítla. „Je to už… napořád.“

Podíval se na ni otevřeným, bezelstným pohledem. Neměl v sobě ani špetku záludnosti, žádnou temnotu. „Vždyť my spolu taky budeme napořád, ne?“ zeptal se.

Emma se zamyslela. Život bez Juliána si nedovedla představit. Byla by to jen černá díra strašlivé osamělosti. Nikdo by jí nikdy nemohl rozumět tak jako on, chápat její vtipy tak jako on, chránit ji tak jako on – ne fyzicky, ale dávat pozor, aby někdo nezranil její city, její srdce. Neměla by nikoho, s kým by mohla být šťastná nebo naštvaná a na kom by si mohla testovat i ty nejztřeštěnější nápady. Nebyl by nikdo, kdo by za ni dokončoval věty, vybíral jí ze salátu okurky, protože je nemá ráda, dojídal kůrky z jejích sendvičů nebo hledal její klíče, když je ztratí.

„Já…,“ vyhrkla, vtom se ale z ložnice náhle ozvala rána. Vyměnili si s Juliánem zděšené pohledy a vrazili zpátky do Tibova a Livyina pokoje. Tam uviděli, že Livy sedí na posteli, v obličeji ospalý, nechápavý výraz. Tibo stál u okna a v ruce držel pohrabáč. Uprostřed okenní tabulky zela díra a po podlaze leželo rozsypané sklo.

„Tibo!“ vykřikl Julián. Pohled na hromádky skleněných střepů kolem bosých nohou jeho bratra ho zjevně vyděsil. „Nehýbej se. Přinesu na to sklo smeták…“

Tibo na ně zpod rozcuchaných tmavých vlasů vrhl rozezlený pohled. V pravé ruce držel něco světlého. Emma zamžourala a snažila se ve svitu měsíce zahlédnout víc – nebyl to žalud?

„Je to zpráva,“ prohlásil Tibo a pustil pohrabáč na zem. „Víly často balí zprávy do různých přírodních předmětů – žaludů, listů nebo květin.“

„Chceš říct, že tu zprávu poslaly víly?“ zapochyboval Julián.

„Nemluv hlouposti,“ napomenul ho Tiberius. „Samozřejmě že ji neposlaly víly. Je to zpráva od Marka. A je určená konzulce.“

Asi je teď tady den, pomyslel si Luke, když se podíval na Rafaela stočeného do klubíčka v rohu kamenné místnosti. Bylo vidět, že jeho tělo je i ve spánku napnuté, a hlavu, kterou si položil na paži, měl místo polštáře podloženou tmavými kudrnami. Denní doba se nedala nijak odhadnout, protože za oknem nebylo vidět nic než hustá mlha.

„Potřebuje krev,“ promluvil Magnus a podíval se na Rafaela nervózním, ale laskavým pohledem, který Luka překvapil. Nenapadlo by ho, že k sobě čaroděj a upír mohou chovat nějakou náklonnost. Celou dobu, co je znal, se jeden druhému velkým obloukem vyhýbali a při zachování veškeré zdvořilosti se věnovali svým odlišným sférám vlivu v newyorském podsvětě, které se v žádném bodě neprotínaly.

„Vy se znáte,“ pochopil Luke. Pořád se opíral o stěnu vedle úzkého kamenného okna, jako by mu mohl výhled na mraky a nažloutlou jedovatou mlhu něco povědět.

Magnus zvedl jedno obočí, jak to míval ve zvyku, když mu někdo položil očividně hloupou otázku.

„Chci tím říct,“ opravil se Luke, „že jste se znali. Už předtím.“

„Před čím? Než jste se narodil? Tak poslouchejte, vlkodlaku, něco vám řeknu. Skoro všechno v mém životě se odehrálo ještě předtím, než jste se narodil.“ Magnusovy oči se zastavily na spícím

Rafaelovi. Navzdory ostrému tónu měl v obličeji skoro něžný výraz. „Před padesáti lety,“ pokračoval, „za mnou v New Yorku přišla jedna žena a požádala mě, abych zachránil jejího syna před upírem.“

„A ten upír byl Rafael?“

„Ne,“ odpověděl Magnus. „Rafael byl její syn. Nemohl jsem ho zachránit, bylo už moc pozdě. Už prošel přeměnou.“ Povzdechl si a Luke najednou v jeho očích spatřil stáří, moudrost a žal sbíraný po dlouhá staletí. „Ten upír zabil všechny jeho přátele.

Nevím, proč zrovna z Rafaela místo toho udělal upíra. Asi v něm něco viděl. Vůli, sílu, krásu.

Nevím. Když jsem ho našel, byl ještě dítě, anděl jako od Caravaggia, namalovaný krví.“

„Pořád vypadá jako dítě,“ řekl Luke. Rafael mu svým líbezným mladým obličejem a černýma očima staršíma než měsíc na obloze vždycky připomínal zpěváčka na kůru, který sešel na scestí.

„Pro mě ne,“ nesouhlasil Magnus. Znovu vzdychl. „Doufám, že tohle přežije,“ dodal. „Upíři v New

Yorku potřebují, aby je vedl někdo, kdo má rozum, což se o Maureen rozhodně říct nedá.“

„Doufáte, že to Rafael přežije?“ podivil se Luke. „Ale prosím vás. Kolik lidí asi tak zabil?“ Magnus na něj vrhl chladný pohled. „Kdo z nás nemá na rukou žádnou krev? Co jste udělal vy,

Luciáne Graymarku, abyste se dostal do čela smečky vlkodlaků – vlastně dvou smeček?“

„To bylo něco jiného. Bylo to nezbytně nutné.“

„A co jste prováděl, když jste ještě byl členem Kruhu?“ trval Magnus na svém.

Po té otázce Luke ztichl. Na ty doby nerad vzpomínal. Dny naplněné krví a stříbrem. Dny, kdy stál po jeho boku Valentýn, přesvědčoval ho, že všechno je v pořádku, a zaháněl jeho výčitky svědomí. „Mám teď strach o svoji rodinu,“ promluvil Luke. „Mám strach o Clary, Jocelyn a Amatis. Nemůžu mít strach ještě o Rafaela. A vy… čekal bych, že se budete bát o Aleka.“

Magnus vydechl skrze stisknuté zuby. „Nechci o Alekovi mluvit.“

„Dobře.“ Luke už nic neříkal, jen se opíral o chladnou kamennou zeď a sledoval, jak si Magnus bezcílně pohrává se svými řetězy. Po chvíli se čaroděj znovu ozval.

„Lovci stínů,“ řekl. „Dostanou se jednomu pod kůži, do krve. Byl jsem s upíry, vlkodlaky, vílami, jinými čaroději – a také s civily, s tolika křehkými lidskými bytostmi. Ale vždycky jsem si sliboval, že moje srdce nikdy nebude patřit žádnému lovci stínů. Několik jsem jich skoro miloval a nechal se jimi okouzlit, někdy i po víc generací – byli tu Edmund, Will, James a Lucie…

Ti, které jsem zachránil, i ti, kterým jsem pomoct nedokázal.“ Na okamžik ho zradil hlas a Luke si

s úžasem uvědomil, že tohle je nejsilnější projev skutečných citů, jaký kdy u Magnuse Banea zažil. „Mám rád i Clary, protože jsem ji viděl vyrůstat. Ale ještě nikdy jsem nebyl do žádného lovce stínů zamilovaný, až do Aleka, protože oni v sobě mají andělskou krev a láska andělů je velká, posvátná věc.“

„A to tolik vadí?“ zeptal se Luke.

Magnus pokrčil rameny. „Někdy je potřeba si vybrat,“ řekl.

„Zvolit mezi záchranou jednotlivce a záchranou celého světa. Už jsem toho byl svědkem a jsem tak sobecký, že chci, aby si ten, kdo mě miluje, vybral mě. Ale nefilim si vždycky vyberou svět. Když se na Aleka podívám, připadám si jako Lucifer veZtraceném ráji. Zahanben stál ďábel a zřel, jak strašlivé je dobro. Dobro je strašlivé, vzbuzuje strach. A pro strach není v lásce místo. V lásce musí být oba partneři rovnocenní.“

„Je to jenom chlapec,“ namítl Luke. „Alek není dokonalý, nemusíte se ho bát. A navíc, vy nejste padlý anděl.“

„Všichni jsme padlí andělé,“ prohlásil Magnus, omotal se svými řetězy a už neřekl ani slovo.

„To si ze mě děláš legraci,“ řekla Maia. „Tady? Vážně?“ Bat se poškrábal vzadu na krku a prohrábl si krátké vlasy.

„Není to ruský kolo?“

Maia se pomalu otáčela a rozhlížela se na všechny strany. Stáli uvnitř obrovského hračkářství na Dvaačtyřicáté ulici, kde byla zhasnutá všechna světla. Za okny na Times Square blikaly neonové nápisy a dodávaly noci modré, červené a zelené odstíny. Hračkářství obsahovalo několik pater přecpaných hračkami – barevnými plastovými superhrdiny, plyšovými medvídky, růžovými panenkami Barbie se třpytivými doplňky. Nad hlavou se jim klenulo ruské kolo, na jehož kovových příčkách visela plastová sedátka s různými obrázky. Maia si matně vzpomínala, že když jí bylo deset, matka ji jednou s bratrem nechala na ruském kole svézt. Daniel se pokusil Maiu vystrčit ze sedátka a ona se tehdy rozplakala.

„Tohle je… šílený,“ zašeptala.

„Maio.“ Byl to jeden z mladších vlkodlaků, nervózní hubený mladík s dredy. Maie se podařilo vyléčit ostatní ze zvyku oslovovat ji „paní“ nebo „madam“ nebo jakkoli jinak než „Maio“, i když teď byla prozatímní hlavou smečky. „Prohledali jsme to tu. Jestli tu byla nějaká ostraha, někdo se o ni už postaral.“

„Skvěle. Díky.“ Maia se podívala na Bata a ten pokrčil rameny. Doprovázelo je asi patnáct dalších

vlkodlaků ze smečky, kteří mezi plastovými panenkami z Disneyho pohádek a vycpaným sobem působili poněkud nepatřičně. „Mohl bys…“

Ruské kolo se náhle se skřípěním a pištěním dalo do pohybu. Maia uskočila a málem vrazila do Bata. Chytl ji za ramena, aby jí pomohl získat rovnováhu. Oba nechápavě sledovali roztáčející se ruské kolo, které ještě k tomu začala doprovázet hudba. Maia byla přesvědčená, že poznává písničku „Malý svět“, ačkoli se neozvala žádná slova, jen plechové cinkání nástrojů.

„Vlci! Uhůůů! Vlcííí!“ zatrylkoval něčí hlas a vzápětí zpoza stojanu s vyskládanými cukrovými špalky vyklopýtala bosá Maureen, která v růžových šatech a s duhovou korunkou na hlavě vypadala jako princezna od Disneyho. Následovalo ji asi dvacet upírů, jejichž bledé tváře v mrtvolném světle připomínaly panenky nebo figuríny. Přímo za Maureen kráčela Lily, černé vlasy sepnuté do bezchybného účesu a na nohou kozačky s klapajícími podpatky. Prohlédla si Maiu od hlavy k patě, jako by ji nikdy předtím neviděla. „Ahoj, ahoj!“ brebentila Maureen. „Jsem moc ráda, že tě poznávám.“

„Taky mě těší,“ odpověděla Maia odměřeně. Natáhla k Maureen ruku, ta se ale jen zachichotala a z krabice vedle sebe vytáhla třpytivou čarodějnickou hůlku. Zamávala s ní ve vzduchu.

„Moc mě mrzí, že Sebastián pozabíjel všechny tvoje vlčí kamarády,“ prohlásila Maureen. „Je to moc zlobivej kluk.“

Maia sebou trochu trhla, protože jí hlavou probleskl obraz Jordanovy tváře a vzpomínka na tíhu jeho těla, bezmocně spočívajícího v její náruči.

S vypětím všech sil se ovládla. „Právě o tom jsem s tebou chtěla mluvit,“ řekla. „O Sebastiánovi.

Snaží se vyhrožovat podsvěťanům…“ Odmlčela se, protože Maureen se začala škrábat na hromadu krabic s vánočními verzemi panenek Barbie, oblečených v červenobílých santaclausovských minisukních,

a přitom si něco broukala. „Snaží se nás poštvat proti lovcům stínů,“ pokračovala Maia trochu nejistě. Poslouchá ji Maureen vůbec? „Kdybychom se spojili…“

„No jo,“ souhlasila Maureen a usadila se na krabici na samém vrcholku hromady. „Měli bysme se spojit proti lovcům stínů. To každopádně.“

„Ne, já jsem říkala…“

„Já jsem slyšela, cos říkala.“ Maureen se blýsklo v očích. „Ale byla to hloupost. Vás vlkodlaky pořád napadají samý hlouposti. Sebastián určitě není hodnej, ale lovci stínů jsou horší. Vymýšlejí si pitomý pravidla a nutí nás je dodržovat. Kradou nám, co nám patří.“

„Kradou?“ Maia zaklonila hlavu, aby na Maureen dobře viděla.

„Ukradli mi Simona. Už jsem ho měla a teď je pryč. A já vím, kdo mi ho vzal. Lovci stínů.“

Maia se setkala s Batovým pohledem. Nechápavě na ni zíral. Uvědomila si, že mu zapomněla prozradit, že je Maureen do Simona zamilovaná. Bude mu to muset vysvětlit později – jestli ovšem nějaké později přijde. Upíři stojící za Maureen se tvářili dost hladově.

„Požádala jsem tě o setkání, abychom uzavřely dohodu,“ řekla Maia co nejmírněji, jako by se snažila nevyplašit nějaké zvířátko.

„Já dohody miluju,“ prohlásila Maureen a lehce seskákala z hromady krabic. Někde se jí podařilo uzmout obrovské lízátko s různobarevnými spirálami. Začala z něj odlupovat obal. „Jestli uzavřeme dohodu, můžeme se zúčastnit invaze.“

„Invaze?“ Maia zvedla obočí.

„Sebastián chystá invazi do Idrisu,“ oznámila jí Maureen a hodila plastový obal od lízátka na zem.

„Bude bojovat s lovci stínů a vyhraje a pak si všichni rozdělíme svět a on nám dá k jídlu tolik lidí, kolik si budeme přát…“ Kousla do lízátka a hned se zašklebila. „Blé. Hnusný.“ Vytáhla si lízátko z pusy, to už jí ovšem stihlo na rtech zanechat modré a červené skvrny.

„Chápu,“ řekla Maia. „V tom případě – jasně, spojíme se proti lovcům stínů.“ Cítila, jak Bat vedle ní ztuhl. „Maio…“

Maia mu nevěnovala pozornost a postoupila o krok vpřed. Nabídla Maureen svoje zápěstí.

„Musíme naše spojenectví stvrdit krví,“ prohlásila. „Tak praví staré zákony. Napij se mojí krve na znamení, že naši smlouvu přijímáš.“

„Maio, ne,“ protestoval Bat. Zpražila ho pohledem, aby ho umlčela.

„Tak to musí být,“ řekla Maia.

Maureen se usmívala od ucha k uchu. Odhodila lízátko a to se na zemi rozbilo na několik kousků.

„Jů, to je švanda,“ zajásala.

„Budeme jako pokrevní sestry.“

„Přesně tak,“ ujistila ji Maia a sebrala všechnu odvahu. Upírka ji vzala za paži a drobnými prstíky jí vklouzla do dlaně. Byly studené a lepkavé od cukru. Ozvalo se cvaknutí, jak Maureen vyjely z dásní špičáky. „Přesně…“

Upírka se jí zahryzla do zápěstí. Vůbec se nesnažila udělat to jemně, takže Maie vystřelila do paže tak silná bolest, že zalapala po dechu. Vlkodlaci za ní se nervózně ošívali. Slyšela, jak Bat těžce oddechuje námahou, kterou vynakládá na to, aby po Maureen neskočil a nepokusil se ji odtrhnout.

Maureen s úsměvem polkla, špičáky pořád přisáté k Maiině ruce. Maia cítila, jak jí bolestivě pulzují žíly. Nad Maureeninou hlavou se setkala s Lilyiným pohledem. Lily se na ni chladně usmála.

Maureen najednou vydala dávivý zvuk a odtrhla se od ní. Zvedla si ruku k puse. Měla nateklé rty, jako by dostala alergickou reakci na píchnutí včely. „To bolí,“ postěžovala si a vzápětí se jí od úst začaly přes obličej šířit hluboké praskliny. Její tělo sebou křečovitě zaškubalo. „Mami,“ zašeptala tenkým hláskem a pak se celá začala drolit. Vlasy se jí rozpadly v prach a z kostí se jí začala odlupovat kůže.

Maia s bolavým zápěstím ustoupila a Maureeniny šaty se po chvíli volně svezly na zem, růžové, třpytivé a… prázdné.

„No do háje, co se to stalo?“ chtěl vědět Bat a zachytil Maiu, protože zrovna klopýtla. Prokousnuté zápěstí se jí už hojilo, ale trochu se jí točila hlava. Slyšela kolem sebe mumlání členů smečky. Poněkud znepokojivé bylo, že upíři se semkli proti nim, něco si šeptali a obraceli k nim bledé obličeje plné jedovaté zášti.

„Co jsi to udělala?“ pronikavě vykřikl blonďatý chlapec z hloučku upírů. „Co jsi udělala naší vůdkyni?“

Maia zírala na Lily. Upírka ji pozorovala chladným, prázdným pohledem. V tu chvíli Maia poprvé pod žebry ucítila záchvěv paniky. Lily…

„Svěcená voda,“ prohlásila Lily. „Měla ji v žilách. Předtím si ji tam vpravila stříkačkou, aby Maureen otrávila.“

Blonďatý upír vycenil zuby a z dásní se mu vysunuly špičáky.

„Zrada nezůstane bez následků,“ řekl. „Vlkodlaci…“

„Nech toho,“ zasáhla Lily. „Udělala to, protože jsem ji o to požádala.“

Maia vydechla a zaplavila ji až překvapivě silná vlna úlevy. Lily se rozhlížela po ostatních upírech a ti na ni upírali nechápavé pohledy.

„Sebastián Morgenstern je naším nepřítelem a nepřítelem všech podsvěťanů,“ vysvětlila jim Lily.

„Pokud zničí lovce stínů, v další fázi se jeho pozornost přesune na nás. Jeho armáda temných bojovníků by zavraždila Rafaela a vyhubila všechny děti noci. Něco takového by Maureen nedokázala předvídat. Všechny by nás přivedla do záhuby.“

Maia si protřepala zápěstí a obrátila se ke své smečce. „Lily a já jsme se dohodly,“ oznámila vlkodlakům. „Byla to jediná možná cesta. Když jsem řekla, že se chci s upíry spojit, myslela jsem to vážně. Máme poslední šanci, dokud je Sebastiánova armáda ještě malá a lovci stínů pořád u moci. Teď ještě můžeme něco dokázat. Teď můžeme pomstít všechny, kdo zemřeli u sídla Praetor Lupus.“

„Ale kdo nás povede?“ naříkal blonďatý upír. „Úlohu vůdce na sebe musí vzít ten, kdo zabije toho předchozího, ale přece nás nemůže vést vlkodlačice.“ Podíval se na Maiu. „Bez urážky.“

„To je v pohodě,“ zamumlala.

„To já jsem Maureen zabila,“ prohlásila Lily. „Maiu jsem použila jako zbraň, ale byl to můj plán, moje zásluha. Já klan povedu. Pokud proti tomu nikdo nic nenamítá.“

Upíři se zmateně dívali jeden na druhého. V nastalém tichu Bat k Maiinu překvapení a pobavení začal hlasitě křupat klouby na rukou.

Lilyiny rudé rty se roztáhly do úsměvu. „Myslela jsem si to.“ Udělala krok k Maie a elegantně se při tom vyhnula tylovým šatům a hromádce popela, které zbyly po Maureen. „A teď,“ dodala, „co takhle probrat detaily našeho spojenectví?“

„Žádný dort jsem neupekl,“ oznámil Alek, když se Jace s Clary vrátili do rozlehlé hlavní jeskyně. Ležel na zádech na rozložené dece a pod hlavou měl zmuchlanou bundu. V ohništi plápolal oheň a jeho plameny vrhaly na stěny jeskyně protáhlé stíny.

Rozložil na zem všechny zásoby – chléb a čokoládu, oříšky a müsli tyčinky, vodu a otlučená jablka.

Clary zakručelo v žaludku a ona si teprve v tu chvíli uvědomila, jaký má hlad. Vedle potravin stály tři plastové láhve, dvě s vodou a jedna tmavší s vínem.

„Žádný dort jsem neupekl,“ zopakoval Alek a své sdělení doprovodil významným gestem jednou rukou, „a to hned ze tří důvodů. Zaprvé, protože na dort nemám žádné suroviny. Zadruhé, protože nevím, jak se takový dort peče.“

Odmlčel se a očividně čekal, až ho někdo vyzve k pokračování.

Jace si odepnul meč, opřel ho o stěnu jeskyně a obezřetným tónem mu vyhověl: „A zatřetí?“

„Zatřetí proto, že nejsem vaše služka,“ prohlásil Alek se zjevným uspokojením.

Clary se nemohla ubránit úsměvu. Rozepnula si pás se zbraněmi a opatrně ho položila ke stěně.

Jace, který právě dělal totéž, obrátil oči v sloup.

„Doufám, že si uvědomuješ, že to víno s sebou máme kvůli dezinfekci ran,“ připomněl Alekovi

a elegantně se natáhl na zem vedle svého kamaráda. Clary si sedla vedle něj. Každý sval v jejím těle se vzpíral dalším pohybům – na vyčerpávající celodenní pochod po rozpáleném písku ji nezvládlo připravit ani několik měsíců výcviku.

„Ve víně není dost alkoholu na to, aby se dalo použít k dezinfekci,“ odbyl ho Alek. „A kromě toho, já nejsem opilý, jenom tak přemýšlím.“

„Jistě.“ Jace si vzal jablko, obratně je rozpůlil a jednu polovinu nabídl Clary. Když se do ovoce zakousla, vzpomněla si, že po jablku chutnal i jejich úplně první polibek.

„A o čem teda přemýšlíš?“ zeptala se.

„O tom, co se děje doma,“ odpověděl Alek. „Teď už si pravděpodobně všimli, že jsme zmizeli a tak dál. Mám výčitky svědomí vůči Aline a Helen. Byl bych je rád varoval.“

„A kvůli svejm rodičům výčitky nemáš?“ podivila se Clary.

„Ne,“ řekl Alek po delší odmlce. „Ti už svoji šanci udělat správnou věc dostali.“ Převalil se na bok a podíval se na ně. Jeho oči měly v záři plamenů výrazně modrou barvu. „Vždycky jsem si myslel, že když jsem lovec stínů, znamená to, že musím souhlasit se vším, co Spolek udělá,“ pokračoval. „Myslel jsem si, že jinak nebudu loajální. Sám před sebou jsem Spolek různě omlouval. Dělal jsem to vždycky.

Ale teď mám pocit, že pokaždé, když musíme bojovat, bojujeme na dvou frontách. Proti nepříteli, ale taky proti Spolku. Já… já už prostě nevím, co si mám o tom všem myslet.“

Jace se na něj přátelsky usmál přes oheň. „Jsi rebel,“ řekl.

Alek se ušklíbl a nadzvedl se na loktech. „Nedělej si ze mě legraci,“ vybuchl s takovým vztekem v hlase, že se Jace zatvářil překvapeně. Pro většinu lidí byl Jaceův obličej zcela nečitelný, Clary ho ale znala dost dobře na to, aby si všimla, že se mu po tváři mihl náznak dotčenosti a že když se předklonil,

aby Alekovi odpověděl, bylo na něm znát znepokojení. Právě v tu chvíli však do jeskyně přiběhli Isabela se Simonem. Isabela měla červené tváře, ale bylo vidět, že za to může spíš běh než prudký výbuch vášně. Chudák Simon, pomyslela si Clary pobaveně, když si ale pořádně prohlédla jejich obličeje, humor ji

rychle přešel.

„Východní chodba končí bránou,“ vyhrkla Isabela bez okolků.

„Stejnou jako ta, kterou jsme sem přišli, jenomže tahle je rozbitá. A venku jsou ti lítající démoni.

Nepřibližujou se, ale jsou odsud vidět. Někdo by asi měl držet hlídku, jenom pro jistotu.“

„Já to vezmu,“ nabídl se Alek a vstal. „Beztak se mi nepovede usnout.“

„Mně taky ne.“ Jace vyskočil na nohy. „Stejně by ti měl někdo dělat společnost.“ Podíval se na Clary a ta se na něj povzbudivě usmála. Věděla, že Jace nesnáší, když je na něj Alek naštvaný. Nebyla si jistá, jestli ho každý konflikt mezi nimi tolik trápí kvůli jejich spojení parabátai, nebo jestli se jen do svého kamaráda umí tak vcítit, případně od obojího trochu.

„Na obloze jsou tři měsíce,“ informovala je Isabela, sedla si k rozloženému jídlu a sáhla po müsli tyčince. „A Simon si myslí, že zahlídl město. Démoní město.“

„Ale nejsem si tím jistej,“ dodal Simon rychle.

„Podle knih má Edóm hlavní město, které se jmenuje Idumea,“ uvažoval Alek. „Mohlo by tam něco být. Podíváme se na to.“ Sehnul se, zvedl ze země svůj luk a vykročil pryč východní chodbou. Jace si vzal andělské ostří, vtiskl Clary rychlý polibek a vyrazil za ním. Clary si lehla na bok s pohledem upřeným do ohně a nechala se tichým šuměním Isabelina a Simonova hovoru ukolébat k spánku.

Když se Jace opřel zády o jeden z mnoha kamenů a pomalu se sesunul až do sedu, cítil, jak mu šlachy v zádech a na šíji křupou vyčerpáním. Snažil se palčivého vzduchu nenadechovat moc zhluboka. Slyšel, jak se Alek usadil vedle něj a o zem zaškrábala tuhá látka jeho zbroje. Do klína si položil svůj luk a ten se ve svitu měsíce zaleskl. Pak se Alek zahleděl do krajiny.

Tři měsíce visely nízko na obloze. Každý odštěpek barvy červeného vína vypadal nafouklý a obrovský a všechny tři zalévaly krajinu krvavým svitem.

„Hodláš se mnou mluvit?“ zeptal se Jace. „Nebo je tohle další z těch chvil, kdy jsi na mě naštvaný, a proto nic neříkáš?“

„Nejsem na tebe naštvaný,“ opáčil Alek. Ruku v kožené rukavici měl položenou na luku a pomalu poklepával prsty na dřevo.

„Myslel jsem, že budeš,“ řekl Jace. „Kdybych dřív souhlasil s tím, že si musíme najít nějaké přístřeší, nezaútočil by na mě ten démon. Všechny jsem nás vystavil nebezpečí…“

Alek se zhluboka nadechl a pak si pomalu odfoukl. Měsíce se na nebi posunuly o kousíček výš

a jeho obličej byl zalitý jejich tlumeným světlem. Se špinavými, rozcuchanými vlasy a v potrhaném tričku vypadal velmi mladě. „Když jsme se rozhodli jít sem s tebou, věděli jsme, jaké riziko nás čeká.

Dobrovolně jsme se vydali na smrt. Tedy chci říct, že bych dal přednost tomu, abychom to přežili. Ale všichni jsme si to sami vybrali.“

„Vsadím se, že když jsi mě viděl poprvé,“ řekl Jace s pohledem upřeným na své ruce, kterými si objímal kolena, „určitě sis hned neřekl: ‚Ten mě přivede do záhuby.‘“

„Když jsem tě viděl poprvé, přál jsem si, aby ses vrátil do Idrisu.“ Jace se na Aleka nevěřícně podíval a ten jen pokrčil rameny. „Víš přece, že nemám rád změny.“

„Ale pak sis na mě zvykl a oblíbil sis mě,“ prohlásil Jace sebejistě.

„Nakonec ano,“ souhlasil Alek. „Člověk si zvykne i na to nejhorší.“

„Máš mě rád.“ Jace zaklonil hlavu, opřel se týlem o kámen a unavenýma očima se zadíval na mrtvou krajinu. „Myslíš, že jsme měli Maryse a Robertovi nechat nějaký vzkaz?“

Alek se suše zasmál. „Myslím, že na to, kam jsme šli, stejně přijdou sami. Nakonec jim to dojde. A mně je vlastně asi jedno, jestli táta ví, kde jsem.“ Alek zaklonil hlavu a vzdychl. „Panebože, můj život je jedno velké klišé,“ postěžoval si zoufale. „Proč mi na něm pořád záleží? Jestli se mě táta rozhodl nenávidět, protože nejsem na holky, tak za to vůbec nestojí, ne?“

„Mě se neptej,“ bránil se Jace. „Můj adoptivní otec byl masový vrah. A stejně mi pořád záleželo na

tom, co si myslí. Takhle jsme prostě naprogramovaní. Ve srovnání s Valentýnem mi tvůj táta vždycky přišel dost v pohodě.“

„No jasně, protože tebe má rád,“ namítl Alek. „Jsi heterosexuál a máš nízké nároky na otcovské vzory.“

„Tohle mi nejspíš vyryjí na náhrobní kámen. ‚Byl to heterosexuál s nízkými nároky.‘“

Alek se usmál, ale byl to jen krátký, nucený náznak úsměvu. Jace se na něj zadíval přimhouřenýma očima. „Opravdu nejsi naštvaný? Mně totiž trochu naštvaný přijdeš.“

Alek zvedl oči k nebi na jejich hlavami. Přes příkrov mraků na něm nebyly vidět žádné hvězdy, jen žlutočerné šmouhy. „Všechno se netočí jenom kolem tebe.“

„Jestli máš nějaký problém, měl bys mi o tom povědět,“ naléhal Jace. „Všichni jsme pod velkým tlakem, ale musíme se držet, jak nejlíp…“

Alek se k němu prudce otočil. V očích měl nevěřícný pohled.

„Jestli mám nějaký problém? A jak by asi bylo tobě?“ uhodil na Jace. „Jak by ti bylo, kdyby Sebastián unesl Clary? Kdybychom teď šli zachraňovat ji a ani nevěděli, jestli je mrtvá, nebo živá? Jak by ti asi bylo?“

Jace měl pocit, jako by ho Alek uhodil. A navíc mu připadalo, že si to zaslouží. Po několika neúspěšných pokusech se mu konečně podařilo vykoktat: „B-byl bych strachem bez sebe.“

Alek vstal. Na pozadí tmavého nebe, jakoby pokrytého modřinami, mu bylo zřetelně vidět do obličeje, od země se totiž odrážela záře rozpadlého měsíce. Jace si mohl v jeho tváři prohlížet každý jednotlivý rys, všechno, co jeho přítel do té doby držel v sobě. Vzpomněl si, jak Alek na Zakletém dvoře zabil vílího rytíře – chladnokrevně, rychle a bez milosti. To se mu vůbec nepodobalo. A přece se nad tím Jace tehdy ani nepozastavil, neptal se, z čeho ta chladnokrevnost pramení, jestli za ní nestojí bolest, vztek a strach. „Tak takhle to vypadá u mě,“ řekl Alek a ukázal sám na sebe. „Takhle to vypadá, když jsem strachem bez sebe já.“

„Aleku…“

„Nejsem jako ty,“ přerušil ho Alek. „Já… neumím za všech okolností stavět na odiv dokonalé sebeovládání. Můžu vtipkovat, můžu se snažit, ale mám svoje meze. Nemůžu…“

Jace vyskočil na nohy. „Ale ty přece nemusíš nic stavět na odiv,“ namítl nechápavě. „Nemusíš nic předstírat. Můžeš přece…“

„Můžu se úplně sesypat? Oba víme, že to není pravda. Musíme to vydržet. Všechny ty roky jsem tě sledoval, díval jsem se, jak jsi všechno přestál, viděl jsem, jak ses choval, když sis myslel, že je tvůj otec mrtvý, pozoroval jsem tě, když jsi byl přesvědčený, že je Clary tvoje sestra, sledoval jsem tě a tys to všechno přežil, takže jestli to mám taky všechno přežít, musím na to jít stejně jako ty.“

„Ale ty nejsi jako já,“ namítl Jace. Měl pocit, jako by se pevná zem pod jeho nohama trhala vedví.

Od doby, kdy mu bylo deset let, celý svůj život budoval na pevných základech tvořených rodinou Lightwoodových, zejména Alekem. Vždycky se domníval, že jako parabátai jeden druhému pomáhají, že když má Alek zlomené srdce, dokáže ho Jace utěšit stejně, jako je tomu naopak, teď si ale s hrůzou uvědomil, že od chvíle, kdy byli uneseni zástupci podsvěťanů, na Aleka skoro nepomyslel a vůbec ho nenapadlo, jak těžce musí prožívat každou hodinu, každou minutu, kdy neví, jestli je Magnus ještě naživu.

„Jsi lepší.“

Alek na něj zůstal zírat a rychle při tom oddechoval. „Co jsi viděl?“ zeptal se znenadání. „Myslím, když jsme vstoupili do tohohle světa. Všiml jsem si, jak se tváříš, když jsme tě našli. Něco jsi vidět musel. Protože kdybys neviděl nic, nevypadal bys tak, jak jsi vypadal.“

Jace zavrtěl hlavou. „A co jsi viděl ty?“

„Viděl jsem Síň Dohod. Konala se tam velká hostina na oslavu vítězství a byli tam úplně všichni.

Byl tam Max. Byl jsi tam ty, Magnus a všichni ostatní a táta měl proslov o tom, že jsem nejlepší bojovník, jakého kdy poznal…“ Mluvil stále tišeji, až nakonec skoro šeptal. „Nikdy jsem netušil, že chci být

nejlepší bojovník,“ pokračoval. „Vždycky jsem si myslel, že mi vyhovuje být obyčejná hvězda zastíněná tvojí supernovou. Chápeš, máš přece v sobě krev anděla. Mohl bych trénovat a trénovat… a stejně bych se ti nikdy nevyrovnal.“

„Nikdy bys po tom netoužil,“ řekl Jace. „To nejsi ty.“

Alekův dech se zklidnil. „Já vím,“ souhlasil. „Nežárlím na tebe. Vždycky jsem věděl, už od začátku, že si všichni myslí, že jsi lepší než já. Myslel si to můj táta. Myslel si to Spolek. Izzy a Max k tobě vzhlíželi jako k velkému bojovníkovi a chtěli se ti podobat. Ale od toho dne, kdy jsi mě požádal, abych se stal tvým parabátai, jsem věděl, že to znamená, že mi důvěřuješ natolik, abys mě dokázal požádat

o pomoc. Sděloval jsi mi tím, že nejsi samotářský, soběstačný voják, který všechno zvládne na vlastní pěst. Potřeboval jsi mě. Díky tomu mi došlo, že aspoň jeden člověk automaticky nepředpokládá, že jsi lepší než já. A tím člověkem jsi ty.“

„Existují různé způsoby, jak být lepší,“ řekl Jace. „To jsem věděl už tehdy. Možná jsem fyzicky silnější, ale ty máš upřímnější srdce než kdokoli, koho jsem kdy poznal, a silnější víru v jiné lidi.

V tomhle ohledu jsi lepší, než bych já kdy mohl doufat, že budu.“ Alek k němu obrátil překvapený pohled.

„Poslat mě k vám bylo to nejlepší, co pro mě Valentýn mohl udělat,“ dodal Jace. „Samozřejmě tím myslím i vaše rodiče, ale hlavně vás tři. Tebe, Izzy a Maxe. Kdyby nebylo vás, skončil bych… jako Sebastián. Toužil bych po tomhle.“ Ukázal na pustinu před nimi. „Chtěl bych se stát králem zpustošené země plné lebek a mrtvol.“ Jace se odmlčel a zamžoural do dálky. „Viděl jsi to?“

Alek zavrtěl hlavou. „Nevidím vůbec nic.“

„Bylo tam světlo, nějaký odlesk.“ Jace si pečlivě prohlížel stíny v poušti. Ze svého opasku vytáhl andělské ostří. Čirý adamas ve svitu měsíce zářil jako rubín, přestože ho Jace ještě ani neaktivoval.

„Počkej tady,“ poručil Alekovi. „Hlídej vchod. Podívám se tam.“

„Jacei…,“ začal Alek protestovat, to už ale Jace utíkal ze svahu a skákal při tom z kamene na kámen. Jak se blížil k patě kopce, kameny měly čím dál světlejší barvu, a když na ně šlápl, drolily se mu pod nohama. Nakonec je vystřídal písek jemný jako prach, místy posetý mohutnými balvany. Krajinu ozvláštňovalo i několik dalších útvarů – stromů, které vypadaly, jako by se při náhlém výbuchu nebo nečekaném vzplanutí slunce na místě proměnily v kámen.

Za ním čekal Alek a vchody do tunelů. Před ním se prostírala pustina. Jace se vydal mezi rozpukané balvany a mrtvé stromy. Po chvíli to zahlédl znovu, nějakou jiskřičku života uprostřed mrtvého světa.

Namířil si to tím směrem, začal se ke světlu přibližovat a opatrně přitom našlapoval.

„Kdo je tam?“ zavolal a pak se zamračil. „No jistě,“ dodal na adresu tmy zahalující všechno kolem něj, „dokonce i já, lovec stínů, jsem viděl dost filmů na to, abych věděl, že každého, kdo zavolá ‚Kdo je tam?‘, čeká okamžitá smrt.“

Nato zaslechl nějaký zvuk připomínající zalapání po dechu nebo polknutí. Jace ztuhl a rychle vyrazil vpřed. A vtom to spatřil – stín, ze kterého se ve tmě vyloupla lidská postava. Byla to klečící žena ve světlých šatech potřísněných špínou a krví. Vypadalo to, že pláče.

Jace pevněji sevřel rukojeť andělského ostří. Za svůj život už potkal tolik démonů, kteří předstírali bezmoc nebo se jinak snažili zamaskovavat svoji pravou přirozenost, že jeho první reakcí nebyl soucit, ale podezření. „Dúma,“ zašeptal a andělské ostří v jeho ruce zaplálo. Teď ženu viděl zřetelněji. Dlouhé vlasy jí sahaly až na zem, takže se jí couraly po sežehnuté hlíně, a na hlavě měla kovovou čelenku.

V přítmí nabraly její vlasy načervenalý odstín připomínající zaschlou krev a on si kratičkou chvilku, než vstala a otočila se k němu, myslel, že by to mohla být královna víl…

Ale nebyla. Tahle žena patřila k lovcům stínů. A víc než to. Měla na sobě bílé roucho železné sestry přepásané pod ňadry a její oči plály bledě oranžovou barvou ohně. Tváře a čelo jí pokrývaly tmavé runy.

Ruce měla sevřené na prsou. Po chvíli je uvolnila, spustila je podél těla a Jace v tu ránu ucítil, jak mu v plicích chladem ztuhl vzduch – na jejím hrudníku totiž spatřil hlubokou ránu, z níž jí na bílé roucho

prýštila krev.

„Ty mě znáš, lovče stínů, že?“ promluvila žena. „Jsem Magdalena, železná sestra, kterou jsi zavraždil.“

Jace polkl, aby zahnal sucho v krku. „Tohle není ona. Jsi démon.“

Zavrtěla hlavou. „Za zradu, které jsem se na Spolku dopustila, mě za trest prokleli. Když jsi mě zabil, ocitla jsem se tady. Tohle je moje peklo a já v něm musím navěky bloudit. Moje rána se nikdy nezahojí, bude navždy krvácet.“ Ukázala za sebe a on si všiml stop vedoucích až k ní. Otisky bosých nohou byly lemované krví.

„Tohle jsi mi udělal.“

„To jsem nebyl já,“ bránil se chraptivým hlasem.

Naklonila hlavu na stranu. „Že nebyl?“ podivila se. „Copak si na to nepamatuješ?“

Pamatoval. Vzpomněl si na malý ateliér v Paříži, na pohár z adamasu, na to, jak Magdalena nečekala jeho útok, a on přesto vytáhl dýku a bodl ji, na výraz v jejím obličeji, když se zhroutila na pracovní stůl a vyprchal z ní život…

Na krev na své dýce, rukou a oblečení. Nebyl to démoní jed. Nebyla to krev nepřítele. Měl na rukou krev lovkyně stínů.

„Ale pamatuješ,“ uhodla Magdalena a s drobným úsměvem naklonila hlavu. „Jak by mohl nějaký démon vědět to, co vím já, Jacei Herondale?“

„Tak se… nejmenuju,“ zašeptal Jace. Krev ho pálila v žilách a svírala mu hrdlo, takže sotva mohl mluvit. Pomyslel na stříbrnou skříňku zdobenou vyrytými ptáky – ladně plachtícími volavkami, na historii jednoho ze slavných rodů lovců stínů uloženou v knihách, dopisech a rodinných klenotech a na to, jak měl od počátku pocit, že si nezaslouží dotknout se jejího obsahu.

V obličeji jí škublo, jako by nerozuměla tomu, co řekl, přesto ale plynule pokračovala a přitom se k němu blížila po popraskané půdě. „Tak kdo tedy jsi? Na jméno Lightwood nemáš žádný skutečný nárok. Jsi tedy Morgenstern? Stejně jako Jonathan?“

Jace se nadechl a v krku ho začalo pálit, jako by místo vzduchu nasál oheň. Celé tělo měl kluzké potem a třásly se mu ruce. Všechno v něm křičelo, že by se měl vrhnout vpřed a probodnout toho tvora podobného Magdaleně andělským ostřím, pořád ale v duchu viděl, jak před ním železná sestra v Paříži padá na stůl, umírá a on nad ní stojí a pomalu si uvědomuje, co udělal a že je vrah. A jak by vlastně mohl stejnou osobu zabít dvakrát…?

„Líbilo se ti to, že ano?“ zašeptala. „Líbilo se ti být spojený s Jonathanem a tvořit s ním jednu bytost. Osvobozovalo tě to. Můžeš se tisíckrát přesvědčovat, že všechno, co jsi udělal, bylo z donucení, že jsi to nebyl ty sám, že jsi mě tou dýkou nebodl ty, jenže my dva pravdu známe. Spojení vytvořené Lilith pro tebe byla jen záminka, abys mohl dělat věci, po kterých jsi v skrytu duše stejně toužil.“

Clary, pomyslel si zoufale. Kdyby tu byla, mohl by se zachytit jejího nevysvětlitelného přesvědčení, její víry, že je v jádru dobrý, víry neochvějné jako pevnost, do které nemohly proniknout žádné pochyby. Jenže ona tu nebyla a on stál sám ve spálené, mrtvé krajině, ve stejné mrtvé krajině…

„Viděl jsi tohle, že ano?“ sykla Magdalena. Už byla skoro u něj a v očích jí poskakovaly plameny vydávající oranžovou a rudou záři. „Tuhle spálenou zemi, naprostou zkázu a ty jsi tomu všemu vládl, že? Nebyla snad tohle tvoje halucinace? Nejtajnější přání tvého srdce?“ Chytila ho za zápěstí a její jásavý hlas, už ne tak docela lidský, přitom nabíral na intenzitě. „Myslíš si, že tvým temným tajemstvím je, že chceš být jako Jonathan. Já ti ale povím pravé tajemství, to ze všech nejtemnější. Ty už totiž takový jsi.“

„Ne!“ vykřikl Jace a rozmáchl se andělským ostřím. To ve vzduchu opsalo ohnivý oblouk. Ucukla před ním a Jace se chvíli domníval, že oheň z ostří přeskočil na okraj jejího roucha a zapálil ho, protože se mu před očima rozhořel jasný plamen. Cítil v pažích pálení a cukání vlastních žil a svalů a slyšel, jak Magdalenin křik přechází v hrdelní, nelidský jekot. Zavrávoral…

A vtom si uvědomil, že oheň proudí přímo z něj, že mu ve vlnách tryská z rukou a konečků prstů,

žene se přes poušť a spaluje všechno, co mu stojí v cestě. Viděl, jak se před ním Magdalena svíjí a zmítá a mění se v ohavného, odpudivého netvora s chapadly. Ten pak naposledy zavyl a rozpadl se v prach.

Když se Jace podíval dolů, zjistil, že mu země pod nohama černá a vzduch nad ní se tetelí žárem. Padl na kolena a z jeho andělského ostří vyšlehly plameny, vzepjaly se do výšky a obklopily ho ze všech stran.

Když oheň zachvátil celou pláň a zakryl mu výhled na nebe, pomyslel si: Uhořím tady.

Necítil žádný strach.

17

Zápalné oběti

Clary se zdálo o ohni, o planoucím sloupu, který se řítí pouští a spaluje všechno, co mu stojí v cestě – stromy, keře, křičící lidi. Jejich těla v žáru plamenů černala a rozpadala se v prach a nad tím vším visela jediná runa, vznášela se ve vzduchu jako anděl. Podobala se dvěma křídlům spojeným jednou čarou…

Dým a stíny prořízl výkřik a Clary se z noční můry rázem probudila. Když otevřela oči, spatřila oheň přímo před sebou, jasný a žhavý, a rychle se posadila. Přitom stihla vytasit Heosfóros.

Seděla s mečem v ruce a rozbušené srdce se jí pomalu uklidňovalo. Tenhle oheň za sebou nenechával spoušť a nevymkl se kontrole. Byl krotký a dým z něj poklidně stoupal k vysokému stropu jeskyně. Plameny osvětlovaly její nejbližší okolí. V jejich záři viděla Simona a Isabelu. Ta se mu právě zvedala z klína a zmateně mžourala kolem sebe. „Co se to…“

Clary už stála na nohou. „Slyšela jsem někoho křičet,“ vysvětlila. „Vy dva tady zůstaňte a já se půjdu podívat, co se stalo.“

„Ne, ne.“ Isabela vstala a vzápětí do jeskyně vrazil udýchaný Alek.

„Jace,“ vyhrkl. „Něco se stalo. Clary, vezmi si stélu a pojď se mnou.“ Otočil se a rozběhl se zpátky do tunelu. Clary si zastrčila Heosfóros za opasek a vyrazila za ním. Proletěla chodbou, přestože se jí na hrbolatém kamenitém podkladě smekaly podrážky, a se stélou v ruce vyběhla ven.

Noc plála jasným světlem. Před Clary ležela šedá kamenitá stráň svažující se k poušti a v místě, kde končilo kamení a začínal písek, hořel oheň. Plameny šlehaly vysoko do vzduchu, ozařovaly nebe zlatým světlem a spalovaly zem na troud. Nechápavě zírala na Aleka.

„Kde je Jace?“ vykřikla, aby přehlušila praskání plamenů.

Odvrátil od ní obličej a zadíval se přímo do srdce ohně. „Tam,“ řekl. „Uprostřed plamenů. Viděl jsem, jak z něj vytryskly a celého ho pohltily.“

Clary se zastavilo srdce. Vrávoravě od Aleka uskočila, jako by ji uhodil, a chvíli si uvědomovala jen to, že se k ní natahuje a přesvědčuje ji: „Clary, on není mrtvý. Kdyby byl, věděl bych o tom. Věděl bych to…“

Ze vchodu do jeskyně za jejich zády vyrazila Isabela se Simonem. Clary zaznamenala jejich různé reakce na nebeský oheň – Isabela vytřeštila oči, zatímco Simon před jasnou září s hrůzou ucukl. Oheň

a upíři, to nešlo dohromady, i když to byl světlomilec. Isabela ho chytila za paži, jako by ho chtěla chránit. Clary ji slyšela něco křičet, její slova ale úplně zanikla v hučení plamenů. Ucítila na ruce pálení. Teprve když sklopila pohled, uvědomila si, že její mysl na chvíli ovládlo podvědomí a ona si mimoděk začala na kůži kreslit potřebné znamení. Sledovala, jak jí na zápěstí rostou tlusté černé linie runy pyr, která chrání před ohněm. Byla to mocná runa. Cítila, jak z ní do okolí vyzařuje síla.

Vydala se po svahu dolů, když ale za sebou vycítila Alekovu přítomnost, otočila se. „Drž se

zpátky,“ zakřičela na něj, zvedla k němu zápěstí a ukázala mu svoji runu. „Nevím, jestli to bude fungovat,“ zavolala. „Zůstaň tady, musíš chránit Simona a Izzy. Nebeskej oheň by měl démony odrazovat, ale stejně.“

Po těch slovech se odvrátila a lehkým krokem se rozběhla mezi kamením přímo ke zdroji jasné záře. Alek zůstal stát na místě, ruce zaťaté v pěst.

Zblízka se oheň podobal mihotavé, proměnlivé zlaté stěně a z jeho středu problikávaly různé barvy

– žhavě rudé, oranžové a zelené jazyky. Kromě plamenů Clary neviděla nic. Horko, které z ohně sálalo, ji pálilo na kůži a vhánělo jí slzy do očí. Zhluboka se nadechla, až jí žárem úplně vyschlo v krku,

a vstoupila do ohně.

Obklopil ji jako cizí náruč. Svět byl najednou celý červený, zlatý a oranžový a rozplýval se jí před očima. Vlasy jí vlály ve žhavém větru a ona nedokázala rozeznat, kde končí její rusé kadeře a začíná samotný oheň. Opatrně postupovala vpřed a občas zavrávorala, jako by se prodírala vichřicí. S každým krokem cítila, jak jí na ruce pulzuje runa, která jí dodávala odolnost proti ohni. Všude kolem ní šlehaly plameny a splétaly se jí nad hlavou.

Znovu se nadechla spalujícího žáru a šla dál s rameny ohnutými, jako by nesla těžké břemeno.

Kolem sebe neměla nic než oheň. Napadlo ji, že tady v plamenech zemře, shoří jako pírko a v hlíně tohoto cizího světa po sobě nezanechá ani jedinou šlépěj, která by připomínala, že tu vůbec někdy byla.

Jace, pomyslela si a udělala poslední krok. Plameny se kolem ní rozestoupily, jako když se roztáhne opona, a ona zalapala po dechu a ztratila rovnováhu. Koleny tvrdě narazila na zem. Runa odolnosti proti ohni na její ruce bledla a ztrácela se a její mizející účinek jí z těla odčerpával energii. Zvedla hlavu

a rozhlédla se.

Obklopoval ji ohnivý kruh, jehož plameny se vzpínaly až k sežehnutému nebi démoního světa.

Uprostřed kruhu ohraničeného ohněm klečel Jace. Žár mu nijak neublížil. Zlatou hlavu měl zakloněnou a oči přivřené. Rukama se opíral o zem a z dlaní jako by mu proudilo roztavené zlato. Po zemi si razily

cestu stružky podobné potůčkům lávy a osvětlovaly hlínu. Ne, opravila se v duchu, to nebyly jen odlesky světla, hlína totiž působením třpytivé tekutiny krystalizovala a měnila se v tvrdý lesklý materiál, který zářil jako…

Jako adamas. Doplazila se k Jaceovi po kolenou, takže cítila, jak se pod ní hrbolatá země mění

v kluzkou skelnou plochu podobnou adamasu, která však neměla bílou barvu, ale zlatou. Jace se nehýbal. Stejně jako když se anděl Raziel zvedal z jezera Lyn a lily se z něj proudy vody, tak ze sebe Jace bez hnutí nechal tryskat oheň, zatímco země všude kolem tvrdla a měnila se ve zlato.

Adamas. Síla posvátné hmoty rozechvívala Clary celé tělo a pronikala jí až do morku kostí. Hlavou jí letěly různé obrazy – před očima se jí rozvíjely runy, hned zase mizely jako světla při ohňostroji a ona oplakávala jejich ztrátu. Tolik run, jejichž význam a užitek se nikdy nedozví, teď ale byla jen několik centimetrů od Jace a v duchu před sebou jasně spatřila první runu, jež se jí kdy zjevila, runu, kterou

v předešlých dnech vídala ve snech. Křídla spojená jednou čarou – ne, to nejsou křídla, je to jílec meče, od začátku to byl jílec meče…

„Jacei!“ vykřikla a jeho oči se otevřely. Byly ještě zlatější než oheň všude kolem. Díval se na ni naprosto nevěřícným pohledem a ona si v tom okamžiku uvědomila, co si do té doby myslel, že dělá – klečel tu a čekal na smrt, čekal, až ho oheň stráví jako středověkého světce.

Měla chuť mu vrazit facku.

„Clary, jak…“

Natáhla se k němu a chtěla ho chytit za zápěstí, on byl ale rychlejší a její ruce se vyhnul. „Ne!

Nedotýkej se mě. Není to bezpečné…“

„Jacei, přestaň.“ Ukázala mu své zápěstí s runou pyr, která se v nepřirozené záři ohně stříbrně třpytila. „Prošla jsem ohněm, abych se k tobě dostala,“ zakřičela, aby ji přes kvílení plamenů slyšel.

„Jsme tady. Teď jsme tady oba, rozumíš?“

Jeho oči se šíleně, zoufale leskly. „Clary, zmiz odsud…“

„Ne!“ Chytila ho za ramena a on před ní tentokrát neucukl.

Zaryla prsty do látky jeho zbroje. „Vím, jak to všechno napravit!“ vykřikla, předklonila se a vší

silou ho políbila na rty.

Jeho ústa byla horká a suchá, a když mu přejela rukama po krku a vzala do dlaní jeho tvář, cítila, jak ji jeho kůže pálí. Jeho rty chutnaly po ohni, spálenině a krvi a ji napadlo, jestli to samé cítí i on z ní.

„Věř mi,“ zašeptala mezi dvěma polibky, a i když její slova spolkl chaos běsnící kolem nich, ucítila, že se Jace trochu uvolnil a přikývl. Opřel se o ni a nechal mezi nimi oheň volně procházet. Oba dýchali dech toho druhého a ochutnávali si ze rtů jiskry.

„Věř mi,“ zopakovala šeptem a sáhla po svém meči.

Isabela vší silou objímala Simona a snažila se ho zadržet. Věděla, že kdyby ho pustila, rozběhl by se z kopce k ohni, v němž zmizela Clary, a po hlavě by se do něj vrhl.

A okamžitě by vzplanul jako troud politý benzinem. Byl to upír. Isabela stála za ním, svírala ho rukama spojenýma na jeho prsou a měla pocit, že pod jeho žebry cítí duté místo, kde mu nebije srdce. To její bušilo jako o závod. Horký vítr proudící z obrovské hranice, která hořela pod svahem, jí rozfoukával vlasy. Alek stál v půlce kopce a nejistě přešlapoval na místě. Proti požáru z něj byla vidět jen černá silueta.

Plameny se vzpínaly k nebi a zakrývaly rozlámaný měsíc. Byla to proměnlivá, nebezpečně nádherná zlatá stěna. Isabela rozeznala, že se v mihotavých plamenech pohybují stíny – nějaká klečící postava a pak někdo menší, kdo se sklonil k zemi a teď lezl po kolenou. Clary, pomyslela si, Clary, která se plazí

k Jaceovi v samém srdci požáru. Věděla, že si Clary nanesla runu pyr, nikdy ale ještě neslyšela o znamení, které by dokázalo odolat tak silnému žáru.

„Izzy,“ zašeptal Simon. „Já nevím, jestli…“

„Pst.“ Sevřela ho ještě pevněji a tiskla ho k sobě, jako by na tom záviselo, zda se sama dokáže udržet pohromadě. Jace byl tam, uprostřed plamenů, a ona by ztrátu dalšího bratra neunesla, nemohla by… „Jsou v pořádku,“ prohlásila. „Kdyby se Jaceovi něco stalo, Alek by to poznal. A jestli je

v pořádku on, tak je v pořádku i Clary.“

„Oba tam uhoří,“ namítl Simon žalostným tónem.

Isabela vykřikla, v tu chvíli totiž plameny náhle vyšlehly ještě výš. Alek udělal váhavý krok vpřed a vzápětí padl na kolena a opřel se rukama o zem. Jeho prohnutá záda prozrazovala bolest. Na nebi závratně vířily spirály plamenů.

Isabela Simona pustila a rozběhla se ze svahu ke svému bratrovi. Sklonila se k němu, chytila ho na zádech za bundu a zvedla ho. „Aleku, Aleku…!“

Alek vrávoravě vstal. V obličeji byl bledý jako stěna, s výjimkou míst, kde byl umouněný od sazí. Otočil se k Isabele zády a trhanými pohyby si z ramen setřásl bundu. „Moje runa parabátai – vidíš ji?“

Isabela ucítila, jak se jí zhoupl žaludek. Chvíli se bála, že omdlí. Pak ale chytila Aleka za límec, stáhla mu ho dolů a zhluboka si oddechla úlevou. „Pořád tam je.“

Alek si bundu zase oblékl. „Připadalo mi, že se něco změnilo, jako by se ve mně něco otočilo…“ Hlas mu rostl do křiku. „Jdu tam dolů.“

„Ne!“ Isabela ho chytla za paži a vzápětí se vedle ní důrazně ozval Simon:

„Podívejte!“

Ukazoval k ohni. Isabela tím směrem chvíli nechápavě zírala, než si uvědomila, na co se je snaží upozornit. Plameny začaly slábnout. S rukou pořád položenou na Alekově paži zavrtěla hlavou, aby se přesvědčila, že se jí to nezdá, ale žádný klam to nebyl. Oheň ustupoval. Sloupce plamenů vzpínající se k nebi postupně klesaly, bledly do žlutého odstínu a skládaly se dovnitř jako prsty do dlaně. Pustila

Aleka, takže teď všichni tři stáli v řadě vedle sebe, dotýkali se rameny a sledovali, jak skomírající oheň odhaluje kruh mírně zčernalé země vypálený od plamenů a uvnitř něj dvě postavy. Clary a Jace.

V hustém dýmu a rudé záři řeřavých uhlíků je skoro nebylo vidět, zcela očividně ale byli naživu

a neměli žádné zranění. Clary stála, Jace před ní klečel a držel ji za ruce, skoro jako by ho pasovala na

rytíře. Jejich postoj působil jako součást nějakého rituálu spojeného s tajemnou, prastarou magií. Když se kouř rozptýlil, Isabela si všimla, jak se Jaceovi při vstávání ze země zaleskly vlasy. Oba pak začali stoupat do svahu za ostatními.

Isabela, Simon a Alek se pohnuli z místa a rozběhli se k nim. Isabela se hned vrhla na Jace. Ten ji vzal do náruče a za jejími zády se natáhl, aby mohl sevřít Alekovu ruku, a přitom nepustit Izzy. Cítila, že má studenou, skoro ledovou kůži. Na jeho zbroji nebyl vidět jediný spálený flíček, stejně jako poušť za nimi nenesla žádné stopy toho, že ještě před chvílí na ní zuřil mohutný požár.

Isabela otočila hlavu, kterou měla položenou na Jaceových prsou, a spatřila, že Simon objímá Clary. Pevně ji svíral v náruči a kroutil hlavou, a když k němu Clary zvedla rozzářený obličej, Isabela si uvědomila, že v sobě necítí ani nejmenší náznak žárlivosti. To, jak Simon objímal Clary, se nijak nelišilo od jejího objetí s Jacem. Byl to očividný projev lásky, lásky mezi bratrem a sestrou.

Odtrhla se od Jace a usmála se na Clary. Ta její úsměv nesměle opětovala. Pak se na Clary vrhl Alek a Simon s Jacem se navzájem změřili ostražitým pohledem. Najednou Simon roztáhl rty do širokého úsměvu, do toho náhlého, nečekaného úsměvu, který dokázal zazářit i v nejčernějších chvílích a který Isabela milovala, a rozevřel náruč, aby Jace objal.

Ten zavrtěl hlavou. „Je mi jedno, že jsem se před chvílí sám podpálil,“ řekl. „Tebe objímat nebudu.“

Simon si povzdechl a spustil ruce podél těla. „Tvoje smůla,“ odsekl. „Kdybys do toho šel, nechal bych tě, ale upřímně řečeno, stejně by to bylo jenom objetí z lítosti.“

Jace se otočil ke Clary. Ta už neobjímala Aleka, ale stála s pobaveným výrazem opodál a ruku měla položenou na jílci Heosfóru. Zdálo se, že se rukojeť třpytí, jako by do sebe polapila trochu světla z ohně.

„Slyšelas to?“ dožadoval se Jace její reakce. „Objetí z lítosti?!“ Alek zvedl ruku. Jace k překvapení všech ostatních zmlknul.

„Chápu, že jsme teď všichni radostí bez sebe, že jste to přežili, čímž se taky vysvětluje, proč se chováš jako pitomec,“ pravil Alek.

„Ale nejdřív,“ dodal a zvedl prst do vzduchu, „myslím, že my tři máme nárok na nějaké vysvětlení.

Co se to stalo? Jak to, že jsi ztratil nad ohněm vládu? Něco na tebe zaútočilo?“

„Byl to démon,“ odpověděl Jace po krátké odmlce. „Vzal na sebe podobu ženy, kterou jsem… které jsem ublížil, když mě ovládal Sebastián. Popichoval mě, až už jsem nebeský oheň nedokázal ovládnout.

Clary mi nad ním pomohla znovu získat kontrolu.“

„A to je všechno? Jste oba v pořádku?“ zeptala se Isabela trochu nevěřícně. „Já myslela – když jsem viděla, co se děje – myslela jsem, že za to může Sebastián. Že se mu nějak podařilo nás najít. Že ses ho pokusil spálit, ale místo toho jsi zapálil sám sebe…“

„To se nestane.“ Jace ji lehce pohladil po tváři. „Teď už oheň naprosto ovládám. Vím, jak ho používat a jak ne. Vím, jak ho namířit správným směrem.“

„A jak?“ zeptal se Alek ohromeně.

Jace zaváhal. Pohledem přeskočil na Clary a zdálo se, že jeho oči ztmavly, jako by se přes ně přetáhla opona. „Budete mi prostě muset věřit.“

„To myslíš vážně?“ namítl Simon s nevírou. „Prostě ti máme věřit?“

„Copak mi teď nevěříte?“ ujišťoval se Jace.

„Já…“ Simon se podíval na Isabelu a ta zase na svého bratra.

Alek po chvíli přikývl. „Věřili jsme ti dost na to, abychom šli s tebou sem,“ řekl. „A budeme ti věřit až do konce.“

„I když by bylo vážně moc prima, kdybys nám prozradil svůj plán, víš, aspoň trošku s předstihem,“ poznamenala Isabela. „Myslím dřív, než přijde ten konec.“

Alek jejím směrem tázavě zvedl obočí. Nevinně pokrčila rameny.

„Jenom o chviličku dřív,“ dodala. „Byla bych ráda, kdybych se na to mohla trochu připravit.“

Setkala se pohledem se svým bratrem a ten se po chvíli rozesmál, i když trochu ochraptěle, jako by skoro zapomněl, jak se to dělá.

Paní konzulce:

Sličný lid není vaším spojencem. Jsou to vaši nepřátelé. Nenávidí všechny nefilim, mají v úmyslu je zradit a svrhnout jejich vládu. Spolupracovali se Sebastiánem Morgensternem při útocích na Instituty. Nevěřte Meliornovi ani žádným jiným poradcům z kteréhokoli vílího dvora. Královna sličného lidu je váš nepřítel. Na tuhle zprávu se nepokoušejte odpovědět. Patřím teď k lovcům

z divokého honu, a kdyby pojali podezření, že jsem vám něco řekl, zabili by mě.

Mark Blackthorn

Ťia Penhallowová se přes obroučky brýlí na čtení podívala na Emmu a Juliána, kteří nervózně přešlapovali před psacím stolem v knihovně jejího domu. Konzulka měla za zády velké panoramatické okno a Emma viděla, jak se za ním rozkládá Alicante. Stráně kopců byly poseté domy, všechny kanály směřovaly k Síni Dohod a proti nebi se tyčil kopec s Gardem.

Ťia znovu sklopila oči ke kusu papíru, který jí přinesli. Byl uvnitř žaludu poskládaný s téměř ďábelskou zručností a i Tibovým šikovným prstům trvalo dost dlouho, než se mu povedlo ho vyprostit.

„Nenapsal tvůj bratr ještě něco dalšího? Třeba nějakou soukromou zprávu jen pro vás?“

„Ne,“ odpověděl Julián a v jeho přiškrceném, dotčeném hlase muselo zaznít něco, co Ťiu přimělo mu věřit, takže už se ho dál nevyptávala.

„Určitě si uvědomujete, co to znamená,“ pokračovala. „Rada tomu nebude chtít uvěřit. Budou tvrdit, že je to podvod.“

„Je to Markův rukopis,“ namítl Julián. „A k tomu ten podpis…“ Ukázal na symbol na spodním okraji stránky. Byl to otisk vzoru s trny vyvedený nějakým červenohnědým inkoustem. „Namočil svůj rodinný prsten do krve a obtiskl ho na papír,“ vysvětlil Julián a začervenal se. „Jednou mi ukázal, jak se to dělá. Rodinný prsten Blackthornových by nikdo jiný neměl a taky by nikoho nenapadlo, že má tohle udělat.“

Ťia přeskočila pohledem z Juliánových zaťatých pěstí na Emmin strnulý obličej a přikývla. „Jak se cítíte?“ zeptala se už laskavěji. „Víte, co je to divoký hon?“

Tibo jim na to téma uspořádal obšírnou přednášku, Emma ale stejně zjistila, že pod soucitným pohledem konzulčiných tmavých očí nedokáže najít slova. Místo ní promluvil Julián. „Jsou to vílí lovci,“ odpověděl. „Prohánějí se na koních po obloze. Lidi věří, že když se za nimi někdo vydá, dovedou ho do země mrtvých nebo do země víl.“

„Vede je Gwyn ap Nudd,“ dodala Ťia. „Nemá nad sebou žádného pána, podléhá divoké magii. Říká se mu ‚sběrač mrtvých‘.

Patří sice k vílám, ale on ani jeho lovci nejsou vázáni Dohodami. Neuzavřeli s lovci stínů žádnou smlouvu, neuznávají naši pravomoc a odmítají se řídit zákony. Jakýmikoli zákony. Rozumíte tomu?“ Odpovědí jí byly dva nechápavé pohledy. Povzdechla si. „Jestli Gwyn přijal vašeho bratra mezi lovce, už ho možná nebudeme moct…“

„Chcete nám říct, že ho nedokážete přivést zpátky,“ doplnila za ni Emma. Všimla si, že

v Juliánových očích se něco zlomilo. Dostala chuť přeskočit psací stůl a utlouct konzulku těmi jejími pečlivě srovnanými složkami, z nichž každá byla označena štítkem s jiným jménem.

Jeden z nich přitáhl Emminu pozornost jako neonový nápis. CARSTAIRSOVI: ZEMŘELI. Snažila se nedat na sobě znát, že si všimla jména své rodiny.

„Říkám jen to, že to zatím nevím.“ Konzulka se dlaněmi opřela o desku psacího stolu. „Vlastně toho ještě nevíme strašně moc,“ dodala tichým, skoro pohnutým hlasem. „To, že jsme ve sličném lidu ztratili spojence, je pro nás velká rána. Ze všech podsvěťanů jsou víly nejlstivější a nejnebezpečnější.“ Vstala ze

židle. „Chvíli tu počkejte.“

Dveřmi zapuštěnými v dřevěném obložení vyšla z místnosti a po chvilce ticha Emma zaslechla ozvěnu kroků a mumlání Patrickova hlasu. Zachytila i několik jednotlivých slov – „soud“, „smrtelný“ a

„zrada“.

Cítila, že je Julián vedle ní napjatý jako kuše s nataženou pružinou. Natáhla ruku, lehce mu ji položila na záda a prstem mu začala kreslit mezi lopatky: J-S-I-V-P-O-Ř-Á-D-K-U?

Nepodíval se na ni, jen zavrtěl hlavou. Emma loupla očima po stohu složek na psacím stole, pak mrkla ke dveřím, nakonec na tichého Juliána s prázdným pohledem a v mžiku se rozhodla. Vrhla se ke stolu, zabořila ruku do hromádky papírů a vytáhla složku s nápisem CARSTAIRSOVI.

Listy papíru v ní byly svázané a skoro nic nevážila. Emma Juliánovi rychle vyhrnula tričko. Zacpala mu pusu rukou, aby ztlumila jeho překvapené vyjeknutí, a druhou rukou mu složku zastrčila za pásek džínů na zádech. Pak mu tričko zase stáhla, a to právě ve chvíli, kdy se otevřely dveře a dovnitř se vrátila Ťia.

„Byli byste oba dva ochotní svědčit ještě naposledy před Radou?“ zeptala se a z Emmy, která předpokládala, že se s největší pravděpodobností červená, se podívala na Juliána. Ten se tvářil, jako by dostal zásah elektrickým proudem. V jeho očích se však objevilo něco tvrdého a Emma se nestačila divit. Julián byl většinou tak mírný, že občas zapomínala, že ty oči barvy moře někdy dokážou být studené jako vlny omývající zimní pobřeží. „Bez Meče smrti,“ dodala konzulka. „Jen chci, abyste jim povyprávěli, co víte.“

„Jedině pokud mi slíbíte, že se pokusíte dostat Marka zpátky,“ ozval se Julián. „A ne že to jen řeknete, musíte to taky opravdu udělat.“

Ťia se na něj zadívala vážným pohledem. „Slibuji, že nefilim Marka Blackthorna neopustí, dokud bude žít.“

Julián trošičku uvolnil ramena. „Tak dobře.“

Na černém podmračeném nebi jako rozkvétající květina náhle a zcela nehlučně zazářily plameny. Luke, který pořád stál u okna, překvapením uskočil, pak se ale přitiskl k úzkému otvoru a pokusil se rozeznat, z čeho jasná záře vychází.

„Co to je?“ Rafael klečící na zemi vedle Magnuse zvedl hlavu. Zdálo se, že čaroděj spí. Jeho oči působily jako tmavé půlměsíce. Ležel nepohodlně stočený do klubíčka kolem řetězů, které ho poutaly

k zemi. Vypadal nemocný nebo aspoň zcela vyčerpaný.

„Nejsem si jistý,“ odpověděl Luke. Když k němu upír přistoupil a postavil se k oknu vedle něj, ani se nepohnul. Nikdy se v Rafaelově přítomnosti necítil úplně ve své kůži. Rafael mu připadal jako Loki nebo jiný úskočný bůh, který někdy koná dobro a jindy zlo, vždycky ovšem jedná výhradně ve vlastním zájmu.

Rafael něco zamumlal španělsky a vystrčil Luka od okna. V jeho tmavých očích se zaleskl zlatorudý odraz plamenů.

„Myslíš, že je to Sebastiánovo dílo?“ zeptal se Luke.

„Ne.“ Rafael upíral pohled do dálky a Lukovi to připomnělo, že ačkoli chlapec, kterého má před sebou, zdánlivě nikdy nestárne a vypadá pořád jako čtrnáctiletý andílek, je starší než on sám, a dokonce i než by byli jeho rodiče, kdyby ještě žili. Tedy v případě jeho matky, kdyby zůstala smrtelnicí. „Na tom ohni je něco posvátného, zatímco Sebastiánovy plány mají démoní povahu. Přesně takhle se Bůh zjevil poutníkům v poušti. Hospodin pak předcházel je ve dne v sloupu oblakovém, aby je vedl cestou, v noci pak v sloupu ohnivém, aby svítil jim, aby ve dne i v noci jíti mohli.“

Luke překvapeně zvedl obočí.

Rafael pokrčil rameny. „Vychovali mě jako řádného katolíka.“ Naklonil hlavu na stranu. „Mám takový pocit, že ať je to, co je to, našemu příteli Sebastiánovi se to nebude moc líbit.“

„Vidíš tam něco dalšího?“ zajímal se Luke. Upíří oči dohlédly ještě dál než ostrý zrak vlkodlaka.

„Něco ano, nějaké trosky, možná opuštěné město…“ Rafael bezmocně zakroutil hlavou. „Podívej se sám, až oheň opadne. Vypadá to, že už slábne.“

Z podlahy se ozvalo tiché mumlání a Luke se podíval tím směrem. Magnus se převalil na záda.

Řetězy byly tak dlouhé, že mu poskytovaly dostatek prostoru na to, aby si mohl přitisknout ruce na břicho, jako by ho něco bolelo. Měl otevřené oči. „Když už mluvíme o slábnutí…“

Rafael se vrátil na své místo vedle Magnuse. „Čaroději,“ naléhal, „musíš nám povědět, jestli pro tebe můžeme něco udělat. Takhle nemocného jsem tě ještě neviděl.“

„Rafaeli…“ Magnus si zajel rukou do černých vlasů slepených potem. Jeho pouta zařinčela. „Je to kvůli mému otci,“ prohlásil náhle. „Tohle je jeho říše. Tedy jedna z jeho říší.“

„Kvůli tvému otci?“

„Je to démon,“ pravil Magnus úsečně. „Což by pro vás nemělo být zase takové překvapení. Víc informací ode mě nečekejte.“

„Dobře, ale proč bys měl být z pobytu v říši svého otce nemocný?“

„Snaží se mě přimět, abych ho prosil o pomoc,“ vysvětlil Magnus a opřel se o lokty. „Má mě tady na dosah ruky. A já v téhle dimenzi nemůžu používat magii, takže se nemám jak bránit. Může mi přitížit

a může mi ulevit. Způsobuje mi potíže, protože si myslí, že až budu dost zoufalý, zavolám ho a požádám o pomoc.“

„A uděláte to?“ zeptal se Luke.

Magnus zavrtěl hlavou a hned stáhl obličej bolestí. „Ne. Nestálo by to za to. U mého otce každá pomoc něco stojí.“

Luke znervózněl. S Magnusem si nebyli moc blízcí, ale vždycky k němu choval sympatie a úctu.

Respektoval Magnuse i jiné čaroděje, jako byla Catarina Lossová, Ragnor Fell a další, kteří po generace pomáhali lovcům stínů. Zoufalství, jež teď čišelo z Magnusova hlasu, ani vzdálený pohled v jeho očích se mu nezamlouvaly.

„A vy byste nebyl ochotný zaplatit? Ani kdyby vás to jinak mohlo stát život?“

Magnus se na Luka unaveně podíval a zase sebou plácl na kamennou podlahu. „Je možné, že by za mě musel zaplatit někdo jiný,“ řekl a zavřel oči.

„Já…,“ začal Luke, Rafael na něj ale vyčítavě zavrtěl hlavou. Seděl u čarodějova ramene a rukama si objímal kolena. Na spáncích a krku mu vystupovaly tmavé žíly, což byla známka toho, že už se příliš dlouho nenapil krve. Luke si představil, jak zvláštně musí jejich skupinka působit zvenčí – vyhladovělý upír, umírající čaroděj a vlkodlak, který hlídá u okna.

„Nic o jeho otci nevíš,“ řekl Rafael tiše. Magnus se nehýbal, evidentně opět usnul. Ve spánku namáhavě oddechoval.

„Takže ty tušíš, co je Magnusův otec zač?“ zeptal se Luke.

„Jednou jsem zaplatil tučnou částku za to, abych to zjistil.“

„A proč? K čemu by ti taková informace mohla sloužit?“

„Rád vím různé věci,“ odpověděl Rafael. „Někdy se můžou hodit. On znal moji matku, takže mi připadalo spravedlivé, abych já zase znal jeho otce. Magnus mi jednou zachránil život,“ dodal hlasem, v němž nezněly žádné emoce. „Když se ze mě stal upír, chtěl jsem zemřít. Myslel jsem si, že jsem odsouzený k zatracení.

Zabránil mi vyběhnout na denní světlo. Naučil mě chodit po posvátné zemi, vyslovovat jméno Boží, nosit na těle kříž. Nedal mi žádné kouzlo, jen trpělivost, ale právě ta mě zachránila.“

„Takže mu to dlužíš,“ domyslel si Luke.

Rafael si jedním hbitým pohybem svlékl bundu a podložil jí čaroději hlavu. Magnus se zavrtěl, ale neprobudil se. „Mysli si o tom, co chceš,“ prohlásil. „Nehodlám prozrazovat jeho tajemství.“

„Řekni mi jen jednu věc,“ požádal ho Luke. Do zad ho studila kamenná zeď. „Je Magnusovým otcem někdo, kdo by nám mohl pomoct?“

Rafael se zachechtal. Znělo to jako krátké, ostré vyštěknutí, které v sobě nemělo ani špetku veselí.

„Ty bys mě dokázal rozesmát, vlkodlaku,“ řekl. „Vrať se zpátky k tomu svému oknu, a jestli ti dělají dobře modlitby, tak se klidně začni modlit, aby se Magnusův otec náhodou nerozhodl, že nám chce pomoct. I kdybys mi v ničem jiném nedůvěřoval, dej na mě aspoň v tomhle.“

„Opravdu jsi právě snědl tři pizzy?“ Lily zírala na Bata se směsicí znechucení a úžasu.

„Čtyři,“ opravil ji Bat a s klidným úsměvem odložil nyní prázdnou krabici od pizzy na hromádku dalších. Maia k němu v tu chvíli pocítila silnou náklonnost. Do toho, co má v plánu udělat na schůzce

s Maureen, ho předem nezasvětila, a přesto si ani jednou nepostěžoval, ba dokonce jí ještě poblahopřál

k tomu, že dokázala zachovat kamennou tvář. Pak souhlasil, že společně s ní a s Lily probere podrobnosti nově navázaného spojenectví, i když věděla, že nemá upíry v lásce.

A ještě jí nechal pizzu, která na sobě měla jenom sýr, protože věděl, že nic dalšího na ní nemá ráda.

Právě se propracovala ke čtvrtému kousku. Lily byla elegantně usazená na krajíčku psacího stolu ve vstupní hale bývalé policejní stanice, kouřila dlouhou cigaretu (Maia předpokládala, že rakovina plic není pro někoho, kdo už je stejně mrtvý, žádný velký strašák) a podezřívavě si prohlížela jejich pizzu. Maie bylo jedno, kolik toho Bat snědl – jeho mohutné svaly přece nějakou výživu potřebovaly –, hlavně když mu nevadilo dělat jí při tomhle jednání společnost. Lily sice dodržela jejich dohodu ohledně Maureen, Maie z ní ale stejně pořád běhal mráz po zádech.

„Víte,“ promluvila Lily a zakývala nohou v kozačce, „musím říct, že jsem čekala něco trochu víc… vzrušujícího. Něco, co by tolik nepřipomínalo telefonní ústřednu.“ Ohrnula nos.

Maia si povzdechla a rozhlédla se kolem sebe. Hala bývalé policejní stanice byla plná vlkodlaků a upírů, pravděpodobně poprvé od doby, kdy budovu postavili. Všude se vršily stohy papírů se všemi kontaktními údaji na významné podsvěťany, které se jim podařilo vyškemrat, vypůjčit, ukrást nebo vyhrabat (ukázalo se, že si upíři vedou obdivuhodně pečlivé záznamy o tom, kdo kde čemu velí),

a všichni měli k uším přitisknuté mobilní telefony nebo zírali do počítačů a volali, psali zprávy a posílali e-maily vůdcům klanů a smeček i každému čaroději, kterého se jim podařilo vypátrat.

„Ještě že je vílí společnost tak centralizovaná,“ pochvaloval si Bat. „Pár dvorů a hotovo.“

Lily se ušklíbla. „Země pod kopcem se prostírá široko daleko,“ upozornila ho. „Vílí dvory jsou tím jediným, na co můžeme z tohoto světa dosáhnout, nic víc.“

„No, nic jinýho než tenhle svět nás teď stejně nezajímá,“ prohlásila Maia, protáhla se a promnula si

svaly vzadu na krku. I ona celý den telefonovala, psala e-maily a posílala zprávy a byla úplně vyčerpaná. Upíři se k nim připojili až po soumraku a měli odpracovat noční směnu, zatímco vlkodlaci budou spát.

„Doufám, že si uvědomuješ, co nám Sebastián Morgenstern provede, jestli jeho strana zvítězí,“ varovala ji Lily a zadumaně se rozhlédla po přeplněné místnosti. „Pochybuju, že by těm, kdo se postaví proti němu, dokázal odpustit.“

„Možná nás zabije jako první,“ připustila Maia. „Ale to by stejně jednou udělal. Já vím, že vás upíry přitahuje rozum, logika a chytrý, opatrný spojenectví, jenže on takhle nepřemýšlí. Chce prostě spálit svět na prach. Po ničem jiným netouží.“

Lily vyfoukla obláček dýmu. „No dobře,“ souhlasila. „To by nám moc nevyhovovalo, vzhledem k tomu, jaký vztah máme k ohni.“

„Nechystáš se z toho vycouvat, že ne?“ zeptala se Maia a snažila se, aby jí v hlase nebyly znát obavy. „Když jsme spolu mluvily předtím, vypadala jsi dost přesvědčená, že se musíme proti Sebastiánovi spojit.“

„Kráčíme po velice tenkém ledě, to je celé,“ bránila se Lily. „Slyšela jsi někdy rčení ‚když kocour není doma, myši mají pré‘?“

„Jasně že jo,“ odpověděla Maia a úkosem se podívala na Bata, který si něco mumlal španělsky.

„Po staletí nefilim dodržovali svá pravidla a dbali na to, abychom je dodržovali s nimi,“

vysvětlovala Lily. „Kvůli tomu k nim mnozí chovají silnou zášť. A teď, když se odjeli schovat do Idrisu, nemůžeme předstírat, že jejich nepřítomnost nebude mít pro podsvěťany určité… výhody.“

„Jako že budete moct zabíjet lidi?“ nadhodil Bat a přeložil napůl kousek pizzy.

„Nemluvím jen o upírech,“ namítla Lily chladně. „Víly se rády baví škádlením a trápením lidských bytostí a lovci stínů jsou to jediné, co jim v tom brání. Zase začnou unášet lidské děti. Čarodějové budou svá kouzla prodávat tomu, kdo jim nabídne nejvyšší cenu, jako…“

„Magické prostitutky?“ Všichni překvapeně vzhlédli. Ve dveřích stál Malcolm Fade a z vlasů, už předtím bílých, si ometal sněhové vločky. „To jste chtěla říct, ne?“

„Nechtěla,“ odsekla Lily, jeho otázka ji ale zjevně zaskočila.

„Ále, klidně si říkejte, co chcete. Mně to nevadí,“ pravil Malcolm vesele. „Proti prostituci nemám námitky. Udržuje civilizaci v chodu.“ Oprášil si sníh z kabátu. Na sobě měl obyčejný černý oblek

a obnošený plášť do deště. Zjevně nesdílel Magnusovu zálibu ve třpytkách a jeho eklektický vkus.

„Lidičky, jak proboha můžete vystát všechen ten sníh?“

„Lidičky?“ zopakoval Bat naježeně. „Tím myslíte nás vlkodlaky?“

„Tím myslím všechny obyvatele východního pobřeží,“ upřesnil Malcolm. „Proč by se měl někdo dobrovolně vystavovat nepřízni počasí, když se tomu dá snadno zabránit? Sníh, kroupy, déšť… Být vámi, v okamžiku se přestěhuju do Los Angeles. I když tedy mžiknutí oka může být dost krátká doba. Za takovou chviličku jeden vlastně vůbec nic nestihne.“

„Víte,“ ozvala se Maia, „Catarina říkala, že jste víceméně neškodný.“ Malcolm vypadal, že ho to zaujalo. „Opravdu? A spíš více, nebo méně?“

„Mohli bychom se držet tématu?“ požádala ho Maia. „Lily, jestli tě znepokojuje, že lovci stínů později půjdou po podsvěťanech, kteří se během jejich pobytu v Idrisu budou chovat jako utržení ze řetězu, tak přece právě z toho důvodu děláme to, co děláme. Pokud se nám podaří podsvěťany přesvědčit, že Dohody pořád platí, že se lovci stínů snaží osvobodit naše zástupce, že naším skutečným nepřítelem je Sebastián, tak aspoň snížíme riziko, že mimo Idris propukne chaos a ovlivní průběh nějaké bitvy nebo že až všechno skončí, budeme se muset potýkat s následky…“

„Catarina!“ vyjekl znenadání Malcolm, jako by si právě vzpomněl na něco příjemného. „Málem bych zapomněl, proč jsem se tady vlastně zastavil. Catarina mě požádala, abych si s vámi promluvil. Je teď v márnici v nemocnici Beth Israel a vzkazuje vám, že za ní máte co nejrychleji přijít. A prý máte

s sebou vzít klec.“

Ve zdi vedle okna byla jedna cihla trochu uvolněná. Jocelyn trávila všechen čas tím, že se ji pomocí kovové sponky pokoušela vypáčit. Nebyla tak bláhová, aby si myslela, že se jí podaří vybourat ve zdi tak velký otvor, aby jím mohla vyklouznout ven, doufala ale, že uvolněnou cihlu aspoň bude moct použít jako zbraň. Může s ní třeba Sebastiána praštit po hlavě.

Pokud se k tomu dokáže přimět. Pokud nezaváhá.

Když byl ještě nemluvně, už jednou zaváhala. Držela ho v náruči a věděla, že je s ním něco

v nepořádku, že je nenávratně poškozený, ale nedokázala na základě svého tušení jednat. V hloubi srdce pořád doufala, že své dítě ještě může zachránit.

Ode dveří to zašramotilo, takže se rychle otočila a přitom si zasunula sponku zpátky do vlasů. Ta sponka patřila Clary. Jocelyn ji jednou sebrala z jejího psacího stolu, protože si honem potřebovala sepnout vlasy, aby jí nepadaly do barvy. Pak už ji nikdy nevrátila, protože jí připomínala její dceru. Teď, když jí bylo nablízku její druhé dítě, připadalo jí nepatřičné na Clary vůbec myslet, přestože se jí po ní stýskalo. Stýskalo se jí tolik, až to bolelo.

Dveře se otevřely a do místnosti vstoupil Sebastián.

Měl na sobě bílé úpletové tričko a ona si opět vzpomněla na jeho otce. Valentýn rád nosil bílé oblečení. Vypadal v něm bledší a jeho vlasy bělejší, takže působil ještě o něco víc nelidsky. U Sebastiána

měla bílá barva stejný účinek. Jeho oči se podobaly dvěma kapkám černé barvy na bělostném plátně. Usmál se na ni.

„Matko,“ oslovil ji.

Založila si ruce na prsou. „Co tady děláš, Jonathane?“

Zavrtěl hlavou, pořád s tím stejným úsměvem, a z opasku vytáhl dýku. Měla čepel tenkou jako šídlo.

„Jestli mi ještě jednou řekneš tím jménem,“ varoval ji, „tak ti tímhle vypíchnu oči.“

Polkla. Proboha, moje dítě. Vzpomněla si, jak jí ležel v náruči, studený a nehybný, pravý opak normálního dítěte. Ani jednou nezaplakal. Nikdy. „A to jsi přišel jen proto, abys mi to řekl?“ Pokrčil rameny. „Přišel jsem se tě na něco zeptat.“ Se znuděným výrazem se rozhlédl po místnosti. „Taky ti chci něco ukázat. Pojď, trochu se spolu projdeme.“

Zdráhavě, ale také s kapkou úlevy vyšla za ním z místnosti. Svoji celu nenáviděla a určitě jí neuškodí, když se po svém vězení trochu porozhlédne. Třeba se jí podaří zhruba odhadnout jeho velikost nebo zjistit, kolik má východů.

Od její cely vedla chodba se zdmi z vápencových bloků se spárami vyplněnými betonem. Podlaha byla hladká, ošoupaná nesčetnými kroky. Budova ale působila zaprášeně, jako by ji dlouhá desetiletí, možná i staletí nikdo neobýval.

V nepravidelných intervalech míjeli různé dveře. Jocelyn cítila, že jí srdce buší čím dál rychleji. Za některými z těch dveří mohl být Luke. Měla nutkání se nazdařbůh k jedněm vrhnout a rozrazit je, Sebastián ale pořád držel v ruce dýku a ona ani na okamžik nezapochybovala, že si svoji výhodu uvědomuje ještě lépe než ona.

Když chodba začala zatáčet, Sebastián promluvil. „A co kdybych ti řekl, že tě mám rád?“ zeptal se.

Jocelyn volně sepjala ruce před sebou. „Předpokládám,“ odpověděla opatrně, „že v tom případě bych ti řekla, že mě nemůžeš mít rád o nic víc, než já můžu mít ráda tebe.“

Došli k dvoukřídlým dveřím a zastavili se před nimi. „Nepřijde ti, že bys měla mateřskou lásku aspoň předstírat?“

Jocelyn namítla: „A ty bys to dokázal? Je v tobě i něco ze mě, na to nezapomínej. Démoní krev tě změnila, ale vážně sis myslel, že všechno ostatní v tobě pochází od Valentýna?“

Sebastián místo odpovědi zatlačil ramenem do dveří a prošel jimi. Jocelyn ho po chvíli následovala – a na prahu se zarazila.

Spatřila před sebou prostorný sál půlkruhového tvaru. Měl mramorovou podlahu, z níž se u západní stěny zvedal stupínek z kamene a dřeva. Na něm stály dva trůny. Jinak se to nedalo popsat – byla to dvě pozlacená křesla se zaoblenými opěradly, k nimž se stoupalo po šesti schůdcích. Oba trůny měly za sebou obrovská okna, za jejichž skly nebylo vidět nic než černočernou tmu. Celá místnost Jocelyn připadala zvláštně povědomá, nedokázala by ale přesně popsat čím.

Sebastián vyskočil na stupínek a pokynul jí, aby se k němu připojila. Jocelyn pomalu vyšla po schůdcích a postavila se vedle svého syna. Stál před oběma trůny a v obličeji měl vítězoslavně škodolibý výraz. Stejný pohled už jednou spatřila v očích jeho otce, když je sklopil k Poháru smrti. „Tenť bude veliký,“ začal odříkávat Sebastián, „a Syn Nejvyššího slouti bude, a dáť jemu Pán Bůh stolici Davida otce jeho. A kralovati bude v pekle navěky, a království jeho nebude konce.“

„Nechápu to,“ namítla Jocelyn a i jí samotné připadalo, že její hlas zní sklíčeně a bezvýrazně.

„Chceš vládnout tomuhle světu? Mrtvému, zpustošenému světu démonů? Chceš poroučet mrtvolám?“

Sebastián se zasmál. Byl to Valentýnův smích, drsný a melodický. „Ale ne,“ opravil ji. „To jsi mě špatně pochopila.“ Rychle mávnul prsty a ten pohyb jí zase připomněl Valentýna, když se naučil používat magii. Vzápětí zjistila, že dvěma velkými okny umístěnými za trůny už není vidět jen tma.

První okno vedlo do zpustošené krajiny s uschlými stromy a spálenou zemí, kde po nebi s puklým měsícem kroužili ohavní okřídlení tvorové. Za oknem se prostírala vyprahlá kamenitá pláň a na ní

v pravidelných rozestupech stály tmavé postavy. Jocelyn si domyslela, že jsou to temní bojovníci držící

stráž.

Za druhým oknem leželo město Alicante, poklidně odpočívající ve svitu hvězd. Oblý měsíc, nebe

poseté hvězdami, třpytící se voda v kanálech. Ten pohled už Jocelyn znala a právě díky němu si teď s úlekem uvědomila, proč se jí místnost, ve které stáli, předtím zdála být tak povědomá.

Byla to zasedací síň Rady v Gardu proměněná z amfiteátru v trůnní sál, pořád ale měla stejný klenutý strop, stejnou velikost a dvě velká okna, která původně skýtala výhled na Skleněné Město. Teď však do světa, který Jocelyn znala, do země Idris, odkud pocházela, vedlo jen jedno z nich. To druhé se obracelo do světa, v němž se ocitla teprve nedávno.

„Z mé pevnosti vedou dveře do obou světů,“ vysvětlil jí Sebastián samolibě. „Ano, v tomhle světě už nezbyla ani kapka života. Je jako vysátá mrtvola. Ale váš svět právě dozrál k tomu, abych mu mohl vládnout. Sním o tom dnem i nocí. Mám ten svět zvolna pustošit morovými ranami a hladomorem, nebo má být jeho zkáza rychlá a bezbolestná? Představ si, kdyby všechen ten život najednou vyhasl, představ si, jaké by to bylo, kdyby všechno najednou vzplálo!“ Oči mu svítily jako v horečce. „Představ si, do jakých výšin bych mohl vystoupat, kdyby mi dal křídla nářek miliard lidí, kdyby mě k nebi vynesl dým milionů hořících srdcí!“ Otočil se k ní. „Tak vidíš,“ řekl jí. „A teď mi pověz, jestli mám tohle od tebe.

Jen řekni, co z toho jsi mi předala ty.“

Jocelyn třeštila hlava. „Jsou tady dva trůny,“ připomněla mu. Uprostřed čela se mu objevila drobná vráska. „Cože?“

„Dva trůny,“ zopakovala. „A já nejsem hloupá. Vím, koho zamýšlíš posadit vedle sebe. Potřebuješ ji tady. Chceš ji tu mít. Vítězství pro tebe nic neznamená, když mu nebude přihlížet ona. A právě tohle, tu potřebu mít někoho, kdo by tě miloval, jsi zdědil po mně.“

Zůstal na ni zírat. Kousal se do rtu takovou silou, že si byla jistá, že si rozkousne kůži. „Slabost,“ namítl, napůl sám pro sebe.

„Je to slabost.“

„Je to projev lidskosti,“ opravila ho. „Ale vážně si myslíš, že by tu Clary mohla sedět vedle tebe a být šťastná nebo že by sem vůbec přišla dobrovolně?“

Na okamžik se jí zdálo, že se mu v očích něco mihlo, ten záblesk ale zase brzy překryl černý led.

„Samozřejmě bych byl nejraději, kdyby sem přišla z vlastní vůle a byla šťastná, ale spokojím se i s tím, když prostě bude tady,“ řekl. „A je mi jedno, jestli dobrovolně.“ Po jeho slovech jako by Jocelyn v hlavě něco explodovalo. Vrhla se k němu a skočila po dýce, kterou měl v ruce. Úskokem se jí vyhnul, rychle

a ladně se otočil a podrazil jí nohy. Hned jak dopadla na zem, překulila se do dřepu. Než ale stihla vstát, za bundu ji chytila něčí ruka a trhnutím ji postavila na nohy.

„Pitomá mrcho,“ zavrčel Sebastián s obličejem jen několik centimetrů od jejího. Prsty jeho levé ruky se jí zarývaly do kůže pod klíční kostí. „Tak ty si myslíš, že bys mi dokázala ublížit? Mě ale chrání kouzlo mé skutečné matky.“

Jocelyn se mu pokusila vytrhnout. „Pusť mě!“

V levém okně zaplálo jasné světlo. Sebastián zavrávoral, zatvářil se nechápavě a po tváři se mu mihl stín překvapení. Spálenou krajinu mrtvého světa náhle ozářil oheň, žhavý zlatý oheň, který se

v jednom sloupci vzpínal k obloze. Temní lovci stínů pobíhali sem a tam jako mravenci. Hvězdy na nebi jiskřily, jak se od nich odrážely rudé, zlaté, modré a oranžové plameny. Bylo to nádherné a zároveň děsivé, trochu jako dívat se na anděla.

Jocelyn cítila, jak se jí koutky úst zvedly v náznaku úsměvu. V srdci se jí zatetelila první jiskřička naděje, kterou pocítila od chvíle, kdy procitla v tomto světě.

„Nebeský oheň,“ zašeptala.

„Je to tak.“ Na Sebastiánových rtech hrál úsměv. Jocelyn se na něj s úlekem podívala. Čekala, že bude zděšený, on se ale místo toho tvářil dychtivě. „Jak praví stará dobrá Bible: ‚Tento bude řád při oběti zápalné: slove pak oběť zápalná od pálení na oltáři celou noc až do jitra, nebo oheň na oltáři

vždycky hořeti bude‘,“ vykřikl a zvedl obě ruce, jako by chtěl obejmout oheň hořící za oknem vysokým

a jasným plamenem. „Vyplýtvej svůj oheň na poušti, bratře můj!“ křičel dál. „Ať se vsákne do písku jako krev nebo voda. Neumdlévej v chůzi, jdi pořád dál, dokud si nestaneme tváří v tvář.“

18

Při vodách babylonských

Když se Clary dovlekla na vrchol dalšího písečného pahorku, unaveně si pomyslela, že runy dodávající energii jsou sice hezké, ale ani zdaleka se nevyrovnají šálku kávy. Byla přesvědčená, že by klidně vydržela další den plahočení, při kterém se jí nohy občas až po kotníky bořily do hlubokého popela, jen kdyby jí v těle mohl proudit sladký kofein…

„Myslíš na to samý, co já?“ zeptal se Simon a stoupl si vedle ní. Vypadal úplně bez energie a palce měl zaháknuté za popruhy batohu. Vlastně všichni působili dost vyčerpaně. Po příhodě s nebeským ohněm si Alek s Isabelou vzali hlídku a po zbytek noci už v blízkosti jejich úkrytu nespatřili žádné démony ani temné lovce stínů. Přesto byli všichni jako na jehlách a nikdo z nich nespal déle než pár hodin. Zdálo se, že Jace žene kupředu hlavně nervozita a adrenalin. Rychle kráčel směrem, který mu ukazovalo sledovací kouzlo, jímž byl opatřen náramek na jeho zápěstí, a v bezhlavém spěchu za Sebastiánem se občas zapomínal zastavit a počkat na ostatní, takže na něj museli křičet nebo ho dobíhat.

„Že by teď všechno vypadalo růžověji, kdybys to mohl sledovat přes okraj obřího hrnku kafe s mlíkem z tý dodávky, co vždycky parkuje na Astor Place?“

„Blízko Union Square je upíří kavárna, kde ti do kafe namíchají přesně to správný množství krve,“ zasnil se Simon. „Není pak ani moc sladký, ani moc slaný.“

Clary se zastavila, protože se jí tkaničky bot zachytily za suchou větev zabodnutou do země.

„Pamatuješ, jak jsme mluvili o tom, že si nemusíme říkat všechno?“

„Isabela mě poslouchá, když mluvím o upírskejch věcech.“

Clary vytasila Heosfóros. Zdálo se, že se jí meč s novou runou vyrytou do čepele třpytí v ruce.

Hrotem zbraně vypáčila vzpurnou trnitou větev ze země. „Isabela je tvoje holka,“ vysvětlila mu.

„Takže tě musí poslouchat.“

„Ona je moje holka?“ Simon se zatvářil udiveně.

Clary rozhodila rukama a vydala se dolů z kopce. Svažující se země se tu a tam propadala do popraskaných jam a všechno bylo pokryté nekonečnou, jednotvárnou vrstvou prachu. Vzduch pořád chutnal nahořkle a nebe mělo žlutozelenou barvu. Viděla, že dole na úpatí kopce stojí Alek s Isabelou a vedle nich Jace. Právě se dotýkal náramku na svém zápěstí a zamračeně hleděl do dálky.

Clary koutkem oka zahlédla nějaké mihotání a hned se zastavila. Přimhouřila oči a snažila se zjistit, co to bylo. V dálce za pouští s hromadami kamení a štěrku se něco stříbrně lesklo. Vytáhla stélu a rychle si na paži načrtla runu ostrého zraku. Pálení hrotu stély povzbudilo její vyčerpanou mysl a najednou viděla do větší dálky.

„Simone!“ vyjekla, když k ní došel. „Vidíš to?“

Podíval se stejným směrem jako ona. „Zahlídnul jsem to už včera večer. Jak Isabela říkala, že si myslím, že jsem viděl nějaký město, pamatuješ?“

„Clary!“ Byl to Jace. Pozoroval je od paty kopce a jeho obličej vypadal ve vzduchu nasyceném popelem bledý a pohublý. Mávla směrem, kterým se předtím dívali. „Co se děje?“

Znovu ukázala do dálky, kde teď už s jistotou rozeznávala mihotání světel a shluk různých siluet.

„Něco tam je,“ zavolala.

„Simon si myslí, že je to město…“

Odmlčela se, protože Jace se hned rozběhl tam, kam ukazovala. Isabela s Alekem zůstali polekaně stát, po chvilce ale vyrazili za ním. Clary rozčileně vydechla a pak se se Simonem po boku vydala za ostatními.

Rozběhli se z kopce pokrytého sypkou sutí, takže dolů napůl doklouzali po ujíždějících kamíncích.

Nebylo to poprvé, kdy Clary pocítila vděčnost za svoji zbroj. Mohla si jen domýšlet, že běžné boty a kalhoty by ostrý odletující štěrk rozedral na cáry.

Když se dostala pod kopec, ani se v běhu nezastavila. Jace viděla kus před sebou a Aleka

s Isabelou hned za ním. Pohybovali se rychle, hbitě šplhali přes haldy kamení a přeskakovali potůčky žhavé lávy. Zatímco se je Clary snažila dohnat, všimla si, že míří k místu, kde poušť zdánlivě končila. Že by to byl okraj náhorní plošiny? Nebo nějaký útes?

Ještě zrychlila, vyškrábala se na poslední hromadu balvanů a z toho závěrečného se málem skutálela, podařilo se jí však přistát na nohou. Mnohem mrštnější Simon ji už předběhl. Spatřila, že Jace stojí na okraji mohutného útesu, který před ním padá strmě dolů jako stěna Grand Canyonu. Alek

s Isabelou si stoupli z obou stran vedle něj. Všichni tři byli nepřirozeně potichu a v tlumeném, nažloutlém světle zírali před sebe.

Ještě předtím, než Clary došla k Jaceovi a postavila se vedle něj, z jeho držení těla poznala, že je tu nějaký problém. Když pak spatřila výraz v jeho obličeji, v duchu si hodnocení „nějaký problém“ poopravila na „průšvih jako hrom“.

Jace se díval do údolí pod sebou, jako by hleděl do hrobu někoho, koho velmi miloval. V údolí ležely trosky města. Starobylého města, které se rozkládalo na úbočí kopce. Vrcholek kopce byl zahalený šedými mraky a mlhou. Z domů už zbyly jen hromady kamení a ulice i rozvaliny budov trčící do vzduchu pokrýval popel. Mezi troskami se jako rozházené sirky povalovaly rozlámané sloupy ze zářícího světlého kamene, který byl v této zpleněné zemi nepatřičně krásný.

„Démoní věže,“ zašeptala Clary.

Jace zasmušile přikývl. „Nevím, jak je to možné,“ řekl, „ale je to tak – tohle je Alicante.“

„Taková zodpovědnost je v tak útlém věku strašlivým břemenem,“ řekl bratr Zachariáš, když se za Emmou Carstairsovou a Juliánem Blackthornem zavřely dveře zasedacího sálu Rady. Aline a Helen odešly s nimi, aby je odvedly zpátky do domu, kde všichni bydleli. Ke konci výslechu před Radou se už obě děti vyčerpáním skoro neudržely na nohou a pod očima se jim objevily tmavé kruhy.

V místnosti teď zbylo jen pár členů Rady: Ťia a Patrick, Marysa a Robert Lightwoodovi, Kadir Safar, Diana Wrayburnová, Tomas Rosales a několik mlčenlivých bratrů a ředitelů Institutů. Většina z nich si mezi sebou povídala. Zachariáš stojící vedle řečnického pultíku se na Ťiu díval s hlubokým zármutkem v očích.

„Potkala je obrovská ztráta,“ souhlasila Ťia. „Jsme ale lovci stínů. Se ztrátou se už v nízkém věku setká mnoho z nás.“

„Mají ještě Helen a strýčka,“ ozval se Patrick, který stál opodál ve společnosti Roberta a Marysy. Oba Lightwoodovi vypadali nervózně a unaveně. „Bude o ně dobře postaráno. I o Emmu Carstairsovou, která zjevně považuje Blackthornovy za svoji rodinu.“

„Často se stává, že ti, kdo nás vychovají a starají se o nás, nejsou z naší krve,“ poznamenal Zachariáš. Ťia si pomyslela, že vždycky, když se bývalý mlčenlivý bratr dívá na Emmu, jeho oči na ní spočinou obzvlášť laskavým, skoro lítostivým pohledem. Ale možná se jí to jen zdálo. „Přesto nás milují a my milujeme je. Sám jsem to zažil. Hlavně ji nikdo nesmí od Blackthornových oddělit, především od toho chlapce, Juliána.“

Ťia jedním uchem poslouchala, jak její manžel bývalého mlčenlivého bratra ujišťuje, v myšlenkách se ale soustředila na Helen. V hloubi duše se Ťia občas strachovala o svoji dceru, protože tak neopatrně

věnovala své srdce dívce, která byla z části vílou, a víly jsou přece známé svou nedůvěryhodností. Věděla, že Patricka trápí spíš to, že si Aline místo Helen nevybrala nějakého chlapce, a že její manžel – podle ní ze sobeckých pohnutek – truchlí nad celou jejich větví rodu Penhallowových, protože ta v jeho očích nebude mít pokračování. Ona sama se ale bála hlavně toho, že by Helen Blackthornová mohla její dceři zlomit srdce.

„Do jaké míry se podle vás dá té zprávě o údajné zradě sličného lidu věřit?“ zeptal se Kadir.

„Naprosto,“ odpověděla Ťia. „Vysvětluje se tím spousta záhad, třeba jak se vílám podařilo vniknout do Alicante a i se zástupci podsvěťanů uprchnout z domu přiděleného představiteli sličného lidu, jak před námi Sebastián dokázal u Nedobytné pevnosti skrýt svoje vojáky, proč ušetřil život Marka

Blackthorna – nebylo to ze strachu, že si víly rozhněvá, ale z úcty k jejich spojenectví. Zítra si promluvím s královnou sličného lidu a…“

„Při vší úctě,“ přerušil ji Zachariáš mírným hlasem, „to by podle mého názoru byla chyba.“

„A proč?“ zajímal se Patrick.

Protože teď držíte v rukou informaci, o níž královna sličného lidu netuší, že ji máte, promluvil bratr Enoch. To je vzácná výhoda. Ve válce nemusí převaha nad protivníkem plynout jen ze síly, ale také z přístupu k informacím. Byla by škoda tuto příležitost promarnit.

Ťia zaváhala. „Situace je možná ještě horší, než se domníváte,“ řekla a něco si vytáhla z kapsy kabátu. Byla to ohnivá zpráva, kterou obdržela ze spirálového labyrintu. Podala ji Zachariášovi.

Ten zůstal stát jako přimrazený. Chvíli se na zprávu jen díval. Pak po papíru přejel prstem a Ťia si uvědomila, že nečte, jen si pozorně prohlíží podpis autora dopisu, podpis, který se mu zjevně zabodl do srdce jako šíp.

Theresa Grayová.

„Tessa píše,“ promluvil nakonec, ale musel si odkašlat, neboť jeho hlas zazněl přerývaně

a rozechvěle. „Píše, že čarodějové ze spirálového labyrintu ohledali mrtvolu Amalrika Kriegsmessera. Jeho srdce prý bylo úplně scvrklé a vnitřní orgány vysušené. Píše, že je jim to líto, ale neexistuje žádný způsob, jak temné lovce stínů vyléčit. Působením černé magie by se mohlo podařit jejich těla uvést opět do pohybu, jejich duše jsou ale navždy ztraceny.“

„Při životě je drží jenom síla Pekelného poháru,“ dodala Ťia a hlas jí při tom přetékal žalem.

„Uvnitř jsou už mrtví.“

„Kdyby se nám podařilo Pekelný pohár zničit…,“ zamyslela se Diana.

„Ano, to by je možná všechny zabilo,“ připustila Ťia. „Jenže my ten pohár nemáme. Má ho Sebastián.“

„Zabít je všechny jednou ranou, to mi připadá kruté,“ namítl Tomas s šokovaným výrazem. „Jsou to přece lovci stínů.“

„Ne, nejsou,“ namítl Zachariáš mnohem tvrdším tónem, než jaký si s ním Ťia navykla spojovat.

Překvapeně na něj pohlédla.

„Sebastián od nás přesně tohle očekává. Doufá, že je budeme považovat za lovce stínů. Počítá s tím, že budeme váhat a nedokážeme ty zrůdy zabíjet, protože nosí lidské tváře.“

„Spoléhá na naše slitování,“ doplnil Kadir.

„Kdyby se ze mě stal temný bojovník, chtěl bych, aby mě někdo zbavil utrpení,“ pokračoval Zachariáš. „Tohle je projev slitování. Tento dar věnoval Edward Longford svému parabátai, než obrátil meč proti sobě. Právě proto jsem mu chtěl projevit úctu.“ Dotkl se vybledlé runy na svém krku.

„Takže do spirálového labyrintu vzkážeme, že to mají vzdát?“ zeptala se Diana. „Že už nemají hledat protilék?“

„Oni už to přece vzdali. Copak jste neslyšela, co Tessa napsala?“ napomenul ji Zachariáš. „Ne vždy protilék existuje. Nebo se na něj nemusí přijít včas. Vím – tedy za svůj život jsem se naučil –, že na taková řešení se nedá spoléhat. Nesmí to být naše jediná naděje. Musíme temné vojáky oplakávat jako

mrtvé a věřit v to, čím jsme. Jsme lovci stínů, jsme bojovníci. Musíme dělat to, k čemu jsme byli stvořeni

– bojovat.“

„Ale jak se máme Sebastiánovi ubránit? Bylo to dost špatné, už když mu pomáhali jen temní bojovníci, teď se ale proti nám postaví i sličný lid!“ vybuchl Tomas. „Co ty můžeš vědět, jsi ještě kluk…“

„Je mi sto čtyřicet šest let,“ přerušil ho Zachariáš. „A tohle pro mě není první válka, která se zdánlivě nedá vyhrát. Věřím, že zradu sličného lidu dokážeme obrátit ve svůj prospěch. Budeme k tomu potřebovat pomoc spirálového labyrintu, ale jestli mě budete ochotní vyslechnout, povím vám, jak na to.“

Clary, Simon, Jace, Alek a Isabela beze slova procházeli strašidelnými troskami Alicante. Jace se nemýlil – opravdu a zcela nezpochybnitelně to bylo Alicante. Minuli už tolik známých míst, že nemohlo jít o žádné jiné město: rozbořené hradby, městské brány rozežrané kyselým deštěm, Studniční náměstí, prázdné kanály s koryty porostlými houbovitým černým mechem.

Kopec tvořila jedna holá, bezútěšná hromada kamení. Na jeho úpatí se klikatily pozůstatky cestiček, podobné jizvám. Clary věděla, že na kopci by měl stát Gard, jestli to ale ještě pořád platilo, pevnost se skrývala v šedivé mlze, takže vůbec nebyla vidět.

Nakonec přelezli vysokou haldu sutin a ocitli se na Andělském náměstí. Clary se překvapeně nadechla – většina budov, které prostranství vymezovaly, se sice zřítila, samotné náměstí však vypadalo překvapivě netknuté a v nažloutlém světle bylo vidět, že se až na druhý konec táhne neporušená dlažba

z kočičích hlav. Síň Dohod pořád stála.

Nebyla ale postavena z bílého kamene. V lidské dimenzi se podobala řeckému chrámu, v tomto světě ji však vybudovali z lesklého kovu. Byla to vysoká hranatá budova, pokud se ovšem dá něco, co vypadá jako odlité z roztaveného zlata tekoucího přímo z nebe, popsat jako budova. Stavba byla pokrytá obrovskými rytými ozdobami jako krabice převázaná stuhou. V oranžovém světle se celá matně leskla.

„Síň Dohod.“ Isabela měla bič omotaný kolem zápěstí a se zakloněnou hlavou se dívala vzhůru.

„Neuvěřitelný.“

Začali stoupat po zlatém schodišti před budovou, umazaném od popela a potřísněném rezavými skvrnami. Nad schody se zastavili a zůstali zírat na mohutné dvoukřídlé dveře. Byly pobité čtvercovými pláty kovu, z nichž každý obsahoval jinou rytinu. „Je to souvislý příběh,“ řekl Jace, přistoupil blíž

a přejel po rytinách prstem v černé rukavici. Pod každým výjevem stál nápis v neznámém jazyce. Podíval se na Aleka. „Umíš to přečíst?“

„Copak jsem tady jediný, kdo dával pozor při hodinách cizích jazyků?“ postěžoval si Alek unaveně, pak ale postoupil o krok vpřed a zahleděl se na neznámá slova. „Takže nejdřív ty obrázky,“ řekl.

„Jsou to výjevy z dějin.“ Ukázal na první rytinu. Ta zobrazovala skupinu bosých lidí ve volných rouchách, kteří se vyděšeně krčili, protože se nad nimi rozestoupily mraky a dolů mezi ně sáhl pařát

s ostrými drápy. „Žili tu lidé nebo něco jim podobného,“ pokračoval Alek a ukázal na schoulené postavy.

„Žili v míru, pak ale přišli démoni. A potom…“ Odmlčel se s rukou položenou na rytině, kterou Clary znala stejně dobře jako vlastní obličej. Byl na ní anděl Raziel vstávající z jezera Lyn s nástroji smrti

v ruce.

„U Anděla.“

„A to doslova,“ přisadila si Isabela. „Jak je to možný… To je náš Anděl? Naše jezero?“

„Netuším. Každopádně podle těch obrázků přišli démoni a pak byli stvořeni lovci stínů, aby proti nim bojovali,“ mluvil Alek dál a při tom postupoval od jedné rytiny k druhé. Po chvíli prstem ukázal na jeden z nápisů. „Tady tohle slovo znamená nefilim. Místní lovci stínů ale odmítli pomoc podsvěťanů.

Čarodějové a sličný lid se spojili se svými pekelnými rodiči. Postavili se na stranu démonů. Nefilim byli poraženi a pobiti. Ve svých posledních dnech vyrobili zbraň, která měla démony zastavit.“ Ukázal na obrázek ženy, která držela ve zvednuté ruce jakési kovové žezlo se zářícím kamenem na konci. „Neměli

andělská ostří, nikdy je nevynalezli. Vypadá to, že neměli ani železné sestry a mlčenlivé bratry. Jejich kováři vyrobili zbraň, o níž si mysleli, že by jim mohla pomoct. Píše se tu, že tomu říkali skeptron, ale já jsem o ničem takovém nikdy neslyšel. A stejně je ten jejich skeptron nezachránil.“ Přesunul se k další rytině, která byla obrazem zkázy. Nefilim byli mrtví, žena, která předtím držela žezlo, ležela zhroucená na zemi a její zbraň o kus dál vedle ní.

„Démoni – tady jim říkají asmodei – sežehli slunce a zanesli nebe popelem a mraky. Z nitra země vyvolali oheň a vyplenili města. Zabili všechno, co se pohybovalo a dýchalo. Vysušili oceány, takže zemřelo i všechno, co žilo ve vodě.“

„Asmodei,“ zopakovala Clary. „Něco podobnýho už jsem jednou slyšela. Říkala to Lilith

o Sebastiánovi před tím, než se narodil. ‚Chlapec, jemuž bude v žilách kolovat tato krev, nabude větší moci než vyšší démoni přebývající v propastech mezi světy. Bude mocnější než Ašmodaj.‘“

„Ašmodaj je jeden z vyšších démonů, kteří obývají prázdný prostor mezi dimenzemi,“ řekl Jace a pohlédl Clary do očí. Věděla, že si slova pronesená Lilith pamatuje stejně dobře jako ona. Anděl Ithuriel jim tehdy ukázal stejnou vizi.

„Něco jako Abaddon?“ zajímal se Simon. „To byl přece vyšší démon.“

„Tenhle je mnohem mocnější. Ašmodaj je pekelný kníže, kterých je celkem devět. Říká se jim fati.

Lovci stínů je nikdy nemůžou porazit. V boji se před nimi třesou i andělé. Dokážou od základů změnit celý svět,“ odpověděl Jace.

„Asmodei jsou Ašmodajovy děti, mocní démoni. Vysáli z tohohle světa všechen život a jeho zbytky nechali jiným, slabším démonům, mrchožroutům.“ Alek mluvil, jako by mu bylo špatně.

„Tohle už není Síň Dohod. Je to hrobka. Hrobka, ve které leží život tohohle světa.“

„Ale má tohle být náš svět?“ Isabela skoro křičela. „Nemohli jsme se nějak přenést do budoucnosti? Jestli nás královna podvedla…“

„Nepodvedla. Nebo aspoň ne v tom, kam nás poslala,“ uklidnil ji Jace. „Nepřenesli jsme se do budoucnosti, ale na jiné místo. Tohle je paralelní dimenze, zrcadlový odraz našeho světa. Místo, kde se dějiny odehrály trochu jinak.“ Zahákl si palce za opasek a rozhlédl se kolem sebe. „Místo, kde nejsou žádní lovci stínů.“

„Takže to je jako v Planetě opic,“ zamyslel se Simon. „Akorát že tam se nakonec ukázalo, že je to opravdu budoucnost.“

„Jestli Sebastián dosáhne toho, o co usiluje, naše budoucnost by taky mohla vypadat takhle,“ poznamenal Jace. Poklepal na rytinu zobrazující ženu se zářícím skeptronem v ruce, zamračil se a pak vší silou zatlačil do dveří.

Ty se pomalu otevřely a skřípání pantů se všem zařízlo do uší jako nůž. Clary se při nepříjemném zvuku zašklebila. Jace vytasil meč a obezřetně nahlédl škvírou ve dveřích dovnitř. Spatřil místnost plnou šedého světla. Ramenem znovu strčil do dveří, aby je otevřel ještě o trochu víc, a než vklouzl dovnitř, gestem naznačil ostatním, aby počkali.

Isabela, Alek, Clary a Simon si vyměnili pohledy a bez jediného slova hned vykročili za ním. Jako první vstoupil do místnosti Alek s připraveným lukem, pak Isabela se svým bičem, Clary s mečem

a nakonec Simon, jemuž ve tmě svítily oči jako kočce.

Interiér Síně Dohod jim připadal povědomý a současně zcela neznámý. Mramorová podlaha byla popraskaná. Hladký kámen na mnoha místech pokrývaly velké černé skvrny, pozůstatky po zaschlých kalužích krve. Strop nad jejich hlavami, který byl v jim známé verzi Alicante prosklený, se dávno rozbil a z rámu trčelo jen několik střepů. Čněly proti nebi jako průhledné nože.

Samotná místnost byla prázdná, jen uprostřed stála socha. Všechno uvnitř zalévalo neduživé šedožluté světlo. Jace stál čelem k soše, a když se k němu přiblížili, polekaně se otočil.

„Řekl jsem vám, ať počkáte venku,“ obořil se na Aleka. „Copak nikdy nemůžete udělat, co vám řeknu?“

„Přesně vzato jsi nic neřekl,“ upozornila ho Clary. „Jenom jsi na nás dělal posunky.“

„Posunky se taky počítají,“ odsekl Jace. „A ty moje jsou obzvlášť výmluvné.“

„Nemáš nám co poroučet,“ odbyl ho Alek a sklonil luk k zemi. Bylo vidět, že se trochu uvolnil. Ve tmě se tu zjevně neschovávali žádní démoni. Nic jim nezakrývalo výhled na drolící se zdi a to jediné, co v místnosti stálo, byla socha. „A nemusíš nás chránit.“

Isabela na oba dva zakoulela očima, přistoupila k soše a zaklonila hlavu. Socha zpodobňovala muže v brnění. Jeho nohy v okovaných botách spočívaly na zlatém podstavci. Na sobě měl kroužkovou košili s jednotlivými očky mistrně vytesanými do kamene, která byla na prsou zdobená motivem

andělských křídel. V ruce držel kovovou repliku skeptronu zakončenou kulatým kovovým ornamentem, do něhož byl zasazen rudý drahokam.

Ten, kdo sochu vytesal, byl mistrem svého řemesla. Muž měl pohlednou tvář s hranatými čelistmi

a jasné oči upřené do dálky. Sochaři se však podařilo vystihnout víc než jen příjemný vzhled toho, kdo mu stál modelem, oči a čelisti totiž působily poněkud tvrdě a lehký úšklebek, který hrál soše na rtech, vypovídal o sobectví a krutosti.

Podstavec obsahoval nějaký nápis, a i když nebyl anglicky, Clary ho přesto dokázala rozluštit. JONATHAN LOVEC STÍNŮ, PRVNÍ A POSLEDNÍ Z NEFILIM.

„První a poslední,“ zašeptala Isabela. „Takže tohle je opravdu hrobka.“

Alek si dřepnul. Pod jménem Jonathana Lovce stínů byla další slova. Přečetl je nahlas:

„Kdož by pak vítězil, a ostříhal až do konce skutků mých, dám jemu moc nad pohany. I budeť je spravovati prutem železným, a dám jemu hvězdu jitřní.“

„Co to má znamenat?“ zeptal se Simon.

„Myslím, že Jonathanovi Lovci stínů stoupla moc do hlavy,“ uvažoval Alek. „Asi si myslel, že kromě toho, že je skeptron zachrání, mu taky umožní vládnout nad celým světem.“

„A dám jemu hvězdu jitřní,“ zopakovala Clary. „To je z Bible. Z naší Bible. A jméno Morgenstern přece znamená ‚jitřní hvězda‘.“

„‚Jitřní hvězda‘ může znamenat spoustu věcí,“ namítl Alek.

„Může se tak prostě označovat nejjasnější hvězda na obloze, ale taky nebeský oheň nebo oheň, který padá s anděly svrženými z nebe. Navíc je to i jméno Lucifera – světlonoše, démona pýchy.“ Vstal

a narovnal se.

„V každém případě to znamená, že věc, kterou ta socha drží, je skutečná zbraň,“ prohlásil Jace.

„Jako na těch rytinách na dveřích. Říkal jsi, že skeptron je zbraň proti démonům, kterou tu vynalezli a používali místo andělských ostří. Podívej se na ty škrábance na rukojeti. Tahle zbraň už zažila pár bitev.“

Isabela poklepala na přívěsek, který jí visel na krku. „A koukněte na ten červenej drahokam.

Vypadá, že je ze stejnýho materiálu jako můj přívěsek.“

Jace přikývl. „Ano, myslím, že je to stejný kámen.“ Clary věděla, co přijde dál, ještě než tu větu vypustil z úst. „Tu zbraň chci.“

„Tak to máš smůlu,“ usadil ho Alek. „Je součástí té sochy.“

„Ale není.“ Jace ukázal vzhůru. „Podívej, ta socha ji drží, ale není s ní nijak spojená. Nejdřív vytesali sochu a žezlo jí pak strčili do ruky. Udělali to tak schválně, aby se dalo vytáhnout.“

„Nejsem si jistá, jestli máš tak docela pravdu…,“ začala Clary, jenže Jace už zvedal nohu na podstavec a chystal se začít šplhat. V očích měl lesk, který milovala a zároveň se ho obávala, protože znamenal jen jednu věc: Budu si dělat, co chci, a kašlu na následky.

„Počkej!“ Simon udělal krok k Jaceovi, zjevně měl v úmyslu mu v lezení zabránit. „Tak moment, copak nikdo jinej nechápe, co se tady děje?“

„Ne-e,“ odpověděl Jace posměšně. „Ale jen do toho, pěkně nám to vysvětli. Máme přece spoustu času.“

Simon si založil ruce na prsou. „Byl jsem na spoustě misí…“

„Misí?“ zopakovala Isabela nechápavě.

„To mluví o Dračím doupěti, to je taková hra,“ vysvětlila ostatním Clary.

„Hra?!“ ozval se Alek nevěřícně. „Jestli sis toho náhodou nevšiml, tak tohle žádná hra není.“

„O to přece nejde,“ namítl Simon. „Chci jenom říct, že když člověk hraje Dračí doupě a narazí na kupu klenotů, obrovskej nablýskanej drahokam nebo kouzelnou zlatou lebku, nikdy si to nesmí

vzít. Vždycky je to past.“ Zvedl ruce a divoce jimi zamával ve vzduchu. „Stejně jako tohle.“

Jace mlčel. Zamyšleně Simona pozoroval, jako by ho viděl poprvé v životě nebo aspoň jako by si ho ještě nikdy neměl čas prohlédnout zblízka. „Pojď sem,“ poručil mu.

Simon se k němu přiblížil se zvednutým obočím. „Co to… hej!“

Jace mu hodil do rukou svůj meč. „Podrž mi to, ať se mi líp šplhá,“ požádal ho a vyskočil na podstavec. Simonovy námitky přehlušilo škrábání těžkých bot o kámen, jak se Jace usilovně drápal na sochu a přitahoval se rukama. Když vylezl až do půlky, kde začínala drátěná košile vytesaná do kamene, která skýtala více úchytů, pevně se zaklesnul nohama, natáhl se a jednou rukou sevřel rukojeť skeptronu.

Možná to byl jen nějaký optický klam, ale Clary se zdálo, že v tu chvíli se lehký úšklebek na rtech sochy stáhl do ještě krutější grimasy. Rudý kámen se náhle rozzářil. Jace hned ucukl, místností se však přesto rozlehlo kvílení, které rvalo uši. Bylo to něco mezi houkáním požárního poplachu a lidským křikem, a ne a ne to přestat.

„Jacei!“ Clary se rozběhla k soše, Jace už ale mezitím seskočil na zem, obličej zkřivený bolestí z nepříjemného zvuku. Rudý kámen zářil čím dál jasněji a celá síň se plnila krvavým světlem.

„K čertu s tím,“ vykřikl Jace, aby byl v tom rámusu slyšet.

„Nesnáším, když má Simon pravdu.“

Simon ho zpražil pohledem a strčil mu pod nos jeho meč. Jace si ho vzal a ostražitě se rozhlédl kolem sebe. Alek znovu pozvedl luk a Isabela si přichystala bič k boji. Clary si vytáhla z opasku dýku.

„Měli bychom odsud radši zmizet,“ zvolal Alek. „Třeba z toho nic nebude, ale…“

Vtom Isabela vykřikla a přitiskla si ruku na prsa. Její přívěsek začal blikat a pomalu, pravidelně vibrovat jako bijící srdce.

„Démoni!“ vykřikla, jakmile spatřila, že se na nebi začali hemžit okřídlení tvorové. Byly to ohavné příšery s těžkopádnými baňatými těly podobnými bledým larvám a pokrytými několika řadami přísavek. Neměly žádné obličeje – na obou koncích jejich těl zely kulaté růžové tlamy plné žraločích zubů. Z trupů jim vyrůstalo několik párů krátkých, pahýlovitých křídel zakončených drápy ostrými jako břitva.

A takových netvorů tam byla spousta.

Při pohledu na ně zbledl dokonce i Jace. „U Anděla – utíkejte!“

Poslechli ho, ale létající zrůdy byly navzdory svým neohrabaným tělům rychlejší. S odporným pleskáním přistávaly na podlaze všude kolem nich. Clary si v rozrušení pomyslela, že to zní, jako by se je někdo snažil z nebe trefit plivancem. V okamžiku, kdy se netvoři objevili, přestal skeptron zářit, takže síň se teď utápěla v odpudivě nažloutlém přirozeném světle.

„Clary!“ vykřikl Jace, když se jedna nestvůra pohnula směrem k ní, tlamu otevřenou dokořán. Visely z ní provazy žlutých slin.

Plesk. Do horního patra tlamy démona se zabodl šíp. Netvor se vzepjal do výšky a začal plivat krev. Clary viděla, jak Alek sáhl po druhém šípu, nasadil ho na tětivu a vystřelil. Další démon se postavil na zadní. Hned k němu přiskočila Isabela a několika rychlými ranami bičem ho rozsekala na kousíčky.

Jedné příšery se zase zmocnil Simon, pevně ji chytil, až se mu ruce zabořily do měkkého šedého masa,

a Jace do ní začal bodat mečem. Démon se po chvíli zhroutil a jeho bezvládné padající tělo s sebou strhlo i Simona. Přistál zády na svém batohu. Clary se zdálo, že zaslechla něco jako řinčení rozbitého skla, Simon ale o vteřinu později zase stál na nohou a Jace mu položil ruku na rameno, aby mu poskytl oporu.

Pak se oba znovu vrhli do boje.

Clary po celém těle polil chlad – tiché, mrazivé opojení bitvou. Démon, kterého Alek postřelil, sebou ještě mrskal a snažil se vyplivnout šíp, jenž mu vězel v patře. Přistoupila k němu a bodala do něj dýkou tak dlouho, až mu z ran prýštila černá krev a stříkala jí na zbroj. V místnosti se vznášel hnilobný zápach démonů smíchaný s žíravými výpary stoupajícími z démoního jedu. Netvor se otřásl v poslední křeči a zůstal nehybně ležet. Z všudypřítomného puchu se jí dělalo špatně.

Alek pomalu couval, vypouštěl přitom šíp za šípem a zanechával za sebou zmítající se poraněné démony. Zatímco zápasili o holý život, vrhali se na ně Jace s Isabelou a mečem a bičem je cupovali na kousky. Clary se rozhodla následovat jejich příkladu, proto vyskočila na dalšího postřeleného démona

a dýkou prořízla měkkou kůži pod jeho tlamou. Ruka pokrytá mastnou démoní krví jí klouzala po rukojeti zbraně. Démon naposledy zasyčel a stočil se do klubíčka, takže upadla na zem. Dýka jí vyletěla z ruky

a ona po ní okamžitě skočila, uchopila ji a hned se odkutálela do strany, protože jiný netvor se právě silným tělem odrazil od země a vrhl se přímo na ni.

Přistál přesně na místě, kde ještě před okamžikem ležela, a se zasyčením prohnul trup tak, že se proti Clary najednou obracely dvě tlamy otevřené dokořán. S dýkou v ruce se napřáhla a chtěla zbraní hodit, vtom ale vzduch prořízl stříbrozlatý záblesk a Isabelin bič rozsekl stvůru na dvě poloviny.

Ty se od sebe oddělily a na podlahu se vysypala neuspořádaná změť kouřících vnitřností. Navzdory bojovému zápalu se Clary málem pozvracela. Zvykla si na to, že démoni většinou zemřou a zmizí dřív,

než si člověk může prohlédnout jejich útroby zevnitř. Přepůlená obluda se nepřestávala svíjet a mrskala sebou zepředu dozadu. Isabela se ušklíbla a znovu se rozmáchla bičem, vtom se ale jedna půlka démona s cuknutím vymrštila a zakousla se Isabele do nohy.

Izzy vykřikla, švihla bičem pod sebe a démon ji pustil. Pak jí noha vypověděla poslušnost a ona spadla na záda. Clary přiskočila k druhé půlce obludy a bodala ji dýkou do zad tak dlouho, až pod ní démon zůstal nehybně ležet. Zjistila, že klečí v kaluži démoní krve s mokrou dýkou v ruce a snaží se popadnout dech.

Rozhostilo se ticho. Poplašné kvílení ustalo a démoni zmizeli. Všechny je společnými silami pobili, vítězství jim ale nepřineslo žádnou radost. Isabela ležela na zemi s bičem omotaným kolem zápěstí

a z půlkruhové rány na levé noze jí prýštila krev. Lapala po dechu a oční víčka se jí chvěla.

„Izzy!“ Alek odhodil luk na zem a rozběhl se po podlaze zmáčené krví ke své sestře. Padl na kolena a přitáhl si ji na klín. Z opasku jí vytrhl stélu. „Izzy, Izzy, jenom vydrž…“

Jace, který předtím zvedl Alekův luk, vypadal, že se buď pozvrací, nebo omdlí. Clary si

s neurčitým překvapením všimla, že ho Simon drží za rameno a zarývá mu prsty do kůže, jako by byl tím jediným, co Jace drží ve vzpřímené poloze.

Alek vzal za rozcupovanou látku Isabeliny zbroje a rozerval jí nohavici kalhot až ke kolenu. Clary zadržela výkřik. Isabelino lýtko bylo rozsápané na cáry. Připomnělo jí to fotografie lidí pokousaných žraloky, které někde viděla. Ránu tvořily hluboké zářezy plné krve a rozdrcené tkáně.

Alek jí přiložil ke kolenu stélu, nakreslil runu iratze a o kus dál ještě jednu. Třásla se mu ramena, ale stélu držel pevně. Clary vzala za ruku Jace a stiskla. Prsty měl studené jako led.

„Izzy,“ zašeptal Alek a runy iratze zatím bledly, vpíjely se jí do kůže a zanechávaly po sobě jen bílé jizvičky. Clary si vzpomněla na Hodge, jak mu na kůži nanášeli jednu hojivou runu za druhou, ale jeho zranění byla příliš rozsáhlá, proto se runy hned ztrácely a on navzdory jejich síle vykrvácel a zemřel.

Alek zvedl hlavu. Obličej měl proměněný, stažený bolestí. Na tváři mu byla vidět šmouha od krve.

Clary si pomyslela, že je nejspíš Isabelina. „Clary,“ oslovil ji. „Možná kdybys to zkusila ty…“ Simon najednou ztuhl. „Musíme odsud vypadnout,“ prohlásil. „Slyším šustění křídel. Letí sem další.“

Isabela už přestala lapat po dechu. Zranění na noze jí teď krvácelo o něco méně, Clary si ale s píchnutím u srdce všimla, že rána nezmizela a je pořád oteklá, rudá a rozšklebená.

Alek vstal s ochablým tělem své sestry v náruči. Vlasy jí visely k zemi jako prapor. „Ale kam?“ zeptal se drsným hlasem. „Když se dáme na útěk, doženou nás…“

Jace se rychle otočil. „Clary…“

V očích měl nevyslovenou prosbu. Clary se sevřelo srdce – kvůli Jaceovi, který tak málokdy o něco prosil, i kvůli Isabele, nejstatečnější bojovnici ze všech.

Alek se podíval na sochu, pak na Jace a nakonec sklopil oči k bledému obličeji své bezvládné sestry. „Udělejte někdo něco…,“ žadonil roztřeseným hlasem.

Clary se otočila na patě a rozběhla se ke zdi. Narazila do ní celým tělem, vytrhla stélu, kterou měla zastrčenou v botě, a přiložila ji ke kameni. Jakmile se hrot nástroje poprvé dotkl mramoru, do paže jí vystřelila ostrá bolest, ona však ani nezaváhala a kreslila dál, přestože se jí chvěly prsty. Po kamenné zdi se začaly rozlézat černé praskliny, které se postupně skládaly do tvaru dveří a po obvodu se mihotaly. Za sebou Clary slyšela démony – jejich hlasitý řev, plácání křídel zakončených drápy a syčení, které přešlo v jekot, když ze dveří na zdi zaplálo jasné světlo.

Byl to stříbrný obdélník s povrchem připomínajícím mělkou vodu a s okraji lemovanými žhnoucími runami. Portál. Clary natáhla ruku a dotkla se jeho povrchu. Veškerou sílu své mysli soustředila na představu jednoho místa. „Tak pojďte!“ vykřikla s očima upřenýma na portál a ani se nepohnula, když kolem ní proběhl Alek nesoucí svoji sestru a zmizel v zářícím otvoru. Následoval ho Simon a pak Jace.

Ten ji v běhu chytil za volnou ruku, takže se Clary stihla už jen rychle ohlédnout. Před očima se jí mihlo velké černé křídlo a hrůzostrašné tesáky, z nichž kanuly jedovaté sliny, pak už ji ale pohltila bouře běsnící v portálu a ona se propadla do závratného víru.

Dopadla na zem tak tvrdě, že si narazila kolena. Portál ji odtrhl od Jace. Rychle vyskočila na nohy a udýchaně se rozhlédla kolem sebe – co když portál nefungoval? Co když je přenesl na nesprávné místo?

Hned ale zjistila, že se jí nad hlavou klene známý vysoký strop jeskyně, zdobený runami. Spatřila ohniště a na zemi, kde předchozí noci spali, šmouhy od podrážek bot. Pak zahlédla Jace, který právě vstával ze země a z ruky mu vypadl Alekův luk, Simona… A Aleka klečícího vedle Isabely. Radost

z úspěšného vytvoření portálu, již Clary ještě před chvílí cítila, splaskla jako bublina. Isabela ležela na zemi, vypadala naprosto vyčerpaně a rychle, mělce oddechovala. Jace padl na kolena vedle Aleka

a jemně ji pohladil po vlasech.

Clary ucítila, že ji Simon popadl za zápěstí. Promluvil roztřeseným hlasem. „Jestli můžeš něco udělat…“

Popošla o pár kroků blíž, klekla si k Isabele z druhé strany naproti Jaceovi a kluzkými, zakrvácenými prsty vytáhla stélu. Celou dobu měla pocit, jako by se jí to jen zdálo. Přiložila hrot stély

k Izzyinu zápěstí a při tom se jí vybavilo, co udělala před Nedobytnou pevností, jak všechnu svou energii vložila do hojivé runy pro Jace. Uzdrav se, uzdrav se, uzdrav se, modlila se, až se nakonec stéla probrala k životu a na Isabelině předloktí se začaly kroutit černé linie. Izzy zasténala a škubla sebou

v Alekově náruči. Skláněl hlavu a obličej měl zabořený do sestřiných vlasů. „Izzy, prosím tě,“ šeptal. „Ne po tom, co se stalo Maxovi. Izzy, prosím, zůstaň se mnou.“

Isabela zalapala po dechu a zachvěla se jí oční víčka. Prohnula se v zádech – a hned zase klesla na zem. Runa iratze se jí vsákla do kůže. Z rány na noze líně vytékala pulzující stružka krve. Vypadala jako smíchaná s černou barvou. Clary sevřela stélu takovou silou, že cítila, jak se jí v ruce ohýbá. „Nezvládnu to,“ zašeptala.

„Nedokážu vytvořit tak silnou runu.“

„Nemůžeš za to, je to tím jedem,“ řekl Jace. „Démoním jedem v její krvi. Runy proti němu někdy nepomáhají.“

„Zkus to znovu,“ požádal ji Alek. Oči měl suché, ale nepřirozeně lesklé. „Nanes jí další iratze.

Nebo úplně novou runu, mohla bys nějakou vymyslet…“

Clary měla sucho v puse. Ještě nikdy tolik netoužila vytvořit novou runu, ale stéla už nepůsobila jako součást její paže, byla to jen neživá věc, kterou svírala mezi prsty. Nikdy nezažila takovou bezmoc.

Isabela začala při dýchání sípat. „Přece musí existovat něco, co jí pomůže!“ vykřikl najednou

Simon a stěny jeskyně několikrát vrátily ozvěnu jeho hlasu. „Jste přece lovci stínů, bojujete s démonama v jednom kuse. Přece musíte vědět, co dělat…“

„A taky v jednom kuse umíráme!“ zařval na něj Jace a pak se najednou nad Isabeliným tělem zlomil v pase, jako by dostal pěstí do břicha. „Proboha, Isabelo, promiň, moc se ti omlouvám…“

„Uhni,“ poručil mu Simon a klekl si k Isabele mezi ostatní. Clary si vzpomněla na hrůzné setkání, které se odehrálo v Síni Dohod, když se všichni Lightwoodovi shromáždili kolem mrtvého

Maxe. Něco takového se přece nemohlo opakovat, nesmí se to stát…

„Nech ji na pokoji,“ zavrčel Alek. „Nejsi její rodina, upíre…“

„Ne,“ připustil Simon. „To nejsem.“ Z dásní mu vyjely ostré bílé špičáky. Clary zatajila dech, Simon si totiž zvedl k ústům vlastní zápěstí a zakousl se do něj tak hluboko, že mu z rozervaných žil začaly na předloktí prýštit potůčky krve.

Jace vytřeštil oči. Vyskočil na nohy a o kus ustoupil. Ruce měl sevřené v pěst, ale nepokusil se Simona nijak zastavit. Ten zvedl rozsápané zápěstí nad ránu na Isabelině noze a nechal si krev volně stékat po prstech a kanout dolů, až jí bylo zranění rovnoměrně pokryté.

„Co… to… děláš?“ procedil Alek mezi zuby, Jace ho ale pohybem ruky zarazil. Nespouštěl ze Simona oči.

„Nech ho být,“ řekl Jace skoro šeptem. „Mohlo by to pomoct, už jsem o tom slyšel…“

Isabela se znovu prohnula v zádech, pořád v bezvědomí. Nohou jí projížděly drobné záškuby.

Podpatkem se křečovitě zaryla do země, bylo však vidět, že se rozedrané cáry masa zase začínají spojovat. Do rány stálým proudem tekla Simonova krev, ale Clary si všimla, že pod ní už potrhaná tkáň postupně zarůstá novou růžovou kůží.

Isabela otevřela oči. Byly velké a tmavé. Měla skoro bílé rty, pomalu se jí ale do nich vracela barva. Nechápavě se zadívala na Simona a pak sklopila pohled ke své noze.

Kůže, ještě před chvílí poničená a rozervaná, teď byla čistá a světlá a v místě, kde se do ní zakously zuby démona, už zbyl jen sotva znatelný půlměsíc pravidelně rozmístěných bílých jizviček.

Simonovi pořád kanula z prstů krev, ale rána na zápěstí se mu už také z větší části zahojila. Clary si

s obavami všimla, že je velmi bledý, ještě mnohem víc než obvykle, a že se mu pod kůží viditelně rýsuje černá kresba žil. Znovu si zvedl zápěstí k puse a vycenil zuby…

„Simone, ne!“ vykřikla Isabela a pokusila se v Alekově náruči posadit. Její bratr na ni jen ohromeně zíral modrýma očima.

Clary chytla Simona za zápěstí. „Už je to dobrý,“ řekla. Rukáv, tričko i koutky úst měl umazané od krve. Cítila, jak má na předloktí, na kterém nelze nahmatat pulz, na dotek studenou kůži.

„Je to v pořádku, Isabela je v pořádku,“ uklidňovala ho a pak mu pomohla vstát. „Necháme je chvilku o samotě,“ dodala tiše a odvedla ho ke stěně jeskyně, aby se o ni mohl opřít. Jace s Alekem se skláněli nad Isabelou a něco si šeptali. Clary pořád držela Simona za zápěstí a on se zatím odevzdaně opřel zády o kámen a vyčerpáním zavřel oči.

19

Do země ticha

Temná lovkyně stínů měla bledou kůži a dlouhé vlasy barvy mědi. Kdysi možná mohly být hezké, teď ale byly slepené špínou a měly v sobě zamotané větvičky. Ženě to zjevně nevadilo. Položila na zem talíře s jídlem – šedou kašovitou šlichtu pro Magnuse s Lukem a láhev s krví pro Rafaela – a hned se od zajatců odvrátila.

Luke ani Magnus se potravy nedotkli. Magnusovi bylo tak špatně, že úplně ztratil chuť k jídlu,

a kromě toho měl neurčité podezření, že jim Sebastián do kaše přimíchal jed, uspávací prostředek nebo rovnou oboje. To Rafael po láhvi hned skočil a začal hltavě pít, až mu krev vytékala z koutků.

„No vida, Rafaeli,“ ozval se znenadání nějaký hlas a v otevřených dveřích se objevil Sebastián Morgenstern. Temná lovkyně stínů sklonila hlavu, rychle kolem něj vyšla z místnosti a zavřela za sebou.

Magnus si pomyslel, že Sebastián se opravdu neuvěřitelně podobá svému otci, když byl v jeho věku. Ty zvláštní tmavé oči, úplně černé bez nejmenšího hnědého flíčku, jež ostatním pro svoji neobvyklost často připadaly krásné. Stejný úsměv, který se občas zkroutil do fanatického šklebu. Tohle

v sobě Jace nikdy neměl – byl lehkomyslný, neukázněný a občas mu chyběl pud sebezáchovy, ale fanatik to nebyl. Což byl podle Magnusova názoru právě ten důvod, proč ho Valentýn poslal pryč. K rozdrcení protivníka potřeboval kladivo, jenže Jace představoval mnohem rafinovanější zbraň.

„Kde je Jocelyn?“ Tu otázku samozřejmě položil Luke. Jeho hlas zněl jako hluboké vrčení a ruce měl zaťaté v pěst. Magnus přemýšlel, co asi v Lukovi pohled na Sebastiána vyvolává, jestli mu podoba

s Valentýnem, jeho bývalým parabátai, působí bolest, nebo zda už se s tou ztrátou dávno vyrovnal. „Kde je?!“

Sebastián se zasmál. Tím se od svého otce lišil, Valentýnovi byl totiž humor většinou cizí. To Jace už se zřejmě se zálibou v sarkastickém vtipkování narodil, měl tenhle typický povahový rys rodu Herondaleových v krvi. „Je v pořádku,“ řekl, „čímž myslím, že je pořád naživu. V nic lepšího ani nemůžeš doufat.“

„Chci ji vidět,“ prohlásil Luke.

„Hm,“ utrousil Sebastián, jako by o jeho žádosti uvažoval.

„Ne. Z toho pro mě neplyne žádná výhoda.“

„Je to tvoje matka,“ připomněl mu Luke. „Mohl bys k ní zkusit být laskavý.“

„Nic ti do toho není, ty prašivý pse.“ V Sebastiánově hlase se poprvé objevila známka nedospělé popudlivosti. „Ty a ty tvoje nenechavé ruce, kterými na moji matku saháš, a ještě k tomu se snažíš Clary namluvit, že jsi pro ni jako rodina…“

„Patřím do její rodiny víc než ty,“ přerušil ho Luke a Magnus po něm šlehl varovným pohledem.

Sebastián zbledl a cukl rukou směrem ke svému opasku, z něhož čněl jílec meče Morgensternů.

„Nedělej to,“ řekl Magnus nejdřív tiše a pak ještě jednou hlasitěji. „Víš přece, že jestli Lukovi ublížíš, Clary tě bude nenávidět. A to platí i pro Jocelyn.“

Sebastián s viditelným vypětím sil sundal ruku z meče. „Už jsem řekl, že nemám v úmyslu jí ublížit.“

„Ne, jen ji držíš jako rukojmí,“ pokračoval Magnus. „Něco chceš – buď od Spolku, nebo od Clary s Jacem. Sázím spíš na to druhé. Spolek tě nikdy moc nezajímal, ale záleží ti na tom, co si myslí tvoje sestra. Mimochodem, ona a já jsme si velice blízcí,“ dodal.

„Zase tak blízcí si nejste.“ Sebastiánův tón naháněl hrůzu.

„Nemám zájem ušetřit život každého, s kým se kdy setkala. Takový blázen nejsem.“

„Mně tedy připadáš jako hodně velký blázen,“ ozval se Rafael, který až do té doby mlčel.

„Rafaeli,“ napomenul ho Magnus varovným tónem, ale zdálo se, že upírova poznámka Sebastiána nijak neroztrpčila. Změřil si Rafaela zádumčivým pohledem.

„Rafael Santiago,“ řekl. „Vůdce newyorského klanu. Nebo že by ne? Ne, nejdřív tu pozici zastávala Camille a teď zase ta bláznivá holčička. To pro tebe musí být těžké překousnout. Vážně mi připadá, že lovci stínů z Manhattanu už měli dávno zakročit. Camille ani ta chudinka Maureen Brownová se do čela klanu moc nehodily. Porušovaly Dohody a neměly úctu k Zákonu. Ty ji ale máš. Připadá mi, že ze všech podsvěťanských ras si právě upíři museli od lovců stínů vytrpět největší příkoří. Stačí se podívat na tebe.“

„Rafaeli,“ promluvil znovu Magnus a pokusil se předklonit, aby zachytil upírův pohled, ale jeho

řetězy ho s řinčením zastavily.

Když se mu pouta zařízla do zápěstí, zkřivil obličej bolestí.

Rafael seděl na patách a tváře měl ještě červené z nedávného přísunu krve. Měl rozcuchané vlasy

a vypadal stejně mladý, jako když ho Magnus spatřil poprvé. „Nechápu, proč mi tohle všechno vykládáš,“ ohradil se.

„Nemůžeš říct, že jsem s tebou zacházel hůř než vaši upíří vůdci,“ pokračoval Sebastián. „Dal jsem ti napít krve. Nezavřel jsem tě do klece. Ty víš, že zvítězím, všichni to víte. A až ten den přijde, milerád zařídím, abys ty, Rafaeli, mohl vládnout všem upírům v New Yorku nebo pro mě za mě v celé Severní Americe. Ze všech se můžou stát tvoji poddaní. A za to po tobě nechci nic jiného, než abys přivedl děti noci na moji stranu. Už za mnou stojí i sličný lid. Vílí dvory se vždycky přimknou k vítězi. Tak proč se nezařídit stejně?“

Rafael vstal. Na rukou měl krev, a když si toho všiml, zamračil se. Vždycky si zakládal na čistotě.

„To zní rozumně,“ prohlásil.

„Přidám se na tvoji stranu.“

Luke si položil obličej do dlaní. Magnus procedil mezi zuby:

„Rafaeli, teď jsi opravdu naplnil moje nejhorší očekávání.“

„Magnusi, na tom nezáleží,“ ozval se Luke, čaroděj ale věděl, že se ho jen snaží chránit. Rafael už si šel stoupnout vedle Sebastiána. „Nechte ho jít. Není ho žádná škoda.“

Upír si pohrdavě odfrkl. „Žádná škoda, říkáte?“ opáčil. „Sám se nemůžu dočkat, až se vás hlupáků zbavím. Stejně se tady jenom povalujete a fňukáte kvůli svým ztraceným přátelům a milencům. Jste slabí a vždycky jste takoví byli…“

„Měl jsem tě tehdy nechat vyjít na denní světlo,“ pravil Magnus ledovým hlasem.

Rafael sebou trhl – byl to jen okamžik, ale čaroděj si toho všiml. Ne že by mu to přineslo nějaké uspokojení.

Upírův pohyb ovšem neušel ani Sebastiánovi. Jeho tmavé oči zpozorněly. Z opasku vytáhl tenký nůž s úzkou čepelí. Byla to miserikordie, dýka určená k tomu, aby pronikla mezerou v brnění a zasadila smrtící ránu z milosti.

Když Rafael zahlédl záblesk kovu, rychle ucouvnul, ale Sebastián se jen usmál a přehodil si dýku v ruce. Pak ji rukojetí napřed nabídl Rafaelovi. „Vezmi si to,“ poručil mu.

Rafael s podezřívavým pohledem natáhl ruku. Nešikovně uchopil dýku konečky prstů – upíři většinou žádné zbraně nepoužívali. Vystačili si sami.

„Výborně,“ pochválil ho Sebastián. „A teď naši dohodu stvrdíme krví. Zabij toho čaroděje.“

Dýka vypadla Rafaelovi z ruky a zazvonila na podlaze. Sebastián se s podrážděným výrazem sehnul, zvedl ji a znovu mu ji vtiskl do ruky.

„My upíři nepoužíváme k zabíjení nože,“ namítl Rafael a přeskakoval pohledem mezi dýkou a Sebastiánovýma chladnýma očima.

„Teď nemáš na vybranou,“ odsekl Sebastián. „Nestojím o to, aby ses mu sápal po krku. Nadělá se při tom hrozný nepořádek a navíc se to nemusí povést. Udělej to tak, jak ti říkám. Jdi k němu a zabij ho tou dýkou. Podřízni mu krk nebo ho bodni do srdce, jak sám uznáš za vhodné.“

Rafael se otočil k Magnusovi. Luke vyrazil z místa, Magnus ho ale zastavil varovně zvednutou rukou. „Luku,“ řekl, „nedělejte to.“

„Rafaeli, jestli to uděláš, mezi mou smečkou a dětmi noci nikdy nezavládne mír, teď ani nikdy jindy,“ pohrozil mu Luke a v očích mu zasvítil zelený záblesk.

Sebastián se zasmál. „Přece si nemůžeš myslet, že ještě někdy nějakou smečku povedeš, že ne, Luciáne Graymarku? Až v téhle válce zvítězím, a to se nakonec stane, budu vládnout se svou sestrou po boku, tebe zavřu do klece a ona ti možná občas hodí kost, když se jí bude chtít.“

Rafael udělal další krok k Magnusovi. Oči měl vytřeštěné. Na krku ho už tolikrát popálil křížek,

který občas nosil, že se mu drobná jizvička nikdy nestihla úplně zahojit. V ruce se mu blýskala dýka.

„Jestli si myslíš, že by Clary snesla…,“ začal Luke a pak se odvrátil. Vykročil k Rafaelovi, jenže Sebastián mu zastoupil cestu a namířil na něj meč Morgensternů.

Magnus s podivným klidem sledoval, jak se k němu Rafael blíží. Uvědomoval si, že mu srdce splašeně buší v prsou, ale necítil strach. Už tolikrát se ocitl na dosah smrti, že ho představa umírání neděsila. Někdy si dokonce myslel, že po smrti v hloubi duše touží, po té neznámé zemi, po jediném místě, které ještě nenavštívil, jediné zkušenosti, kterou ještě nezažil.

Ucítil na kůži hrot dýky. Rafaelovi se třásla ruka. Magnus cítil, jak ho špička zbraně škrábe v důlku na krku.

„Tak je to správně,“ povzbuzoval upíra s krutým úsměvem Sebastián. „Podřízni mu krk. Ať se podlaha zbarví jeho krví. Stejně už žil příliš dlouho.“

V tu chvíli se Magnusovi před očima objevil Alek, jeho modré oči a klidný úsměv. Vzpomněl si,

jak od něj v New Yorku kráčel pryč podzemním tunelem. Vybavil si, proč to vlastně udělal. Ano, Alekovo rozhodnutí vyjednávat s Camille ho rozzlobilo, to ale nebyla celá pravda.

Vzpomněl si, jak kdysi v Paříži držel v náruči plačící Tessu a myslel na to, že takovou ztrátu jako ona nikdy nepoznal, protože nikdy tolik nemiloval, přesto se ale už tehdy bál, že ho to přece jen jednou potká a on pak stejně jako Tessa o svou smrtelnou lásku přijde. Dospěl tehdy k závěru, že je lepší sám zemřít než být tím, kdo přežije.

Tu myšlenku pak později zavrhl jako morbidní a už se jí nikdy nezabýval. Tedy dokud nepoznal Aleka. Když od něj musel odejít, drásalo mu to srdce. Láska nesmrtelných bytostí ke smrtelníkům už však dokázala přivést do záhuby i samotné bohy, a jestli takovému osudu nedokázali uniknout oni, Magnus mohl sotva doufat v něco lepšího. Přimhouřenýma očima vzhlédl k Rafaelovi. „Nezapomněl jsi,“ promluvil tak tiše, že ho Sebastián nemohl slyšet.

„Dobře víš, že mi dlužíš laskavost.“

„Zachránil jsi mi život,“ řekl Rafael a jeho hlas zněl jako ochromený hrůzou. „Život, o který jsem vůbec nestál.“

„Dokaž mi, že své rozhodnutí myslíš vážně, Santiago,“ pobídl ho Sebastián. „Zabij toho čaroděje.“ Rafael sevřel rukojeť dýky v dlani. Klouby na rukou měl úplně bílé. Znovu promluvil k Magnusovi.

„Nemám žádnou duši,“ řekl.

„Ale na prahu domu své matky jsem ti kdysi dal slib a moje matka pro mě byla svatá.“

„Santiago…,“ pokusil se zasáhnout Sebastián.

„Tehdy jsem byl ještě dítě, ale teď už jím nejsem.“ Dýka spadla na podlahu. Rafael se otočil

a podíval se na Sebastiána velkýma tmavýma očima, které byly v tu chvíli úplně průzračné. „Nemůžu,“ řekl. „A nechci. Už dlouhou řadu let mu něco dlužím.“ Sebastián se nehýbal. „Zklamal jsi mě, Rafaeli,“ prohlásil a zasunul meč Morgensternů zpátky do pochvy. Udělal pár kroků, zvedl dýku ležící

u Rafaelových nohou a začal jí otáčet v ruce. Na čepeli se zalesklo trochu světla, jediná slza ohně. „Moc jsi mě zklamal,“ řekl znovu a pak pohybem tak rychlým, že ho nemohlo zaznamenat žádné oko, zabodl nůž Rafaelovi do srdce.

V nemocniční márnici bylo dost chladno. Ne tolik, aby se Maia třásla zimou, ale přesto cítila, jak se jí do kůže zabodávají mrazivé jehličky.

Catarina stála u řady nerezových chladicích boxů na těla mrtvých, které zabíraly celou jednu stěnu. V nažloutlém světle zářivek vypadala pobledlá a její modrá pleť skoro splývala se zelenou nemocniční uniformou. Mumlala si nějaká slova v cizím jazyce, ze kterého Maie naskakovala husí kůže.

„Kde to je?“ zeptal se Bat. V jedné ruce držel děsivý lovecký nůž a v druhé prostornou klec, velkou skoro jako psí bouda. Tu se zařinčením postavil na zem a očima těkal po místnosti.

Uprostřed márnice stály dva prázdné ocelové stoly. Přímo před Maiinýma očima se jeden z nich

začal pomalu posouvat. Jeho kolečka popojížděla po dlaždicích.

Catarina ukázala tím směrem. „Támhle,“ řekla. Upřeně se zadívala na klec, pak rychle mávla prsty a klec se zatřásla a zajiskřila.

„Pod stolem.“

„Nepovídejte,“ prohodila Lily a za klapotu podpatků vykročila vpřed. Sklonila se, nahlédla pod stůl a pak s výkřikem uskočila. Proletěla vzduchem a přistála na jednom z pracovních pultů. Tam se přikrčila jako netopýr a z pečlivě učesaného ohonu se jí uvolnilo pár pramenů černých vlasů. „To je ale hnus,“ zhodnotila.

„Je to démon,“ řekla Catarina. Stůl už se přestal pohybovat.

„Pravděpodobně dantalion nebo nějaký jiný druh ghúla. Živí se mrtvolami.“

„Vy s tím naděláte,“ postěžovala si Maia a vykročila vpřed. Než došla ke stolu, Bat do něj prudce kopnul, takže se převrátil a odhalil tvora, který se krčil pod ním.

Lily měla pravdu – skutečně byl odporný. Velikostí se podobal většímu psovi, jeho tělo ale tvořila koule tepajících šedivých střev, mezi nimiž se daly zahlédnout znetvořené ledviny a uzliny plné hnisu

a krve. Ze změti vnitřností hledělo uslzené žluté oko.

„Fuj,“ ulevil si Bat.

„Já to říkala,“ ozvala se Lily právě ve chvíli, kdy démon vymrštil dlouhý výběžek střeva, omotal ho Batovi kolem kotníku a prudce jím škubnul. Vlkodlak se svalil na podlahu s žuchnutím, které znělo dost bolestivě.

„Bate!“ vykřikla Maia, ale dřív než se stihla pohnout, Bat máchl rukou a přeťal cukající se hmotu, která ho držela za nohu.

Pak se rychle odsunul co nejdál, protože na podlahu vystříkl černý démoní jed.

„To je nechutné,“ poznamenala Lily. Seděla teď na pracovním pultu a držela před sebou podlouhlý kovový předmět – svůj mobilní telefon –, jako by jím chtěla démona zahnat.

Bat vstal a démon zatím přicupital k Maie. Ta do něj kopla a on se s rozzuřeným čvachtáním odkutálel. Bat sklopil oči ke svému noži. Kovová čepel byla od démoní krve úplně rozežraná. Znechuceně nůž odhodil.

„Zbraň,“ řekl a pátravě se rozhlížel kolem sebe. „Potřebuju nějakou zbraň…“

Maia vzala ze stolu vedle sebe skalpel a hodila jím. S plesknutím se zabodl do těla netvora. Démon zakvičel. Vzápětí z něj skalpel zase vystřelil, jako by ho vymrštil nějaký obzvlášť silný opékač topinek.

Nůž se syčící, rozežranou čepelí sklouzl po podlaze.

„Běžné zbraně na ně nefungují!“ Catarina přistoupila blíž a zvedla před sebe pravou ruku.

Obklopovaly ji modré plameny. „Musí být opatřené runami…“

„Tak si pojďme nějaké sehnat!“ udýchaně vykřikl Bat a ustoupil, protože se k němu netvor zase rozběhl.

„Můžou je používat jedině lovci stínů!“ namítla Catarina rovněž křikem a z dlaně jí vyšlehl záblesk modrého ohně. Zasáhl démona přesně doprostřed těla a ten se následkem nárazu změnil v bezmocný uzlíček metající kotrmelce po podlaze. Bat chňapl po kleci, hodil ji před démona, trhnutím otevřel dvířka a netvor se dokutálel až dovnitř.

Maia pak dvířka zabouchla a zastrčila západku, takže démon zůstal v kleci zavřený. Všichni ustoupili a s hrůzou pozorovali, jak syčí a vrhá se proti mřížím svého vězení zpevněného magií. Všichni kromě Lily, která na příšeru pořád mířila mobilem.

„Ty to natáčíš na video?“ chtěla vědět Maia.

„Možná,“ připustila Lily.

Catarina si rukávem otřela čelo. „Díky za pomoc,“ řekla. „Na dantaliony je i magie čarodějů krátká.

Mají tuhý kořínek.“

„A proč to natáčíš?“ vyzvídala Maia na Lily.

Upírka pokrčila rameny. „Když kocour není doma, myši mají pré… Nikdy nezaškodí myším připomenout, že v tomhle případě platí, že když kocour není doma, všechny myši sežerou démoni. Rozešlu tohle video všem podsvěťanům na celém světě, na které máme adresu. Ať si uvědomí, že k zabití některých démonů jsou potřeba lovci stínů. Že právě kvůli tomu existují.“

„Dlouho už existovat nebudou,“ zasyčel dantalion. Bat leknutím zařval a o kus uskočil. Maia se mu nedivila. Když netvor otevřel tlamu, připomínala slizký černý tunel plný zubů. „Zítra v noci dojde k útoku. Zítra v noci vypukne válka.“

„Jaká válka?“ zeptala se Catarina. „Řekni nám to, obludo, nebo si tě vezmu domů a tam tě budu mučit všemi způsoby, na které přijdu…“

„Sebastián Morgenstern,“ odpověděl démon. „Zítra v noci zaútočí na Alicante. Zítra v noci přijde konec lovců stínů.“

Uprostřed jeskyně hořel oheň a k vysokému klenutému stropu ztracenému ve tmě z něj stoupal klikatý proužek dýmu. Simon si uvědomoval, že z ohně sálá žár, místo skutečného tepla ale na kůži cítil jakési neposedné mravenčení. Z toho, že se Alek zachumlal do svého vytahaného svetru a pečlivě zabalil do deky spící Isabelu, která ležela na zemi a hlavu měla položenou v bratrově klíně, vyvodil, že je v jeskyni zima, sám však žádný chlad necítil, ne doopravdy.

Clary s Jacem odešli zkontrolovat tunely a ujistit se, jestli se v nich neschovávají žádní démoni nebo jiné zbloudilé příšery. Alek nechtěl opustit Isabelu a Simon si připadal moc slabý a malátný na to, aby si mohl dovolit zbytečné pohyby. S tím se ovšem nikomu nepochlubil. Oficiálně teď tedy držel hlídku a pozorně poslouchal, jestli se na ně nechystá ze tmy něco vyskočit.

Alek upřeně zíral do plamenů. Ve žlutém světle vypadal unavený a starší, než ve skutečnosti byl.

„Děkuju,“ ozval se znenadání.

Simon skoro nadskočil leknutím. Od chvíle, kdy se ho Alek nepřátelsky zeptal, co to dělá, s ním neztratil ani jediné slovo.

„Za co?“

„Že jsi zachránil moji sestru,“ řekl Alek. Pohladil Isabelu po tmavých vlasech. „Já to vím,“ pokračoval zajíkavě. „Teda chci říct, že když jsme sem přišli, věděl jsem, že to může být sebevražedná mise. Vím, že je to nebezpečné. Vím, že nemůžu doufat, že všichni přežijeme. Ale myslel jsem si, že to budu já, ne Izzy…“

„Proč?“ zeptal se Simon. Hlava ho bolela jako střep a měl sucho v ústech.

„Protože bych byl raději, kdyby to vyšlo na mě,“ odpověděl Alek. „Ona je… Isabela. Je chytrá

a houževnatá a je to dobrá bojovnice. Lepší než já. Zaslouží si přežít a být šťastná.“ Přes oheň se zadíval na Simona. „Taky máš sestru, ne?“

Ta otázka Simonem otřásla – New York mu připadal jako v jiném světě, v jiném životě. „Rebeka,“ řekl. „Jmenuje se Rebeka.“

„A co bys udělal někomu, kvůli komu by byla nešťastná?“

Simon se na Aleka zadíval ostražitým pohledem. „Třeba bych si s ním zkusil promluvit,“ navrhl.

„Nějak to vyřešit. Možná bych ho i chápavě objal.“

Alek si odfrknul a zdálo se, že se chystá odpovědět, pak ale rychle otočil hlavu do strany, jako by něco zaslechl. Simon zvedl jedno obočí. Nebylo obvyklé, aby toho člověk slyšel víc než upír. O chvíli později to ale zaslechl také a rázem Alekovu reakci pochopil. Byl to zvuk Jaceova hlasu. Na stěně vzdáleného tunelu se roztřeseně mihl nějaký záblesk a pak se objevili Clary s Jacem. Clary držela v ruce čarodějné světlo.

Dokonce i v botách s tlustou podrážkou sahala Jaceovi sotva po rameno. Nedotýkali se, ale společně došli k ohni. Simon si pomyslel, že jako pár sice vypadají už od chvíle, kdy se poprvé vrátili z Idrisu, teď se ale zdálo, že jsou ještě něco víc – působili jako tým.

„Něco zajímavého?“ zeptal se Alek, když si Jace přisedl k ohni.

„Clary opatřila vchody do jeskyně iluzemi. Nikdo by neměl poznat, že sem dovnitř vede nějaká cesta.“

„Jak dlouho ty runy vydrží?“

„Přes noc, nejspíš ještě kus zítřka,“ odpověděla Clary a podívala se na Izzy. „Ale vzhledem k tomu, že se tady runy rychleji vyčerpávají, radši to později půjdu ještě zkontrolovat.“

„A já jsem se mezitím stihl trochu lépe zorientovat a odhadnout, kterým směrem od Alicante se nacházíme. Jsem přesvědčený, že z té pusté kamenité pláně, kde jsme byli včera v noci,“ vysvětloval Jace a ukázal na tunel úplně vpravo, „je vidět na místo, kde podle mě dřív býval Brocéliandský hvozd.“

Alek přivřel oči. „To je tak depresivní. Byl to… nádherný les.“

„Už není.“ Jace zavrtěl hlavou. „Jenom pustina, kam oko dohlédne.“ Předklonil se, dotkl se Isabeliných vlasů a Simon pocítil slabé, nesmyslné píchnutí žárlivosti – že se jí Jace dokáže tak bezstarostně dotýkat a projevovat jí lásku bez přemýšlení. „Jak je na tom?“

„Dobře. Spí.“

„Myslíš, že zítra bude moct chodit?“ V Jaceově hlase byly slyšet obavy. „Tady zůstat nemůžeme. Už jsme na sebe upozornili až moc. Jestli Sebastiána nenajdeme, tak najde on nás. A navíc nám dochází jídlo.“

Alekovu tichou odpověď Simon nezachytil, náhle jím totiž projelo silné bolestivé bodnutí, až se zlomil v pase. Měl pocit, jako by nemohl popadnout dech, jenže on přece vůbec dýchat nepotřeboval. Přesto ho bolelo na prsou, jako by mu z nich někdo něco vyrval.

„Simone. Simone!“ promluvila Clary ostrým tónem. Položila mu ruku na rameno a on k ní zvedl oči, z nichž mu kanuly slzy zbarvené krví. „Simone, proboha, co se děje?“ zeptala se polekaně.

Pomalu se narovnal. Bolest už začala ustupovat. „Já nevím. Bolelo to, jako by mě někdo bodl do prsou nožem.“

Jace k němu rychle přiskočil, klekl si před něj a vzal Simona za bradu. Jeho světlé zlatavé oči si pátravě prohlížely jeho obličej.

„Rafael,“ usoudil nakonec bezvýrazným hlasem. „Je to tvůj upíří otec, jeho krev z tebe udělala upíra.“

Simon přikývl. „No a?“

Jace zavrtěl hlavou. „Nic,“ zamumlal. „Kdy jsi naposledy jedl?“

„Jsem v pohodě,“ prohlásil Simon, Clary už ho ale mezitím vzala za pravou ruku a zvedla ji. Na prstě se mu leskl zlatý vílí prsten. Ruku měl mrtvolně bílou a pod kůží mu prosvítaly černé žíly jako kresba prasklinek v mramoru. „Nejsi v pohodě – copak tys nic nejedl? Vždyť jsi přišel o spoustu krve!“

„Clary…“

„Kde jsou ty láhve, co sis přinesl s sebou?“ Rozhlédla se po jeho batohu a našla ho opřený o stěnu.

Přitáhla si ho k sobě. „Simone, jestli se o sebe nebudeš líp starat…“

„Nech toho.“ Vytrhl jí popruh batohu z ruky a ona na něj vrhla zlostný pohled. „Rozbily se,“ řekl.

„Všechny láhve se rozbily, když jsme bojovali s démonama v Síni Dohod. Už žádnou krev nemám.“ Clary vstala. „Simone Lewisi,“ oslovila ho rozhořčeně, „proč jsi něco neřekl?!“

„O čem měl něco říct?“ Jace vstal.

„Simon je vyhladovělej,“ vysvětlila Clary. „Ztratil hodně krve, když léčil Izzy, a v Síni Dohod přišel o všechny zásoby…“

„No tak proč jsi něco neřekl?“ přidal se k otázce Jace, vstal a odhrnul si z čela pramen světlých

vlasů.

„Protože tady stejně nejsou žádný zvířata, ze kterejch bych mohl získat krev,“ odpověděl Simon.

„Ale jsme tady my.“

„Nebudu se živit krví svejch kamarádů.“

„Proč ne?“ Jace překročil oheň a zadíval se na Simona otevřeným, zvědavým pohledem. „Přece by to nebylo poprvé, ne? Když jsi hladověl naposledy, dal jsem ti svou krev. Možná to mohlo působit poněkud přihřátě, ale já jsem si svou sexualitou neochvějně jistý.“

Simon si v duchu povzdechl. Poznal, že navzdory uštěpačnému tónu myslí Jace svoji nabídku naprosto vážně. Což zřejmě nebylo způsobeno tím, že by mu to připadalo sexy, ale spíš faktem, že

Claryin přítel má v sobě zakořeněnou touhu po smrti velkou jako Brooklyn.

„Nehodlám se zakousnout do někoho, kdo má žíly plný nebeskýho ohně,“ prohlásil Simon. „Nemám chuť skončit jako škvarek.“

Clary si odhrnula vlasy a odhalila svůj krk. „Tak se napij mojí krve. Vždycky jsem ti přece říkala, že mi to nevadí…“

„Ne,“ zasáhl Jace okamžitě a Simon na něm poznal, že si vzpomněl na Valentýnovu loď a na to, jak ho Simon svíral železným stiskem a pak mu řekl: Mohl jsem tě zabít. A Jace mu tehdy odpověděl: Nechal bych tě.

„Ale co, tak to udělám já.“ Alek vstal, předtím ale opatrně uložil Izzy na deku. Okraje přikrývky zahrnul pod ni a narovnal se.

Simon se opřel hlavou o stěnu jeskyně. „Vždyť mě nesnášíš. A teď mi budeš nabízet svoji krev?“

„Zachránil jsi moji sestru. Dlužím ti to.“ Alek pokrčil rameny. Ve světle plamenů vrhal na stěnu dlouhý tmavý stín.

„Tak jo.“ Simon rozpačitě polkl. „Dobře.“

Clary k němu natáhla ruku. Simon ji po chvíli přijal a nechal ji, aby mu pomohla vstát. Nemohl se ubránit tomu, aby nezíral na spící Isabelu, do půl těla zabalenou v Alekově modré dece. Pomalu, pravidelně oddechovala. Pořád ještě dýchala, díky němu.

Simon udělal krok k Alekovi a zapotácel se. Alek ho chytil a podržel, aby neupadl. Pevně mu svíral rameno. Simon z toho stisku vycítil Alekovu nervozitu a náhle si uvědomil, jak prapodivná je situace,

v níž se nacházejí – Jace s Clary na ně nepokrytě civí a Alek se tváří, jako by se připravoval na to, až mu někdo vylije na hlavu vědro ledové vody.

Alek natočil hlavu trochu doleva a odhalil tak svůj krk. Upřeně zíral na protější stěnu. Simona napadlo, že vlastně nevypadá, jako by čekal na studenou sprchu, ale spíš jako pacient, který se chystá na nepříjemnou a trapnou prohlídku u lékaře.

„Nehodlám to dělat přede všema,“ prohlásil Simon.

„Simone, přece tady nehrajeme flašku,“ namítla Clary. „Jde jenom o jídlo. Teda nechci tím říct, že bys byl jídlo, Aleku,“ dodala, když ji Alek zpražil pohledem. Zvedla ruce v obranném gestu.

„No to je jedno.“

„Ale u Anděla…,“ vyhrkl Alek a popadl Simona za paži. „Tak pojď,“ pobídl ho a odtáhl ho o kus dál do tunelu vedoucího k bráně, jen tak daleko, aby se mohli schovat za skalní výběžek a zmizet ostatním z očí.

Těsně předtím, než se vzdálili z doslechu, Simon ještě zaslechl, jak Jace říká: „No co? Potřebují trochu soukromí. Je to intimní chvilka.“

„Já myslím, že bys mě měl radši nechat umřít,“ navrhl Simon.

„Zavři zobák,“ obořil se na něj Alek a přitlačil ho ke skalní stěně. Pak si Simona zamyšleně prohlédl. „A musí to být do krku?“

„Ne,“ odpověděl Simon s pocitem, jako by se zničehonic ocitl v nějakém bizarním snu. „Klidně i do zápěstí.“

Alek si začal vyhrnovat rukáv svetru. Kromě míst, kde měl nanesená znamení, bylo jeho holé předloktí úplně bílé a Simon viděl, jak se mu pod ním klikatí žíly. Proti své vůli pocítil hlad a to ho probralo z vyčerpání. V nose ho šimral jemný slaný pach krve, ozvláštněný vůní slunečních paprsků. Krev lovce stínů, stejná jako Isabelina. Přejel si jazykem po horních zubech a skoro ho nepřekvapilo, když

ucítil, jak se mu dva zuby prodlužují a tvarují do špičky.

„Jenom chci, abys věděl,“ řekl Alek a nabídl mu své zápěstí, „že si dobře uvědomuju, že pro vás upíry může mít přijímání potravy silný erotický náboj.“

Simon na něj vyvalil oči.

„Moje sestra mi toho asi sdělila víc, než jsem chtěl vědět,“ připustil Alek. „Každopádně tě chci ujistit, že mě ani v nejmenším nepřitahuješ.“

„Fajn,“ utrousil Simon a uchopil Alekovu ruku. Pokusil se o bratrské sevření, ale nějak to nefungovalo, protože musel Alekovi ohnout dlaň, aby měl před sebou vnitřní, zranitelnější stranu jeho zápěstí. „No víš, můj typ taky nejsi, takže v tom jsme si kvit. Ale stejně jsi to mohl aspoň pět minut předstírat…“

„Ne, to nemohl,“ odsekl Alek. „Nesnáším, když si heterosexuálové myslí, že všechny gaye strašně přitahují. Nepřitahují mě všichni muži, stejně jako tebe nepřitahují všechny dívky.“

Simon se zhluboka, odhodlaně nadechl. Vždycky mu připadalo zvláštní dýchat, když to vlastně vůbec nepotřeboval, ale uklidňovalo ho to. „Aleku,“ řekl. „Buď v klidu. Já si nemyslím, že jsi do mě zamilovanej. Naopak mám většinu času pocit, že mě nesnášíš.“

Alek se zarazil. „To není pravda. Proč bych tě měl nesnášet?“

„Třeba proto, že jsem podsvěťan. Protože jsem upír zamilovanej do tvojí sestry a ty si myslíš, že pro ni nejsem dost dobrej.“

„No a jsi?“ opáčil Alek, ale z jeho slov nebyla cítit žádná zloba. Po chvíli se mu na rtech objevil typický lightwoodovský úsměv, který mu rozjasnil celý obličej a připomněl Simonovi Izzy. „Je to moje mladší sestra. Nikdo pro ni není dost dobrý. Ale ty… jsi dobrý člověk, Simone. A nevadí, že jsi zároveň taky upír. Jsi oddaný a chytrý a… Isabela je s tebou šťastná. Netuším sice proč, ale je to tak. Jasně, když jsme se poznali, tak jsem tě neměl rád. Ale to se změnilo. A sotva bych asi mohl zrovna já sestře vyčítat, že chodí s podsvěťanem.“

Simon se ani nepohnul. Pomyslel si, že Alek nemá nic proti čarodějům. To nebylo těžké uhodnout.

Jenže čarodějové se tím, čím jsou, už narodili. Alek byl ze všech dětí Lightwoodových nejkonzervativnější – na rozdíl od Jace a Isabely se nevyžíval v chaosu a nevyhledával riziko – a Simon z něj vždy cítil předsvědčení, že upír je lidská bytost proměněná v něco špatného.

„Nepřistoupil bys na to, aby se z tebe stal upír,“ řekl Simon.

„Ani kdybys díky tomu mohl zůstat navěky s Magnusem. Nemám pravdu? Nechtěl jsi žít věčně, ale chtěl jsi o nesmrtelnost připravit jeho. Proto se s tebou rozešel.“

Alek sebou trhnul. „Ne,“ odpověděl. „Ne, nechtěl bych se stát upírem.“

„Takže si myslíš, že jsem něco míň než ty,“ pokračoval Simon. Alekovi přeskočil hlas. „Já

se snažím,“ ujistil ho a Simon cítil, jak moc Alek chce, aby to byla pravda, a možná že to i trochu pravda byla. Koneckonců, kdyby se ze Simona nestal upír, pořád by to byl jen civil, pořád by zůstal na nižší úrovni. Cítil, jak v Alekově zápěstí, které držel v ruce, tepe krev. „Tak do toho,“ vybídl ho Alek šeptem. Bylo zjevné, že mu čekání působí hotová muka.

„Tak už to… udělej.“

„Připrav se,“ řekl Simon a zvedl si Alekovo zápěstí ke rtům. Navzdory napětí, které mezi nimi vládlo, jeho vyhladovělé, zanedbané tělo ihned zareagovalo. Stáhly se mu svaly a z dásní se mu samy od sebe vysunuly špičáky. Všiml si, že Alekovy oči ztmavly překvapením a strachem. Hlad zachvátil Simonovo tělo jako oheň, a když promluvil, jeho slova už zaznívala ze závratné hloubky. Snažil se Alekovi říct něco lidského. Doufal, že se mu daří mluvit dostatečně nahlas, aby mu bylo i navzdory dlouhým zubům v ústech rozumět. „To s Magnusem mě mrzí.“

„Mě taky. A teď už mě kousni,“ požádal ho Alek a Simon ho poslechl. Jeho špičáky rychle a čistě prořízly kůži a do pusy mu vytryskla krev. Slyšel, jak Alek zalapal po dechu, a mimoděk ho chytil větší silou, jako by se lovec stínů snažil z jeho sevření vyprostit. Alek ovšem nic takového nezkoušel. Simon

slyšel divoké bušení jeho srdce, které se mu v žilách rozléhalo jako vyzvánění zvonu. Spolu s Alekovou krví Simon ucítil na patře kovovou pachuť strachu, kratičkou stopu bolesti a také dychtivé pálení něčeho, co ochutnal poprvé tehdy, když se na špinavé kovové podlaze na Valentýnově lodi napil Jaceovy krve.

Možná že po smrti nakonec touží všichni lovci stínů.

20

Hadi v prachu

Když se Alek a Simon vrátili do hlavní jeskyně, Isabela pořád spala zachumlaná v hromadě přikrývek. Jace seděl u ohně, opíral se o ruce za zády a po obličeji se mu honily odlesky ohně a stíny. Clary ležela s hlavou na jeho klíně, podle třpytu v jejích očích ale Simon poznal, že nespí a dívá se, jak přicházejí.

Jace zvedl obočí. „Ráno poté je vždycky nejtěžší, co, hoši?“ Alek na něj vrhl nasupený pohled. Stál s levým zápěstím obráceným k boku, aby skryl stopy po kousnutí, ačkoli ty už díky runě iratze, kterou si nanesl na zápěstí, z valné části vybledly. Neodstrčil Simona a nechal ho pít, dokud nepřestal sám od sebe, takže byl v důsledku ztráty krve trochu pobledlý. „Vůbec to nebylo sexy, abyste věděli,“ prohlásil.

„Náhodou to trochu sexy bylo,“ namítl Simon. Když se najedl, cítil se mnohem lépe a nedokázal odolat pokušení trochu Aleka popíchnout.

„Ne, nebylo,“ bránil se Alek.

„Já jsem něco cítil,“ řekl Simon.

„Tak se tím klidně můžeš ve volném čase užírat,“ odsekl Alek a sklonil se, aby mohl uchopit popruh svého batohu. „Já si vezmu hlídku.“

Clary se se zívnutím posadila. „Určitě? Nepotřebuješ runu pro doplnění krve?“

„Už jsem si nanesl dvě,“ odpověděl Alek. „Budu v pořádku.“ Narovnal se a podíval se na svou spící sestru. „Jenom se postarejte o Isabelu, ano?“ Pak se jeho pohled přesunul na Simona. „Hlavně ty, upíre.“

Alek se vydal pryč chodbou a v záři čarodějného světla ho po stěně jeskyně doprovázel dlouhý stín s pavoučími končetinami. Jace s Clary si vyměnili rychlý pohled, načež Jace vstal a vyrazil do tunelu za Alekem. Simon slyšel jejich hlasy – tiché mumlání odrážející se od skal, ale nedokázal rozeznat, o čem mluví.

V hlavě mu zněla Alekova slova. Postarejte se o Isabelu. Pak pomyslel na to, co mu Alek řekl v tunelu. Jsi oddaný a chytrý a… Isabela je s tebou šťastná. Nevím sice proč, ale je to tak.

Představa, že dělá Isabelu šťastnou, ho naplnila hřejivým pocitem. Tiše se posadil vedle ní. Byla ve změti přikrývek stočená do klubíčka jako kočka a hlavu si podložila rukou. Opatrně a pomalu se položil na zem těsně vedle ní. Byla naživu díky němu a její bratr před chvílí řekl něco, co se natolik blížilo požehnání jejich lásce, že už od něj žádné jasnější vyjádření asi nikdy nemůže čekat.

Zaslechl, jak se Clary z protější strany ohniště tiše zasmála.

„Dobrou noc, Simone,“ popřála mu.

Simon pod tváří cítil Isabeliny vlasy, hebké jako spředené hedvábí. „Dobrou noc,“ odpověděl a zavřel oči. Žíly měl plné krve rodu Lightwoodových.

Jace Aleka snadno dostihl, jeho kamarád se totiž v místě, kde chodba zatáčela k bráně, na chvíli zastavil. Stěny tunelu byly hladké, jako by je místo krumpáčů za dlouhá léta vyhloubila voda nebo vítr, přesto však Jace nepochyboval, že jsou dílem člověka.

Alek zvedl ruku s čarodějným světlem. Opíral se o stěnu a zjevně na Jace čekal. „Stalo se něco?“ Jak se Jace blížil ke svému parabátai, postupně zpomaloval.

„Jenom jsem se chtěl ujistit, že jsi v pořádku.“

Alek pokrčil jedním ramenem. „Asi ano. Dělám, co můžu.“

„Mrzí mě to,“ pravil Jace. „Znovu se omlouvám. Vím, že zbytečně riskuju. Nemůžu si pomoct.“

„A my ti to dovolujeme,“ řekl Alek. „Tvoje hazardování se někdy vyplatí. Dovolujeme ti to, protože musíme. Kdybychom tě vždycky zastavili, nikdy bychom ničeho nedosáhli.“ Otřel si obličej potrhaným rukávem. „Isabela by ti řekla totéž.“

„Předtím jsme si to nestihli dopovědět,“ pokračoval Jace. „Jen jsem ti chtěl říct, že nemusíš být pořád v pohodě. Požádal jsem tě,

aby ses stal mým parabátai, protože jsem tě potřeboval, ale ty mě přece taky někdy můžeš potřebovat. Tohle,“ řekl a ukázal na svoji runu parabátai, „znamená, že jsi moje druhá, lepší polovička a že mi na tobě záleží víc než na sobě. Pamatuj si to. Mrzí mě, že mi hned nedošlo, jak moc to teď pro tebe musí být těžké. Nejdřív jsem si toho nevšiml, ale teď už to vidím.“

Alek se chvíli vůbec nepohnul, skoro ani nedýchal. Pak k Jaceově překvapení natáhl ruku

a pocuchal svému kamarádovi vlasy. To gesto působilo, jako když se starší bratr dotýká svého mladšího sourozence. Jeho úsměv byl opatrný, ale plný upřímné náklonnosti. „Díky, že jsi za mnou přišel,“ řekl

a vykročil chodbou pryč.

„Clary.“

Pomalu procitla z příjemných snů plných tepla a ohně, vůně sena a jablek. Ve snu byla na Lukově farmě, visela hlavou dolů s nohama zaháknutýma za větev a smála se na Simona, který na ni zespodu mával. Postupně si ale začala uvědomovat, že ji do zad tlačí tvrdý kámen a že má hlavu položenou na Jaceových nohou.

„Clary,“ zašeptal znovu. Simon s Isabelou leželi s propletenými údy o kus dál. V přítmí z nich byla vidět jen tmavá hromada.

Shora na ni shlížely Jaceovy oči, zlatavé a třpytící se odlesky ohně.

„Chtěl bych se vykoupat.“

„No jo, já bych zase chtěla milion dolarů,“ řekla a protřela si oči. „Každej něco chce.“

Zvedl jedno obočí. „No tak, zamysli se nad tím,“ přemlouval ji. „Jenom si vzpomeň na tu jeskyni, na tu s jezerem. To by přece šlo.“

Clary si představila jeskyni, lákavě modrou vodu, hlubokou jako nebe za soumraku, a najednou ji přepadl pocit, že má celé tělo pokryté vrstvou zaschlé špíny – hlíny, krve, démoního jedu a potu – a vlasy zamotané do mastného chomáče.

Jaceovi v očích poskakovala neposedná světýlka a Clary najednou ucítila v prsou známý tlak, přitažlivou sílu, která ji ovládala od chvíle, kdy ho poprvé spatřila. Nedokázala přesně určit okamžik, kdy se do Jace zamilovala, ale pamatovala si, že jí od samého začátku něčím připomínal lva, divokou šelmu nespoutanou pravidly, a viděla v něm příslib svobodného života. Života, který nezná větu „nejde to“, vždycky jen „to zvládnu“. Života založeného na riziku a sebejistotě, nikdy ne na strachu a pochybách.

Co nejtišeji vstala. „Tak dobře.“

Okamžitě také vyskočil na nohy, vzal ji za ruku a zamířil do chodby, která vedla z hlavní jeskyně západním směrem. Kráčeli beze slova a na cestu si svítili Claryiným čarodějným světlem. Skoro se bála jejich mlčení narušit, jako by tím mohla rozbít zdánlivý klid navozený snem nebo kouzlem.

Náhle se před nimi otevřela prostorná jeskyně a ona čarodějné světlo zhasla a strčila si je do kapsy, díky přirozenému světélkování už totiž nebylo potřeba. Stěny vydávaly jemnou záři, stejně jako lesklé stalaktity visící ze stropu, podobné rampouchům omotaným elektrickými žárovičkami. Zabodávaly se do tmy jako světelné nože. Jace pustil její ruku a po cestičce udělal pár kroků, které je ještě dělily od břehu

s plážičkou z jemného písku posetého třpytivými částečkami slídy. Pár desítek centimetrů od vody se zastavil a řekl: „Děkuju ti.“

Překvapeně se na něj podívala. „Za co?“

„Za včerejšek,“ odpověděl. „Zachránila jsi mě. Myslím, že by mě nebeský oheň nakonec zabil. To, co jsi udělala…“

„Pořád to nemůžeme říct ostatním,“ přerušila ho.

„Však jsem jim to taky včera neřekl, ne?“ připomněl jí a měl pravdu. Jace s Clary nechávali ostatní žít v představě, že Clary jednoduše pomohla Jaceovi oheň ovládnout a uhasit a že se nic jiného nezměnilo.

„Nemůžeme riskovat, že to někdo z nich prozradí, i kdyby jenom špatně načasovaným pohledem nebo gestem,“ řekla. „Ty a já už máme ve lhaní Sebastiánovi nějakou praxi, ale oni ne. Nebylo by to vůči nim fér. Skoro si přeju, abychom o tom nevěděli ani my…“

Zmlkla, najednou nejistá z toho, že Jace nijak nereaguje. Stál zády k ní a díval se do hluboké modré vody. Přiblížila se k němu a zlehka mu poklepala na rameno. „Jacei,“ oslovila ho, „jestli chceš místo toho udělat něco jinýho, jestli si myslíš, že bychom měli vymyslet jinej plán…“

Otočil se a v mžiku ji k sobě přivinul. Tolik ji to překvapilo, že sebou trhla. Jeho ruce se spojily na jejích lopatkách a přes tričko cítila, jak ji jeho prsty jemně hladí po zádech. Zachvěla se a z hlavy se jí vytratily všechny myšlenky jako pírka, když do nich foukne vítr.

„Odkdy jsi takhle opatrná?“ zeptal se.

„Já nejsem opatrná,“ namítla, když jí přitiskl rty ke spánku. Jeho teplý dech jí čechral vlasy kolem ucha. „Jenom prostě nejsem ty.“

Cítila, jak se Jace směje. Sklouzl jí rukama k bokům a vzal ji kolem pasu. „V tom s tebou musím souhlasit. Jsi totiž mnohem hezčí.“

„Ty mě vážně musíš milovat,“ řekla a zatajila dech, protože jí právě mučivě pomalu přejížděl rty podél čelisti. „Nikdy by mě nenapadlo, že uznáš, že je někdo hezčí než ty.“ Trochu se roztřásla, když našel její ústa a rozevřel je svými rty. Stoupla si na špičky a víc se k němu přitiskla, odhodlaná vzít dění do vlastních rukou. Ovinula mu ruce kolem krku, otevřela ústa a jemně ho kousla do spodního rtu.

Mělo to na něj větší účinek, než čekala. Stiskl ji v pase pevněji a tiše jí zasténal do rtů. Vzápětí se od ní odtrhl. Byl v obličeji rudý a oči se mu leskly. „Jsi v pořádku?“ zeptal se. „Chceš to takhle?“ Přikývla a polkla. Měla pocit, že se jí celé tělo chvěje jako napnutá struna. „Jo, chci. Já…“

„Víš, tak dlouho jsem se tě nemohl pořádně dotknout a teď konečně můžu,“ pokračoval. „Ale možná tohle není to správné místo…“

„No, oba jsme pěkně nechutní,“ uznala.

„Nechutní? To mi přijde trochu tvrdé.“

Clary natáhla ruce před sebe a ukázala mu své dlaně. Do kůže a pod nehty měla zadřenou špínu.

Rozpustile se na něj usmála.

„Myslím tím, že jsme nechutně špinaví,“ vysvětlila mu a bradou ukázala na vodní hladinu. „Nepřišli jsme se sem náhodou umýt? Ve vodě, chápeš.“

V očích se mu mihla jiskra a zbarvila jeho panenky jantarovým odstínem. „To je pravda,“ připustil a rozepnul si bundu.

Clary málem vyjekla: Co to děláš? Bylo ale naprosto zřejmé, co

Jace dělá. Sama řekla ve vodě a přece do ní nemohli skočit oblečení ve zbroji. Jen předtím tak docela nedomyslela, co to všechno obnáší.

Hodil svoji bundu na zem a začal si svlékat tričko. Chvíli se mu nedařilo přetáhnout si ho přes hlavu a Clary na něj jen zírala, najednou si totiž velice naléhavě uvědomovala, že jsou tu sami a že má nablízku jeho tělo – medově zbarvenou kůži pokrytou starými i novými znameními, vybledlou jizvu těsně pod jeho levým prsním svalem, ploché břicho s kresbou svalů, přecházející v úzké boky. V poslední době

zhubnul, takže na něm pás se zbraněmi volně visel. Ruce a nohy měl ladné jako tanečník. Konečně se

z trička vyprostil a pohodil hřívou světlých vlasů. S náhlým píchnutím u srdce si pomyslela, že přece není možné, aby byl její, vždyť k takovým jako on se obyčejní lidé většinou ani nepřiblíží, natož aby se jich dotkli, Jace ale vzápětí s rukama zaháknutýma za opasek zvedl hlavu a usmál se na ni tím svým úsměvem, při kterém se mu vždycky zvedl jen jeden koutek.

„Ty zůstaneš oblečená?“ škádlil ji. „Mohl bych ti slíbit, že se nebudu dívat, ale to bych lhal.“

Clary si rozepnula bundu a mrštila ji po něm. Chytil ji a s úsměvem ji přihodil na hromádku svého oblečení. Rozepnul si pásek a také ho pustil na zem. „Zvrhlíku,“ řekla. „I když ti musím přičíst k dobru aspoň pár bodů za upřímnost.“

„Je mi sedmnáct. V tomhle věku jsme zvrhlíci všichni,“ namítl, setřásl si z nohou boty a vystoupil z nohavic kalhot. Měl na sobě černé trenýrky a Clary s úlevou, která se ovšem mísila s lehkou lítostí, sledovala, jak vstupuje po kolena do vody, aniž by si je sundal. „Vlastně mi bude sedmnáct až za pár týdnů,“ zavolal na ni přes rameno. „Spočítal jsem si to podle dopisů od mého otce a podle data, kdy vypuklo povstání. Narodil jsem se v lednu.“

Bezstarostný, naprosto normální tón jeho hlasu ji uklidnil. Vyzula si boty, svlékla tričko a kalhoty a přiblížila se k vodě. Byla chladná, ale ne studená a šplouchala jí o kotníky.

Jace se na ni podíval a usmál se. Pak jí jeho pohled sklouzl z obličeje dolů po těle a zastavil se

u jednoduchých bavlněných kalhotek a podprsenky. V tu chvíli si přála, aby měla na sobě něco hezčího, ale když si balila na cestu do démoní dimenze, svůdné prádélko na jejím seznamu jednoduše chybělo.

Podprsenka ze světle modré bavlny, jaká se dá koupit v každém supermarketu, byla úplně obyčejná, Jace se však na ni i přesto díval jako na něco exotického a výjimečného.

Najednou se začervenal, odvrátil oči a začal rychle couvat, dokud mu voda nesahala až po ramena.

Celý se ponořil, a když se zase objevil nad hladinou, vypadal už o něco klidnější, ale zase o dost mokřejší. Po tmavě plavých vlasech mu stékala voda. „Je jednodušší tam skočit najednou,“ poradil jí.

Clary se nadechla, skočila do jezírka a potopila se i s hlavou. Pod vodou spatřila úchvatný tmavomodrý svět protkaný stříbrnými nitkami světel nad hladinou. Rozpuštěná svrchní vrstva měkké horniny dodávala vodě hutnou, hladkou konzistenci. Krásně to nadnášelo, a jakmile se Clary uvolnila, hned vyplavala na hladinu. Oklepala se, aby si trochu vysušila vlasy.

Pak si oddechla úlevou. Neměli žádné mýdlo, takže si jen promnula ruce a sledovala, jak voda odnáší částečky špíny a zaschlé krve. Vlasy se jí vznášely na hladině a jejich zrzavá barva se mísila s modrou.

Když na ni dopadla mokrá sprška, zvedla oči. Jace plaval kousek od ní a právě si vyklepával vodu z vlasů. „Což znamená, že jsem o rok starší než ty,“ navázal na předchozí téma. „Takže vlastně chodím se zajíčkem.“

„Jsi starší o šest měsíců,“ opravila ho Clary. „Tak to jsi Kozoroh, co? Paličatej, lehkomyslnej, přizpůsobuje si pravidla, jak se mu to hodí – to docela odpovídá.“

Chytl ji za boky a přitáhl si ji k sobě. Voda byla právě tak hluboká, že dosáhl na dno, ona už ale ne. Rukama se opřela o jeho ramena, aby si udržela hlavu nad hladinou, a on si zatím ovinul její nohy kolem pasu. Shora se na něj dívala a při pohledu na vlhké, ladné linie jeho krku, ramen a prsou a na kapičky lesknoucí se na jeho řasách jako hvězdy ucítila v břiše hřejivé tetelení.

Natáhl se, aby ji políbil, zrovna ve chvíli, kdy se k němu sklonila. Jejich rty na sebe narazily tak prudce, že jí celým tělem projela vlna bolesti hraničící s rozkoší. Jeho ruce jí klouzaly po kůži. Položila mu ruce na temeno hlavy a prsty zajela do jeho vlhkých vlasů. Rozevřel jí rty svými ústy a vklouzl jí mezi ně jazykem. Oba se třásli, Clary rychle oddechovala a její dech se mísil s jeho.

Jednou rukou sáhl za sebe a chtěl se zapřít o stěnu jeskyně, ta ale byla kluzká, takže mu ujela dlaň a on málem upadl. Clary ho přestala líbat a počkala, dokud zase nezískal rovnováhu. Levou rukou ji pořád objímal kolem pasu a tiskl ji k sobě. Měl rozšířené zorničky a ona na prsou cítila, jak mu buší

srdce.

„To bylo…,“ zajíkl se, přitiskl obličej k jejímu krku a jen zhluboka dýchal, jako by ji chtěl celou nasát do plic. Trochu se třásl, jeho pevný stisk však ani na okamžik nepovolil. „To bylo… silné.“

„Už je to dlouho,“ zamumlala a lehce ho pohladila po vlasech, „co jsme se mohli… však víš… uvolnit.“

„Nemůžu tomu uvěřit,“ svěřil se jí. „Pořád nevěřím tomu, že tě teď můžu líbat, dotýkat se tě, opravdu se tě dotýkat, úplně beze strachu…“ Políbil ji na krk a ona nadskočila. Zaklonil hlavu a podíval se na ni. Po obličeji mu stékala voda podobná slzám a leskla se mu na ostrých hranách lícních kostí a na hraně čelisti.

„Lehkomyslný,“ zopakoval. „Víš, když jsem přišel do Institutu, Alek mi tolikrát vyčetl, že jsem lehkomyslný, až jsem si to musel najít ve slovníku. Tedy ne že bych netušil, co to znamená, ale… vždycky jsem si spíš myslel, že je to synonymum pro ‚odvážný‘.

Jenomže ve skutečnosti je to někdo, ‚komu nezáleží na důsledcích jeho činů‘.“ Představa malého Jace Clary dojala. „Ale tobě přece na důsledcích záleží.“

„Možná ne dost. A ne vždycky.“ Třásl se mu hlas. „Podívej se třeba na to, jakým způsobem tě mám rád. Od chvíle, kdy jsem tě poznal, byla moje láska k tobě lehkomyslná. Nikdy mi nezáleželo na důsledcích. Namlouval jsem si, že ano, říkal jsem si, že ty chceš, aby to tak bylo, a proto jsem se snažil, ale nikdy se mi to nedařilo. Chtěl jsem tě víc, než jsem toužil být dobrý. Chtěl jsem tě víc, než jsem kdy chtěl cokoli jiného.“ Cítila, že má Jace zaťaté svaly a celé tělo mu vibruje napětím. Sklonila se, aby mu přejela ústy po rtech a polibkem ho zbavila napětí, jenže on se od ní odtáhl a kousl se do spodního rtu takovou silou, že mu v tom místě úplně zbělela kůže.

„Clary,“ řekl ochraptěle, „počkej, ještě… počkej.“

Clary jeho reakce ohromila. Jace líbání zbožňoval, dokázal ji líbat celé hodiny a byl v tom opravdu dobrý. A rozhodně se nedalo říct, že nemá zájem. Měl velký zájem. Stiskla ho koleny v bocích a nejistě se ho zeptala: „Děje se něco?“

„Musím ti něco říct.“

„Ale ne.“ Položila si hlavu na jeho rameno. „No tak fajn. O co jde?“

„Vzpomínáš, jak při vstupu do téhle dimenze každý něco viděl?“ připomněl jí. „Jenom já jsem řekl, že jsem neviděl nic.“

„Nemusíš mi to vykládat, jestli nechceš,“ ujistila ho Clary mírným hlasem. „Je to tvoje věc.“

„Ale já chci,“ řekl. „Měla bys to vědět. Viděl jsem místnost se dvěma trůny ze zlata a slonoviny a za oknem jsem spatřil svět v troskách. Svět podobný tomuhle, jenže bylo zjevné, že byl zničen teprve

nedávno. Ještě v něm zuřily požáry a nebe bylo plné odporných okřídlených stvůr. Na jednom trůnu seděl Sebastián a na druhém já. Pak jsi tam byla taky ty, Alek, Izzy a Max…“ Polknul. „Ale všichni jste byli zavření v kleci. Ve velké kleci s pořádným

zámkem na dveřích. A já jsem věděl, že jsem vás do ní zavřel já a pak jsem otočil klíčem, a přitom jsem neměl žádné výčitky svědomí. Cítil jsem jenom… radost z vítězství.“ Prudce vydechl.

„Klidně mě můžeš znechuceně odstrčit. To je v pořádku.“

Jenže ono to samozřejmě v pořádku nebylo. Rozhodně nebyl v pořádku tón jeho hlasu – bezvýrazný, mrtvý a zbavený veškeré naděje. Clary se v jeho náruči zachvěla, ovšem ne hrůzou, ale lítostí a obavami

z vědomí, jak křehká je Jaceova sebedůvěra a jak pečlivě teď musí vážit slova.

„Ten démon nám ukázal to, o čem si myslel, že to chceme,“ řekla nakonec. „Ne to, co chceme doopravdy. Některý věci spletl a právě díky tomu jsme se všichni vymanili z jeho moci. Než jsme tě našli, už ses z té halucinace stihl sám probrat. Což znamená, že to, co ti ukázal, ve skutečnosti nechceš. Když jsi vyrůstal u Valentýna, ovládal všechno kolem tebe – všechno se mohlo obrátit proti tobě a nic, co jsi měl rád, nebylo v bezpečí. Takže když se ti ten démon podíval do hlavy, uviděl tohle, tu dětskou touhu vládnout celýmu světu, aby se lidem, který máš rád, nemohlo nic stát. A on se ti to pokusil vyplnit,

jenomže tys chtěl ve skutečnosti něco jinýho. Proto ses probudil.“ Dotkla se jeho tváře. „Hluboko v tobě se pořád schovává malej kluk, co si myslí, že milovat znamená ničit, ale už se učíš, že se věci mají jinak. Učíš se každým dnem.“ Chvíli ji jen udiveně pozoroval s pootevřenými ústy. Clary cítila, jak jí do tváří stoupá krev. Díval se na ni, jako by byla první hvězdou, která kdy vyšla na nebi, zázrakem namalovaným na plátně světa, jemuž se zdráhal uvěřit. „Dovol mi…,“ začal a pak se odmlčel. „Můžu tě políbit?“

Místo přikývnutí se sklonila a přitiskla ústa na jeho rty. Jestliže se jejich první polibek ve vodě podobal explozi, tentokrát už připomínal vybuchující slunce. Byl tvrdý, žhavý a urputný. Nejdřív ji Jace lehce kousl do spodního rtu, načež se do sebe prudce zaklesli zuby a jazyky a tiskli se k sobě největší silou, jaké byli schopni, aby se jeden k druhému dostali co nejblíže. Tlačili se na sebe každým kousíčkem těla a do hlavy jim stoupal opojný chlad vody mísící se s jejich živočišným teplem a hladké klouzání vlhké kůže, která nekladla žádný odpor.

Pevně ji sevřel v náruči a ona najednou zjistila, že ji drží ve vzduchu a jde s ní ke břehu. Z obou se proudem lila voda. Na písečné pláži klesl na kolena a velmi opatrně ji položil na hromádku jejich oblečení. Nejdřív se pokusila vzepřít a posadit se, velmi brzy to ale vzdala, lehla si na záda a stáhla ho na sebe. Vášnivě ho líbala, dokud nezasténal a nezašeptal: „Clary, já nemůžu… musíš mi to sama říct… vůbec nedokážu myslet…“

Zajela mu rukama do vlasů a trochu se odtáhla, aby mu viděla do obličeje. Měl červené tváře, oči mu ztmavly touhou a padaly mu do nich vlasy, které už začaly usychat a kroutit se. Jemně zatáhla za prameny, které jí uvízly mezi prsty. „To je dobrý,“ odpověděla šeptem. „Je to dobrý, nemusíme přestat. Chci to.“ Dlouze, odhodlaně ho políbila. „Chci to, jestli to chceš taky.“

„Jestli to chci?“ Jeho tichý smích měl v sobě divoký podtón.

„Copak to není poznat?“ A pak ji zase začal líbat. Nasál do úst její spodní ret, líbal ji na hrdlo a dotyky zkoumal její klíční kost, zatímco ona ho hladila po celém těle, protože věděla, že se ho může

svobodně dotýkat, jak dlouho bude chtít a jakkoli se jí zachce. Připadalo jí, jako by ho kreslila a dlaněmi modelovala celé jeho tělo – prohnutá záda, ploché břicho, prohlubně nad kyčlemi, svaly na pažích. Jako by se jí rodil pod rukama, podobný uměleckému dílu.

Pak jí jeho ruce vklouzly pod podprsenku a ona z toho pocitu maličko zalapala po dechu, když se ale zarazil a tázavě se na ni podíval, přikývla. Nepřestávej. Před každým kouskem oblečení, který jí nebo sobě svlékl, se vždy zastavil a očima i slovy se jí ptal, jestli má pokračovat. Ona mu pokaždé kývnutím odpověděla: Ano, pokračuj, ano. Nakonec už mezi nimi nezůstal ani kousek látky, jen nahá kůže. Přiměla své ruce, aby se přestaly třást, a pomyslela si, že není možné mít k druhému člověku blíž, než teď mají

k sobě oni dva, že kdyby chtěli zajít ještě dál, musela by si roztrhnout hrudník a odhalit své srdce.

Jace sáhl za sebe, pro něco se natáhl a ona ucítila, jak se mu napjaly svaly. Pak zaslechla šustění obalu. Najednou se jí všechno zdálo být nesmírně skutečné a přepadla ji tréma – teď se to opravdu stane.

Zastavil se uprostřed pohybu. Dlaní volné ruky jí podpíral hlavu a lokty měl na obou stranách zaryté do písku, aby na ní neležel plnou vahou. Celé tělo měl napnuté jako struna, třásl se a panenky očí obehnané zlatými kroužky měl rozšířené vzrušením. „Děje se něco?“ Pronesl to tak nejistým hlasem, že měla pocit, že se jí hrudník skutečně rozskočí a pukne jí srdce. „Ne,“ zašeptala a znovu ho stáhla k sobě dolů. Oba chutnali slaně. „Polib mě,“ požádala ho a on ji poslechl. Dlouhé vášnivé polibky postupně zrychlovaly v rytmu jeho bušícího srdce a s nimi nabíraly na obrátkách i pohyby jejich těl. Každý polibek byl jiný, každý stoupal výš a výš jako jiskry vyskakující ze sílících plamenů – ty krátké a něžné jí říkaly, že ji Jace miluje, ty dlouhé, pomalé a plné úcty k ní ji ujišťovaly, že jí důvěřuje, ty lehké a hravé ji přesvědčovaly, že ještě neztratil naději, ty láskyplné jí zase sdělovaly, že věří jejím schopnostem, jako ještě nikdy nikomu nevěřil. Clary se jeho polibkům odevzdala a jen vnímala rozhovor beze slov, který se mezi nimi odehrával. Třásly se mu ruce, ale přesto s jejím tělem zacházel rychle a zkušeně a jeho lehké doteky ji přiváděly na pokraj šílenství, až ho musela němou řečí prstů, rtů a rukou pohánět vpřed.

Dokonce i ve zlomovém okamžiku, kdy sama trochu zaváhala, na něj nepřestala naléhat, aby

pokračoval. Ovinula kolem něj všechny údy a nepouštěla ho. Oči měla otevřené dokořán, celou dobu až do chvíle, kdy se roztřásl, přitiskl obličej k jejímu krku a znovu a znovu volal její jméno. Když pak oči konečně zavřela, zdálo se jí, že jeskyni zaplavuje zlatobílé světlo a oba je pohlcuje nebeský oheň. Bylo to to nejkrásnější, co v životě spatřila.

Simon si v rozespalosti všiml, že Clary s Jacem vstali a za neustálého hovoru, vedeného šeptem, odešli z jeskyně. Moc nenápadní teda nejste, pomyslel si pobaveně, v žádném případě jim ale nevyčítal, že chtějí strávit chvilku o samotě, vzhledem k tomu, co je všechny mělo čekat následujícího dne.

„Simone.“ Byl to sotva slyšitelný šepot, Simon se ale hned nadzvedl na lokti a podíval se pod sebe na Isabelu. Otočila se na záda a obrátila k němu velké tmavé oči. Při pohledu na její červené tváře se mu stáhlo srdce obavami.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se. „Nemáš horečku?“

Zavrtěla hlavou a odhodila ze sebe několik přikrývek. „Jenom je mi horko. Kdo mě tak zabalil?

Vždyť jsem jako mumie.“

„Alek,“ odpověděl Simon. „Víš, já myslím… možná bys měla zůstat přikrytá.“

„A možná ne,“ odpověděla Isabela, objala ho kolem krku a přitáhla si ho k sobě.

„Nemůžu tě zahřát. Nevydávám žádný tělesný teplo.“ Jeho hlas trochu skřípal.

Zavrtěla se a položila si hlavu do prohlubně mezi jeho klíční kostí a ramenem. „Snad jsme si už několikrát vysvětlili, že já jsem tak žhavý zboží, že zvládnu hřát za dva.“

Po jejích slovech Simon nedokázal odolat, aby ji oběma rukama nepohladil po zádech. Neměla na sobě zbroj, jen černé tričko ze silného, měkkého materiálu. Uvědomoval si, jak je skutečná a lidská,

a sledoval, jak dýchá. V duchu poděkoval Bohu, jehož jméno teď už mohl vyslovit, za to, že je Isabela v pořádku.

„Je tady ještě někdo?“

„Jace s Clary se odplížili pryč a Alek si vzal první hlídku,“ odpověděl Simon. „Jsme tady sami.

Teda samozřejmě ne úplně sami, takže bych třeba…“ Zajíkl se, protože se Isabela znenadání zvedla, převalila se na něj a tím ho přitiskla zády k zemi. Rukou se mu lehce opřela o prsa. „Třeba bych nedělal tohle,“ dokončil větu.

„Ale nepřestávej.“

„Zachránil jsi mi život,“ řekla.

„Já jsem ne…“ Odmlčel se, protože nespokojeně přimhouřila oči. „Takže jsem tvůj neohroženej, hrdinnej zachránce?“ navrhl zkusmo.

„Hm hm.“ Šťouchla do něj bradou.

„Hlavně zase nezačínej s lordem Montgomerym,“ varoval ji.

„Někdo by sem mohl přijít.“

„A co takhle normální líbání?“

„Proti tomu nic nemám,“ souhlasil a Isabela ho hned políbila téměř nesnesitelně jemnými rty. Jeho ruce si našly cestu pod její tričko, vystoupaly jí po páteři a začaly jí obkreslovat hrany lopatek. Když zase zvedla hlavu, všiml si, že jí zčervenaly rty, a viděl, jak jí na krku tepe žíla – a v ní Isabelina sladká

a slaná krev. Nebyl hladový, ale přesto měl chuť…

„Můžeš mě kousnout,“ zašeptala.

„Ne.“ Simon se rozpačitě zavrtěl. „Ne, ztratila jsi moc krve. To nemůžu.“ Cítil, jak se mu v nepotřebném nádechu zvedá hrudník.

„Spala jsi, když jsme o tom mluvili, ale nemůžeme tady zůstat. Clary nanesla na vchody iluze, ale ty moc dlouho nevydrží a taky nám dochází zásoby. Z tohohle vzduchu jsou všichni čím dál slabší.

A Sebastián nás nakonec najde. Musíme za ním do Gardu – hned zítra.“ Prsty jí prohrábl hebké vlasy.

„A to znamená, že budeš potřebovat všechnu energii.“

Stiskla rty k sobě a změřila si ho pohledem. „Co jsi přesně viděl, když jsme z vílího dvora vstoupili do tohohle světa?“

Lehce ji pohladil po tváři. Nechtěl jí lhát, ale pravda mu připadala moc tvrdá a nepříjemná. „Izzy, nemusíme…“

„Já jsem viděla Maxe,“ přerušila ho. „Ale taky tebe. Chodili jsme spolu. Taky jsme spolu bydleli a celá moje rodina tě měla ráda. Můžu si stokrát namlouvat, že tě ve svým životě nechci, ale moje srdce ví, že je to jinak,“ pokračovala. „Úspěšně ses vetřel do mýho života, Simone Lewisi. Nemám tušení, jak a proč nebo kdy přesně se to stalo, a trochu mě to štve, ale nemůžu s tím nic dělat. Tak.“

Zajíkl se, jako by se dusil. „Isabelo…“

„A teď mi řekni, co jsi viděl ty,“ požádala ho a oči se jí zatřpytily.

Simon se rukama zapřel o kamennou podlahu jeskyně. „Byl jsem slavná rocková hvězda,“ řekl pomalu. „Byl jsem bohatej, měl jsem dobrý vztahy se svojí rodinou a žil jsem s Clary. Chodili jsme spolu.“ Ucítil, že Isabela na jeho prsou ztuhla a chystá se z něj odvalit, proto ji chvatně chytil za paže.

„Isabelo, poslouchej. Poslouchej mě. Chodili jsme spolu, ale když mi řekla, že mě miluje, odpověděl jsem jí: ‚Taky tě miluju, Isabelo.‘“

Beze slova na něj zírala.

„Isabelo,“ zopakoval. „Když jsem vyslovil tvoje jméno, celá ta halucinace se zbortila, protože jsem poznal, že není pravdivá. Nebylo to to, co jsem doopravdy chtěl.“

„Proč mi vždycky říkáš, že mě miluješ, jenom když jsi opilej nebo když se ti něco zdá?“ zeptala se.

„Neumím věci správně načasovat,“ připustil Simon. „Ale to neznamená, že to nemyslím vážně.

Hluboko pod tím, co chceme, dokonce i pod tím, co cítíme, se schovává to, po čem doopravdy toužíme. To, po čem touží naše duše. A ta moje touží po tobě.“ Cítil, jak vydechla. „Řekni to,“ požádala ho. „Řekni to teď, když jsi vzhůru a střízlivej.“

„Miluju tě,“ prohlásil. „A nemusíš mi na to odpovídat, pokud bys to nemyslela vážně, ale stejně tě miluju.“

Zase se nad něj naklonila a přiložila konečky prstů k těm jeho.

„Myslím to vážně.“

Nadzvedl se na loktech, ona ve stejnou chvíli sklonila hlavu a jejich rty se setkaly. Byl to dlouhý, něžný, sladký polibek. Když skončil, trochu udýchaná Isabela se od něj odtáhla a Simon se zeptal: „Chápu správně, že jsme teď provedli vévé?“

Isabela pokrčila rameny. „Vůbec netuším, co tím myslíš.“

To Simona velice potěšilo, ale snažil se nedat to na sobě znát.

„Jestli teď spolu oficiálně chodíme. Mají na to lovci stínů nějakej rituál? Mám si na Facebooku změnit stav z ‚ve složitém vztahu‘ na ‚zadaný‘?“

Isabela roztomile nakrčila nosík. „Na Facebooku? To je jako nějaká kniha, co je zároveň obličej?“

Simon se zasmál, načež se Isabela sklonila a znovu ho políbila. Tentokrát už zvedl ruce a stáhl ji k sobě dolů. V chumlu přikrývek se do sebe zapletli končetinami, líbali se a šeptem si povídali.

Z rozkoše, kterou mu přinášela chuť jejích úst, křivky jejích boků, jež cítil pod rukama, a teplá kůže na jejích zádech, ztratil pojem o čase. Zapomněl, že jsou v démoní dimenzi, že je další den čeká bitva a že už možná nikdy nespatří domov. Všechno kolem něj zmizelo a zůstala jen Isabela.

„Proč se tohle musí pořád opakovat?!“ Ozvalo se řinčení skla, a když se oba polekaně posadili, zjistili, že je pozoruje rozzuřený Alek. Upustil prázdnou láhev od vína, kterou předtím držel v ruce, takže se po podlaze jeskyně rozletěly lesklé střepy. „Proč nemůžete tyhle prasečinky provádět někde jinde?

Nedá se na to koukat!“

„Tohle je démoní dimenze, Aleku,“ připomněla mu Isabela.

„Nemáme kam jinam jít.“

„A přece jsi mi říkal, že se o ni mám postarat…,“ začal Simon, pak si ovšem uvědomil, že to není

příliš vhodný argument, a zbytek věty raději spolkl.

Alek se s žuchnutím posadil k ohni naproti nim a oba je zpražil pohledem. „A kam zmizeli Jace s Clary?“

„Hm,“ utrousil Simon neurčitě. „Kdo ví…“

„Tihle heterosexuálové,“ posteskl si Alek. „Proč se nedovedou ovládat?“

„To je naprostá záhada,“ přisadil si Simon a uložil se ke spánku.

Ťia Penhallowová seděla na desce psacího stolu ve své pracovně. Napadlo ji, jestli by někdo na skutečnost, že konzulka neuctivě sedí na starobylém stole, za nímž před ní sedávali mocní mužové a ženy, nemohl pohlížet s nelibostí, koneckonců ale byla v místnosti sama a skoro padala únavou.

V ruce držela vzkaz, který jí přišel z New Yorku – ohnivá zpráva od čarodějky opatřená tak silným kouzlem, že dokázala proklouznout zábranami chránícími město. Poznala v ní rukopis Catariny Lossové, text ale pocházel z hlavy někoho jiného.

Konzulko Penhallowová,

tady je Maia Robertsová, dočasná vůdkyně newyorské vlkodlačí smečky. Chápeme, že děláte všechno, co je ve vašich silách, abyste zachránili Luka a ostatní zajatce. Vážíme si toho. Na znamení naší důvěry vám chci předat zprávu. Zítra v noci zaútočí na Alicante Sebastián se svou armádou.

Pokuste se na útok co nejlépe připravit. Přála bych si, abychom mohli bojovat po vašem boku, ale vím, že to není možné. Někdy nezbývá než varovat, čekat a doufat. Pamatujte, že Spolek a Rada – lovci stínů společně s podsvěťany – jsou světlem tohoto světa.

S nadějí Maia Robertsová

S nadějí. Ťia dopis zase složila a zastrčila si ho do kapsy. Pomyslela na město odpočívající pod noční oblohou, zalité bledou stříbřitou září démoních věží, které se už brzy rozsvítí rudým válečným signálem. Vzpomněla si na svého manžela a dceru. Vybavila si hromadu krabic, které jim přednedávnem poslala Theresa Grayová. Vyrostly ze země uprostřed Andělského náměstí a každá z nich byla označená

spirálou, symbolem labyrintu. V duchu se otřásla – z části strachem, ale částečně také úlevou z toho, že už to konečně přišlo, konečně už nebudou muset jen čekat, konečně dostanou příležitost vzít do rukou zbraně. Věděla, že lovci stínů v Alicante budou bojovat do posledního dechu: odhodlaně, statečně, neústupně,

s myšlenkou na pomstu, se vší slávou.

S nadějí.

21

Klíče k smrti a peklu

„Au, moje hlava,“ postěžoval si Alek, když si s Jacem klekli za skalnatý výčnělek, který seděl jako koruna na vrcholku šedého pahorku pokrytého sutí. Schovávali se za ním, aby je nikdo neuviděl. Jakmile vyhlédli zpoza skály, s přispěním run ostrého zraku spatřili polorozbořenou pevnost a všude kolem ní mravenčí hemžení temných lovců stínů.

Připomínalo to pokroucený zrcadlový odraz kopce v Alicante, na němž stál Gard. Samotná stavba

se Gardu, který znali, podobala, na rozdíl od něj ji ale obepínaly mohutné hradby. Pevnost uvnitř tak byla chráněná jako klášterní zahrada.

„Možná jsi včera v noci neměl tolik pít,“ řekl Jace, předklonil se a přimhouřil oči. Hradby obklopovalo několik řad lovců stínů rozestavených do soustředných kruhů a vstupní bránu chránil hlouček semknutý do šiku. Na strategických místech po celém kopci hlídkovaly další skupinky. Alek sledoval, jak Jace v duchu odhaduje počet nepřátel, zvažuje různé strategie a jednu po druhé zavrhuje.

„A ty bys zase možná neměl tím svým samolibým výrazem dávat najevo, co jsi v noci dělal ty,“ odsekl Alek.

Jace sebou škubnul a málem se skutálel z kopce. „Já se netvářím samolibě.“ Pak se opravil: „Tedy ne víc než obvykle.“

„Ale prosím tě,“ odbyl ho Alek a vytáhl svoji stélu. „Umím ti v obličeji číst jako v otevřené pornografické knize. K vlastní škodě, musím dodat.“

„Takže mi chceš říct, že mám držet obličej?“ zeptal se Jace.

„Vzpomínáš, jak ses mi posmíval, že se potají scházím s Magnusem, a pořád ses mě ptal, jestli jsem upadl na krk?“ odpověděl Alek další otázkou, přiložil si hrot stély k předloktí a začal kreslit runu iratze.

„Tak tohle máš za to.“

Jace si odfrknul a vytrhl mu stélu z ruky. „Dej to sem,“ řekl a svými obvyklými rozmáchlými gesty dokončil runu iratze za něj.

Alek hned ucítil lehký nával otupělosti a bolest hlavy začala ustupovat. Jace zase upřel pozornost na kopec.

„Víš, co je zajímavé?“ nadhodil. „Viděl jsem pár létajících démonů, ale od temného Gardu se všichni drží dál…“

Alek zvedl obočí. „Od temného Gardu?“

„Napadá tě snad nějaké lepší označení?“ Jace pokrčil rameny.

„Každopádně, vůbec se k temnému Gardu a kopci nepřibližují. Slouží Sebastiánovi, ale zdá se, že respektují jeho území.“

„Moc daleko být ale nemůžou,“ namítl Alek. „Když jsi spustil ten poplach, ocitli se u Síně Dohod cobydup.“

„Třeba se schovávají uvnitř pevnosti,“ uvažoval Jace a nahlas tak vyslovil to, co se jim oběma honilo hlavou.

„Škoda že se ti nepodařilo vzít skeptron,“ zalitoval Alek tlumeným hlasem. „Mám takový pocit, že by dokázal pobít spoustu démonů. Jestli po tak dlouhé době pořád funguje.“ Jace měl v obličeji zvláštní výraz, proto Alek chvatně dodal: „Jenže ono by se to samozřejmě nepovedlo nikomu. Aspoň jsi to zkusil…“

„Tím si nejsem tak jistý,“ řekl Jace a zamyšleně upíral pohled do dálky. „Tak pojď. Vrátíme se k ostatním.“

Na odpověď nebyl čas, Jace už se totiž dal na ústup. Alek následoval jeho příkladu a pozpátku se kradl pryč, dokud mu temný Gard nezmizel z dohledu. Když se ocitli v bezpečné vzdálenosti, vstali ze země a po svahu pokrytém sutí sklouzali na místo, kde je čekali ostatní. Simon stál vedle Izzy a Clary měla vytažený skicák a pero a kreslila runy. Z toho, jak kroutila hlavou, vytrhávala jednu stránku za druhou a mačkala je v dlani, bylo zřejmé, že se jí práce nedaří tak dobře, jak doufala.

„Ty odhazuješ odpadky na veřejném místě?“ zeptal se Jace, když k nim s Alekem doběhli.

Clary na něj vrhla pohled, který měl být zřejmě zničující, ale v konečném důsledku působil spíš rozněžněle. Jace jí na to odpověděl velmi podobným výrazem. Aleka napadlo, co by se asi stalo, kdyby démoním bohům tohoto světa přinesl nějakou oběť výměnou za to, aby mu pořád něco nepřipomínalo, že je nezadaný.

A nejen to. Kromě toho, že se mu po Magnusovi stýskalo, se ještě třásl strachem o jeho život a měl

pocit, že je vlastně neustále trochu ztuhlý hrůzou.

„Jacei, tenhle svět je spálenej na troud a všechno živý v něm vymřelo,“ řekla Clary. „Jsem si naprosto jistá, že tu nezbyl nikdo, kdo by recykloval odpad.“

„Tak co jste tam viděli?“ zajímala se Isabela. Když se Alek s Jacem vydali na průzkum, vůbec ji nepotěšilo, že má zůstat s ostatními, její bratr ale trval na tom, že si musí šetřit síly. Pomyslel si, že ho Isabela v poslední době poslouchá o něco víc než dřív, a to muselo něco znamenat, protože jinak poslouchala jen lidi, jejichž názoru si vážila. Bylo to příjemné.

„Podívejte.“ Jace vytáhl z kapsy stélu, klekl si na zem a svlékl si bundu. Když začal hrotem stély črtat do nažloutlého prachu, bylo vidět, jak se mu pod tričkem pohybují svaly na zádech. „Tady je temný Gard. Vede do něj jen jedna cesta, a to bránou v hradbách. Ta je zavřená, ale o to by se měla postarat otevírací runa. Otázka zní, jak se k té bráně dostaneme. Nejlepší obranné pozice jsou tady, tady a tady,“ vysvětloval a rychle ryl stélou do prašné země, „takže my kopec obejdeme a vylezeme na něj zadem.

Jestli je tu krajina stejná jako v Alicante – a vypadá to, že ano –, po zadním úbočí kopce stoupá přirozená stezka. Až se přiblížíme k pevnosti, tady a tady se rozdělíme,“ pokračoval, zatímco jeho stéla za sebou zanechávala klikaté stopy a mezi lopatkami se mu šířila tmavá skvrna od potu, „a pokusíme se dotlačit všechny démony nebo temné bojovníky doprostřed.“ Vkleče se narovnal a kousl se do spodního rtu. „Dost jich zvládnu pobít sám, ale potřebuju k tomu, abyste je shromáždili na jednom místě. Je ten plán všem jasný?“

Pár okamžiků na něj všichni beze slova zírali. Pak Simon ukázal na nákres. „Co jsou zač tady ty šikmý čárky?“ zeptal se. „To je nějakej strom?“

„To je brána v hradbách,“ vysvětlil mu Jace otráveně.

„Aha,“ řekla Isabela nadšeně. „A co tyhlety krucánky? To je vodní příkop, nebo co?“

„To je dráha našeho postupu – jsem tady snad jediný, kdo někdy viděl strategickou mapu?“ rozlítil se Jace, hodil stélu na zem a prohrábl si blonďaté vlasy. „Rozuměli jste vůbec něčemu z toho, co jsem tady vykládal?“

„Ne,“ odpověděla Clary. „Tvoje strategie je určitě brilantní, ale kreslit teda neumíš ani trochu. Všichni temní bojovníci vypadají jako stromy a pevnost se podobá žábě. Musí existovat nějakej lepší způsob, jak nám to vysvětlit.“

Jace si sedl na paty a založil si ruce na prsou. „Tak to si rád poslechnu.“

„Já mám nápad,“ ozval se Simon. „Pamatujete si, jak jsem nedávno mluvil o Dračím doupěti?“

„Dokonale,“ odsekl Jace. „Byly to krušné chvíle.“

Simon ho ignoroval. „Všichni temní lovci stínů mají na sobě červenou zbroj,“ pokračoval.

„A nejsou nijak zvlášť bystří ani nepřemýšlejí sami za sebe. Vypadá to, že jejich vůle je aspoň částečně podřízená Sebastiánovi. Nemám pravdu?“

„Máš,“ uznala Isabela a pohledem umlčela Jace.

„Kdybych měl v Dračím doupěti proti sobě takovouhle armádu, můj první krok by byl nějak odlákat skupinku protivníků, dejme tomu pětičlennou, a vzít jim oblečení.“

„To proto, aby se museli vrátit do pevnosti nazí a jejich ostudné ponížení podkopalo morálku ostatních?“ hádal Jace. „Protože to mi přijde zbytečně složité.“

„Jsem si celkem jistá, že chce říct, že se můžeme do jejich oblečení převlíknout,“ zasáhla Clary.

„A tak se nepozorovaně dostaneme k bráně. Jestli temní bojovníci nejsou moc všímaví, mohlo by nám to projít.“ Jace se na ni překvapeně podíval. Pokrčila rameny. „Je to skoro v každým filmu.“

„My se na filmy nedíváme,“ prohlásil Alek.

„Podle mě je důležitý hlavně to, jestli se na filmy dívá Sebastián,“ promluvila Isabela.

„A mimochodem, až se k němu dostaneme, je pořád naší jedinou strategií to, že ti prostě máme věřit?“

„Ano, je,“ odpověděl Jace.

„No výborně,“ řekla Isabela. „Už jsem se skoro bála, že třeba vymyslíme plán, kterej bude mít

různý fáze a my se jím budeme muset řídit. Víš, něco, co by nás trochu uklidnilo.“

„Vždyť máme plán.“ Jace si zasunul stélu za opasek a ladně vstal. „Máme ten Simonův návrh, jak se dostat do Sebastiánovy pevnosti. Uděláme to, přesně jak řekl.“

Simon na něj zůstal zírat. „Vážně?“

Jace zvedl svoji bundu. „Je to dobrý nápad.“

„Ale je můj,“ namítl Simon.

„A je dobrý, takže ho použijeme. Blahopřeju ti. Na kopec vylezeme tak, jak jsem tady naznačil, a nahoře budeme postupovat podle tvého plánu. A až se dostaneme dovnitř…“ Otočil se ke Clary.

„Vzpomínáš, co jsi udělala na Zakletém dvoře? Jak jsi na zeď nakreslila tu runu? Mohla bys to udělat znovu?“

„Jasně, mohla,“ přitakala Clary. „Ale proč?“ Jace se začal usmívat.

Emma seděla na posteli ve svém podkrovním pokojíku, obklopená listy papíru.

Pocházely ze složky, kterou ukradla z kanceláře konzulky. Rozložila si je na přikrývku, kde na ně z malého okna dopadaly sluneční paprsky, ale ještě se nedokázala přimět k tomu, aby se jich dotkla.

Byly tam zrnité fotografie mrtvých těl jejích rodičů, pořízené pod jasným losangeleským nebem. Teď už chápala, proč je nemohli převézt do Idrisu. Byli nazí a kůži měli šedou jako popel, tedy až na místa, kde ji pokrývaly ošklivé černé klikyháky. Byly to nevzhledné runy, zcela nepodobné znamením lovců stínů. Písek kolem nich byl mokrý, jako by tam pršelo, leželi totiž dost daleko od vody. Emma potlačila nutkání zvracet a silou vůle se nutila vnímat všechny informace – jak těla našli, kdy je identifikovali a jak se lovcům stínů rozpadla pod rukama, když se je pokusili zvednout…

„Emmo.“ Ve dveřích stála Helen. Ve světle, které přicházelo oknem, se konečky jejích vlasů stříbrně třpytily, jak si toho Emma už dřív všimla i u Marka. Helen se teď svému bratrovi podobala víc než kdy jindy. Z neustálého stresu byla pohublá, takže jí na obličeji zřetelněji vystupovaly jemně klenuté lícní kosti a její uši vypadaly ještě o něco špičatější než obvykle. „Kde jsi k tomu přišla?“ Emma vzdorovitě zvedla bradu. „Vzala jsem to konzulce z kanceláře.“

Helen se posadila na kraj postele. „Emmo, budeš to muset vrátit.“

Emma ukázala na papíry prstem. „Vůbec se nechystají vyšetřovat, co se našim stalo,“ prohlásila.

„Tvrdí, že to byl prostě jenom náhodnej útok temnejch bojovníků, ale to není pravda. Já vím, že není.“

„Emmo, temní lovci stínů a jejich spojenci nezabili jenom lovce stínů v Institutu. Zničili celou losangeleskou pobočku Spolku. Takže je jen logické, že zaútočili i na tvoje rodiče.“

„Ale proč je neproměnili v temný lovce stínů?“ chtěla vědět Emma. „Potřebovali každýho bojovníka, kterýho mohli získat. Když říkáš, že zničili celou pobočku Spolku, neznamená to, že za sebou nechali mrtvoly. Všechny je přece proměnili.“

„Kromě těch, kdo byli moc mladí nebo staří.“

„Jenže moji rodiče nebyli ani jedno.“

„Dala bys přednost tomu, aby je proměnili?“ zeptala se Helen tiše a Emma poznala, že myslí na vlastního otce.

„Ne,“ odpověděla Emma. „Ale vážně mi chceš tvrdit, že nezáleží na tom, kdo je zabil? Že by mě ani nemělo zajímat, proč se to stalo?“

„Proč se stalo co?“ Ve dveřích se objevil Tiberius, na hlavě typickou rozcuchanou kštici černých kudrn, které mu padaly do očí. Vypadal mladší než na deset let a k tomuto dojmu ještě přispívalo to, že

v jedné ruce držel svou oblíbenou vycpanou včelu. Jeho obličej s jemnými rysy byl pobledlý vyčerpáním.

„Kde je Julián?“

„Dole v kuchyni, připravuje jídlo,“ odpověděla Helen. „Máš hlad?“

„On se na mě zlobí?“ zeptal se Tibo s pohledem upřeným na Emmu.

„Ne, ale víš přece, že ho rozčiluje, když na něho křičíš nebo si ubližuješ,“ pravila Emma opatrně.

Bylo těžké předvídat, co Tiba vyděsí nebo v něm vyvolá záchvat vzteku. Podle jejích zkušeností bylo za všech okolností nejlepší říkat mu ničím nepřikrášlenou pravdu. Nevinné lži, které lidé svým dětem běžně vykládají, například „uvidíš, že to píchnutí ani neucítíš“, mívaly u Tiberia katastrofální následky.

Předchozího dne Julián svému bratrovi celkem dlouho vytahoval ze zakrvácených nohou střepy

a poněkud stroze mu vysvětlil, že jestli bude Tibo ještě jednou chodit po rozbitém skle, Julián to na něj poví dospělým a jeho nemine jistý trest. Tiberius ho místo odpovědi kopl, takže mu na tričku zanechal krvavý otisk nohy.

„Julián jenom chce, aby se ti nic nestalo,“ pokračovala Emma.

„To je jeho hlavní starost.“

Helen natáhla k Tibovi ruce. Emma se jí nedivila. Tiberius vypadal malý a schoulený do sebe

a plyšovou včelu svíral v ruce tak křečovitě, že o něj začala mít strach. Také by měla chuť ho obejmout, kdyby ovšem nevěděla, že nemá rád, když se ho dotýká někdo jiný než Livy. Ucukl před svou nevlastní sestrou a přešel k oknu. Emma se k němu po chvíli připojila, dala si ale pozor, aby si k němu nestoupla moc blízko.

„Sebastián ví, jak vniknout do města a jak se odsud dostat,“ řekl Tibo.

„Jo, ale nikdo jinej se sem nedostane a my ho navíc zase tolik nezajímáme. Kromě toho, Spolek má plán, jak nás ochránit.“

„Tomu taky věřím,“ zamumlal Tibo s pohledem upřeným ven.

„Jenom nevím, jestli ten jejich plán bude fungovat.“

Emmě chvíli trvalo, než si uvědomila, na co naráží. Město bylo plné lidí, ne však obvyklých náhodných chodců. Ulicemi se sem a tam přelévaly davy nefilim v uniformách Gardu nebo v bojové zbroji a všichni nosili kladiva, hřebíky a krabice s různými předměty, na které Emma jen nechápavě třeštila oči – byly tam nůžky,

koňské podkovy, nože, dýky a nejrůznější další zbraně, dokonce i bedny sypké hmoty, která vypadala jako hlína. Jeden muž nesl několik pytlů z režného plátna s nápisem SŮL.

Každá krabice a pytel byly označené stejným symbolem spirály. Emma ho znala z Kodexu, byla to pečeť spirálového labyrintu čarodějů.

„Chladné železo,“ ozval se Tibo zamyšleně. „Tepané za studena, ne za tepla, sůl a hřbitovní hlína.“

V Helenině obličeji se objevil výraz, který dospělí většinou nasazují, když vědí něco, co nechtějí prozradit dětem. Emma se podívala na tichého, klidného Tiba, jehož vážné šedé oči prozkoumávaly ulice. Helen, která mezitím vstala z postele, stála vedle něj a bylo vidět, že ji trápí obavy.

„Poslali pro magické zbraně,“ řekl Tiberius. „Ze spirálového labyrintu. Nebo to možná napadlo čaroděje, těžko říct.“

Emma ještě chvíli zírala oknem ven a pak se znovu podívala na Tiba. Zvedl k ní oči s dlouhými řasami. „A co to znamená?“ zeptala se.

Tibo se usmál, což dělal tak vzácně, že jeho úsměv působil poněkud toporně. „Že ta zpráva, kterou nám poslal Mark, je pravdivá,“ odpověděl.

Clary si nepamatovala, že by někdy měla na sobě tolik run, a ani na Lightwoodových ještě nespatřila tolik magických symbolů jako dnes. Všechna znamení vytvořila sama a vložila do nich všechno, co v sobě měla – veškerou touhu, aby to všichni přestáli ve zdraví a aby se jim povedlo najít její matku a Luka.

Jaceovy paže se podobaly mapě. Runy se mu plazily přes klíční kosti až na prsa a ovíjely se mu zezadu kolem rukou. Když se Clary podívala na svoji kůži, připadala jí cizí. Vybavilo se jí, jak jednou viděla chlapce, který měl po celém těle vytetovanou složitou strukturu lidského svalstva, a jak si tehdy pomyslela, že to vypadá, jako by měl kůži ze skla. Při pohledu na přátele plahočící se do svahu

k temnému Gardu ji napadlo, že teď je to vlastně podobné – povrch jejich těl obsahoval podrobnou mapu jejich odvahy a naděje, jejich snů a tužeb. Lovci stínů se možná někdy nechovali zrovna vstřícně, ale

jejich kůže aspoň mluvila pravdu.

Clary se celá pokryla hojivými runami, přesto ji však ze všudypřítomného prachu pořád pálilo

v plicích. Vzpomněla si, jak jí Jace vysvětlil, že oni dva v tomhle světě kvůli vyšší koncentraci andělské krve v těle trpí víc než ostatní. Musela se teď zastavit, aby si odkašlala, a když bylo po všem, odvrátila se a vyplivla černou slinu. Rychle si otřela ústa rukou, než se Jace ohlédne a uvidí ji.

Jace se možná nepředvedl jako schopný kreslíř, ale jeho strategie byla zcela bezchybná. Stoupali do svahu po sotva zřetelné traverzové stezce a skákali při tom z jedné hromady zčernalých balvanů na druhou. Vzhledem k nepřítomnosti jakékoli zeleně kopec pokrývaly jenom holé kameny. Nebyly tam ani žádné stromy, až na pár uschlých pahýlů. Potkali jen jednoho temného bojovníka a toho rychle odpravili. Jeho krev se hned vsákla do země pokryté popelem. Clary si vybavila příjemnou cestičku stoupající zeleným porostem ke Gardu v Alicante a nenávistně se rozhlédla po pusté krajině kolem sebe.

Vzduch byl těžký a horký a žhnoucí oranžové slunce jako by je tížilo na ramenou. Za vysokou hromadou kamení Clary dohnala ostatní. Ráno si všichni naplnili láhve z jezera v jeskyni a Alek teď všem nabízel ze svého přídělu. Pod vrstvou černého prachu na obličeji měl vážný výraz. „Tahle je poslední,“ řekl a podal láhev Isabele. Maličko se napila a nabídla vodu Simonovi, ten ale zavrtěl hlavou, jelikož pít nepotřeboval, a předal ji Clary.

Jace se na ni podíval. Spatřila v jeho očích svůj odraz – byla malá, bledá a špinavá. Napadlo ji, jestli mu po včerejší noci připadá jiná. Když se ráno probudila u vychladlého ohniště s jeho rukou

v dlani, skoro s jistotou očekávala, že on bude v jejích očích vypadat jinak, místo toho ale uviděla stále stejného Jace, toho, kterého vždycky milovala. A on se na ni také díval stejným pohledem jako předtím, jako by byla malý zázrak, který musí člověk nosit blízko u srdce.

Lokla si vody a podala termosku Jaceovi. Ten zaklonil hlavu a polkl. Chvíli se okouzleně dívala, jak se mu pohybují svaly na krku, pak ale rychle odvrátila pohled, aby se nezačala červenat. Tak dobře, něco se možná přece jen změnilo, ale teď opravdu nebyla vhodná chvíle o tom přemýšlet.

„A je to,“ řekl Jace a prázdnou termosku odhodil. Sledovali, jak se kutálí mezi kamením. Už žádná voda. „Aspoň toho s sebou nemusíme tolik táhnout,“ dodal a snažil se při tom o bezstarostný tón, jeho hlas byl ale suchý jako prach všude kolem nich.

Navzdory spoustě run iratze mu popraskaly rty a trochu krvácely. Alek měl kruhy pod očima

a nervózní tik v levé ruce. Isabele z prachu zčervenaly oči a vždycky, když si myslela, že se nikdo nedívá, začala rychle mrkat a protírat si je. Clary si pomyslela, že všichni vypadají dost příšerně, až na Simona, který působil pořád stejně. Stál u hromady balvanů a prsty se lehce opíral o kamennou římsu. „Jsou to hroby,“ promluvil znenadání.

Jace zvedl hlavu. „Cože?“

„Tyhle hromady kamení, jsou to hroby. Starý hroby. Když někdo padl v bitvě, pohřbili ho tak, že na jeho tělo navršili kamennou mohylu.“

„Lovci stínů,“ dovtípil se Alek. „Kdo by jinak umíral při obraně kopce s Gardem?“ Jace sáhl na mohylu rukou v kožené rukavici a zamračil se.

„My přece svoje mrtvé pálíme na hranici.“

„V tomhle světě možná ne,“ namítla Isabela. „Některý věci jsou tu jinak. Třeba na to neměli čas.

Možná bylo tohle jejich poslední útočiště…“

„Ticho,“ vyjekl Simon. Stál jako přimrazený a na tváři měl soustředěný výraz. „Někdo sem jde.

Nějací lidi.“

„Jak víš, že jsou to lidi?“ zeptala se Clary tiše.

„Krev,“ odpověděl stručně. „Démoní krev je cítit jinak. Tohle jsou lidi – nefilim, ale ne tak docela.“

Jace rychle mávl rukou, aby je umlčel, a všichni rázem ztichli. Přitiskl se zády k mohyle a natáhl krk, aby se mohl podívat za ni.

Clary si všimla, že zatnul zuby. „Temní lovci stínů,“ oznámil jim potichu. „Celkem pět.“

„To je tak akorát,“ řekl Alek s překvapivě dravým úsměvem. Dřív, než si to Clary stihla uvědomit, vytáhl svůj luk, udělal krok stranou, takže vystoupil zpoza jejich kamenného úkrytu, a vypustil šíp.

Všimla si, že se Jace zatvářil překvapeně – nečekal, že se Alek pohne jako první –, hned se ale chytil za jeden z balvanů a jedním pohybem se přehoupl přes mohylu. Isabela s kočičí mrštností vyskočila za ním a Simon ji následoval jen s holýma rukama, rychlý a neomylný. Clary si pomyslela, že to působí, jako by tenhle svět byl přímo stvořený pro ty, kdo už jsou mrtví. Pak uslyšela dlouhý výkřik doprovázený chroptěním a po něm náhlé ticho.

Sáhla po Heosfóru, hned si to ale rozmyslela a místo něj si z pásu se zbraněmi vytáhla dýku. Pak rychle vyběhla zpoza mohyly. Hned za hromadou kamení svah zase stoupal a nad nimi se tyčila polorozbořená pevnost – temný Gard. Clary spatřila čtyři lovce stínů v rudé zbroji, kteří se překvapeně a vylekaně rozhlíželi kolem sebe. Pátá členka skupinky, světlovlasá žena, ležela na zemi s hlavou obrácenou do kopce a z prsou jí trčel šíp.

Tím se vysvětluje to chroptění, pomyslela si Clary trochu omámeně. Alek mezitím zase napjal tětivu a vystřelil další šíp. Trefil do nohy tmavovlasého muže s kulatým břichem a ten se s výkřikem zapotácel. Hned k němu přiběhla Isabela a jednou ranou bičem mu rozsekla hrdlo. Zatímco se muž kácel k zemi, Jace vyskočil, odrazil se od padajícího těla a vymrštil se směrem ke zbývajícím protivníkům. Ve vzduchu se blýskla jeho dvě ostří, on je sevřel jako nůžky a usekl tak hlavu holohlavému muži v rudé zbroji se zaschlými skvrnami od krve. Z toho teď vystříkla čerstvá krev a na jeho šarlatovém oděvu přibyla další vrstva červené barvy. Tělo bez hlavy se svezlo k zemi. Ozval se výkřik a žena stojící za

mužem, který právě zemřel, se na Jace napřáhla zakřivenou šavlí, vtom už ale Clary hodila dýku. Zbraň se ženě zabodla doprostřed čela a ta se bez hlesu složila na zem.

Poslední temný bojovník se překotně rozběhl do kopce. Kolem Clary se mihnul Simon takovou rychlostí, že jeho pohyb byl okem skoro nepostřehnutelný, a odrazil se pružně jako kočka. Temný lovec stínů s vyděšeným zajíknutím padl k zemi a Clary viděla, jak na něj Simon zaútočil jako had na svoji kořist. Ozval se zvuk připomínající trhání papíru.

Všichni odvrátili zrak. Po delší chvíli Simon vstal z nehybného těla a sešel ze stráně k nim. Na tričku, rukou a obličeji měl krev. Otočil hlavu na stranu, rozkašlal se a znechuceně si odplivl.

„Je to hořký,“ řekl. „Ta jejich krev chutná stejně jako Sebastiánova.“

Isabela se tvářila, že se jí chce zvracet, přestože ve chvíli, kdy rozsekla krk temnému lovci stínů, ještě vypadala v pořádku. „Nenávidím ho,“ prohlásila znenadání. „Nenávidím Sebastiána. To, co jim udělal, je horší než vražda. Už to ani nejsou lidi. Po smrti nemůžou být pohřbení v Tichým Městě. A nikdo pro ně nebude truchlit. Jejich blízcí už je oplakali. Kdybych někoho milovala a on se takhle proměnil,

byla bych ráda, že umřel.“

Rychle oddechovala. Na její slova nikdo nic neřekl. Nakonec Jace zvedl pohled k nebi

a v umouněném obličeji se mu zaleskly zlatavé oči. „Měli bychom pokračovat – začíná se stmívat a navíc nás někdo mohl slyšet.“ Rychle a tiše svlékli mrtvolám zbroj. Na té práci bylo něco odporného, což jim předtím, když jim Simon popisoval svůj plán, ani nepřišlo na mysl. Teď jim však jejich počínání připadalo děsivé. Clary nezabíjela poprvé – už dřív sprovodila ze světa několik démonů a zavržených

a zabila by i Sebastiána, kdyby to šlo udělat tak, aby přitom neublížila Jaceovi. Když ale nyní svlékali mrtvé lovce stínů, i když ocejchované znameními smrti a pekla, připadalo jí to jako ponurá řezničina. Nemohla odtrhnout pohled od tváře jednoho ze zabitých, muže s hnědými vlasy, a pořád ji napadalo, jestli to může být Juliánův otec.

Navlékla si bundu a kalhoty menší z obou žen, pořád jí ale byly moc velké. Několika ráznými pohyby si nožem zkrátila rukávy a nohavice a kalhoty si v pase stáhla svým opaskem se zbraněmi.

To Alek toho moc nezmohl – zbyla na něj zbroj největšího temného bojovníka a bunda na něm viditelně visela. Simon měl zase moc krátké a těsné rukávy, proto si musel v ramenou naříznout švy, aby

se mohl volně pohybovat. Jace i Isabela vyfasovali oblečení, které jim padlo, jen Isabelina zbroj byla potřísněná zasychající krví. Jaceovi se dařilo vypadat k světu i v tmavorudém oděvu, což bylo poněkud otravné.

Schovali mrtvoly za kamennou mohylu a pokračovali ve výstupu. Jace měl pravdu, skutečně se stmívalo a svět se utápěl v barvách ohně a krve. Všichni šli stejným tempem v řadě za sebou a pomalu se blížili k tmavé siluetě temného Gardu.

Strmý svah se najednou zmírnil a narovnal a oni se ocitli u cíle, na pláni před pevností. Bylo to jako dívat se na dva překrývající se negativy. Clary v duchu viděla Gard, který patřil do jejího světa, kopec zarostlý stromy a zelení a zahrady kolem hlavní věže, to vše zalité září čarodějného světla. Ve dne tam svítilo slunce a v noci hvězdy.

V tomto světě byl vrcholek kopce holý a bičoval ho studený vítr, který Claryinou ukradenou bundou snadno profoukl. Po obzoru se táhla rudá čára připomínající podříznuté hrdlo. Všechno se koupalo

v krvavém světle, od lovců stínů chodících sem a tam po pláni až po samotný temný Gard. Teď si konečně mohli zblízka prohlédnout hradby, které pevnost chránily, i vysokou bránu.

„Měla by sis nasadit kapuci,“ ozval se za ní Jace, vzal za zmíněný kus oděvu a přetáhl jí ho přes hlavu. „Tvoje vlasy jsou snadno rozpoznatelné.“

„Pro temný lovce stínů?“ zeptal se Simon, který Clary v rudé zbroji připadal neuvěřitelně cizí.

Představa Simona ve zbroji lovců stínů jí nikdy ani nepřišla na mysl.

„Pro Sebastiána,“ odpověděl Jace stručně a také si nasadil kapuci. Pak vytasili zbraně. V červeném světle se zaleskl Isabelin bič a Alek si nachystal luk. Jace upíral pohled k temnému Gardu. Clary skoro čekala, že něco řekne, že při téhle výjimečné příležitosti pronese proslov. Nepronesl. Pod kapucí zbroje viděla jeho vystouplé lícní kosti a ostře řezanou čelist. Byl připravený a všichni ostatní také.

„Jdeme k bráně,“ prohlásil a vykročil vpřed.

Clary se po těle rozlil chlad – mrazivé opojení bojem, které jí drželo páteř rovně jako svíčku

a pomáhalo jí pravidelně dýchat. Skoro mimoděk si všimla, že se jim pod nohama změnil povrch. Místo písku, jenž pokrýval zbytek tohoto pouštního světa, tu byla hlinitá půda, rozrytá od mnoha nohou. V tu chvíli kolem ní prošel bojovník v rudé zbroji, vysoký, svalnatý muž s tmavou pletí. Vůbec jim nevěnoval pozornost. Zdálo se, že v pravidelném rytmu přechází sem a tam po vymezené trase, stejně jako několik ostatních temných lovců stínů. Pár metrů za ním kráčela žena s prošedivělými vlasy. Clary cítila, jak se jí napjaly všechny svaly – Amatis? –, když však žena přišla blíž, její obličej jí nepřišel nijak povědomý.

Clary měla pocit, že na nich žena přesto spočinula pohledem, proto se jí značně ulevilo, když se od ní vzdálili.

Gard se teď tyčil přímo před nimi, hned za mohutnou železnou bránou. Byla zdobená rytinou ruky držící zbraň – skeptron se špičkou zdobenou oblým drahokamem. Brána měla zjevně za sebou dlouhá desetiletí vandalských výpadů. Její povrch byl otlučený a poškrábaný, místy se na něm daly zahlédnout cákance démoního jedu a také další skvrny, znepokojivě podobné zaschlé lidské krvi.

Clary k bráně přistoupila, v duchu už připravený obraz otevírací runy, a chtěla k ní přiložit stélu, vrata se ale pod jejím dotykem ihned sama otevřela dokořán. Překvapeně se ohlédla na ostatní. Jace se kousal do rtu. Tázavě zvedla obočí, on ale jen pokrčil rameny, jako by jí říkal: Jdeme dál. Co jiného můžeme dělat?

Vešli do pevnosti. Za bránou začínal most přes úzkou rokli.

Na jejím dně se přelévala temnota hustší než mlha nebo dým. Jako první na most vkročila Isabela se svým bičem a jejich průvod uzavíral Alek – šel pozpátku a lukem jim kryl záda. Když v řadě za sebou přecházeli most, Clary se odvážila pohlédnout do strže a málem nadskočila – temnota pod nimi měla

údy, dlouhé a zahnuté jako pavoučí nohy, a také něco, co vypadalo jako lesklé žluté oči.

„Nedívej se tam,“ poradil jí Jace tiše a Clary zase rychle upřela pohled na Isabelin zlatý bič, který se třpytil před nimi. Zářil v přítmí tak jasným světlem, že když došli k bráně samotné pevnosti, Jace díky

němu snadno našel závoru a dveře otevřel.

Uvnitř je čekala další tma. Všichni si vyměnili pohledy a chvíli se nedokázali ani pohnout. Clary se přistihla, že si ostatní pozorně prohlíží a vrývá si do paměti, jak vypadají – Simonovy hnědé oči, Jaceovu klíční kost rýsující se pod červenou bundou, Alekovo zvednuté obočí, Isabelin znepokojený výraz.

Nech toho, poručila si. Tohle není konec. Zase je všechny uvidíš.

Ohlédla se za sebe. Na vzdáleném konci mostu spatřila vrata otevřená dokořán a za nimi bez hnutí stáli temní bojovníci. Clary měla pocit, že ji také pozorují a že je tento nehybný okamžik poslední chvílí klidu před tím, než přijde dlouhý pád.

Teď. Vykročila vpřed, do temnoty. Slyšela, jak Jace tiše, skoro šeptem vyslovuje její jméno,

a najednou bylo všude kolem ní světlo, které ji svým náhlým jasem na okamžik oslepilo. Ostatní hned stanuli po jejím boku a ona kolem sebe uslyšela jejich šepot. Vzápětí pocítila závan chladného vzduchu, jak se brána za nimi s prásknutím zabouchla.

Podívala se nahoru. Stáli v obrovské vstupní hale, velké jako celá Síň Dohod. Vedlo z ní mohutné kamenné točité schodiště se dvěma rameny, která se různě proplétala a obtáčela kolem sebe, ale nikdy se nesetkala. Obě části schodiště byly opatřené kamenným zábradlím, o které se v jednom místě opíral Sebastián a s úsměvem na ně shlížel.

Byl to nezaměnitelný úsměv šelmy, radostný a plný očekávání. Měl na sobě rudou zbroj bez jediné poskvrnky a jeho vlasy se leskly jako železo. Zavrtěl hlavou. „Clary, Clary,“ promluvil.

„Opravdu jsem si myslel, že jsi chytřejší.“

Clary si odkašlala. Zdálo se jí, že se skoro dusí prachem a obavami. Kůže ji brněla, jako by spolkla dávku adrenalinu. „Chytřejší než kdo?“ zeptala se a málem sebou trhla leknutím, když uslyšela, jak se její hlas odráží od holých kamenných zdí. Nevisely na nich žádné gobelíny ani obrazy, nic, co by zútulnilo jejich nehostinný vzhled.

Na druhou stranu ji nenapadlo, co jiného by měla od světa obývaného démony čekat. Bylo jen logické, že tu chyběla umělecká díla.

„Jsme tady,“ pokračovala. „Ve tvojí pevnosti. Je nás pět, kdežto ty jsi jenom jeden.“

„Ach, jistě,“ odsekl. „Mám se snad tvářit překvapeně?“ Zkroutil obličej do výsměšné grimasy předstíraného údivu, ze které se Clary stáhl žaludek. „Víš, i kdybych odhlédl od toho, že jsem se samozřejmě od královny dozvěděl, že sem máte namířeno, jen těžko bych si mohl nevšimnout, že zatímco jste tady, stihli jste založit obří požár, pokusili se ukrást artefakt chráněný démony – jediné, co jste ještě nezvládli, je postavit obrovskou světelnou šipku ukazující přesně na místo, kde se zrovna nacházíte.“ Povzdechl si.

„Vždycky jsem věděl, že většina z vás je zoufale pitomá. Dokonce i ty, Jacei. Nevypadáš sice nejhůř, ale z nejbystřejších zrovna nejsi, co? Možná kdyby si tě Valentýn ještě pár let nechal u sebe – ale ne, ani to by asi nepomohlo. Rod Herondaleových se vždycky vyznačoval spíš hezkými tvářičkami než inteligencí. A Lightwoodovi? Škoda mluvit. Celé generace tupců. Ale ty, Clary…“

„Ještě jsi zapomněl na mě,“ přerušil jeho proslov Simon. Sebastián k němu líně obrátil zrak, jako by se chystal podívat na něco odporného. „Ano, ty se mi znovu a znovu objevuješ před očima jako mince, která pořád propadává automatem,“ řekl.

„Otravný malý upír. Zabil jsem toho, kdo tě stvořil, víš o tom vůbec? Myslel jsem, že upíři tyhle věci dokážou vycítit, ale ty vypadáš, že tě to vůbec nezajímá. Tomu říkám otrlost.“

Clary cítila, že vedle ní Simon skoro nepostřehnutelně ztuhl, a vzpomněla si, jak se v jeskyni zkroutil bolestí. Pak jim řekl, že to bylo, jako by mu někdo vrazil do prsou nůž.

„Rafael,“ zašeptal Simon a Alek vedle něj viditelně zbledl.

„A co ostatní?“ zeptal se ochraptěle. „Magnus, Luke…“

„Naše matka,“ dodala Clary. „Té bys snad neublížil.“

Sebastiánův úšklebek najednou ztvrdnul. „Moje matka to není,“ odsekl a pak s předstíranou

rozmrzelostí pokrčil rameny.

„Je naživu,“ řekl. „Jestli to platí i o tom čaroději a vlkodlakovi, to vám nepovím. Už jsem je nějakou dobu nekontroloval. Když jsem je viděl naposledy, čaroděj nevypadal zrovna ve formě,“ dodal.

„Myslím, že mu tahle dimenze moc nesvědčí. Možná už je teď mrtvý. Ale něco takového jsem sotva mohl předvídat.“

Alek jedním plynulým pohybem zvedl luk. „A předvídal jsi tohle?“ zeptal se a pustil tětivu.

Šíp letěl přímo na Sebastiána, ten ale uskočil rychle jako blesk a šíp za letu chytil. Když ho sevřel v dlani, dřík ještě chvíli vibroval. Clary slyšela, jak se Isabela prudce nadechla, a ucítila, jak se jí

v žilách hrůzou zpěnila krev.

Sebastián ukázal hrotem šípu na Aleka, jako by byl učitel třímající pravítko, a nesouhlasně mlaskl.

„Ty jsi mi ale nezdvořák,“ pokáral ho. „Chtěl jsi mi ublížit tady, uvnitř mé tvrze, v srdci mé moci? Jak už jsem říkal, jsi hlupák. Všichni jste hlupáci.“ Najednou prudce škubl zápěstím a šíp se zlomil s hlasitým prasknutím, které znělo jako výstřel.

V tu ránu se rozletěly dvoje mohutné dveře na protilehlých koncích haly a dovnitř se nahrnuli démoni.

Clary to od začátku čekala a připravovala se na to, teď si ale uvědomila, že na něco podobného se nijak připravit nedá. Démony už viděla a viděla jich spoustu, jak se teď ale na ně z obou stran valily nezměrné hordy pavoučích nestvůr s tlustými těly plnými jedu, příšer bez kůže podobných lidem, z nichž prýštila krev, netvorů s ostrými drápy, zuby a pařáty a obřích kudlanek nábožných, jejichž rozevřené čelisti visely jako vykloubené, celé tělo ji začalo svrbět, jako by chtělo vyskočit z kůže. Donutila se zachovat klid a s rukou na meči Heosfóros zvedla oči ke svému bratrovi.

Setkala se s jeho tmavým pohledem a v tu chvíli se jí vybavil chlapec z její halucinace, hoch se zelenýma očima podobnýma jejím. Všimla si, že jejímu skutečnému bratrovi se mezi obočím objevila vráska.

Zvedl ruku a luskl prsty. „Dost,“ zvolal.

Démoni, kteří se z obou stran blížili ke Clary a ostatním, rázem znehybněli. Slyšela Jaceovo hlasité oddechování a na ruce, kterou měla schovanou za zády, ucítila tlak jeho prstů. Tichý signál. Ostatní bez hnutí stáli kolem ní.

„Neubližujte mé sestře,“ rozkázal Sebastián. „Přiveďte mi ji sem. Ostatní zabijte.“ Přimhouřenýma očima se podíval na Jace.

„Jestli to bude možné.“

Démoni se znovu dali do pohybu. Isabelin přívěsek blikal jako stroboskop a vysílal kolem sebe zářivě rudé a zlaté paprsky. V jeho ohnivém světle Clary viděla, jak se ostatní otáčejí a zaujímají pozice, aby mohli vzdorovat přílivu démonů.

To byla její chvíle. Rychle se rozběhla ke zdi a při tom cítila, jak ji na paži pálí runa mrštnosti. Odrazila se ke skoku, levou rukou se pevně chytila drsné kamenné zdi a ve výšce zabodla hrot stély do tvrdé žuly, jako by zaťala sekyru do kůry stromu. Cítila, jak se kámen otřásl. Objevily se v něm drobné prasklinky, ale ona se nezalekla a rychlými rozmáchlými pohyby začala posouvat stélu po stěně. Skřípala jí pod rukou a trochu kladla odpor. Všechno kolem ní jako by ustoupilo do pozadí, dokonce i křik a rány doprovázející boj za jejími zády, pach a vytí démonů. Cítila jen to, jak jí celým tělem rezonuje síla známých run, a nepřestávala kreslit, pořád dál a dál…

Najednou ji něco chytilo za kotník a škublo. Nohou jí projela ostrá bolest. Podívala se pod sebe

a zjistila, že se jí kolem boty ovinulo tlusté chapadlo a snaží se ji stáhnout dolů. Patřilo démonovi, který připomínal vypelichaného obřího papouška s chapadly vycházejícími z míst, kde by správně měla být křídla. Přitáhla se ke stěně ještě větší silou a dál rozmáchle pohybovala stélou, až se kamenná zeď chvěla, jak se do ní vpalovaly černé linie.

Bolest v kotníku sílila. Clary se nakonec s výkřikem pustila, klopýtla a tvrdě dopadla na zem. Stéla

jí při tom vyklouzla z ruky.

Clary zalapala po dechu a převalila se na bok právě ve chvíli, kdy jí kolem hlavy proletěl šíp a zabodl se hluboko do těla démona, který ji držel. Rychle zvedla hlavu a spatřila Aleka, jak sahá po dalším šípu. Vzápětí se runy na zdi za jejími zády rozsvítily jako mapa nakreslená nebeským ohněm. Vedle Aleka stál Jace s mečem v ruce a pohledem upřeným na Clary.

Neznatelně přikývla. Udělej to.

Démon, který ji držel, zařval. Přestal ji svírat chapadlem, takže

Clary mohla vstát ze země. Jelikož se jí nepodařilo nakreslit obdélníkové dveře, měl svítící vchod ve zdi tvar nepravidelného kruhu a podobal se tunelu. V jasné záři rozeznala mihotavou plochu portálu, zčeřenou jako stříbrná vodní hladina.

Potom kolem ní proběhl Jace a bez váhání do portálu skočil. Krátce zahlédla místo, kam průchod vedl – polorozpadlou Síň Dohod se sochou Jonathana Lovce stínů –, a pak už se k němu sama vrhla

a přitiskla na něj ruku, aby Sebastián nemohl portál zavřít. Jace nepotřeboval víc než pár vteřin…

Za sebou slyšela svého bratra něco křičet v jazyce, který neznala. Všude se vznášel puch démonů. Zaslechla nějaký sykot a chřestění, a když se otočila, zjistila, že k ní cupitá zkázonoš se zvednutým štířím ocasem. Trhla sebou, protože se démon vzápětí rozpadl na dvě poloviny, rozseknutý Isabeliným kovovým bičem. Po podlaze se rozlila zapáchající démoní krev. Simon Clary chytil a odtáhl ji o kousek dál, zrovna když se portál náhle vyboulil, zasvítilo z něj neuvěřitelně jasné světlo a objevil se v něm Jace.

Clary zatajila dech. Ještě nikdy se Jace tolik nepodobal andělovi pomsty ženoucímu se dýmem a ohněm. Světlé vlasy jako by mu na hlavě žhnuly. Lehce seskočil na zem a zvedl zbraň, kterou třímal

v ruce. Byl to skeptron Jonathana Lovce stínů a drahokam na jeho špičce plál jasným světlem. Těsně před tím, než se portál za Jacem zavřel, Clary zahlédla tmavé siluety okřídlených démonů a zaslechla jejich zklamaný, rozzuřený vřískot, když zjistili, že zbraň zmizela a po zloději není ani stopy.

Jakmile Jace pozvedl skeptron, démoni před ním začali pomalu couvat. Sebastián se nakláněl ze schodiště a svíral zábradlí takovou silou, že měl ruce úplně bílé. Upřeně zíral na Jace.

„Jonathane,“ zvolal a jeho hlas se rozlehl po hale, „Jonathane, zakazuji ti…“

Jace zvedl skeptron vysoko nad hlavu a z drahokamu v tu ránu vyšlehl oheň. Hořel ukázněným ledovým plamenem, který vydával víc světla než tepla, jeho pronikavá záře ale zalila celou místnost a zvýraznila každý jednotlivý detail. Clary sledovala, jak se démoni mění v hořící siluety, začínají se chvět a nakonec vybuchují ve spršce popela. Nejprve se rozpadli ti, které od Jace dělila kratší

vzdálenost, světlo je ale postupně dostihlo všechny, jako když se pozvolna otevírá trhlina v zemi. Jeden po druhém naposledy zaječeli a zmizeli a na zemi po nich zůstala jen tlustá vrstva šedočerného popela.

Světlo začalo sílit a jas pořád rostl, až musela Clary zavřít oči, poslední oslepující záblesk ale viděla i přes zavřená víčka. Když oči zase otevřela, vstupní hala byla skoro prázdná. Stála v ní jen ona se svými společníky. Démoni zmizeli – na schodišti však zůstal Sebastián, bledý a ochromený šokem.

„Ne!“ procedil mezi zuby.

Jace pořád ještě držel v ruce skeptron. Drahokam zčernal a vyhasl, jako když praskne žárovka.

Jace, jemuž rychle stoupal a klesal hrudník, zvedl hlavu a podíval se na Sebastiána. „Myslel sis, že nevíme, že nás čekáš,“ promluvil. „Ale my jsme s tím počítali.“ Udělal krok dopředu. „Já tě znám,“ pokračoval, pořád ještě udýchaný, s rozcuchanými vlasy a planoucíma očima. „Vzal jsi mě k sobě, ovládal jsi mě, nutil jsi mě dělat to, co jsi chtěl, ale já jsem se o tobě mezitím něco dozvěděl. Žil jsi v mojí hlavě a já si na to vzpomínám. Pamatuju si, jak myslíš, jakým způsobem plánuješ. Pamatuju si

všechno. Věděl jsem, že nás podceňuješ a myslíš si, že neodhalíme tvoji past, že se na ni nepřipravíme. Jenže zapomínáš, že tě znám. Mám tě prokouknutého skrz naskrz, až do nejzazšího koutku té tvojí arogantní duše…“

„Buď zticha,“ zasyčel Sebastián. Ukázal na ně roztřeseným prstem. „Za tohle mi zaplatíte krví,“ dodal, načež se otočil, vyběhl po schodech nahoru a zmizel tak rychle, že ho nedohnal ani šíp, který za

ním Alek vystřelil. Místo Sebastiána trefil oblouk schodiště. Šíp nárazem na tvrdý kámen praskl a na zem dopadl přelomený vejpůl.

„Jacei,“ promluvila Clary a dotkla se jeho paže. Stál nehybně jako socha. „Jacei, když řekl, že mu zaplatíme krví, nemyslel tím naši krev. Myslel jejich. Lukovu, Magnusovu a máminu. Musíme je najít.“

„Souhlasím.“ Alek sklonil luk k zemi. V boji přišel o bundu a chránič na paži měl potřísněný krví.

„Každé z těch dvou schodišť vede do jiného podlaží. Budeme se muset rozdělit. Jacei, Clary, vy si vezmete východní schodiště, my ostatní půjdeme po západním.“

Nikdo nic nenamítal. Clary věděla, že Jace by nikdy nesouhlasil s návrhem, který by ho chtěl od ní oddělit, stejně jako by Alek neopustil svoji sestru a Isabela se Simonem jeden druhého. Jestli se museli rozdělit, tohle byl jediný možný způsob.

„Jacei,“ oslovil ho pro změnu Alek a zvuk vlastního jména tentokrát Jace vytrhl z nehybnosti.

Odhodil vyhořelý skeptron, takže zbraň zařinčela o zem, zvedl hlavu a přikývl.

„Dobře,“ řekl a v tu chvíli se vrata za nimi otevřela dokořán. Do haly se začali hrnout temní lovci stínů v rudé zbroji. Jace chytil Clary za zápěstí a oba zároveň se rozběhli. Alek a ostatní utíkali vedle nich, až u schodiště se rozdělili na dvě skupinky. Clary měla pocit, že když se s Jacem vrhli k východnímu ramenu, zaslechla Simona volat její jméno. Ohlédla se po něm, ale už byl pryč. Hala byla plná temných lovců stínů, z nichž někteří zvedali zbraně – kuše, a dokonce i pár praků – a snažili se na ně zamířit.

Stáhla hlavu mezi ramena a běžela dál.

Ťia Penhallowová stála na balkoně v Gardu a dívala se na město Alicante pod sebou.

Balkon se skoro nikdy nepoužíval. Bývaly doby, kdy z tohoto vyvýšeného místa občas ke svým poddaným promlouval úřadující konzul, ale v devatenáctém století, kdy konzul Fairchild rozhodl, že takové počínání až příliš silně připomíná chování papežů a králů, upadl tento zvyk v zapomnění.

Nastal soumrak a po celém Alicante se začala rozsvěcovat čarodějná světla – v oknech všech domů, ve výlohách krámků, kolem sochy na Andělském náměstí, ve dveřích Bazily. Ťia se zhluboka nadechla a v duchu se obrnila proti tomu, co mělo přijít. V levé ruce držela vzkaz od Maii Robertsové, v němž se mluvilo o naději.

Démoní věže zaplály modrým světlem a Ťia začala mluvit. Její hlas se nesl od věže k věži a šířil se po celém městě. Viděla, jak se lidé v ulicích zastavují a zaklánějí hlavy, aby se podívali na věže, nebo stojí na prahu svých domů a naslouchají jejím slovům, která omývala město jako příliv.

„Nefilim,“ oslovila je. „Děti Anděla, bojovníci! Dnes v noci musíme být připraveni, protože právě dnes na nás zaútočí Sebastián Morgenstern se svou armádou.“ Z kopců kolem Alicante vál ledový vítr

a Ťia se otřásla. „Sebastián Morgenstern usiluje o zničení toho, čím jsme,“ pokračovala. „Postaví proti nám vojáky, jejichž obličeje se podobají těm našim, ale nejsou to nefilim. Nesmíme váhat. Až jim staneme tváří v tvář, až před sebou spatříme prvního temného bojovníka, nesmíme v něm vidět svého bratra, matku, sestru či ženu, ale bytost trpící ve strašlivých mukách. Člověka, který byl zbaven lidství. Jsme tím, čím jsme, protože máme svobodnou vůli. Činíme svobodná rozhodnutí. Rozhodli jsme se pozvednout zbraně a bojovat. Rozhodli jsme se Sebastiánovu armádu porazit. Oni mají na své straně temnotu, my zase moc Anděla. Oheň zušlechťuje zlato. Nechť nás tento oheň zušlechtí a my zazáříme.

Znáte postup, víte, co dělat. Kupředu, děti Anděla. Kupředu, nechť zaplanou světla války.“

22

Popel našich otců

Do ticha náhle zaznělo táhlé kvílení sirény. Emma se v posteli prudce posadila a několik papírů sklouzlo na podlahu. Rozbušilo se jí srdce.

Otevřeným oknem svého pokojíku viděla démoní věže. Blikaly zlatým a červeným světlem, barvami

války.

Vyskočila z postele a natáhla se pro svou zbroj, která visela na háčku vedle lůžka. Sotva si ji

oblékla a předklonila se, aby si mohla zavázat boty, rozletěly se dveře. Byl to Julián. Než se mu podařilo zabrzdit, doklouzal až doprostřed místnosti. Podíval se na papíry poházené po zemi a pak na ni. „Emmo, ty jsi neslyšela hlášení?“

„Na chvilku jsem si zdřímla.“ Při těch slovech si na záda připevňovala popruh, na kterém nosila Cortanu, a pak meč zasunula do pouzdra.

„Útočí na město,“ oznámil jí. „Musíme jít do Síně Dohod. Chtějí všechny děti zamknout uvnitř, je to nejbezpečnější místo ve městě.“

„Já nikam nepůjdu,“ prohlásila Emma.

Julián na ni zíral. Měl na sobě džíny, bundu a tenisky a za pásek si zastrčil krátký meč. Na hlavě se mu divoce vlnily neučesané jemné kudrny. „Jak to myslíš?“

„Nechci se schovávat v Síni Dohod. Chci bojovat.“

Julián si prohrábl kštici rukama. „Jestli budeš bojovat ty, tak já taky,“ oznámil jí. „A to znamená, že nebude mít kdo odnést do Síně Dohod Tavyho a nikdo nebude chránit Livy, Tiba ani Dru.“

„A co Helen s Aline?“ zeptala se Emma. „Penhallowovi…“

„Helen na nás čeká. Všichni Penhallowovi jsou už nahoře v Gardu, včetně Aline. Kromě nás a Helen není nikdo doma,“ vysvětlil Julián a natáhl k ní ruku. „Helen nás nezvládne všechny sama ochránit a k tomu ještě nést Tavyho. Je jenom jedna.“

Podíval se na ni a ona v jeho očích spatřila strach, který většinou před svými mladšími sourozenci pečlivě skrýval.

„Emmo,“ pokračoval, „jsi z nás ze všech nejlepší bojovnice. Jsi víc než moje kamarádka a já jsem víc než jejich starší bratr. Jsem skoro jako jejich otec nebo něco podobnýho a oni mě potřebujou. A já potřebuju tebe.“ Ruka, kterou k ní natahoval, se třásla. Z jeho bledého obličeje se na ni dívaly velké oči barvy moře. Rozhodně nevypadal jako něčí otec. „Prosím, Emmo.“

Emma se pomalu pohnula, vzala ho za ruku a propletla své prsty s těmi jeho. Všimla si, jak si maličko oddechl úlevou, a sevřelo se jí srdce. Otevřenými dveřmi za jeho zády viděla ostatní – Tavyho a Dru, Livii a Tiba. Měla je na starost. „Tak jdeme,“ řekla.

Když vyběhli po schodech až nahoru, Jace pustil Claryinu ruku. Chytila se zábradlí a soustředila se na to, aby se nerozkašlala, i když měla pocit, jako by jí plíce chtěly vyskočit z prsou. Vrhl na ni tázavý pohled a vzápětí ztuhl. Za nimi byly slyšet ozvěny běžících nohou. V patách měli temné bojovníky.

„Pojď,“ pobídl ji Jace a zase se dal do běhu.

Clary se přiměla vyrazit za ním. Zdálo se, že Jace ví, kam míří, a neomylně se žene k cíli.

Předpokládala, že se řídí mapou alicantského Gardu, kterou má uloženou v hlavě, a hodlá se dostat do středu pevnosti.

Zahnuli do dlouhé chodby. Když doběhli do poloviny, Jace se zastavil před kovovými dveřmi. Byly do nich vyryté neznámé runy. Clary čekala, že to budou runy smrti, znamení pekla a temnoty, místo toho ale ony symboly vyjadřovaly zármutek a lítost nad zničeným světem. Přemýšlela, kdo je tam asi vyryl

a jak obrovský žal musel cítit. Smuteční runy neviděla poprvé, lovci stínů se jimi zdobili, když zemřel někdo, koho milovali, přestože jim nedokázaly ulevit od utrpení. Mezi oplakáváním jedné osoby

a truchlením nad celým světem byl ale značný rozdíl.

Jace se sklonil a vší silou jí vtiskl na rty rychlý polibek. „Připravená?“ Přikývla a on hned rozrazil dveře a vstoupil do místnosti. Vydala se za ním.

Ocitli se v síni velké alespoň jako zasedací sál Rady v alicantském Gardu, ne-li větší. Vysoko nad sebou spatřili klenutý strop a pod svýma nohama holou mramorovou podlahu, kde však chyběly řady sedadel a místo nich se na protějším konci místnosti nacházel vyvýšený stupínek. Za ním byla dvě velká okna. Oběma dovnitř svítilo zapadající slunce, z jednoho okna však na podlahu dopadaly zlatavé paprsky, zatímco z druhého se rozlévala krvavá záře.

Uprostřed sálu klečel Sebastián, zalitý směsí rudého a zlatého světla. Ryl do podlahy runy, které se skládaly do kruhu tvořeného propojenými tmavými symboly. Když si Clary uvědomila, co její bratr dělá, rozběhla se k němu – a vzápětí s výkřikem uskočila, protože se před ní objevila mohutná šedá hrouda.

Vypadalo to jako obrovský červ, který měl ve slizkém šedivém těle jediný otvor – tlamu plnou ostrých zubů. Clary hned poznala, co je to zač. Už takového jednou viděla v Alicante, jak se plazí v kaluži krve smíchané s rozbitým sklem a moučkovým cukrem. Byl to démon behemót.

Sáhla po své dýce, ale to už se vedle ní ze země vymrštil Jace s mečem v ruce. Opsal ve vzduchu oblouk, přistál démonovi na zádech a zarazil mu zbraň do hlavy bez očí. Clary ustoupila, behemót sebou totiž začal mrskat a stříkat kolem sebe žíravý démoní jed. Z otevřené tlamy mu vycházelo hlasité, táhlé skučení. Jace se mu držel na zádech jako klíště, a i když na něj z démonova těla dopadaly spršky jedu, znovu a znovu do něj bodal mečem, dokud se chroptící netvor s plesknutím nesvalil na zem. Jace mu až do poslední chvilky seděl na zádech a svíral ho koleny. Pak z něj sklouzl a seskočil na podlahu.

Chvíli bylo ticho. Jace se rozhlédl po místnosti, jako by čekal, že na ně odněkud vyskočí další démon, žádný se ale neobjevil. Byl tam jen Sebastián stojící uprostřed runového kruhu, teď už dokončeného.

Začal pomalu tleskat. „Krásná práce,“ řekl. „Opravdu vynikající likvidace démona. Vsadím se, že táta by ti za ni dal zlatou hvězdičku. Ale teď už šprýmy stranou. Uvědomuješ si, kde se právě nacházíme, že?“

Jace si začal sál zkoumavým zrakem prohlížet a Clary následovala jeho příkladu. Světlo za okny trochu zesláblo, takže teď viděla stupínek zřetelněji. Stála na něm dvě majestátní křesla, která nebylo možné popsat jinak než jako trůny. Byla ze slonoviny a zlata a vedly k nim zlaté schůdky. Oba trůny měly oblá opěradla zdobená jedním vyrytým klíčem.

„Jsem živý, ježto jsem byl mrtvý,“ začal odříkávat Sebastián, „a aj, živý jsem na věky věků. Amen.

A mám klíče pekla i smrti.“

Rozmáchlým pohybem ukázal na obě křesla a Clary si s leknutím uvědomila, že vedle levého trůnu někdo klečí – temná lovkyně stínů v rudé zbroji. Ruce měla sepjaté před sebou. „Tyhle klíče v podobě trůnů mi darovali démoni vládnoucí tomuto světu, Lilith a Ašmodaj.“

Jeho tmavé oči se obrátily na Clary a té z jeho upřeného pohledu přeběhl mráz po zádech.

„Nechápu, proč mi to ukazuješ,“ řekla. „Co ode mě čekáš? Obdiv? To čekáš zbytečně. Můžeš mi klidně vyhrožovat, víš dobře, že mi na tom nezáleží. Jaceovi ale vyhrožovat nemůžeš – má v žilách nebeský oheň. Nemůžeš mu ublížit.“

„Vážně ne?“ opáčil Sebastián. „Kdo ví, kolik nebeského ohně v něm ještě zůstalo, po tom ohňostroji, který tu nedávno předvedl. Ta démonka tě dostala, co, bratříčku? Věděl jsem, že se s tím nedokážeš vyrovnat, neuneseš vědomí, že jsi zabil jiného lovce stínů.“

„K té vraždě jsi mě donutil ty,“ odpověděl Jace. „Nůž, který zabil sestru Magdalenu, nedržela moje ruka, ale tvoje.“

„Jak myslíš.“ Sebastiánův úsměv ochladl. „Kromě vás dvou ale můžu vyhrožovat ještě dalším.

Amatis, vstaň a přiveď sem Jocelyn.“

Clary měla pocit, jako by jí v žilách místo krve tekly drobounké ledové nože. Snažila se nedat na sobě nic znát a sledovala, jak žena klečící u trůnu vstává. Skutečně to byla Amatis a její modré oči se znepokojivě podobaly Lukovým. Usmála se. „S radostí,“ řekla a vyšla z místnosti. Při chůzi za ní vlál lem dlouhého červeného kabátu, který měla na sobě.

Jace s nesrozumitelným zavrčením vykročil vpřed – a pár metrů před Sebastiánem se zastavil. Když natáhl ruce před sebe, vypadalo to, že narazil na nějakou průhlednou překážku, neviditelnou stěnu.

Sebastián se zachechtal. „Snad si nemyslíš, že bych tě k sobě pustil – zrovna tebe, když ti v těle hoří oheň. Jednou mi to stačilo, děkuju pěkně.“

„Takže si uvědomuješ, že tě můžu zabít,“ řekl Jace, obrácený čelem k němu, a Clary v tu chvíli napadlo, jak moc jsou si podobní, a přitom se tolik liší. Byli jako led a oheň – chladný Sebastián, celý bílý a černý, proti Jaceovi žhnoucímu jako rudý a zlatý plamen. „Nemůžeš se tady schovávat navěky.

Umřel bys hlady.“

Sebastián rychle pohnul prsty, podobně jako to Clary vídala u Magnuse, když čaroval, a Jace to vzápětí odhodilo a bouchlo to s ním o zeď za jeho zády. Leknutím zatajila dech, a když se otočila, spatřila ho zhrouceného na zemi s krvavým šrámem na spánku.

Sebastián spokojeně zamručel a dal ruku dolů. „Nic se neboj,“ pravil nenuceně a zase se podíval na Clary. „Vyhrabe se z toho. Tedy pokud nezměním názor na to, co s ním udělám. Určitě chápeš, co tím myslím, když jsi teď viděla, co dokážu.“

Clary nehnula ani brvou. Věděla, jak je důležité, aby si udržela klidný výraz, nevrhla zděšený pohled na Jace, nedala před Sebastiánem najevo vztek ani strach. Hluboko v srdci věděla, co její bratr chce, lépe než kdo jiný. Věděla, jaký je, a to byla nejlepší zbraň, kterou měla po ruce.

Vlastně možná druhá nejlepší.

„Vždycky jsem věděla, že máš moc,“ řekla a schválně se při tom nedívala na Jace, schválně nepřemýšlela, proč se nehýbe, schválně nesledovala krvavý pramínek, který mu stékal po tváři. Takhle to muselo být – nakonec se musela Sebastiánovi vždy postavit tváří v tvář sama, bez jakékoli pomoci, dokonce i bez Jace.

„Moc,“ zopakoval pohrdavě, jako by to byla urážka. „Tak tomu říkáš? V tomhle světě mám víc než jenom moc, Clary. Tady přímo vytvářím realitu.“ Začal přecházet sem a tam uvnitř kruhu, který nakreslil, s rukama volně spojenýma za zády jako profesor při přednášce. „S dimenzí, kde jsme se narodili, spojuje tento svět jen pár tenounkých vláken. Jedním z nich je cesta vedoucí ze země víl, dalším zase tahle okna. Když projdeš tímhle,“ vysvětloval s prstem namířeným na pravé okno, za nímž Clary viděla tmavě modré nebe za soumraku a vycházející hvězdy, „vrátíš se do Idrisu. Ale není to tak jednoduché, jak to zní.“ Zahleděl se na hvězdy za oknem. „Přišel jsem do tohohle světa, abych se tu ukryl. Ale pak mi to začalo docházet. Jsem si jistý, že jsi mnohokrát slyšel našeho otce říkat,“ pokračoval obrácený k Jaceovi, jako by si myslel, že ho slyší, „že je lepší vládnout v pekle než sloužit v nebi. A já tady vládnu. Mám tu své temné bojovníky a své démony. Mám své útočiště, svoji pevnost. A až zapečetím hranice tohoto světa, všechno, co tu je, se stane mou zbraní. Kamení, mrtvé stromy, samotná země se mi podřídí a vloží mi do rukou svoji sílu. Mocní staří démoni pak pohlédnou na moji práci a odmění mě. Se slávou mě pozvednou a já budu vládnout propastem mezi světy i prázdnotě mezi hvězdami.“

„I budeť je spravovati prutem železným,“ odříkala Clary, když si vzpomněla na slova, která Alek četl v Síni Dohod, „a dám jemu hvězdu jitřní.“

Sebastián se k ní s rozzářenýma očima otočil. „Ano!“ řekl.

„Ano, výborně, takže už mi rozumíš. Myslel jsem si, že toužím po našem světě, že ho chci utopit v krvi, ale ve skutečnosti toho chci víc. Chci oživit odkaz jména Morgenstern.“

„Ty se chceš stát ďáblem?“ zeptala se Clary, napůl zmatená a napůl zděšená. „Chceš vládnout peklu?“ Rozhodila rukama.

„No tak jen do toho,“ pokračovala. „Nikdo z nás ti nebude bránit. Pusť nás domů, přísahej, že náš svět necháš na pokoji, a peklo bude jenom tvoje.“

„Je to bohužel složitější,“ namítl Sebastián. „Objevil jsem jednu věc, kterou se možná od Lucifera liším. Nechci totiž vládnout sám.“ Elegantně natáhl ruku a ukázal na dva mohutné trůny na stupínku.

„Jeden z nich je můj. A ten druhý… ten druhý čeká na tebe.“

Ulice Alicante se klikatily a ostře zatáčely jako mořské proudy. Kdyby Emma nešla za Helen, v jedné ruce svírající čarodějné světlo a v druhé kuši, beznadějně by zabloudila.

Z oblohy právě mizely poslední odlesky slunce a ulice se nořily do tmy. Julián nesl Tavyho, který se ho držel kolem krku. Emma vedla za ruku Dru a dvojčata se v tichosti tiskla jeden k druhému.

Dru nedokázala jít moc rychle a pořád zakopávala. Několikrát i upadla a Emma ji pokaždé musela zvednout na nohy. Julián na Emmu zavolal, aby byla opatrná, a ona se opravdu snažila. Nechápala, jak to Julián dělá, že zvládá Tavyho držet tak jemně a ještě mu uklidňujícím hlasem něco šeptat, takže chlapeček ani neplakal. Dru tiše pofňukávala. Emma jí utřela z tváří slzy, už počtvrté jí pomohla vstát a přitom ji šeptem utěšovala nesrozumitelnými slovy, jak to vždycky dělávala její matka, když Emma jako malá upadla.

Ještě nikdy se jí po rodičích nestýskalo tolik jako právě teď. Bylo to, jako by jí někdo zabodl pod žebra nůž.

„Dru,“ začala, v tu chvíli ale oblohu nad nimi znenadání ozářilo červené světlo. Démoní věže se celé rozsvítily rudě a zlatý varovný signál pohasl.

„Prolomili městské hradby,“ řekla Helen s pohledem upřeným na Gard. Emma věděla, že myslí na Aline. V rudé záři démoních věží měly její světlé vlasy barvu krve. „Pojďte, rychle.“

Emma si nebyla jistá, jestli ještě vůbec dokážou zrychlit, stejně ale pevněji sevřela Drusillino zápěstí a přidala do kroku, takže za sebou holčičku skoro táhla. Za chůze se jí šeptem omlouvala.

Dvojčata držící se za ruku byla rychlejší a těsně za Helen vyběhla po popraskaném schodišti k Andělskému náměstí.

Byli už skoro na posledním schodě, když vtom Julián vyjekl:

„Helen, za námi!“ Emma se rychle otočila a spatřila, že se ke schodišti blíží vílí rytíř v bílé zbroji.

Nesl si luk vyrobený ze zahnuté větve a měl dlouhé vlasy barvy stromové kůry.

Na okamžik se setkal pohledem s Helen. Výraz v jeho obličeji se proměnil a Emmu napadlo, jestli z ní ucítil krev sličného lidu – pak ale Helen zvedla pravou ruku a vystřelila po něm z kuše.

Mrštně uhnul a šipka narazila do zdi za ním. Rytíř se ušklíbl, vyskočil na první schod, pak na druhý

– a vykřikl. Emma ohromeně sledovala, jak se mu podlomily nohy. Padl na zem, a když se dotkl jednoho schodu, znovu zařval bolestí. Teprve teď si Emma všimla, že do hran všech schodů někdo zatloukl vývrtky, hřebíky a jiné kusy železa tepaného za studena. Vílí bojovník vyskočil, zavrávoral a Helen znovu vystřelila. Šipka prorazila jeho zbroj a zabodla se mu do prsou. Zhroutil se na zem.

„Zabezpečili to tady proti vílám,“ dovtípila se Emma, když si vzpomněla, jak se v domě Penhallowových s Tibem a Helen dívali z okna. „Kvůli tomu snášeli všechno to železo.“ Ukázala na nedalekou budovu lemovanou dlouhou řadou nůžek zavěšených na provazech ze střechy. „Proto tady pobíhaly všechny ty stráže…“

Najednou Dru zaječela. Ulicí k nim běžela další postava. Další víla, tentokrát žena ve světle zelené zbroji, vybavená štítem, na němž se překrývaly vyřezávané listy.

Emma si vytrhla z opasku nůž a hodila jím. Víla instinktivně zvedla štít, aby nůž odrazila, ten jí ale proletěl nad hlavou a přeťal nad ní provaz, na kterém ze střechy visely nůžky. Ty začaly špičkou napřed padat k zemi a nakonec se víle zabodly mezi lopatky. S výkřikem se sesunula k zemi a její tělo se ještě chvíli zmítalo v křečích.

„Dobrá práce, Emmo,“ pochválila ji Helen tvrdým tónem.

„Tak pojďte, všichni…“

Vzápětí vyjekla, protože se z boční uličky znenadání vyhrnuli tři temní lovci stínů. Měli na sobě rudou zbroj, která Emmu tak často strašila v nočních můrách a jíž světlo démoních věží dodávalo ještě výraznější odstín.

Děti ani nedutaly. Helen zvedla kuši a vystřelila. Šipka trefila jednoho temného lovce stínů do

ramene a on se zapotácel, ale neupadl. Snažila se rychle znovu nabít. Julián s Tavym v náruči se pokoušel dosáhnout na meč, který mu visel u pasu. Emma položila dlaň na jílec Cortany…

Vtom vzduchem proletěl roztočený lesklý kotouč a zasekl se prvnímu temnému lovci stínů do krku.

Na zeď za ním vystříkla krev. Ještě si stihl zvednout ruku k hrdlu a pak upadl. Vzápětí se ve tmě mihly dva další kotouče a zakously se do prsou zbývajícím dvěma temným bojovníkům. Bez hlesu se složili na zem

a po dlažebních kostkách se kolem nich rozlila velká kaluž krve.

Emma se otočila a podívala se nahoru. Nad schodištěm někdo stál – mladý lovec stínů s tmavými vlasy a lesklým šakramem nachystaným v pravé ruce. Za opasek se zbraněmi měl zaháknuto několik dalších. V rudém světle démoních věží jako by zářil – vysoká štíhlá postava v tmavé zbroji uprostřed ještě tmavší noci –, a za ním se jako bledý měsíc tyčila Síň Dohod.

„Bratr Zachariáš?!“ ozvala se s úžasem Helen.

„Co se děje?“ zeptal se Magnus chraptivým hlasem. Už ani nedokázal sedět, takže jen ležel na podlaze cely a snažil se nadzvednout na loktech. Luke stál s obličejem přitisknutým k úzkému okénku. Na ramenou mu bylo vidět napětí. Od chvíle, kdy uslyšel první výkřiky, se skoro ani nepohnul.

„Světlo,“ konečně promluvil Luke. „Z pevnosti září nějaké světlo a zahání mlhu. Vidím teď až dolů na pláň. Několik temných bojovníků tam pobíhá, jako by mezi nimi zavládl zmatek, jenom nevím, co ho způsobilo.“

Magnus se tiše zasmál a hned v ústech ucítil kovovou pachuť.

„Ale prosím vás,“ řekl. „Co asi tak myslíte, že ho způsobilo?“ Luke se na něj podíval. „Spolek?“

„Spolek?!“ zopakoval Magnus. „Nerad vám kazím radost, ale Spolku na nás nezáleží tolik, aby sem někoho poslal.“ Zaklonil hlavu. Nepamatoval si, že by na tom byl někdy v životě tak bídně, a možná že ani nikdy nebyl. Leda snad při té příhodě s krysami a pohyblivým pískem, k níž došlo někdy na přelomu století. „Ale někomu snad přece ano. Vaší dceři,“ dodal.

Luke se zatvářil vyděšeně. „Clary? Ne. Ta by tu neměla být.“

„Copak není vždycky právě tam, kde by neměla?“ připomněl mu Magnus rozumným tónem. Aspoň měl pocit, že to znělo rozumně. I když těžko říct, hlava se mu totiž točila tolik, že skoro nedokázal přemýšlet. „A s ní i ti ostatní. Její věrní společníci. Můj…“

Dveře se rozletěly. Magnus se pokusil posadit, ale nedokázal to, takže se zase jen vyčerpaně opřel o lokty. Pocítil neurčitou rozmrzelost. Jestli je Sebastián přišel zabít, raději by zemřel vestoje než vleže. Něco zaslechl – Lukův výkřik, po něm další hlasy a pak se mu najednou před očima objevil něčí obličej, visel nad ním ve vzduchu a díval se na něj očima podobnýma hvězdám na bledém nebi.

Magnus vydechl – na chvíli si přestal připadat nemocný a už necítil strach ze smrti, zlost ani zahořklost. Zaplavila ho vlna úlevy, hluboká jako smutek, a on zvedl ruku a hřbetem ruky plným modřin pohladil po tváři chlapce, který se nad ním skláněl. Alekovy velké modré oči přetékaly obavami.

„Ach, můj Aleku,“ řekl čaroděj. „Tolik ses trápil. Netušil jsem to.“

Jak se blížili ke středu města, v ulicích bylo stále rušněji – potkávali čím dál víc nefilim, temných bojovníků i vílích rytířů. Víly se ovšem pohybovaly zpomaleně a namáhavě, řadu z nich totiž oslabil kontakt se železem, ocelí, jeřábovým dřevem a solí, které byly právě z tohoto důvodu ve velkém množství rozmístěny po celém městě. O síle vílích bojovníků se vyprávěly legendy, Emma však teď mohla sledovat, jak mnozí z nich, ačkoli by možná za jiných okolností odcházeli z boje jako vítězové, podléhají lesklým mečům lovců stínů a jejich krev se rozlévá po bílé dlažbě Andělského náměstí.

Zato temní lovci stínů byli pořád při síle. Zdálo se, že jim potíže jejich vílích spolubojovníků nepůsobí žádné starosti, a zuřivě útočili na nefilim, kteří se tlačili na Andělském náměstí. Julián si zapnul Tavyho do bundy a chlapeček se z plných plic rozkřičel. V bitevní vřavě jeho nářek zcela

zanikal. „Musíme se zastavit!“ vykřikl Julián. „Jinak se rozdělíme! Helen!“

Helen byla pobledlá a vypadala, že je jí zle. Čím kratší vzdálenost je dělila od Síně Dohod, která se teď už tyčila přímo před nimi, tím hustší byla síť kouzel na ochranu proti vílám, jež budovu obklopovala, takže jejich účinek začala cítit i Helen, přestože byla vílou jen z části. Nakonec musel zakročit bratr Zachariáš – teď už vlastně jen Zachariáš, obyčejný lovec stínů jako oni všichni, připomněla si Emma –, všechny je srovnat do řady a přimět je, aby se jeden druhého chytili za ruku. Emma se Juliána držela za opasek, protože ten k sobě druhou rukou tiskl Tavyho. Dokonce i Tibo musel vzít za ruku Drusillu, i když se při tom na ni zlostně zamračil, což jí do očí vehnalo další slzy.

Ruku v ruce a se Zachariášem v čele průvodu obezřetně postupovali směrem k Síni. Zachariášovi už došly šakramy a teď v ruce třímal kopí s dlouhou čepelí. Za chůze jím máchal před sebou, čímž jim účinně a chladnokrevně klestil cestu davem temných bojovníků.

Emmu svrběly prsty touhou vytasit Cortanu, vyrazit vpřed a ztrestat nepřátele, kteří zavraždili její rodiče, kteří mučili Juliánova otce a proměnili ho v temného lovce stínů, kteří od nich odvedli Marka. To by ale znamenalo pustit se Juliána a Livy a to nebyla ochotná udělat. Vděčila Blackthornovým za tolik dobrého, hlavně Juliánovi – Juliánovi, který jí pomohl přežít a přinesl jí Cortanu, když si myslela, že zemře žalem.

Konečně za Helen a Zachariášem neohrabaně vylezli do schodů před Síní a došli k mohutným dvojitým dveřím, které vedly dovnitř. Na obou stranách stáli na stráži lovci stínů a jeden z nich držel

v rukou tlustou dřevěnou závoru. Ve druhé strážkyni Emma poznala ženu s vytetovanou rybou koi, která někdy promlouvala na schůzích, Dianu Wrayburnovou. „Právě se chystáme zavřít dveře,“ řekl lovec stínů držící závoru. „Vy dva, budete je tady muset nechat. Dovnitř smějí jenom děti…“

„Helen,“ ozvala se Dru roztřeseným, tenkým hláskem. Řada, ve které přišli, se rázem rozpadla

a nejmenší děti Blackthornovy se nahrnuly kolem své nejstarší sestry. Julián stál trochu stranou a volnou rukou hladil po vlasech Tavyho. Měl popelavý obličej a jeho oči se dívaly prázdným pohledem.

„To je v pořádku,“ řekla Helen přiškrceným hlasem. „Tohle je nejbezpečnější místo v Alicante.

Podívejte, po schodech je odshora až dolů rozházená sůl a hřbitovní hlína, takže se sem nedostane žádná víla.“

„A pod kamennou dlažbu jsme ukryli chladné železo,“ přidala se Diana. „Pokyny ze spirálového labyrintu jsme dodrželi do puntíku.“

Při zmínce o spirálovém labyrintu se Zachariáš prudce nadechl a pak si klekl, takže se jeho oči ocitly na stejné úrovni s Emminým obličejem. „Emmo Kordélie Carstairsová,“ oslovil ji. Vypadal velmi mladě a zároveň jako stařec. Na krku měl krvavou šmouhu, přesně v místě, kde mu byla vidět vybledlá runa, krev však nepatřila jemu. Zdálo se, že v její tváři něco hledá, ona ale nedokázala uhodnout, co to je.

„Zůstaň se svým parabátai,“ řekl nakonec tak potichu, že ho nikdo jiný neslyšel. „Někdy vyžaduje větší odvahu zdržet se boje. Chraň je a pomstu si schovej na jinou příležitost.“

Emma proti své vůli vytřeštila oči. „Ale já nemám žádnýho parabátai… a jak jste věděl…“

Lovec stínů stojící na stráži vykřikl a padl na zem, v prsou zabodnutý šíp s rudými letkami. „Jděte dovnitř!“ vykřikla Diana, přiskočila k dětem a silou je zatlačila do Síně. Emma cítila, jak se jí na záda položily ruce lovkyně stínů a strčily ji dovnitř. Ještě se ohlédla, aby se naposledy podívala na Zachariáše a Helen, ale bylo už pozdě. Dvojité dveře se za ní zabouchly a masivní dřevěná závora s definitivním třesknutím zapadla na místo.

„Ne,“ prohlásila Clary, podívala se z hrozivě působícího trůnu na Sebastiána a pak zase

zpátky. Nenech se rozptýlit, přikázala si v duchu. Soustřeď se na Sebastiána, na to, co se tady děje a co můžeš udělat, abys ho zastavila. Nemysli na Jace. „Přece ti musí být jasný, že tady zůstat nehodlám.

Možná bys radši vládnul peklu, než sloužil v nebi, ale já nechci ani jedno – chci prostě jít domů a žít svůj život.“

„To ale nepůjde. Cestu, která vás sem dovedla, jsem už zapečetil. Nikdo se už po ní nemůže vrátit.

Jediný zbývající průchod je tady,“ řekl a ukázal na jedno z oken, „ten už se ale taky brzo uzavře. Už se nebudeš moct vrátit domů. Patříš sem, ke mně.“

„Proč?“ zašeptala. „Proč zrovna já?“

„Protože tě miluju,“ odpověděl Sebastián. Tvářil se rozpačitě. Vypadal napjatě a nervózně, jako by se snažil uchopit předmět, na který pořád nemůže dosáhnout. „Nechci, aby se ti něco stalo.“

„Ty nechceš… Vždyť jsi mi sám ublížil. Pokusil ses…“

„Nezáleží na tom, jestli ti ublížím já,“ skočil jí do řeči. „Mně totiž patříš. Můžu si s tebou dělat, co se mi zachce. Ale nechci, aby se tě dotýkali nebo ti ubližovali jiní lidé, abys patřila někomu jinému. Chci, abys tu byla se mnou, obdivovala mě a dívala se na to, co jsem udělal, čeho jsem dosáhl. To je přece láska, ne?“

„Ne,“ odpověděla Clary tichým, smutným hlasem. „Ne, to není.“ Udělala krok k němu, její bota se ale zarazila o neviditelné silové pole tvořené runovým kruhem. Dál už jít nemohla. „Když někoho miluješ, tak taky stojíš o to, aby to ten druhej člověk opětoval.“

Sebastián přimhouřil oči. „Nepoučuj mě. Já vím, co podle tebe znamená láska, Clarisso. Shodou okolností si ale myslím, že se mýlíš. Usedneš na trůn a budeš po mém boku vládnout. Máš temné srdce

a v tom jsme si podobní. Až ve tvém světě nezůstane nic jiného, až ti v něm zbudu jenom já, začneš moji lásku opětovat.“

„Já nechápu…“

„V to jsem ani nedoufal,“ ušklíbl se Sebastián. „Nemáš na to dostatek informací. Nech mě hádat – nemáš nejmenší tušení, co se stalo v Alicante potom, co jste odešli, že?“

Clary se začal v útrobách šířit ledový strach. „Jsme v jiné dimenzi,“ namítla. „Neexistuje způsob, jak se to dozvědět.“

„Omyl,“ opáčil Sebastián tónem prozrazujícím radost z toho, jak se Clary krásně chytila do pasti, kterou nastražil. „Podívej se z východního okna. Uvidíš v něm, jak teď vypadá Alicante.“

Clary ho poslechla. Když předtím vstoupila do místnosti, zahlédla ve východním okně jen něco, co jí připadalo jako noční nebe poseté hvězdami, když se teď ale podívala pozorněji, zjistila, že se povrch skla třpytí a jemně vlní. Připomnělo jí to pohádku o Sněhurce, bylo to jako kouzelné zrcadlo, v jehož mihotavé ploše se postupně objeví svět tam venku…

Náhle zjistila, že okno vede přímo do Síně Dohod. Byla plná dětí lovců stínů, které seděly, stály nebo se tiskly jedno k druhému. Byli tam i Blackthornovi. Děti se choulily k sobě, Julián seděl

s nejmenším chlapečkem na klíně a volnou ruku měl nataženou, jako by chtěl své ostatní sourozence obejmout, všechny si je přitáhnout do náruče a ochránit je. Kousek od něj seděla se strnulým výrazem v obličeji Emma a za zády se jí leskl jílec zlatého meče…

Pak se obraz přepnul na Andělské náměstí. Všude kolem Síně Dohod se hemžily

zástupy nefilim a proti nim se do šiku řadili temní bojovníci v rudé zbroji a s přichystanými zbraněmi. Kromě nich tam byly také postavy, v nichž Clary s úlekem poznala vílí rytíře. Vysoký vílí válečník,

v jehož vlasech se střídaly modré a zelené prameny, právě bojoval s Aline Penhallowovou, která

s vytaseným mečem stála před svou matkou a vypadala, že hodlá bojovat do poslední kapky krve. Na opačném konci náměstí se Helen snažila prodrat davem a dostat se k Aline, ale tlačenice byla moc hustá. V cestě jí bránila zuřící bitva, ale také těla padlých, umírajících lovců stínů, z nichž většina měla na sobě černou zbroj. Bylo vidět, že podléhají tlaku nepřátel a pomalu prohrávají…

Když začal obraz blednout, Clary se prudce otočila k Sebastiánovi. „Co se děje?!“

„Je po všem,“ odpověděl. „Požádal jsem představitele Spolku, aby mi tě vydali, a oni odmítli. Sice jsi stejně stihla utéct, ale na tom nezáleží, tak jako tak už mi k ničemu nebyli. Moje armáda vpadla do města. Děti nefilim se schovávají v Síni Dohod, ale až budou všichni ostatní mrtví, dobudeme i tuhle poslední enklávu. Alicante bude moje. Celá země bude moje. Lovci stínů už válku prohráli, i když to vlastně ani žádná pořádná válka nebyla. Opravdu jsem si myslel, že se budou bránit urputněji.“

„Lovců stínů je ale přece mnohem víc,“ namítla Clary. „Proti tvojí armádě bojovali jenom ti, kdo právě byli v Alicante. Ale na celým světě ještě žijou další…“

„Všichni lovci stínů, které tady vidíš, se už brzy napijí z Pekelného poháru. Pak se stanou mými sluhy a já je vyšlu do světa, aby v něm našli všechny své druhy. Ty pak zabiju nebo proměním. Pozabíjím všechny železné sestry i mlčenlivé bratry v jejich pevnostech vystavěných z kamene a ticha. Všichni následovníci Jonathana Lovce stínů do jednoho měsíce zmizí z povrchu zemského. A pak…“ Krutě se usmál a ukázal na západní okno vedoucí do mrtvého, zpustošeného Edómu. „Sama jsi viděla, co se stane světu, který nemá žádné ochránce,“ pronesl se škodolibou radostí.

„Tvůj svět zemře. Všechno živé dostihne smrt a ulice měst zalije krev.“

Clary si vzpomněla na Magnusova slova. Viděl jsem město zalité krví, které mělo věže postavené z kostí a v jeho ulicích tekla ve strouhách místo vody krev.

„Přece si nemůžeš myslet,“ řekla bezvýrazným hlasem, „že pokud to uděláš, pokud se opravdu stane to, o čem mi tvrdíš, že se to stane, existuje aspoň mizivá šance, že si vedle tebe sednu na trůn. To se radši nechám umučit.“

„Hm, zase se pleteš,“ odvětil vesele. „Právě proto jsem čekal, chápeš? Abych ti mohl dát na vybranou. Všechny víly, které jsou mými spojenci, i všichni temní bojovníci, které tam vidíš, čekají na moje rozkazy. Jestli jim dám signál, začnou ustupovat. Tvůj svět bude v bezpečí. Ty se tam samozřejmě už nikdy nebudeš moct vrátit, protože hranice mezi oběma světy neproniknutelně uzavřu, aby přes ně už nikdy nikdo nemohl projít, žádný démon ani lidská bytost. Ale tamten svět bude v bezpečí.“

„Na vybranou,“ zopakovala Clary. „Vážně jsi řekl, že mi dáváš na vybranou?“

„Samozřejmě,“ přisvědčil. „Budeš-li vládnout po mém boku, tvůj svět ušetřím. Odmítneš-li, vydám rozkaz k jeho zničení. Zvol si mě a zachráníš miliony, dokonce miliardy životů, sestřičko. Můžeš zachránit celý svět, pokud odsoudíš k zatracení jednu jedinou duši – svoji vlastní. Tak pověz, jak ses rozhodla?“

„Magnusi,“ řekl Alek zoufale a ohmatával při tom řetězy z adamasu zapuštěné hluboko do podlahy a vedoucí k poutům, která měl čaroděj na zápěstích. „Jak jsi na tom? Nejsi zraněný?“

Isabela a Simon se právě na totéž vyptávali Luka, Isabela se ale pořád ustaraně ohlížela po Alekovi. Ten se jejímu pohledu schválně vyhýbal, nechtěl totiž vidět v jejích očích strach. Hřbetem ruky pohladil Magnuse po tváři.

Čaroděj byl vyzáblý a měl nažloutlou kůži, suché rty a popelavě šedé kruhy pod očima.

Můj Aleku, řekl Magnus předtím, tolik ses trápil. Netušil jsem to. Pak zase klesl na podlahu, jako by ho těch pár slov zcela vyčerpalo.

„Nehýbej se,“ poručil mu Alek a z pásu se zbraněmi si vytáhl andělské ostří. Když otevřel ústa, aby ho pojmenoval, náhle ucítil na zápěstí dotek. Kolem ruky se mu ovinuly Magnusovy štíhlé prsty.

„Pojmenuj ho Rafael,“ navrhl čaroděj, a když se na něj Alek nechápavě podíval, Magnus pohledem ukázal na andělské ostří v jeho ruce. Měl přivřené oči. Alek si vzpomněl, co Sebastián řekl ve vstupní hale pevnosti Simonovi: Zabil jsem toho, kdo tě stvořil. Magnus se koutkem úst pousmál. „Je to přece taky jméno anděla,“ dodal.

Alek přikývl. „Rafael,“ pronesl tiše, a když se andělské ostří rozsvítilo, vší silou jím bodl do řetězu z adamasu. Ten se pod zářící

čepelí rozpadl na kousky. Jakmile zbylé články řetězu zařinčely na zemi, Alek odhodil andělské ostří a předklonil se, aby mohl vzít Magnuse pod rameny a pomohl mu vstát.

Magnus se k Alekovi natáhl, ale místo aby se zvedl, přitáhl si ho k sobě, jednou rukou ho pohladil po zádech a pak mu zajel prsty do vlasů. Přivinul si Aleka k tělu a vtiskl mu tvrdý, nemotorný, odhodlaný polibek. Alek na chvíli ztuhl a pak se polibku poddal. Donedávna si myslel, že už Magnuse nikdy v životě líbat nebude. Přejel mu rukama po ramenou a pak mu je položil z boku na krk a líbal ho, až ani jeden

z nich nemohl popadnout dech.

Nakonec se od něj Magnus odtrhl. Oči mu zářily. Opřel si hlavu o Alekovo rameno a oběma rukama si ho k sobě přitiskl v pevném objetí. „Aleku…,“ začal tichým hlasem.

„Ano?“ vyhrkl Alek, jako by se nemohl dočkat, až uslyší, co mu chce Magnus říct.

„Pronásledují vás?“

„Já… ehm… hledá nás několik temných lovců stínů,“ odpověděl Alek opatrně.

„Škoda,“ posteskl si Magnus a zase zavřel oči. „Bylo by hezké, kdyby sis mohl vedle mě lehnout.

Jenom na chviličku.“

„To nepůjde,“ zasáhla Isabela, ale znělo to laskavě. „Musíme odsud zmizet. Každou chvíli se sem můžou nahrnout temní bojovníci a přece už máme to, pro co jsme sem přišli…“

„Jocelyn.“ Luke se odlepil od stěny a narovnal se. „Zapomněla jsi na Jocelyn.“

Isabela otevřela pusu a hned ji zase zavřela. „Máte pravdu,“ uznala. Sáhla si na opasek se zbraněmi a odepnula z něj meč. Pak udělala pár kroků, podala zbraň Lukovi a zvedla ze země Alekovo andělské ostří, které pořád ještě zářilo.

Luke si od ní meč vzal. Držel ho s nedbalou jistotou člověka, který s ostrými zbraněmi zachází celý život. Alek občas zapomínal, že Luke byl kdysi lovcem stínů, teď si to ale znovu připomněl.

„Zvládneš vstát?“ zeptal se Alek Magnuse vlídným hlasem. Čaroděj přikývl a nechal si od něj pomoct na nohy.

Vydržel stát skoro deset vteřin, pak se mu ale podlomila kolena a on v záchvatu kašle upadl na zem.

„Magnusi!“ vykřikl Alek a hned si klekl vedle něj, Magnus ho ale mávnutím ruky zadržel a sám se zvedl do kleku.

„Měli byste jít beze mě,“ prohlásil ochraptělým hlasem, který skřípal jako štěrk. „Jenom bych vás zpomaloval.“

„Já to nechápu.“ Alek měl pocit, jako by se mu kolem srdce utahoval svěrák. „Co se stalo? Co ti udělal?“

Magnus jen zavrtěl hlavou. Místo něj odpověděl Luke. „Tahle dimenze Magnuse pomalu zabíjí,“ řekl klidným tónem. „Nějak to souvisí s jeho otcem – tenhle svět ho ničí.“

Alek se na Magnuse podíval, ten ale jenom znovu zavrtěl hlavou. Alek v sobě potlačil nával iracionálního vzteku – dokonce i teď přede mnou pořád něco tají – a zhluboka se nadechl. „Vy ostatní jděte najít Jocelyn,“ navrhl. „Já zůstanu s Magnusem. Vydáme se do středu pevnosti. Až ji najdete, přijďte tam za námi.“

Isabela se tvářila nešťastně. „Aleku…“

„Izzy, prosím,“ požádal ji Alek a pak si všiml, že jí Simon položil ruku na záda a něco jí pošeptal do ucha. Nakonec přikývla a obrátila se ke dveřím. Luke se Simonem se vydali za ní, než ale vyšli

z místnosti, ještě se po Alekovi oba ohlédli. Navzdory tomu mu v hlavě uvízl obraz Izzy, jak před sebou drží andělské ostří žhnoucí jako hvězda.

„Tak,“ řekl Magnusovi co nejlaskavěji a předklonil se, aby mu pomohl vstát. Čaroděj se namáhavě zvedl na nohy a Alekovi se podařilo přehodit si jednu z jeho dlouhých rukou přes rameno. Magnus byl hubenější než kdy předtím. Košile se mu lepila k vystouplým žebrům a pod lícními kostmi měl propadlé tváře, přesto ho ale byl pořád ještě kus – spousta vyzáblých rukou a nohou a dlouhá, kostnatá páteř.

„Drž se mě,“ vybídl ho Alek a Magnus mu za to věnoval úsměv, který v Alekovi vyvolal pocit, jako by se mu někdo pokusil vydloubnout srdce hrotem ostré škrabky.

„To dělám vždycky, Alexandře,“ odpověděl.

Tavy usnul Juliánovi na klíně. Ten ho držel pevně, ale opatrně. Pod očima měl velké tmavé kruhy.

Vedle něj se k sobě choulili Livy a Tibo a z druhé strany se k němu tiskla Dru.

Emma seděla za ním. Opírali se o sebe zády, aby se mu s chlapečkem v náruči sedělo pohodlněji.

Všechny sloupy a místa u stěn, kde by se dalo opřít, už byly zabrané. V Síni Dohod byly uvězněné desítky,

možná i stovky dětí.

Emma zaklonila hlavu a opřela se Juliánovi o temeno. Voněl stejně jako vždycky – po mýdle, potu a taky trochu po oceánu, jako by si ho nosil všude s sebou. Ty známé vjemy ji uklidňovaly a zároveň znepokojovaly. „Něco slyším,“ zašeptala. „Slyšíš to taky?“

Julián se okamžitě rozhlédl po svých bratrech a sestrách. Livy si v polospánku podpírala rukou bradu. Dru se dívala po místnosti a její velké modrozelené oči všechno zaznamenávaly. Tibo ťukal prstem do mramorové podlahy a nutkavě počítal od jedné do sta a zase zpátky. Když si předtím chtěl Julián prohlédnout šrám na jeho ruce, který utržil při pádu, začal kolem sebe kopat a křičet, takže toho Julián raději nechal a dovolil svému bratrovi, aby se zase začal kývat zepředu dozadu a počítat. Uklidňovalo ho to a to bylo hlavní.

„Co jsi slyšela?“ zeptal se Julián. V tu chvíli Emma natáhla krk, protože se ozvalo nějaké hučení, podobné kvílení vichřice nebo praskání obrovského ohně. Děti kolem nich se začaly vrtět, vykřikovat

a zvedat hlavy ke skleněnému stropu Síně.

Byly jím vidět mraky ženoucí se přes tvář měsíce – a z nich se najednou vyhrnula pestrá směsice jezdců. Někteří seděli na černých koních s hořícími kopyty, další zase na mohutných černých psech

s planoucíma oranžovýma očima. Mezi nimi byly k vidění i modernější dopravní prostředky – černé kočáry tažené kostrami koní a motorky z lesklého chromu, kostí a onyxu.

„Divoký hon,“ zašeptal Julián.

Vítr jako by ožil a seskupoval mraky do tvaru kopců a údolí, jejichž stráně museli jezdci zdolávat.

Jejich zběsilý křik byl slyšet i navzdory hučení silného větru a v rukou se jim ježily zbraně – meče, palcáty, kopí a kuše. Vrata Síně se náhle roztřásla a dřevěná závora, která je přidržovala, se vzápětí rozletěla ve spršce třísek. Nefilim vyděšeně zírali ke dveřím. Emma z davu zaslechla nervózní šeptání jakési ženy, jedné z dospělých lovců stínů, kteří měli děti na starosti.

„Divoký hon rozhání naše bojovníky před Síní,“ vysvětlovala.

„Temní bojovníci odstraňují chladné železo a hřbitovní hlínu. Jestli se jich strážím nepodaří zbavit, určitě vyrazí vrata!“

„Dorazila sem divoká horda,“ prohlásil Tibo, když na okamžik přestal počítat. „Sběrači mrtvých.“

„Ale Rada přece město před vílami zabezpečila,“ namítla Emma.

„Tak jak…“

„Nejsou to obyčejné víly,“ přerušil ji Tibo. „Sůl, hřbitovní hlína a chladné železo – nic z toho na divoký hon nefunguje.“

Dru se rychle otočila a zvedla hlavu. „Divoký hon?“ zopakovala. „Takže je tady Mark? Přišel nás zachránit?“

„Nemluv hlouposti,“ nevybíravě ji odbyl Tibo. „Mark teď patří mezi lovce a lovci z divokého honu chtějí, aby docházelo k bitvám. Když je po všem, přicházejí sbírat mrtvé a ti jim pak musí sloužit.“

Zmatená Dru svraštila obličej. Dveře Síně se pořád silně otřásaly a vypadalo to, že se panty už brzy vylomí z veřejí. „Ale jestli nás nepřijde zachránit Mark, tak kdo teda?“

„Nikdo,“ odpověděl Tibo. Kdyby bez ustání neklidně neťukal prsty na mramorovou podlahu, vůbec by nebylo poznat, že ho ta představa také trápí. „Nikdo nás nepřijde zachránit. Umřeme tady.“

Jocelyn se znovu vrhla proti dveřím. Rameno už měla celé pokryté modřinami a krví a ulámala si všechny nehty, jak se snažila vypáčit zámek. Už asi čtvrt hodiny k ní doléhaly zvuky boje, nezaměnitelné ozvěny běžících nohou a jekot démonů…

Klika na dveřích se pohnula směrem dolů. Jocelyn chvatně uskočila a zvedla cihlu, kterou se jí předtím podařilo uvolnit ze zdi. Dobře věděla, že Sebastiána zabít nedokáže, ale kdyby se jí aspoň podařilo ho zranit a zpomalit ho…

Dveře se rozletěly a ona mrštila cihlou. Postava, která vstoupila do místnosti, se okamžitě přikrčila

a cihla se rozbila o zeď. Luke se narovnal a zvědavě se na Jocelyn zadíval. „Doufám, že až se vezmeme, nebudeš mě takhle vítat každý den, když přijdu domů,“ řekl.

Jocelyn se mu vrhla kolem krku. Byl špinavý, celý umazaný od krve a prachu, a měl roztrženou košili. V pravé ruce držel meč, levou ji ale objal a přivinul ji k sobě. „Luku,“ zašeptala se rty přitisknutými k jeho krku a na okamžik si myslela, že se snad úlevou, štěstím, nadšením a strachem celá rozpadne na kousíčky. Podobné rozechvění už jednou prožila, tehdy když ji držel v náruči poté, co jí oznámil, že ho kousnul vlkodlak. Kdyby tak tenkrát věděla, kdyby si už tehdy uvědomila, že ho miluje

a chce s ním strávit celý život, všechno mohlo být jinak.

Jenže to by pak neměla Clary. Odtáhla se od Luka a podívala se mu do obličeje. Setkala se s klidným pohledem jeho modrých očí. „Co naše dcera?“ zeptala se.

„Je tady,“ odpověděl a ustoupil, takže spatřila Isabelu a Simona, kteří čekali na chodbě. Oba se tvářili velice rozpačitě, jako by objetí dvou dospělých byla ta nejpříšernější podívaná, jaká se může člověku naskytnout, dokonce i v démoní dimenzi. „Pojď s námi, právě ji jdeme najít.“

„To není jistý,“ namítla Clary zoufale. „Třeba lovci stínů neprohrajou. Ještě by tě mohli překvapit.“

Sebastián se usmál. „Tu naději ti nehodlám brát,“ řekl. „Ale poslouchej. Do Alicante právě dorazili ti, kdo se prohánějí s větrem o závod mezi světy. Táhne je to na místa, kde se chystá velké krveprolití.

Vidíš?“

Ukázal na okno, které vedlo do Alicante. Clary jím viděla Síň Dohod zalitou měsíčním svitem

a mraky neklidně putující po nočním nebi – ty se však vzápětí přeskupily a stalo se z nich něco docela jiného. Něco, co už jednou viděla s Jacem, když spolu leželi na dně loďky v Benátkách. Byl to divoký hon, horda bojovníků v otrhaném tmavém oblečení, kteří mávali zbraněmi a vydávali zuřivé, bojechtivé skřeky, zatímco jejich přízrační koně dusali po obloze.

„Divoký hon,“ řekla otupěle a najednou si vzpomněla na Marka Blackthorna, na šrámy po ranách bičem na jeho těle a na zlomený pohled v jeho očích.

„Ano, sběrači mrtvých,“ přitakal Sebastián. „Supi magického světa. Jsou všude tam, kde dojde k velkému masakru. A tomu teď můžeš zabránit už jedině ty.“

Clary zavřela oči. Připadala si, jako by ji volně unášela černá voda a ona jen sledovala, jak před ní v dálce mizí světla na pobřeží. Brzy se ocitne úplně sama uprostřed širého oceánu, s ledovým nebem nad hlavou a dvanácti kilometry prázdné temnoty pod sebou.

„Jdi a sedni si na trůn,“ pobídl ji. „Pokud to uděláš, ještě je můžeš všechny zachránit.“

Podívala se na něj. „Kde vezmu jistotu, že svůj slib dodržíš?“ Pokrčil rameny. „Byl bych hlupák, kdybych ho nedodržel. Hned bys poznala, že jsem ti lhal, a začala by ses vzpouzet, což nechci. A kromě toho, abych tady získal absolutní moc, musím uzavřít hranice mezi oběma světy. A jakmile to udělám, temné bojovníky ve tvém světě to oslabí, protože budou odříznuti od zdroje své síly, ode mě. Nefilim je pak dokážou porazit.“ Věnoval jí oslnivě bělostný úsměv. „Bude to zázrak. Zázrak, který pro ně vykonáme my – tedy já. To je zajímavý paradox, že? Stanu se jejich

andělem, jejich zachráncem.“

„A co všichni, kdo jsou tady? Jace, moje máma a moji kamarádi?“

„Všichni můžou zůstat naživu. Mně na tom nezáleží,“ prohlásil Sebastián. „Nemůžou mi ublížit ani teď, natož až se uzavřou hranice.“

„A já nemusím dělat nic než si sednout na ten trůn?“ ujišťovala se Clary.

„A přísahat, že zůstaneš po mém boku, dokud budu žít. Připouštím, že to bude dlouho. Až tenhle svět neproniknutelně uzavřu, nebudu jen nezranitelný, ale k tomu ještě budu žít navěky.

‚Aj, živý jsem na věky věků. Amen. A mám klíče pekla i smrti.‘ “

„A ty jsi ochotnej tohle podstoupit? Vzdát se celýho našeho světa, temnejch lovců stínů i pomsty?“

„Stejně už mě to začínalo otravovat,“ svěřil se jí Sebastián. „Tohle je zajímavější. I když upřímně

řečeno, i ty už mě trochu nudíš. Tak se konečně rozhodni, jestli se na ten trůn posadíš, nebo ne, buď té dobroty. Nebo tě mám začít přesvědčovat?“

Clary si Sebastiánovy přesvědčovací metody dokázala živě přestavit. Nože pod nehty, ruka sevřená pod krkem. Vlastně trochu toužila po tom, aby ji zabil a ona se nemusela rozhodovat. Nikdo jí teď nemohl pomoct. Byla v tom úplně sama.

„Věčný život ale nezískám jenom já,“ dodal Sebastián a k jejímu překvapení to znělo skoro vlídně.

„Copak ses od chvíle, kdy jsi objevila existenci světa stínů, nechtěla v skrytu duše stát hrdinkou? Být vyvolená mezi vyvolenými? To si svým způsobem přeje každý.“

„Hrdinové zachraňujou svět,“ připomněla mu Clary. „Neničí ho.“

„A já ti teď dávám příležitost právě tohle udělat,“ chytl se její poznámky Sebastián. „Jestli usedneš na trůn, zachráníš svět. Zachráníš svoje přátele. Máš neomezenou moc. Z lásky k tobě ti nabízím velký dar. Můžeš bez obav přijmout temnotu, která se v tobě skrývá, a přitom dál žít s vědomím, že jsi udělala správnou věc. Nebylo by to snad všechno, co si můžeš přát?“

Clary zavřela oči. Uplynul okamžik a pak ještě jeden. Během té krátké chvíle se jí pod víčky míhaly známé tváře – Jace, její matka, Luke, Simon, Isabela, Alek. A také další – Maia, Rafael a Blackthornovi, malá Emma Carstairsová, víly ze Zakletého dvora, obličeje členů Spolku, dokonce i nepříjemná vzpomínka na jejího otce.

Pak oči otevřela a vykročila k trůnu. Slyšela, jak za ní Sebastián zatajil dech. Takže on o ní navzdory sebejistotě, kterou celou dobu stavěl na odiv, přece jen pochyboval. Nebyl si jí stoprocentně jistý. Dvě okna za trůny se mihotala jako televizní obrazovky. Jedním byla vidět naprostá zkáza, druhým Alicante vzdorující útoku. Když došla ke schůdkům a začala po nich stoupat ke svému trůnu, zahlédla vnitřek Síně Dohod. Neochvějně kráčela dál. Došla k rozhodnutí a teď už nesměla váhat. Trůn stál vysoko, bylo to jako lézt na pódium. Jeho zlatý povrch studil jako led. Nad schody se otočila a sedla si.

Připadalo jí, že má pod sebou obrovskou hloubku, jako by shlížela z vrcholku hory. Před sebou viděla místnost podobnou zasedacímu sálu Rady a u jedné stěny nehybně ležel Jace. Sebastián k ní zvedl hlavu a na tváři se mu objevil úsměv.

„Výborně,“ pochválil ji. „Má sestro, má královno.“

23

Jidášův polibek

Dveře Síně Dohod se prolomily dovnitř a jako úlomky kostí se od nich rozletěly odštěpky mramoru a dřevěné třísky.

Emma s ohromením sledovala, jak se do sálu hrnou rudě odění bojovníci a za nimi víly v zelené, bílé a stříbrné zbroji. Až po nich se objevili nefilim – lovci stínů v černém, zoufale se snažící ochránit své děti.

Temným lovcům stínů se postavila do cesty obranná linie stráží, protivníci ji ale hned u dveří smetli. Emmě připadalo, že padají k zemi jako ve zpomaleném filmu. Uvědomila si, že automaticky vstala. Stejně se zachoval i Julián, který ještě předtím strčil Tavyho do náruče Livii. Oba si stoupli před mladší děti Blackthornovy, i když Emma dobře chápala, že je to jen zoufalé gesto.

Tak takhle to všechno skončí, pomyslela si. Utekli před Sebastiánovými vojáky z Los Angeles, ukryli se u Penhallowových a potom v Síni Dohod, kde teď byli polapení jako krysy v pasti, a nakonec tady všichni umřou, takže to vlastně klidně mohli vzdát už na začátku.

Pak si ale vzpomněla na svého otce, představila si, co by jí řekl, kdyby přestala bojovat, a hned

sáhla po Cortaně. Carstairsovi se nevzdávají. Snášejí utrpení a buď přežijí, nebo zemřou se vztyčenou hlavou. Pomyslela si, že jestli teď umře, aspoň zase uvidí svoje rodiče. Ta představa jí přinášela útěchu.

Temní bojovníci postupovali ode dveří a razili si cestu davem nefilim hladce jako kosa zakusující se do obilného lánu. Mířili doprostřed Síně Dohod. Pohybovali se tak rychle, že splývali v jedinou

smrtící šmouhu, znenadání se však Emmě podařilo na jednoho z nich zaostřit, protože vystoupil ze skupiny svých druhů a vykročil přímo k Blackthornovým.

Byl to Juliánův otec.

Doba, kterou strávil v Sebastiánových službách, se na něm viditelně podepsala. Měl našedlou pleť a přes obličej se mu táhlo několik krvavých šrámů, přesto ale odhodlaně kráčel vpřed s očima upřenýma na své děti.

Emma ztuhla. Julián vedle ní si už otce také všiml. Fascinovaně ho pozoroval jako uhranutý hadím pohledem. Emma si uvědomila, že sice na vlastní oči viděl, jak se jeho otec napil z Pekelného poháru, ale od té doby ho už nespatřil, nebyl u toho, když pozvedl meč nad vlastním synem, smál se při představě, že Mark zemře, nebo srazil Katerinu na kolena a nechal ji mučit a proměnit v temnou bojovnici…

„Juliáne,“ oslovila ho. „Juliáne, to není tvůj otec…“ Vytřeštil na ni oči. „Emmo, pozor…“

Otočila se a zaječela. Tyčil se nad ní vílí rytíř vyšňořený ve stříbrné zbroji. Na hlavě měl místo vlasů spletené větvičky plné trnů. Polovinu obličeje měl spálenou a místy mu na ní ještě bublala kůže, zřejmě ho zasáhla sprška železného prášku nebo kamenné soli. Jedno oko měl vyboulené, celé bílé

a slepé, to druhé si ale Emmu krvelačně prohlíželo. Všimla si, že se k nim Diana Wrayburnová prudce otočila, až jí vlasy zavířily ve vzduchu, a otevřela ústa s úmyslem je varovat. Rozběhla se k Emmě

a vílímu rytíři, ale bylo nad slunce jasné, že se k nim v žádném případě nemůže dostat včas. Rytíř se s rozzuřeným zavrčením rozmáchl bronzovým mečem…

Emma vyrazila vpřed a zabodla mu Cortanu do prsou.

Jeho krev se podobala zelené vodě. Vystříkla jí na ruku a ona polekaně pustila meč. Vílí rytíř se skácel jako podťatý strom a s hlasitým kovovým zařinčením dopadl na mramorovou podlahu. Vrhla se k němu a vzala za jílec Cortany. Vtom zaslechla, jak Julián křičí:

„Tibo!“

Rychle se otočila. Uprostřed chaosu, který v Síni zavládl, spatřila kousek volného místa, kde stáli Blackthornovi. Andrew Blackthorn se zastavil před svými dětmi a natáhl k nim ruku. Na tváři mu hrál divný úsměv.

Tibo – zrovna on, to nejméně důvěřivé a sentimentální ze všech dětí – k němu zvolna vykročil a také natáhl ruku. „Tati?“ oslovil ho.

„Tibo!“ Livie sáhla po svém dvojčeti, aby ho zastavila, ale místo něj nahmátla jen vzduch. „Tibo, nechoď…“

„Neposlouchej ji,“ prohlásil Andrew Blackthorn, a jestliže do té doby mohla Emma ještě pochybovat, zda před sebou přece jen nemá muže, který býval Juliánovým otcem, jakmile promluvil, veškerá nejistota z ní spadla. V jeho hlase nebylo ani stopy po laskavosti, jen mrazivý, surový náznak kruté, škodolibé radosti. „Pojď sem, Tiberie, chlapče můj…“

Když Tibo udělal další krok, Julián vytasil meč s krátkou čepelí a hodil jím. Zbraň letěla vzduchem po rovné dráze přímo k cíli a Emmě se při tom pohledu zřetelně vybavil jejich poslední den v Institutu, kdy jim Katerina ukazovala, jak vrhnout nůž tak, aby z ruky vyletěl přesně a ladně jako verš básně. Jak hodit nožem, aby nikdy neminul cíl.

Zbraň se mihla kolem Tiberia a zabodla se Andrewovi Blackthornovi do prsou. Překvapením vyvalil oči a jeho šedivá ruka se zvedla k rukojeti, která mu čněla mezi žebry. Pak se sesunul na zem. Po mramorové podlaze se začala rozlévat kaluž jeho krve. Tiberius vykřikl, přiskočil k Juliánovi a začal mu pěstičkami bušit do hrudníku.

„Ne!“ zaječel udýchaně. „Proč jsi to udělal, Juliáne? Já tě nenávidím, nenávidím tě…“

Zdálo se, že Julián jeho rány skoro nevnímá. Zíral na místo, kde ležel jeho otec. Přes jeho tělo už se začali valit další temní bojovníci a šlapali po svém padlém druhovi. O kus dál stála Diana Wrayburnová. Ačkoli se předtím snažila k dětem prodrat, teď se zastavila a jen je smutnýma očima pozorovala.

Odněkud se natáhly dvě ruce, chytily Tiberia na zádech za tričko a odtrhly ho od Juliána. Byla to Livy a tvářila se vážně.

„Tibo.“ Objala svého bratra a tím mu přitiskla zaťaté pěsti k bokům. „Tibo, okamžitě toho nech.“ Tiberius se přestal bránit a jeho tělo v sestřině náruči zcela ochablo. I když byla Livy drobná, své dvojče podpírat zvládla. „Tibo,“ zopakovala tichým hlasem. „Musel to udělat. Copak to nechápeš? On musel.“

Julián s obličejem bledým jako stěna začal couvat, dokud zády nenarazil na kamenný sloup. Sesunul se po něm k zemi a ramena se mu roztřásla tichými vzlyky.

Má sestro, má královno.

Clary toporně seděla na trůnu ze zlata a slonoviny. Připadala si jako dítě na židli pro dospělé – křeslo bylo vyrobeno pro někoho mnohem většího, takže jí nohy visely ve vzduchu kus nad horním schodem. Ruce měla sevřené na opěrkách, ale prsty ani zdaleka nedosáhla na jejich přední hrany – vzhledem k tomu, že je zdobily vyřezávané lebky, stejně neměla nejmenší chuť se jich dotýkat.

Sebastián přecházel sem a tam uvnitř ochranného runového kruhu. Každou chvíli se zastavil, zvedl k ní hlavu a věnoval jí úsměv překypující neskrývanou radostí, který si spojovala spíš se Sebastiánem ze

své vize, s tím chlapcem s nevinnýma zelenýma očima. Dívala se, jak si z opasku vytahuje dlouhou, ostrou dýku a jejím břitem si přejíždí po dlani. Zaklonil hlavu, přimhouřil oči a natáhl ruku před sebe. Mezi

prsty mu začala vytékat krev a odkapávat na runy na podlaze.

Ty se pod kapkami krve jedna po druhé rozsvěcovaly. Clary se zády přitiskla k tvrdému opěradlu trůnu. Runy nepocházely z Šedé knihy, připadaly jí neznámé a cizí.

Po chvíli se otevřely dveře a dovnitř vešla Amatis v čele skupiny temných bojovníků seřazených do dvojstupu. S netečným výrazem se tiše rozestavili podél stěn. Amatis se tvářila znepokojeně. Přejela pohledem po Jaceovi, ležícím bez hnutí vedle mrtvého démona, a pak se zadívala na svého pána. „Můj pane,“ oslovila ho.

„Vaše matka zmizela ze své cely.“

Sebastián se zamračil a sevřel krvácející ruku v pěst. Runy po obvodu celého kruhu teď plály jasným, studeným modrým plamenem. „To je nepříjemné,“ řekl. „Ti ostatní ji museli pustit ven.“

V Clary se probudila jiskřička naděje smíšená s hrůzou. Donutila se zůstat zticha, ale všimla si, že po ní Amatis šlehla pohledem. Vypadalo to, že ji vůbec nepřekvapuje, že vidí Clary sedět na trůnu. Její rty se zkroutily do posměšného úšklebku. „Přejete si, abych za nimi poslala zbytek armády?“ zeptala se Sebastiána.

„To není třeba.“ Podíval se na Clary a usmál se. Náhle se místností rozlehlo hlasité prasknutí a za jejími zády se na okně, kterým bylo vidět do Alicante, objevila jemná pavučina drobných trhlin.

„Hranice se uzavírají,“ prohlásil Sebastián. „Přivedu si je sám.“

„Stěny se přibližují,“ řekl Magnus.

Alek se ho pokusil ještě víc podepřít, čaroděj na něm totiž visel celou vahou a hlavu měl skoro položenou na jeho rameni. Alek neměl nejmenší tušení, kam jdou – už před řádnou chvílí se v bludišti chodeb přestal orientovat, neměl ovšem nejmenší chuť sdělovat tuto informaci Magnusovi. Čaroděj vypadal, že je mu už tak dost špatně. Dýchal mělce a přerývaně a srdce mu bušilo jako splašené. A teď ještě tohle.

„To bude dobré,“ utěšoval ho Alek a vzal ho kolem pasu. „Jenom se musíme dostat k…“

„Aleku,“ přerušil ho Magnus překvapivě rozhodným tónem.

„Já nemám vidiny. Stěny se opravdu pohybují.“

Alek se rozhlédl kolem sebe a zachvátila ho panika. Vzduch v chodbě byl prosycený prachem

a zdálo se, že se stěny chvějí a tetelí. Podlaha se náhle zkrabatila, protilehlé stěny se totiž skutečně začaly přibližovat, takže se chodba na jedné straně zúžila jako v drtiči odpadků. Magnus klopýtl, a když vrazil do jedné z pohybujících se zdí, sykl bolestí. Alek ho polekaně chytil za paži a přitáhl si ho k sobě.

„Sebastián,“ vyhrkl udýchaně Magnus, když ho Alek táhl chodbou, aby unikli svírajícím se kamenným stěnám. „Tohle je jeho práce.“

Alek se zmohl na nevěřícný pohled. „Jak by to asi udělal? Nemá přece neomezenou moc!“

„Mohl by ji získat, kdyby uzavřel hranice mezi dimenzemi.“ Magnus se přerývaně nadechl a s námahou se dal do běhu. „Mohl by tak ovládat celý tenhle svět.“

Isabela vykřikla, protože se za ní právě propadla podlaha. Stihla uskočit právě včas, aby se nezřítila do zvětšující se propasti, která zela uprostřed chodby a dělila ji na dvě části. „Isabelo!“ zařval Simon

a chytl ji za ramena.

Občas zapomínal, jakou sílu mu dodává upíří krev, jež mu koluje v žilách. Strhl Isabelu tak prudce, že zavrávoral dozadu a oba skončili na zemi. Izzy přistála na něm. Za jiných okolností by se mu to mohlo líbit, ale teď, když se kolem nich chvěly a bortily kamenné stěny, na to nebyla vhodná doba.

Isabela vyskočila na nohy a pomohla vstát i jemu. Luke s Jocelyn se jim ztratili už před chvílí, když v jiné chodbě pukla zeď a začaly z ní opadávat kameny nespojené maltou, podobné rybím šupinám. Od toho okamžiku se jejich postup proměnil ve zběsilý úprk, při němž museli kličkovat mezi padajícími kusy dřeva a kamení a teď už i mezi propastmi, které se otevíraly v podlaze. Simon začal podléhat zoufalství – nemohl se zbavit pocitu, že tohle je konec. Pevnost se kolem nich rozpadne a oni tu zemřou zavalení troskami.

„Nedělej to,“ vyhrkla udýchaná Isabela. Tmavé vlasy měla plné prachu a po tváři jí ze škrábance způsobeného letícím kamínkem tekla krev.

„Co nemám dělat?“ Podlaha se jim vzedmula pod nohama a Simon napůl cíleně uhnul, napůl naslepo vletěl do další chodby. Neodbytně na něj dorážela myšlenka, že se je pevnost snaží

někam nahnat. Jako by se rozpadala podle nějakého plánu a nutila je běžet k určitému cíli…

„Nevzdávej to,“ vydechla a vrhla se k nejbližším dveřím, protože se chodba kolem nich začala bortit. Dveře se otevřely a oba vpadli do další místnosti.

Isabela překvapeně zatajila dech. Dveře se za nimi ihned zabouchly, takže k nim hlasité praskání bortící se pevnosti doléhalo už jen tlumeně. Simon chvíli děkoval Bohu za to, že se mu pod nohama netřese podlaha a stěny nehybně stojí na místě.

Pak si ale uvědomil, kde se to ocitli, a pocit úlevy rázem zmizel. Byli v obrovském půlkruhovém sále, u jehož oblé stěny se nacházel vyvýšený stupínek, částečně skrytý ve stínu. Kolem celé místnosti stáli u zdí temní bojovníci v rudé zbroji. Vypadali jako řada červených zubů.

V sále byla cítit smůla, oheň, síra a nezaměnitelný pach démoní krve. U jedné stěny ležela mrtvola bachratého démona a poblíž ještě jedno tělo. Simonovi vyschlo v puse. Jace.

Uprostřed kruhu, který tvořily zářící runy vyryté do podlahy, stál Sebastián. S úsměvem sledoval, jak Isabela vykřikla, přiběhla k Jaceovi a klekla si k němu na zem. Položila mu prsty na krk a Simon si všiml, že se jí vzápětí trochu uvolnila ramena.

„Je naživu,“ oznámil Sebastián znuděným tónem. „Na královnin příkaz.“

Isabela zvedla hlavu. K obličeji se jí krví lepilo několik pramenů tmavých vlasů. Vypadala rozzuřeně a moc jí to slušelo. „Královna víl? Copak té někdy na Jaceovi záleželo?“

Sebastián se zasmál. Zdálo se, že je v nezvykle dobré náladě. „Žádná královna víl,“ opravil ji.

„Královna tohoto světa. Možná ji znáte.“

Pompézním gestem ukázal na stupínek na opačném konci sálu a Simonovo nebijící srdce se sevřelo

úzkostí. Od chvíle, kdy vstoupil do místnosti, tím směrem sotva pohlédl. Teď si ale uvědomil, že na stupínku stojí dva trůny ze slonoviny a zlata a na tom vpravo sedí Clary.

Její zrzavé vlasy ostře kontrastovaly s bílým a zlatým opěradlem křesla. Vypadaly jako ohnivá vlajka. Její obličej byl bledý, strnulý a prostý jakéhokoli výrazu.

Simon mimoděk popošel o krok vpřed – a okamžitě ho obstoupilo asi deset temných bojovníků vedených Amatis. Ta v ruce držela mohutné kopí a z očí jí čišel hrozivý, jízlivý vztek. „Dál už ani krok, upíre,“ přikázala mu. „K paní tohoto světa se nesmíš přiblížit.“

Simon s klopýtnutím couvl. Všiml si, že Isabela nevěřícně přeskakuje pohledem mezi ním, Clary a Sebastiánem. „Clary!“ vykřikl. Dívka se ani nepohnula, ale Sebastiánův obličej potemněl jako nebe před bouří.

„Neopovažuj se vyslovit jméno mé sestry,“ zasyčel. „Myslel sis, že ti patří, ale teď patří mně a já se o ni nehodlám dělit.“

„Jsi blázen,“ zhodnotil Simon.

„A ty jsi zase mrtvý,“ odsekl Sebastián. „Copak teď na něčem z toho záleží?“ Měřil si Simona zamyšleným pohledem. „Drahá sestro,“ řekl tak hlasitě, aby ho bylo slyšet v celém sále. „Víš naprosto určitě, že chceš ušetřit i tohohle?“

Než mu mohla odpovědět, rozletěly se dveře a dovnitř vrazili Magnus s Alekem a za nimi Luke

a Jocelyn. Když se dveře zase zabouchly, Sebastián zatleskal. Jednu ruku měl zakrvácenou. Odlétla mu

z ní kapka krve, přistála mu u nohou, a jak dopadla na zářící runu, zasyčela jako voda na rozpálené pánvi.

„Tak už jsou tady všichni,“ prohlásil Sebastián nadšeně. „Večírek může začít!“

Za svůj život Clary viděla řadu krásných a úžasných věcí a také spoustu těch, které jí připadaly děsivé. Nic v ní ale nikdy nevzbudilo takovou hrůzu jako výraz ve tváři její matky, když se Jocelyn podívala na svoji dceru a uviděla ji sedět na trůnu vedle místa, které měl zaujmout Sebastián.

„Mami,“ vydechla Clary tak tiše, že ji nikdo nemohl slyšet. Všichni na ni zírali – Magnus a Alek, Luke a její matka, Simon a Isabela. Ta si položila Jaceovu hlavu do klína a její tmavé vlasy mu padaly do obličeje jako třásně na šále. Ta situace byla přesně tak strašná, jak si ji Clary představovala. Možná ještě horší. Očekávala šok a zděšení, ale nenapadlo ji, že se má připravit také na jejich bolest a zrazené pohledy. Její matka zavrávorala a Luke ji musel podepřít, přitom ale z Clary nespouštěl oči. Bylo to, jako by se díval na někoho úplně cizího.

„Vítám vás, obyvatelé Edómu,“ řekl Sebastián a jeho úsměv připomínal luk s napnutou tětivou.

„Vítám vás ve vašem novém domově.“

Po těch slovech vystoupil z planoucího kruhu, který ho do té doby obklopoval. Luke si položil ruku na opasek a Isabela se začala zvedat na nohy, ze všech nejrychleji se ale pohnul Alek, s lukem v ruce

a druhou rukou sahající do toulce, který mu visel na zádech. Pustil tětivu a vystřelil dřív, než na něho Clary mohla křiknout, aby to nedělal.

Šíp vyletěl přímo na Sebastiána a zabodl se mu do prsou. Její bratr se pod silným nárazem zapotácel a ona slyšela, jak to v zástupu temných lovců stínů zašumělo. Vzápětí se ale Sebastián zase postavil rovně a s otráveným výrazem v obličeji si šíp vytrhl z hrudi. Byl celý potřísněný krví.

„Pitomče,“ řekl. „Nemůžeš mi ublížit, nezraní mě žádná pozemská zbraň.“ Hodil šíp Alekovi k nohám. „Copak sis myslel, že ty budeš výjimka?“

Alek krátce pohlédl na Jace. Byla to jen chvilka, ale Sebastián si toho všiml a krutě se usmál.

„Ach, ano,“ dodal. „Váš hrdina s nebeským ohněm. Ale to už je minulost, viďte? Všechen oheň vyplýtval uprostřed pouště při chvilkovém běsnění vyvolaném démonem, kterého jsem za ním poslal.“ Luskl prsty a z ruky mu vyskočila ledově modrá jiskra, z níž začala stoupat mlha. Ta Clary na chvíli zakryla výhled na Jace a Isabelu, pak ale zaslechla kašlání a lačný nádech a uviděla, že Isabela Jace překvapeně pouští, on se pomalu zvedá do sedu a vstává. Okno za Clary bylo čím dál víc popraskané.

Slyšela, jak sklo postupně puká. Pokrývala je teď hustá síť drobných trhlinek, přes niž dovnitř pronikala změť světla a stínu podobná krajce.

„Vítám tě zpátky, bratře,“ pravil Sebastián klidně, zatímco se Jace rozhlížel kolem sebe. Jak si postupně všímal místnosti plné bojovníků, svých přátel zděšeně stojících kolem něj a nakonec Clary na trůnu, z obličeje se mu vytrácela barva. „Nechtěl bys ses mě třeba pokusit zabít? Máš tady spoustu zbraní. Jestli se ti chce zkusit mě sežehnout nebeským ohněm, teď k tomu máš příležitost.“ Rozpřáhl ruce. „Vůbec se nebudu bránit.“

Jace stál čelem k Sebastiánovi. Byli stejně vysocí a měli skoro stejnou postavu, jen Sebastián se zdál o něco hubenější a šlachovitější. Jace byl špinavý a celý od krve, měl potrhanou zbroj a rozcuchané vlasy, zato Sebastián vypadal v rudé zbroji elegantně, a dokonce i krev na jeho ruce působila efektně.

Zápěstí měl holá, zatímco Jaceovi se na levé ruce třpytil stříbrný šperk.

„Máš můj náramek,“ všiml si Sebastián. „Nemohu li změnit vůli nebe, pohnu peklem. To je trefné,

že?“

„Jacei,“ sykla Isabela. „Jacei, udělej to. Bodni ho, no tak…“

Jace jen zavrtěl hlavou. Předtím měl ruku položenou na svém pásu se zbraněmi, teď ji ale spustil podél těla. Isabela zoufale zasténala. Stejná beznaděj se odrážela i ve výrazu jejího bratra, ten ovšem mlčel.

Sebastián dal ruce dolů a jednu z nich natáhl před sebe. „Zdá se mi, že nadešel čas, abys mi ten náramek vrátil, bratře. Odevzdej císaři, co je císařovo. Vrať mi všechen můj majetek, včetně mé sestry. Jsi ochoten se jí v můj prospěch vzdát?“

„Ne!“ Ten výkřik nepřišel od Jace, nýbrž od Jocelyn. Vytrhla se Lukovi, rozběhla se k Sebastiánovi a natáhla k němu ruce. „Nenávidíš mě, tak mě zabij. Můžeš mě mučit. Dělej si se mnou, co chceš, ale Clary nech na pokoji!“

Sebastián obrátil oči v sloup. „Ale vždyť já už tě mučím.“

„Je to ještě dítě,“ naléhala Jocelyn a rychle při tom oddechovala. „Moje dítě, moje dcera…“

Sebastián vymrštil ruku, chytil Jocelyn za bradu a přitáhl si ji takovou silou, že ji napůl zvedl ze země. „Já jsem byl tvoje dítě,“ připomněl jí. „Lilith mi dala celý svět, zato ty jsi mě zatratila. Nejsi dobrá matka a od mé sestry se odteď budeš držet dál. Žiješ jenom díky tomu, že si to tak přála. To platí pro vás všechny. Rozumíte mi?“ Pak Jocelyn pustil. Zavrávorala, na tváři krvavý otisk jeho ruky. Luke ji podržel, aby neupadla. „Všichni jste naživu, protože Clarissa chce, abyste žili. Žádný jiný důvod neexistuje.“

„Slíbil jsi jí, že když usedne na ten trůn, nezabiješ nás,“ ozval se Jace a odepnul si ze zápěstí stříbrný náramek. Tu větu pronesl zcela monotónním hlasem a ani se při tom Clary nepodíval do očí.

„Mám pravdu?“

„Ne tak docela,“ odpověděl Sebastián. „Nabídl jsem jí ještě něco mnohem… hmotnějšího.“

„Tento svět,“ doplnil Magnus. Zdálo se, že se drží na nohou jen silou vůle. Mluvil tak ochraptělým hlasem, že ho bylo sotva slyšet. „Uzavíráš hranice mezi naším a tímhle světem, že ano? K tomu slouží ten runový kruh, ne jenom k ochraně. Pomohl ti vytvořit to kouzlo. Právě to jsi tady celou dobu dělal. Pokud zavřeš poslední průchod, tvoje moc už se nebude dělit mezi dva světy a všechna tvá síla se soustředí sem. Budeš tak v tomhle světě vládnout obrovskou mocí, která ti zaručí, že budeš prakticky neporazitelný.“

„Jestli ale uzavře průchod, tak jak se pak dostane zpátky do našeho světa?“ chtěla vědět Isabela. Už před chvílí vstala ze země a na zápěstí se jí leskl svinutý bič, ani se však nepokusila ho použít.

„Nedostane,“ odpověděl Magnus. „Nikdo z nás se už nevrátí. Brána mezi světy se navždy uzavře a my tu zůstaneme uvězněni.“

„Uvězněni,“ zopakoval Sebastián zamyšleně. „To zní tak ošklivě. Zůstanete tu jako moji hosté.“ Usmál se. „Uvěznění hosté.“

„Tak tohle jsi jí nabídl,“ řekl Magnus a zvedl oči ke Clary.

„Slíbil jsi jí, že pokud se rozhodne zůstat tu s tebou a vládnout po tvém boku, uzavřeš hranice a necháš náš svět na pokoji. Když bude vládnout v Edómu, zachrání svět. Je to tak?“

„Jsi nesmírně bystrý,“ poznamenal Sebastián po krátké odmlce. „Otravná vlastnost.“

„Clary, ne!“ vykřikla Jocelyn. Luke ji strhl k sobě, ona ale upírala veškerou pozornost na svoji dceru. „Nedělej to…“

„Já musím,“ promluvila Clary, poprvé za celou dobu. Její slova se v kamenném sále rozléhala překvapivě hlasitě. Najednou se na ni všichni dívali. Všichni až na Jace. Ten zíral dolů na náramek, který držel v prstech.

Vsedě se narovnala. „Musím to udělat. Copak to nechápete? Jestli mu nevyhovím, všechny v našem světě vyvraždí. Všechno zničí. Zabije miliony, miliardy lidí. Promění náš svět v tohle.“ Ukázala na okno, za nímž byly vidět vyprahlé edómské pláně.

„Stojí to za to. Musí to za to stát. Naučím se ho mít ráda. On mi neublíží. O tom jsem přesvědčená.“

„Myslíš si, že ho dokážeš změnit, zklidnit jeho povahu, udělat z něj lepšího člověka, protože jsi to jediné, na čem mu záleží,“ řekla Jocelyn. „Já ale muže z rodu Morgensternových znám. Nefunguje to.

Budeš toho litovat…“

„Tys nikdy nedržela v rukou osud celýho světa, mami,“ namítla Clary s nekonečnou něhou

a smutkem v hlase. „Tvoje rady v téhle situaci neplatí.“ Podívala se na Sebastiána. „Zvolila jsem si to, co mi nabídl. Ten dar, co mi chce dát – přijímám ho.“

Viděla, jak Jace polkl. Hodil náramek do Sebastiánovy rozevřené dlaně. „Clary je tvoje,“ prohlásil a o krok couvnul.

Sebastián luskl prsty. „Slyšeli jste ji,“ řekl. „Všichni. Poklekněte před královnou.“

Ne! pomyslela si Clary, ale s vypětím všech sil se donutila nehýbat a zůstat zticha. Sledovala, jak si temní bojovníci jeden po druhém klekají na zem a sklání hlavu. Jako poslední si klekla Amatis, ta ale držela hlavu zpříma. Luke na ni upřeně zíral a ve tváři se mu zřetelně zračily obnažené pocity. Clary si uvědomila, že ačkoli samozřejmě slyšel, co se jeho sestře stalo, teď poprvé to vidí na vlastní oči.

Amatis se otočila a přes rameno se ohlédla na lovce stínů. Když se její pohled na chvíli zastavil na Lukovi, zlomyslně se ušklíbla.

„Udělejte to,“ poručila jim. „Poklekněte, nebo vás zabiju.“

Jako první si klekl Magnus. To by Clary nikdy nečekala, čaroděj byl přece tak hrdý. Pak si ale uvědomila, že jeho hrdost se neprojevuje prázdnými gesty. V pokleknutí před jejím trůnem

pravděpodobně nespatřuje nic ponižujícího, protože to v jeho očích nic neznamená. Jakmile ladně klesl na kolena, následoval jeho příkladu i Alek, po něm Isabela, Simon a pak Luke. Ten k sobě stáhl i Claryinu matku. Jako poslední před ní poklekl Jace, hlavu se světlými vlasy sklopenou k zemi. Clary slyšela, jak se okno za ní tříští na kousíčky. Znělo to, jako by se někomu právě zlomilo srdce.

Po místnosti se rozletěly střepy. V místě, kde předtím bylo sklo, stála holá kamenná zeď. Okno do Alicante už neexistovalo.

„Hotovo. Všechny brány mezi světy jsou uzavřeny.“ Sebastián se sice neusmíval, ale zato jako by celý zářil radostí. Po obvodu runového kruhu na podlaze se mihotaly modré plamínky. Sebastián se rozběhl ke stupínku, zdolal schody po dvou, natáhl se ke Clary a vzal ji za ruce. Nechala se zvednout

z trůnu, takže stála přímo před ním. Pořád ji držel za ruce. Měla pocit, jako by jí zápěstí místo jeho prstů svíraly ohnivé náramky. „Přijímáš?“ zeptal se.

„Přijímáš mou nabídku?“

„Ano,“ odpověděla a donutila se pohlédnout mu zpříma do očí. „Přijímám.“

„Tak mě polib,“ poručil jí. „Polib mě, jako bys mě milovala.“ Stáhl se jí žaludek. Sice něco podobného čekala, ale bylo to jako očekávat ránu pěstí do obličeje – nedalo se na to nijak připravit. Pátravě si prohlížela jeho tvář. V jiném světě a jiné době se na ni na trávníku usmíval jiný bratr s očima

zelenýma jako jaro.

Pokusila se také usmát. „Tady, přede všema? Já myslím, že…“

„Musíme jim to dokázat,“ přerušil ji a ve tváři se mu nepohnul ani sval. Vypadal jako anděl vynášející rozsudek. „Musíme jim předvést, že jsme jednotní. Ukaž jim to, Clarisso.“

Naklonila se k němu a on se roztřásl. „Prosím tě,“ řekla, „obejmi mě.“

Viděla, jak se mu v očích mihla chvilková zranitelnost a překvapení z její prosby, a pak ji vzal do náruče. Přitáhl si ji k sobě a ona mu položila ruku na rameno. Druhou rukou si sáhla k pasu, kde měla za opaskem zbroje zastrčené pouzdro s mečem Heosfóros. Položila mu prsty na šíji. Měl rozšířené oči a ona viděla, jak mu na krku tepe žíla.

„Teď, Clary,“ řekl. Stoupla si na špičky a ústy se dotkla jeho tváře. Když pohnula rty a začala šeptat, cítila, jak se Sebastián chvěje.

„Buď zdráv, mistře,“ řekla a on vytřeštil oči. V tu chvíli vytasila Heosfóros, jeho lesklou čepelí opsala ve vzduchu oblouk a zarazila mu ji mezi žebra tak, že mu špička zbraně zajela přímo do srdce.

Sebastián zalapal po dechu a křečovitě sebou v její náruči škubl. Pak před ní ustoupil a z prsou mu trčel jílec meče. Měl vyvalené oči a ona v nich na okamžik zahlédla zděšení z její zrady, zděšení a bolest, kterou k vlastnímu překvapení cítila také. Bolelo ji to někde hluboko uvnitř, v místě, o kterém se domnívala, že ho v sobě už dávno pohřbila, a přece v něm teď oplakávala bratra, jímž Sebastián mohl

být.

„Clary,“ promluvil udýchaně a narovnal se. Z očí mu mizela bolest a místo ní v nich Clary zahlédla rodící se vztek. Nefunguje to, pomyslela si s hrůzou. Nefunguje to, a i když je teď průchod mezi světy uzavřený, Sebastián se ještě může pomstít na ní, na jejich přátelích, na její rodině, na Jaceovi. „Vždyť přece víš, jak to je,“ řekl a sevřel ruku na jílci jejího meče. „Nemůže mi ublížit žádná pozemská zbraň…“

Znovu zalapal po dechu a větu nedokončil. Svíral teď rukojeť zbraně oběma rukama, těsně nad ránou, která mu zela v prsou. Nevytekla z ní ani kapka krve, jen se u ní mihlo něco červeného, jakoby záblesk světla – ohnivá jiskra. Rána začala hořet. „Co… je… tohle?“ procedil Sebastián mezi zuby.

„A dám jemu hvězdu jitřní,“ odříkala Clary. „Tohle není pozemská zbraň. Je to nebeský oheň.“

S výkřikem si meč vytáhl z prsou. Ještě se nevěřícně podíval na čepel zdobenou vyrytými hvězdami a pak najednou vzplanul jako andělské ostří. Clary se zapotácela, klopýtla o schůdky vedoucí k trůnu

a zakryla si obličej paží. Její bratr hořel jako ohnivý sloup, který ukazoval cestu Izraelitům. Pořád byl ještě vidět, jen ho celého obklopovaly plameny a halily ho do bílé záře, až z něj zůstala jen sežehnutá černá silueta polapená ve světle tak jasném, že ji bodalo do očí.

Clary odvrátila pohled a zabořila si obličej do ohybu lokte. V duchu se jí zrychleně promítala ta noc, kdy mezi plameny přišla k Jaceovi, políbila ho a požádala ho, aby jí důvěřoval. Poslechl ji, ona si před ním klekla a zarazila špičku meče Heosfóros do země. Kolem ní začala stélou kreslit jednu jedinou runu, pořád dokola. Tu, kterou jedné noci – připadalo jí to nesmírně dávno – spatřila na střeše domu na Manhattanu: symbol připomínající okřídlený jílec andělského meče.

Domyslela si, že to byl dar od Ithuriela, který už jí toho dal tolik. Ten obraz v její mysli čekal až do chvíle, kdy ho potřebovala. Byla to runa sloužící k usměrnění nebeského ohně. Té noci na pláni v démoní dimenzi se žár kolem nich rázem rozplynul a přelil se do čepele jejího meče. Když se ho pak Clary dotkla, kov začal žhnout, zářit a zvonit andělskou písní. Oheň po sobě na pláni zanechal jedinou stopu

v podobě kruhu, v němž roztavený písek ztvrdnul a proměnil se ve sklo. To se pak lesklo jako vodní hladina, kterou tak často vídala ve snu, zamrzlé jezero, na němž v jejích nočních můrách Jace se Sebastiánem bojovali na život a na smrt.

Tahle zbraň by mohla Sebastiána zabít, prohlásila té noci. Jace byl o něco opatrnější a měl určité pochyby. Pokusil se jí meč vzít, ale jakmile se ho dotkl, světlo hned pohaslo. Zbraň reagovala pouze na ni, protože ona ji stvořila. Souhlasila, že musejí postupovat opatrně, pro případ, že by jejich plán

z nějakého důvodu nevyšel. Domněnka, že se jí povedlo do svého meče polapit nebeský oheň a stvořit

zbraň podobnou Nebeskému skvostu, jim připadala jako vrchol troufalosti…

Ale Anděl tě přece obdařil schopností tvořit, řekl jí Jace. A copak nemáme v žilách jeho krev?

Ať už se ostatně v meči skrývalo cokoli, teď to bylo pryč a přešlo to do jejího bratra. Clary slyšela Sebastiánův křik, doprovázený nářkem temných bojovníků. Ovanul ji žhavý vítr, který s sebou nesl vůni dávných pouští a míst, kde se dějí zázraky a božská vůle se projevuje ohněm.

Křik ustal právě tak náhle, jako začal. Stupínek se pod Clary otřásl, jak se na něj zhroutilo bezvládné tělo. Když zvedla oči, zjistila, že oheň zmizel, zůstala však po něm zčernalá podlaha a ohořelé byly i oba trůny. Tam, kde se dřív blýskalo zlato, zbyla jen seškvařená, roztavená spálenina.

Sebastián ležel na zádech kousek od ní. V prsou mu zela rozšklebená černá rána. Otočil k ní hlavu s obličejem bledým a staženým bolestí a Clary se sevřelo srdce.

Měl zelené oči.

Podlomily se jí nohy a ona na stupínku padla na kolena. „Ty,“ zašeptal a ona na něj zděšeně

a zároveň fascinovaně zírala, neschopná odvrátit pohled od důsledku svých činů. Jeho obličej byl úplně bezbarvý, jako by měl přes kosti místo kůže napnutý papír. Neodvažovala se mu podívat na hrudník.

Bunda se na něm úplně rozpadla a ona jen koutkem oka zahlédla černou šmouhu na jeho košili, jako by se mu po prsou rozlila kyselina. „Svedla jsi… nebeský oheň… do čepele toho meče,“ pokračoval přerývaně. „To byl… chytrý plán.“

„Stačila k tomu jedna runa, nic víc,“ řekla, naklonila se nad něj a pátravě se na něj zadívala.

Vypadal jinak a nebylo to jen barvou očí – jako by se mu pozměnily rysy v obličeji, ostře řezaná čelist se trochu zaoblila a ze rtů se ztratil surový úšklebek. „Sebastiáne…“

„Ne, já už nejsem on. Jsem… Jonathan,“ zašeptal. „Jsem Jonathan.“

„Běžte k Sebastiánovi!“ Byla to Amatis. Vstala ze země a temní bojovníci se začali šikovat za ní.

Tvář měla staženou žalem a hněvem. „Zabijte tu holku!“

Jonathan se zvedl do sedu. „Ne!“ vykřikl chraptivým hlasem.

„Stůjte!“

Temní lovci stínů, kteří už se začali hrnout k němu, se zmateně zastavili. Pak se mezi nimi dopředu protlačila Jocelyn. Bez jediného pohledu stranou prošla kolem Amatis a vyběhla po schůdcích na stupínek. Zamířila k Sebastiánovi – Jonathanovi – a zastavila se nad ním. Dívala se na něj pohledem,

v němž se úžas mísil s hrůzou.

„Matko,“ oslovil ji Sebastián. Upřeně na ni zíral, skoro jako by mu dělalo potíže zaostřit. Rozkašlal se a z úst mu začala vytékat krev. Při každém nádechu mu zachrčelo v plicích.

Občas se mi zdá o chlapci se zelenýma očima, kterého nikdy ne otrávili démoní krví, o chlapci, který se dokáže smát a milovat a být člověkem, a právě toho jsem oplakávala. Jenže on nikdy neexistoval.

Jocelynina tvář ztvrdla, jako by Claryina matka sbírala síly k obtížnému kroku. Klekla si Jonathanovi u hlavy a přitáhla si ho na klín. Clary na ni ohromeně zírala. Nebyla si jistá, jestli by něco takového sama dokázala, jestli by se zvládla přimět k tomu, aby se ho takhle dotkla. Ale její matka vždy cítila vinu za to, že Jonathanovi dala život. Její odhodlaný výraz říkal, že když už jednou svého syna přivedla na svět, chce být také u toho, až ho zase opustí.

Jakmile Jonathan spočinul na jejím klíně, jeho dech se uklidnil. Na rtech měl krvavou pěnu. „Je mi to líto,“ vypravil ze sebe s námahou. „Je mi to tak…“ Obrátil oči ke Clary. „Já vím, že už teď nemůžu říct ani udělat nic, co by mi dovolilo zemřít aspoň s trochou cti,“ pokračoval. „A vůbec bych se ti nedivil, kdybys mi teď podřízla krk. Ale… lituju toho. Všechno mě to moc… mrzí.“

Clary se nezmohla na jediné slovo. Co mu tak mohla odpovědět? Že je to v pořádku? Jenže ono to v pořádku nebylo. Nic z toho, co udělal, nebylo v pořádku, ani za milion let, ne v jejích očích. Některé věci se nedají odpustit.

Na druhou stranu ale nebylo možné říct, že všechny ty zločiny spáchal on. Chlapec, kterého její

matka držela v náruči, jako by činila pokání, nebyl Sebastián. Nebyl to ten, kdo mučil, vraždil a rozséval kolem sebe zkázu. Vzpomněla si, co jí přednedávnem řekl Luke: Amatis, která slouží Sebastiánovi, už není mou sestrou o nic víc, než se Jace ovládaný Sebastiánem podobal tomu, kterého máš ráda. Stejně tak Sebastián není synem, kterého tvá matka měla mít.

„Nesnaž se,“ řekl a přivřel oči. „Vidím na tobě, jak si se mnou lámeš hlavu, sestřičko. Přemýšlíš, jestli si zasloužím odpuštění, podobně jako by Luke odpustil své sestře, kdyby se teď vymanila z moci Pekelného poháru. Jenže musíš pochopit, že ona dřív opravdu byla jeho sestrou. Byla to lidská bytost. Zatímco já…“ Rozkašlal se a na rtech se mu objevila čerstvá krev. „Já jsem nikdy neexistoval. Nebeský oheň v člověku spálí všechno zlo. Jace přežil bodnutí Nebeským skvostem, protože je v jádru dobrý. Bylo v něm tolik dobra, že mohl žít dál. Ale já jsem se narodil s duší skrz naskrz prorostlou zlem. Nezbývá mi dost sil na to, abych přežil. Vidíš před sebou jen stín člověka, kterým jsem mohl být, nic víc.“

Jocelyn tiše plakala a po tvářích jí volně stékaly slzy. Seděla s naprosto rovnými zády.

„Musím vám něco říct,“ zašeptal Sebastián. „Až zemřu, temní lovci stínů se na vás vrhnou. Už je nebudu moct zastavit.“ Podíval se na Clary. „Kde je Jace?“

„Tady jsem,“ ozval se Jace. Nepozorovaně mezitím přišel na stupínek a teď je všechny pozoroval s výrazem, v němž se mísila nenávist se zmatkem a smutkem. Clary se setkala s jeho pohledem. Věděla, jak těžké pro něj muselo být hrát hru, na které se dohodli, nechat Sebastiána, aby si myslel, že ji získal, a nakonec Clary dovolit, aby dala v sázku svůj život. A chápala také, jak se teď asi cítí, když má před

sebou Jonathana, a ačkoli tolik touží po pomstě, uvědomuje si, že Sebastián, kterého mohli, ba přímo měli potrestat, je nenávratně pryč. Ležel tu před nimi úplně jiný člověk, někdo, kdo nikdy nedostal příležitost žít a už ji ani nikdy nedostane.

„Vezmi si moji zbraň,“ řekl Jonathan přerývaně a ukázal na meč Faesfóros, který ležel o kus dál.

„A… rozřízni ho.“

„Co má rozříznout?“ zeptala se nechápavě Jocelyn, Jace už se ale pohnul, zvedl Faesfóros ze země a seskočil ze stupínku. Přešel na opačnou stranu místnosti, kolem temných lovců stínů stojících

v sevřeném hloučku, kolem runového kruhu až k mrtvému behemótovi rozvalenému v kaluži vlastního jedu.

„Co to dělá?“ chtěla vědět Clary, i když vzhledem k tomu, že Jace pozvedl meč a čistou ranou ho zarazil do těla démona, byla odpověď nasnadě. „Jak věděl…“

„On… mě zná,“ vydechl Jonathan.

Na podlahu se vyvalila změť páchnoucích démoních vnitřností. Jace se nejdřív znechuceně zašklebil, pak se mu ale po tváři rozlil výraz překvapení a nakonec uvědomění. Předklonil se a holou rukou zvedl jakousi hroudu lesknoucí se démoním jedem. Když předmět podržel před sebou, Clary v něm náhle poznala Pekelný pohár.

Podívala se na Jonathana. Oči měl obrácené v sloup a celým tělem mu otřásaly pravidelné záškuby.

„Ř-řekni mu,“ vykoktal, „řekni mu, aby to hodil do runového kruhu.“

Clary zvedla hlavu. „Hoď to do toho kruhu!“ zavolala na Jace a Amatis se prudce otočila.

„Ne!“ vykřikla. „Jestli se s Pohárem něco stane, všechny nás to zničí!“ Dívala se ke stupínku.

„Sebastiáne, náš pane! Nedovolte jim zničit svoji armádu! Jsme vám věrní!“

Jace otočil hlavu k Lukovi. Ten na svoji sestru zíral s hlubokým zármutkem v očích. Luke navždy ztratil sestru, a přestože Clary právě získala bratra, který v jejím životě celou dobu chyběl, přece jen je smrt dostihla na obou stranách.

Jonathan, kterého Jocelyn podpírala ramenem, se na Amatis také podíval. Jeho zelené oči se leskly.

„Je mi to líto,“ řekl. „Nikdy jsem vás neměl stvořit.“ A odvrátil obličej.

Luke jednou kývl na Jace a ten vší silou mrštil Pekelný pohár do runového kruhu. Při dopadu na zem se kalich rozletěl na kousky.

Amatis zalapala po dechu a přitiskla si ruku na prsa. Na kratičký okamžik spočinula na Lukovi pohledem, který vyjadřoval prozření, a dokonce snad i lásku.

„Amatis,“ zašeptal.

Pak se zhroutila na podlahu. Stejný osud potkal i ostatní temné bojovníky. Jeden po druhém se káceli k zemi, až byl sál plný mrtvol.

Luke odvrátil pohled a oči mu tak přetékaly bolestí, že se na něj Clary vůbec nedokázala podívat.

Jakoby z dálky zaslechla ochraptělý výkřik a chvíli přemýšlela, jestli vyšel z Lukových úst nebo snad z úst někoho z jejích přátel, zděšených při pohledu na tolik mrtvých nefilim, zvuk ale pořád sílil, až přerostl

v pronikavé kvílení, z něhož se v okně vedoucím do Edómu roztřáslo sklo a venku se zvedl vítr plný prachu. Nebe zrudlo jako krev a nářek stále pokračoval, i když už začínal slábnout. Byla v něm slyšet obrovská lítost, jako by lkal celý vesmír.

„Lilith,“ zašeptal Jonathan. „Oplakává své mrtvé děti, děti vlastní krve. Pláče pro ně i pro mě.“

Emma vytáhla Cortanu z mrtvoly vílího rytíře a nevěnovala pozornost tomu, že má ruce kluzké krví.

Myslela jen na to, jak se dostat k Juliánovi. Všimla si zničeného výrazu v jeho obličeji, když se těžce sesunul na zem, a jestli Juliána něco zlomilo, pak byl v troskách celý svět a nic už ho nemohlo dát zase do pořádku.

Kolem ní se přeléval dav, ona si však bojovníků sotva všímala a jen se snažila protlačit

k Blackthornovým. Dru se krčila u sloupu vedle Juliána a celým tělem se snažila chránit Tavyho. Livie pořád držela za zápěstí Tiba, přitom ale s otevřenou pusou zírala někam za něj. A Julián… Stále se ještě bezvládně opíral o sloup, už ale zvedl hlavu, a když si Emma uvědomila, na co se její kamarád dívá, také se otočila tím směrem.

Temní lovci stínů všude po místnosti začali padat k zemi. Káceli se jako převržené šachové figurky, tiše a bez jediného výkřiku. Hroutili se uprostřed boje s nefilim a jejich vílí spolubojovníci jen nechápavě přihlíželi, jak těla temných lovců stínů jedno po druhém dopadají na podlahu.

Několik nefilim ze sebe vyrazilo pronikavý vítězný pokřik,

Emma ho ale skoro neslyšela. Doklopýtala k Juliánovi a klekla si na zem vedle něj. Podíval se na ni nešťastnýma modrozelenýma očima. „Emmo,“ řekl ochraptěle. „Už jsem se bál, že tě ten vílí rytíř zabije. Myslel jsem…“

„Jsem v pořádku,“ ujistila ho šeptem. „A ty?“

Zavrtěl hlavou. „Zabil jsem ho,“ pronesl místo odpovědi. „Zabil jsem svýho otce.“

„To nebyl tvůj otec.“ V krku měla tak sucho, že už ani nemohla mluvit. Místo toho se natáhla

a začala mu kreslit na hřbet ruky. Nepsala žádné slovo, jen mu tam načrtla symbol – runu odvahy. A vedle ní kostrbaté srdce.

Zavrtěl hlavou, jako by chtěl říct: Ne, ne, to si nezasloužím.

Ona to ale nakreslila znovu, pak se k němu přitiskla, i když byla celá pocákaná krví, a položila mu hlavu na rameno.

Vílí bojovníci prchali ze Síně Dohod a své zbraně nechávali ležet na místě. Dovnitř se z náměstí hrnulo čím dál víc nefilim. Emma spatřila, že k nim míří Helen s Aline po boku, a poprvé od chvíle, kdy odešli z domu Penhallowových, si dovolila uvěřit, že se jim podaří přežít.

„Jsou mrtví,“ řekla Clary a s údivem se rozhlédla po zbytcích Sebastiánovy armády. „Všichni jsou mrtví.“

Jonathan se přidušeně zasmál. „Něco dobrého chci vykonat vzdor vlastní povaze*,“ zamumlal a Clary si vzpomněla, že ten citát zná z hodin literatury. Král Lear, nejtragičtější ze všech tragédií.

„To bylo něco. Všichni temní bojovníci jsou pryč.“

Clary se nad něj naklonila a promluvila naléhavým tónem.

„Jonathane,“ řekla. „Prosím tě, pověz nám, jak otevřít průchod, jak se dostat domů. Nějaká cesta existovat musí.“

„Žádná… žádná cesta není,“ zašeptal Jonathan. „Zničil jsem bránu. Cesta na Zakletý dvůr je uzavřená, stejně jako všechny ostatní. Už se nelze… vrátit.“ Zvedl se mu hrudník. „Je mi to líto.“

Clary nic neříkala. V puse cítila hořkou pachuť. S nasazením vlastního života zachránila celý svět, ale všichni, koho měla ráda, zemřou. V srdci se jí prudce vzedmula nenávist.

„Tak je to správně,“ řekl Jonathan s pohledem upřeným na její obličej. „Začni mě nenávidět. Až zemřu, raduj se. To poslední, po čem bych teď toužil, je zavdat ti další příčinu ke smutku.“

Clary se podívala na svoji matku. Jocelyn nehybně seděla s rovnými zády a po tvářích jí tiše stékaly slzy. Clary se zhluboka nadechla. Vzpomněla si na náměstí v Paříži, na to, jak seděla proti Sebastiánovi

u malého stolku a on se jí ptal: Myslíš, že mi někdy dokážeš odpustit? Chci říct, myslíš si, že někdo jako já může vůbec odpuštění dosáhnout? Jak by to podle tebe dopadlo, kdyby nás Valentýn vychovával společně? Myslíš, že bys mě měla ráda?

„Tebe nenávidět nemůžu,“ namítla. „Nenávidím Sebastiána. Tebe vůbec neznám.“

Jonathan rozechvěle zavřel oči. „Jednou se mi zdálo o místě, kde byla spousta zelené barvy,“ zašeptal. „Byl tam venkovský dům a holčička se zrzavými vlasy a chystala se tam svatba. Jestli existují i jiné světy, tak možná v tomhle jsem byl dobrý bratr a dobrý syn.“ Možná, pomyslela si Clary a na

okamžik po tom světě prudce zatoužila, kvůli své matce i kvůli sobě. Uvědomovala si, že pod stupínkem stojí Luke a pozoruje je. Na tvářích se mu leskly slzy. V uctivé vzdálenosti viděla stát Jace,

Lightwoodovy a Magnuse. Alek držel Isabelu za ruku. Podlaha kolem nich byla posetá mrtvolami temných bojovníků.

„Netušila jsem, že se ti taky zdají sny,“ řekla Clary a zhluboka se nadechla. „Valentýn ti vpravil do žil jed a pak tě vychoval k nenávisti. Nikdy jsi nedostal na vybranou. Ale můj meč v tobě všechno zlo spálil. Možná že tohle je tvoje pravý já.“

Přerývaně, s námahou nasál do plic vzduch. „To je krásná lež a já bych jí rád uvěřil,“ odpověděl a na rtech se mu k jejímu překvapení objevil stín smutného, hořkého úsměvu. „Nebeský oheň ve mně zničil démoní krev. Celý život mi žhnula v žilách, zabodávala se mi do srdce jako nůž a tížila mě jako olovo – celý můj život, a já to přitom vůbec netušil. Nepoznal jsem nic jiného. Ale teď… nikdy jsem se necítil tak… lehký,“ dodal tiše a s úsměvem zavřel oči. Byl mrtvý.

Clary zvolna vstala a podívala se pod sebe. Její matka pořád klečela na zemi a na klíně jí spočívalo Jonathanovo tělo.

„Mami,“ zašeptala Clary, ale její matka ani nezvedla hlavu. O chvíli později se vedle Clary objevil někdo jiný. Byl to Luke. Stiskl jí ruku a pak si klekl vedle Jocelyn. Lehce jí položil ruku na rameno.

Clary se odvrátila. Už to nemohla snést. Smutek ji tížil jako závaží. Když scházela ze stupínku, slyšela v hlavě Jonathanův hlas: Nikdy jsem se necítil tak lehký.

Procházela mezi mrtvolami a cákanci démoního jedu, otupělá a zdrcená vědomím svého selhání. Navzdory všemu, co udělala, nakonec stejně neexistoval způsob, jak je všechny zachránit. Čekali na ni. Jace, Simon a Isabela, Alek a Magnus. Čaroděj byl pobledlý, vypadal nemocně a velmi unaveně.

„Sebastián je mrtvej,“ oznámila jim a oni k ní obrátili vyčerpané, špinavé obličeje, jako by je únava zbavila schopnosti při vyslechnutí té zprávy cokoli cítit, dokonce i úlevu. Jace k ní přistoupil, vzal ji za ruce, zvedl si je ke tváři a rychle je políbil. Když zavřela oči, připadalo jí, že se k ní jeho polibkem vrátil aspoň ždibíček tepla a světla.

„Ruce bojovnice,“ řekl tiše a pustil ji. Sklopila pohled ke svým prstům a snažila se zahlédnout to, co v nich viděl on. Její ruce ale pořád vypadaly jen jako její ruce, malé a pokryté mozoly, umazané od hlíny a krve.

„Jace nám vyprávěl, co jsi udělala,“ ozval se Simon. „To s mečem Morgensternů. Že jsi to na

Sebastiána celou dobu hrála.“

„Ke konci už ne,“ odporovala. „Ne když se proměnil v Jonathana.“

„Škoda že jste nám o tom neřekli,“ přidala se Isabela. „O tom vašem plánu.“

„Mrzí mě to,“ zašeptala Clary. „Bála jsem se, že to nebude fungovat. A že pak budete zklamaní.

Myslela jsem, že bude lepší… nedělat si moc velký naděje.“

„Naděje je někdy to jediné, co nás drží naživu, zlatíčko,“ prohlásil Magnus, ale neznělo to jako výčitka.

„Potřebovala jsem, aby tomu uvěřil,“ vysvětlovala Clary. „Proto jste tomu museli věřit i vy. Bylo potřeba, aby si při pohledu na vaši reakci myslel, že vyhrál.“

„Jace to věděl,“ namítl Alek a zespodu se na ni upřeně zadíval. Ani on nezněl rozzlobeně, jen ohromeně.

„A taky jsem se na ni ani jednou nepodíval, od chvíle, kdy jsem ji uviděl na trůně, až do té doby, než toho zmetka bodla do srdce,“ řekl Jace. „Nemohl jsem. Když jsem mu podával ten náramek, tak…“ Odmlčel se. „Omlouvám se. S tím zmetkem jsem to tak nemyslel. Na Sebastiána to sedělo, ale Jonathan není, tedy nebyl stejný člověk… a tvoje matka…“

„Je to, jako by podruhé přišla o dítě,“ pravil Magnus. „Nedokážu si představit moc horších věcí.“

„A co třeba být uvěznění v démoní dimenzi bez možnosti úniku?“ poznamenala Isabela. „Clary, musíme se dostat zpátky do Idrisu. Skoro se mi ani nechce ptát, ale neříkal Seb… neříkal Jonathan něco o tom, jak hranice zase otevřít?“

Clary polkla. „Tvrdil, že je to nemožný. Že jsou všechny průchody navždycky zavřený.“

„Takže jsme tady jako v pasti,“ shrnula Isabela s vyděšeným pohledem v tmavých očích.

„Navždycky? To přece nejde. Musí existovat nějaký kouzlo… Magnusi…“

„On nelhal,“ odpověděl Magnus. „Nemáme k dispozici žádný způsob, jak cesty odsud do Idrisu znovu otevřít.“

Rozhostilo se hrobové ticho. Pak se ozval Alek, který z Magnuse celou dobu nespustil oči:

„My nemáme žádný způsob?“

„Přesně tak,“ přitakal čaroděj. „Neexistuje způsob, jak otevřít hranice.“

„Ne,“ protestoval Alek a v jeho hlase zazněl nebezpečný osten.

„Řekl jsi, že my nemáme k dispozici žádný způsob, jak to udělat, to by ale mohlo znamenat, že někdo jiný ho má.“

Magnus se od Aleka odtáhl a rozhlédl se po ostatních. V obličeji, vzácně prostém obvykle odměřeného výrazu, se mu zračily všechny pocity a on tak vypadal velice mladý a současně starý jako sám svět. Měl tvář mladého muže, ale jeho oči viděly plynout celá staletí. Ještě nikdy si to Clary neuvědomovala jasněji. „Existují i horší věci než smrt,“ řekl čaroděj.

„Tohle rozhodnutí bys možná měl nechat na nás,“ namítl Alek. Magnus si zoufale přejel rukou po tváři a řekl: „Proboha. Alexandře, celý život jsem se obešel bez toho, abych se musel uchýlit k téhle možnosti, kromě jedné jediné příležitosti. A právě při ní jsem dostal velkou lekci. Věřte mi, že nikdo

z vás po takové netouží.“

„Ale jste naživu,“ připomněla mu Clary. „Tu lekci jste přežil.“

Magnus ji obdařil posmutnělým úsměvem. „Kdyby ne, tak by to moc dobrá lekce nebyla,“ odpověděl. „Ale hodně jsem se z ní poučil. Hazardovat s vlastním životem je jedna věc, ale riskovat i životy vás všech…“

„Stejně tady umřeme,“ skočil mu do řeči Jace. „Tuhle hru máme předem prohranou. Tak pojďme aspoň zkusit štěstí.“

„Souhlasím,“ přidala se Isabela a i ostatní se vyjádřili ve stejném duchu. Magnus se podíval ke stupínku, na kterém pořád klečeli Luke s Jocelyn, a vzdychl.

„Hlas většiny,“ posteskl si. „Věděli jste, že podsvěťané mají jedno staré rčení o tom, že vzteklí psi

a nefilim nikdy nedají na varování?“

„Magnusi…,“ začal Alek, čaroděj ale jen zavrtěl hlavou a pak se vlastními silami s námahou postavil. Pořád měl na sobě cáry oděvů, které si oblékl na nyní tak dávnou večeři v domě sličného lidu v Idrisu – téměř neidentifikovatelné zbytky saka a kravaty. Když sepjal ruce, jakoby k modlitbě, na prstech se mu zalesklo několik prstenů. Zavřel oči.

„Otče můj,“ promluvil a Clary zaslechla, jak Alek překvapeně zatajil dech. „Otče můj, jenž jsi

v pekle, znesvěť se jméno tvé, přijď království tvé, buď vůle tvá jak v Edómu, tak i v pekle. Neodpouštěj mi mé viny, neboť v ohni ohňů nebude ani laskavosti, ani soucitu, ani vykoupení. Otče můj, jenž vedeš války v místech vysokých i nízkých, spěchej nyní ke mně. Volám tě jako tvůj syn a přebírám zodpovědnost za tvůj příchod.“

Magnus otevřel oči. Z jeho obličeje se nedalo nic vyčíst. Upíralo se na něj patero vyděšených očí.

„U Anděla…,“ vyjekl Alek.

„Ne,“ ozval se za jejich semknutou skupinkou cizí hlas. „U vašeho Anděla tedy rozhodně ne.“

Clary se podívala směrem, odkud hlas přicházel. Nejprve neviděla vůbec nic, jen přelévající se stín, pak se ale ze tmy vynořila jakási postava. Byl to vysoký muž, bledý jako stěna a oděný v zářivě bílém obleku. Na zápěstích se mu leskly stříbrné manžetové knoflíčky ve tvaru much. Měl lidský obličej s bledou kůží, která mu těsně obepínala lebku. Hrany jeho lícních kostí byly ostré jako nože. Místo vlasů měl třpytivou svatozář stočenou z ostnatého drátu.

Jeho zlatozelené oči s podlouhlými zornicemi připomínaly kočku.

„Otče,“ řekl Magnus a to oslovení znělo jako smutný povzdech. „Přišel jsi.“

Muž se usmál. Přední zuby měl ostré, zúžené do špiček jako kočkovitá šelma. „Můj synu,“ promluvil. „Uplynula dlouhá doba od chvíle, kdy jsi mě naposledy navštívil. Skoro jsem si začínal zoufat, že už za mnou nikdy nepřijdeš.“

„Taky jsem to neměl v plánu,“ odsekl Magnus suše. „Přivolal jsem tě jenom jednou, abych se přesvědčil, jestli jsi můj otec. Ta jedna zkušenost mi bohatě stačila.“

„Tvá slova mě zraňují,“ postěžoval si muž a obrátil svůj špičatý úsměv k ostatním. „Jsem Ašmodaj,“ představil se jim. „Jedno z devíti pekelných knížat. Možná jste už o mně slyšeli.“

Alek ze sebe vyrazil jakési heknutí, rychle se ale ovládl.

„Kdysi jsem býval serafínem, patřil jsem mezi anděly,“ pokračoval Ašmodaj samolibým tónem.

„Byl nás bezpočet. Pak přišla válka a my jsme popadali z nebe jako hvězdy. Následoval jsem světlonoše, jitřní hvězdu, neboť jsem patřil k jeho nejbližším rádcům, a když ho potkal pád, padal jsem spolu s ním. V pekle mi navrátil moc a učinil mě jedním z devíti vládců. Kdyby vás to náhodou zajímalo, je skutečně lepší vládnout v pekle než sloužit v nebi. Mluvím z vlastní zkušenosti.“

„Vy jste… Magnusův otec?“ zeptal se Alek přiškrceně. Pak se otočil k čaroději. „Když jsi tenkrát v tunelu metra vzal do ruky čarodějné světlo, rozblikalo se různými barvami – bylo to kvůli němu?“ Ukázal na Ašmodaje.

„Ano,“ připustil Magnus. Vypadal velmi unaveně. „Alexandře, já tě varoval, že se ti tohle zjištění nebude líbit.“

„Nechápu, nač takový povyk. Jsem otcem mnoha čarodějů,“ ohradil se Ašmodaj. „Ale na Magnuse jsem ze všech nejpyšnější.“

„A kdo jsou ti ostatní?“ zeptala se Isabela podezřívavě.

„Zapomněl se vám zmínit, že většina z nich je už mrtvá,“ poznamenal Magnus. Krátce se podíval otci do očí a pak rychle odvrátil zrak, jako by delší oční kontakt nemohl snést. Jemné rty k sobě tiskl tak pevně, že se podobaly tenké čárce. „Taky se ještě nepochlubil, že každé pekelné kníže vládne vlastní říši. Tahle patří jemu.“

„Když je tedy tohle místo – Edóm – vaše říše,“ ozval se Jace, „znamená to, že to, co se tu stalo, bylo vaše dílo?“

„Je to má říše, ale zdržuji se tu jen zřídka,“ odpověděl Ašmodaj s povzdechem mučedníka. „Bývalo to tu nesmírně vzrušující. Nefilim z této dimenze se ukázali jako tvrdý oříšek. Když vynalezli skeptron, skoro jsem si už začínal myslet, že na poslední chvíli zvítězí, jenže Jonathan Lovec stínů v tomto světě zaséval mezi ostatní lidi neshody, místo aby je sjednocoval, a oni se nakonec sami zničili. Tak postupem času dopadne každý, víte? Všichni pak svalují vinu na démony, ale my jen otevíráme dveře. Lidstvo jimi pokaždé projde vlastním přičiněním.“

„Jen se nevymlouvej,“ obořil se na něj Magnus. „V podstatě jsi zavraždil moji matku…“

„Ujišťuji tě, že byla ke všemu dokonale svolná,“ nenechal ho domluvit Ašmodaj a Magnusovi po jeho slovech zrudly tváře. Clary ohromilo, že se mu něco takového vůbec může stát, že se nechá vyvést

z míry jednou jízlivou poznámkou na adresu své rodiny. Bylo to přece už tak dávno a on se vždy dokázal tak dokonale ovládat.

Na druhou stranu ale bylo možné, že rodiče umí vždycky tnout do živého, bez ohledu na to, kolik je člověku let.

„Raději pojďme rovnou k věci,“ prohlásil Magnus. „Můžeš pro nás otevřít průchod, že? A poslat nás jím do Idrisu, do našeho světa.“

„Mám ti to předvést?“ zeptal se Ašmodaj a mávnul prsty ke stupínku, kde už Luke mezitím vstal a z výšky pozoroval dění. Vypadalo to, že Jocelyn se také chystá zvednout na nohy. Clary ještě stihla zaznamenat jejich pohledy plné obav – a vzápětí se oba vytratili jako pára nad hrncem. Vzduch se jen

trochu zatetelil a oni zmizeli i s Jonathanovým tělem. Těsně předtím Clary zahlédla vnitřek Síně Dohod – kašnu s mořskou pannou a mramorovou podlahu – a pak se to všechno ztratilo, jako by se trhlina ve vesmíru sama zacelila.

Clary z hrdla unikl výkřik. „Mami!“

„Poslal jsem je zpátky do vašeho světa,“ vysvětlil Ašmodaj.

„Teď víte, že mluvím pravdu.“ Začal si prohlížet své nehty.

Clary rychle oddechovala a bušilo jí srdce, napůl zděšením, napůl hněvem. „Jak se opovažujete…“

„Tak to přece chcete, ne?“ opáčil Ašmodaj. „Vidíte, první dva jste dostali zadarmo. Ten zbytek už vás ale bude něco stát.“ Při pohledu na tváře, které ho obklopovaly, si povzdechl. „Já jsem démon,“ připomněl jim kousavě. „No vážně, co vás nefilim v dnešní době učí?“

„Já vím, co chceš,“ ozval se Magnus stísněně. „A máš to mít. Musíš ale přísahat na jitřní hvězdu, že všechny moje přátele pošleš zpátky do Idrisu, opravdu všechny, a že je už nikdy nebudeš obtěžovat.

Nezůstanou ti nic dlužni.“

Alek udělal krok vpřed. „Přestaň,“ protestoval. „Magnusi, ne. Co myslíš tím, že víš, co chce? Proč mluvíš, jako by ses neměl vrátit do Idrisu s námi?“

„V každém životě nastane čas,“ promluvil Ašmodaj, „kdy se musíme vrátit do domu svého otce.

Magnusův čas právě nadešel.“

„V domě otce mého příbytkové mnozí jsou,“ zašeptal Jace. Byl velmi bledý a vypadal, jako by se mu chtělo zvracet. „Magnusi, přece tím nemůže myslet… Nechce si vás snad odvést s sebou? Zpátky do…“

„Do pekla? Ne tak docela,“ přerušil ho Ašmodaj. „Jak Magnus řekl, Edóm je má říše. Dělil jsem se o ni s Lilith. Pak si ji podmanil ten spratek, nadělal tu hroznou spoušť, zničil moji tvrz – zbyla z ní hotová ruina. A ty jsi skeptronem povraždil polovinu mých poddaných.“ Poslední větou se poněkud podrážděným tónem obracel k Jaceovi. „Vláda nad celou dimenzí vyžaduje velké množství energie. Bereme sílu z toho, co jsme za sebou zanechali, ze slavného města zvaného Pandemonium, z ohně, do něhož nás zavedl náš pád, ale vždy po nějaké době potřebujeme načerpat energii z něčeho živého. A bytost, která žije věčně, je nejlepším ze všech zdrojů.“

Clary se rázem probrala z otupělosti, která jí svazovala ruce a nohy. Stoupla si před Magnuse

a málem se tam srazila s ostatními, všichni se totiž pohnuli ve stejnou dobu, dokonce i Simon, a postavili

se mezi čaroděje a jeho démoního otce jako živý štít.

„Vy ho chcete připravit o život?“ zeptala se Clary. „To je strašně krutý a hloupý, dokonce i na démona. Jak můžete chtít zabít vlastního syna…?“

Ašmodaj se zasmál. „Nádhera,“ zaradoval se. „Jen se na ty děti podívej, Magnusi, jak tě milují a chtějí tě chránit! Kdo by si to kdy pomyslel? Dohlédnu na to, aby ti na náhrobní kámen vyryli nápis MAGNUS BANE, MILÁČEK NEFILIM.“

„Neopovažujte se ho ani dotknout,“ řekl Alek hlasem, který studil jako železo. „Možná že jste už zapomněl, co my nefilim děláme, ale já vám to teď připomenu. Zabíjíme démony. Dokonce i pekelná knížata.“

„Ach, já dobře vím, co děláte. Zabili jste mého příbuzného Abaddona a naši kněžnu Lilith jste rozprášili do větrů vanoucích nicotou, ona se ale vrátí. V Edómu pro ni vždy bude místo. Jen z toho důvodu jsem jejímu synovi dovolil se tu usadit, ačkoli přiznávám, že jsem nečekal, že natropí takovou škodu.“ Ašmodaj obrátil oči v sloup a Clary potlačila zachvění. Bělmo obklopující jeho zlatozelené duhovky bylo černé jako ropa. „Nemám v úmyslu Magnuse zabít. To by bylo ošklivé a pošetilé a kromě toho, jeho smrt jsem mohl zosnovat kdykoli. Stojím o to, aby mi svůj život odevzdal dobrovolně, neboť život nesmrtelné bytosti má velkou, nesmírnou moc, která se stane zásobárnou energie pro mé království.“

„Ale je to váš syn,“ namítla Isabela.

„A proto také zůstane navždy se mnou,“ řekl Ašmodaj s úšklebkem. „Přesněji řečeno, zůstane žít v mých vzpomínkách.“

Alek se rychle otočil k Magnusovi. Ten stál s rukama vraženýma v kapsách a mračil se. „On ti chce vzít nesmrtelnost?“

„Přesně tak,“ odpověděl Magnus.

„Ale… přežil bys to? Jenom bys už nebyl nesmrtelný?“ Alek se tvářil nešťastně a v Clary se proti její vůli probudil soucit. Vzhledem k příčině jejich rozchodu Alek rozhodně nemohl chtít ani potřebovat, aby mu někdo připomínal, že o Magnusovu nesmrtelnost svého času sám usiloval.

„Přišel bych o nesmrtelnost,“ vysvětloval Magnus. „A všechny roky mého života by mě najednou dohnaly. S největší pravděpodobností bych to nepřežil. Skoro čtyři staletí jsou dlouhá doba, i když se člověk pravidelně maže krémem proti vráskám.“

„To nemůžeš,“ řekl Alek a v jeho hlase byla slyšet naléhavá prosba. „Říkal přece, že chce, abys mu svůj život dal dobrovolně, tak to prostě odmítni.“

Magnus zvedl hlavu a podíval se na něj. Když Clary jeho pohled zachytila, začervenala se

a odvrátila zrak. V čarodějových očích bylo obrovské množství lásky, která se mísila se vztekem, pýchou a zoufalstvím. Ten pohled odhaloval jeho nitro a jí připadalo nepatřičné ho zkoumat. „Nemůžu odmítnout, Alexandře,“ odpověděl. „Jestli to udělám, všichni tu zůstaneme a stejně nás nakonec čeká smrt. Zemřeme hlady a náš popel se obrátí v prach vydaný napospas démonům téhle dimenze.“

„No dobře,“ řekl Alek. „Ale nikdo z nás není ochotný obětovat tvůj život kvůli vlastní záchraně.“

Magnus se rozhlédl po špinavých, vyčerpaných, ztýraných, zoufalých obličejích svých přátel

a Clary si všimla, jak se čarodějův výraz proměnil, když si uvědomil, že Alek mluví pravdu. Nikdo z nich by nevyměnil jeho život za to, aby se sám zachránil, dokonce ani kdyby se tím mohli zachránit všichni.

„Žil jsem velice dlouho,“ řekl Magnus. „Tolik let, a stejně pořád nemám dost. Nebudu lhát a tvrdit opak. Chci žít dál, zčásti i kvůli tobě, Aleku. Ještě nikdy mi na životě nezáleželo tolik jako těch posledních pár měsíců, kdy jsem byl s tebou.“

Alek vypadal zdrceně. „Zemřeme spolu,“ prohlásil. „Chci tu s tebou zůstat.“

„Musíš se vrátit. Musíš se vrátit do svého světa.“

„Já o svět nestojím. Chci tebe,“ oznámil mu Alek a Magnus zavřel oči, jako by ho ta slova zabolela.

Ašmodaj jejich rozhovoru naslouchal dychtivě, skoro až hladově. Clary si vzpomněla, že démoni se živí lidskými emocemi – strachem, radostí, láskou a bolestí. Tou především.

„Nemůžeš tady se mnou zůstat,“ řekl Magnus po krátké odmlce. „Vždyť já už tu ani nebudu. Démon ze mě vysaje životní sílu a moje tělo se rozpadne v prach. Nezapomeň, čtyři sta let.“

„‚Démon‘,“ zopakoval Ašmodaj a nesouhlasně zafuněl. „Mohl bys aspoň používat mé jméno, když už mě tu nudíš svými řečmi.“

Právě v tu chvíli Clary došla k závěru, že Ašmodaje nejspíš nenávidí víc než všechny ostatní démony, které kdy potkala.

„Tak se konečně rozhodni, synku,“ dodal Ašmodaj. „Nemám na to celou věčnost a ty už ostatně také

ne.“

„Musím tě zachránit, Aleku,“ prohlásil Magnus. „Tebe i všechny, které máš rád. Nakonec je to za

tolik životů docela nízká cena, ne?“

„Všechny ne,“ zašeptal Alek a Clary ucítila, jak se jí zpod víček derou slzy. Snažila se, tolik se snažila, aby musela platit jen ona. Nebylo spravedlivé, že nakonec nejtěžší rozhodnutí připadlo Magnusovi, tedy tomu, koho se ve srovnání s nimi ostatními celý ten příběh o nefilim, andělích, démonech a pomstě týkal nejméně. Magnusovi, který se k němu připletl jen proto, že se zamiloval do Aleka. „Ne,“ zopakoval Alek. Přes slzy Clary viděla, jak se k sobě tisknou. I z Magnusových prstů sevřených na Alekově rameni, když se sklonil k polibku, vyzařovala něha. Byl to polibek spíš ze zoufalství než z vášně.

Čaroděj Aleka svíral takovou silou, že mu zarýval prsty do paží, nakonec se ale od něj přece jen odtrhl a otočil se ke svému otci.

„Tak dobře,“ prohlásil Magnus a Clary poznala, že se připravuje a sbírá veškerou odvahu, jako by se chystal vrhnout na hořící hranici. „Tak dobře, vezmi si mě. Dávám ti svůj život. Jsem…“ V ten okamžik vystoupil z jejich hloučku Simon – Simon, který až do této chvíle mlčel, takže Clary skoro zapomněla, že tam je. „Jsem svolný.“

Ašmodaj zvedl obočí. „Cože?“

Zdálo se, že Isabela jeho slova pochopila dřív než všichni ostatní. Zbledla a vykřikla: „Ne, Simone, ne!“ Simon ale s rovnými zády a zvednutou bradou mluvil dál.

„Taky mám věčnej život,“ prohlásil. „Magnus není jedinej. Vezměte si ten můj, vezměte si moji nesmrtelnost.“

„Ách,“ vydechl Ašmodaj a rozzářily se mu oči. „O tobě mi vyprávěl Azazel. Obyčejný upír, to není nic zajímavého, ale světlomilec! Ve tvých žilách přebývá síla slunce. Sluneční svit a věčný život, to je obrovská moc.“

„Ano,“ souhlasil Simon. „Jestli přijmete moji nesmrtelnost namísto Magnusovy, dám vám ji.

Jsem…“

„Simone!“ chtěla ho přerušit Clary, už ale bylo příliš pozdě.

„Jsem svolný,“ dokončil větu. Rozhlédl se po zbytku skupinky a zatnul zuby, v očích pohled, který říkal: Vyslovil jsem to. Je po všem.

„Proboha, Simone, ne,“ protestoval Magnus s obrovským smutkem v hlase a zavřel oči.

„Je mi teprve sedmnáct,“ vysvětloval Simon. „Jestli mi vezme nesmrtelnost, pořád ještě prožiju celej život, neumřu tady. O nesmrtelnost jsem stejně nikdy nestál, nikdy jsem nechtěl být upír, po ničem z toho jsem nikdy netoužil.“

„Žádnej život neprožiješ!“ Isabela měla v očích slzy. „Jestli ti Ašmodaj odebere nesmrtelnost, zbude z tebe jenom mrtvola, Simone. Vždyť jsi nemrtvej.“

Ašmodaj si pohrdavě odfrknul. „Ty hloupá huso,“ obořil se na ni. „Jsem pekelný kníže. Dokážu bořit zdi mezi dimenzemi. Umím světy budovat a zase ničit. Myslíš si, že nedokážu zvrátit přeměnu, při níž se z člověka stává upír? Myslíš, že nemohu zařídit, aby mu zase začalo bít srdce? To je pro mě hračka.“

„A vy byste to udělal?“ zeptala se zmatená Clary. „Proč byste se namáhal vracet mu život? Jste přece démon. Nezáleží vám na něm…“

„To nezáleží. Ale chci to,“ prohlásil Ašmodaj. „Žádám od vás ještě jednu věc. Takovou drobnost, která mi naši dohodu trochu osladí.“ Usmál se od ucha k uchu a jeho zuby se zaleskly jako ostré krystaly.

„A co by to mělo být?“ Magnusovi se třásl hlas. „Co od nás chceš?“

„Jeho vzpomínky,“ odpověděl Ašmodaj.

„Azazel si za to, že nám prokázal laskavost, taky nechal od každého z nás zaplatit vzpomínkou,“ poznamenal Alek. „Co vy démoni s těmi vzpomínkami máte?“

„Lidské vzpomínky, odevzdané dobrovolně, jsou pro nás pochoutka,“ vysvětlil mu Ašmodaj.

„Démoni se živí nářkem a bolestí duší odsouzených k věčným mukám a zatracení. Jen si představ, jak vítanou změnou je pro nás hostina ze šťastných vzpomínek. Když se smíchají dohromady, mají lahodnou sladkokyselou chuť.“ Třpytivýma kočičíma očima se rozhlédl kolem sebe. „A už teď je mi jasné, že od tebe dostanu spoustu šťastných vzpomínek, upíre, neboť jsi vroucně milován, nemám pravdu?“

Zdálo se, že Simon je na vážkách. „Ale když mi vezmete všechny vzpomínky, kdo pak budu? Já…“

„No,“ nenechal ho domluvit Ašmodaj, „asi bych ti mohl uzmout úplně všechny vzpomínky, které máš, a udělat z tebe slintající trosku, ale upřímně řečeno, kdo stojí o vzpomínky dítěte? Samá nuda.

Otázka zní, co bude větší zábava. Vzpomínky jsou nesmírně chutné, ale bolest také. A co by tady tvým přátelům způsobilo největší bolest? Co by jim připomnělo, že se mají před mocí a důvtipem démonů třást strachy?“ Spojil si ruce za zády. Všechny knoflíky na jeho bílém obleku měly tvar much.

„Slíbil jsem vám svoji nesmrtelnost,“ namítl Simon. „Ne svoje vzpomínky. Řekl jste ‚odevzdané dobrovolně‘…“

„Bože v pekle, to je tak banální,“ posteskl si Ašmodaj, pohnul se rychle, jako když přeskočí plamen, a uchopil Simona za předloktí. Isabela se vrhla dopředu, zřejmě aby Simona zachytila, hned ale s vyjeknutím uskočila. Na tváři se jí objevil rudý šrám. Ohromeně si ho přikryla rukou.

„Nechte ji na pokoji,“ osopil se na démona Simon a vykroutil se z jeho sevření.

„Podsvěťane,“ vydechl Ašmodaj a dlouhými pavoučími prsty se dotkl Simonovy tváře. „Když ti ještě v prsou tlouklo srdce, muselo bít jako zvon.“

„Nechte ho být,“ řekl Jace a vytasil meč. „Je náš, ne váš. My nefilim jsme zvyklí chránit své druhy…“

„Ne!“ zasáhl Simon. Celý se třásl, ale stál zpříma. „Jacei, nedělej to. Tohle je jediná možná cesta.“

„To máš tedy pravdu,“ souhlasil Ašmodaj. „Nikdo z vás totiž nedokáže porazit pekelného knížete v jeho vlastní říši, dokonce ani ty, Jacei Herondale, dítě andělů, nebo ty, Clarisso Fairchildová, s těmi svými triky a runami.“ Lehce pohnul prsty a Jaceův meč vzápětí zařinčel na podlaze. Jace ucukl

a zašklebil se bolestí, jako by ho jílec zbraně spálil. Ašmodaj mu věnoval jediný pohled a pak zase zvedl ruku.

„Zde je vaše brána. Podívejte.“ Ukázal na zeď. Ta se začala mihotat a postupně zprůhledněla. Clary spatřila zamlžené obrysy Síně Dohod. Podlaha byla posetá mrtvolami temných bojovníků, které se podobaly hromadám šarlatové látky, a všude pobíhali, klopýtali a objímali se lovci stínů. Vítězství po bitvě.

Spatřila také svoji matku a Luka, jak se nechápavě dívají kolem sebe. Byli pořád ve stejné poloze jako předtím na stupínku – Luke stál a Jocelyn klečela, v náruči tělo svého syna. Teprve teď si jich začali všímat ostatní lovci stínů a vrhat na ně překvapené pohledy, jako by se tam náhle zhmotnili ze vzduchu – což se vlastně i stalo.

„Je tam všechno, po čem toužíte,“ pokračoval Ašmodaj, když brána zablikala a poté zčernala.

„Výměnou za to odejmu světlomilci nesmrtelnost a s ní jeho vzpomínky na svět stínů – všechny vzpomínky na všechny z vás, na všechno, co se naučil, na všechno, čím byl. To je mé přání.“

Simon vyvalil oči. Clary měla pocit, že se jí málem zastavilo srdce. Magnus se tvářil, jako by mu někdo vrazil do břicha nůž.

„A tady to máme,“ zašeptal. „Háček, se kterým nikdo nepočítal. Tak je to s démony vždycky.“

Isabela se tvářila nevěřícně. „Tím myslíte, že chcete, aby na nás zapomněl?“

„Na vás i na to, že vás vůbec kdy znal,“ upřesnil Ašmodaj.

„A na oplátku vám nabízím tohle: Zůstane naživu. Povede život obyčejného civila. Získá zpátky svoji rodinu – matku a sestru. Přátele, školu, všechny samozřejmé součásti normálního lidského života.“

Clary se zoufale podívala na Simona. Třásl se a svíral a zase rozevíral pěsti. Nic neříkal.

„To nepřipadá v úvahu,“ prohlásil Jace.

„Dobrá. V tom případě tu všichni zemřete. Nedá se zrovna říct, že byste měli velký prostor pro vyjednávání, lovče stínů. Co znamenají vzpomínky ve srovnání s nedozírnou hodnotou lidského života?“

„Mluvíte tady o celé Simonově osobnosti,“ namítla Clary. „Vy vlastně navrhujete, že byste nám ho navždycky vzal.“

„Ano. No není to rozkošné?“ Ašmodaj se usmál.

„Je to absurdní,“ odsekla Isabela. „Řekněme, že mu opravdu vezmete vzpomínky. Ale co nám brání si ho najít a říct mu o světě stínů? A odhalit mu pravdu o magii? Už jednou jsme to udělali, takže to zvládneme znovu.“

„Předtím vás znal, znal Clary a věřil jí,“ odpověděl Ašmodaj.

„Teď nikoho z vás nepozná. Všichni pro něj budete cizí a proč by měl naslouchat nějakým cizím bláznům? Kromě toho, znáte zákony Úmluvy stejně dobře jako já. Kdybyste mu bez pádného důvodu řekli o světě stínů a ohrozili tak jeho život, znamenalo by to jejich porušení. Předtím jste se mohli vymlouvat na zvláštní okolnosti, to už teď ale neplatí. Jestli se o něco takového pokusíte, Spolek vás suspenduje

a odebere vám všechny runy.“

„Když už mluvíme o Spolku,“ poznamenal Jace, „nebude vůbec nadšený, když vrhnete civila zpátky do světa, kde si všichni myslí, že je upír. Všichni Simonovi přátelé to vědí! Ví to celá jeho rodina – jeho sestra i matka! I když mu o tom neřekneme my, udělají to oni.“

„Chápu.“ Zdálo se, že to Ašmodaje popudilo. „Tím se všechno dost komplikuje. Možná bych měl přece jen zbavit nesmrtelnosti Magnuse…“

„Ne,“ odmítl jeho návrh Simon. Vypadal vyděšeně a jako by sotva stál na nohou, ale mluvil odhodlaným hlasem. Ašmodaj na něj obrátil dychtivý pohled.

„Simone, buď zticha,“ okřikl ho Magnus zoufale. „Vezmi si místo něj mě, otče…“

„Já ale chci světlomilce,“ prohlásil Ašmodaj. „Magnusi, Magnusi. Nikdy jsi tak docela nepochopil, co znamená být démon, že? Co znamená živit se bolestí. A co je to bolest? Tělesná muka, to není žádná zábava, to zvládne každý démon, na kterého mi ukážeš. Ale stát se umělcem bolesti, být strůjcem utrpení, pošpiňovat duše, obracet čisté pohnutky ve zvrácené, měnit lásku v chtíč a pak v nenávist, udělat ze

zdroje radosti mučicí nástroj, to je pravý smysl naší existence!“ Jeho hlas burácel jako hrom. „Vypravím se do světa civilů. Zbavím vzpomínek všechny, kdo jsou světlomilci blízcí. Budou si ho pamatovat jen jako smrtelníka. A na Clary úplně zapomenou.“

„Ne!“ vykřikla Clary, načež Ašmodaj zaklonil hlavu a rozesmál se tak zvonivým smíchem, že si rázem připomněla, že to byl kdysi anděl.

„Naše vzpomínky si ale vzít nemůžete,“ ozvala se rozzuřená Isabela. „Jsme nefilim. Rovnalo by se to přímýmu útoku. Spolek by…“

„Své vzpomínky si můžete ponechat,“ přerušil ji Ašmodaj.

„Jestli si budete na Simona pamatovat, Spolek mi nemá co vyčíst, a navíc vás to ještě bude trápit, čímž se mé potěšení zdvojnásobí.“ Radostně se usmál. „Vytvořím v srdci vašeho světa díru, a vždycky, když na ni narazíte, vzpomenete si na mě. Vzpomenete si!“ Ašmodaj si Simona přitáhl a přitiskl mu dlaň na prsa, jako by mu mohl přes žebra sáhnout až do srdce. „Můžeme tedy začít. Jsi připraven, světlomilče?“

„Dost!“ Isabela udělala krok dopředu. V ruce držela bič a oči jí plály. „Známe tvoje jméno, démone. Myslíš, že se tě bojím zabít, když jsi pekelnej kníže? Klidně si tvoji hlavu pověsím na zeď jako

trofej, a jestli se Simona jenom dotkneš, půjdu po tobě. Celej svůj život po tobě půjdu…“ Alek svoji sestru objal kolem ramen a pevně ji stiskl. „Isabelo,“ oslovil ji tiše. „Ne.“

„Jak to myslíš, ‚ne‘?“ chtěla vědět Clary. „Tohle přece nemůžeme dopustit… Jacei…“

„Je to Simonovo rozhodnutí.“ Jace stál jako přimrazený. Obličej měl popelavě bledý, ale ani se nepohnul. Díval se Simonovi přímo do očí. „Musíme to respektovat.“

Simon Jaceovi pohled vrátil a pak kývl. Pomalu si je všechny prohlédl, přeskočil očima z Magnuse na Aleka, na Jace, pak na Isabelu a tam se zastavil. Výraz v jeho tváři přetékal tolika možnostmi, které se nikdy neuskuteční, že Clary málem puklo srdce.

A pak se podíval na ni a ona ucítila, jak se v ní něco láme. V jeho obličeji toho bylo tolik, tolik let lásky, tolik šeptaných

tajemství a slibů, tolik společných snů. Viděla, jak si sahá na ruku a pak se ve vzduchu zaleskl nějaký drobný předmět. Automaticky se pohnula a chytila ho. Byl to zlatý prsten, který Simonovi jednou dala. Sevřela ho v dlani a s povděkem se soustředila na to, jak se jí kov zarývá do kůže.

„To by stačilo,“ zasáhl Ašmodaj. „Nesnáším loučení.“ Stiskl Simona ještě pevněji. Simon zalapal po dechu, vytřeštil oči a zvedl si ruku k hrudníku.

„Moje srdce…,“ zasténal a Clary mu z tváře vyčetla, že jeho srdce znovu začalo bít. Zamrkala, aby zahnala slzy, a vtom všechno kolem nich zahalila oslepující bílá mlha. Slyšela, jak Simon vykřikl bolestí. Nohy se jí mimoděk samy rozběhly a ona vyrazila k němu, hned ji to ale odrazilo zpátky, protože vletěla přímo do neviditelné stěny. Někdo ji zachytil – pomyslela si, že asi Jace. Objímaly ji něčí paže a mlha zatím kroužila kolem Simona a démona jako malé tornádo, takže skoro nebyli vidět.

Mlha postupně houstla a začaly se v ní objevovat siluety. Clary uviděla sebe a Simona jako děti, jak běží po ulici v Brooklynu. Měla ve vlasech sponky, Simon byl roztomile neupravený a brýle mu klouzaly

z nosu. Pak je spatřila při koulování v Prospect Parku a poté na Lukově farmě, jak oba visí hlavou dolů ze stromu. Viděla je v kavárně Java Jones, jak poslouchají Erikovy děsné básně, a na létající motorce, zrovna když havarovala na parkovišti. Byl tam i Jace a pozoroval je, oči přimhouřené proti slunci. Pak se v mlze objevil Simon s Isabelou – dlaně měl položené na jejích tvářích a líbal ji a Clary v tu chvíli Isabelu viděla přesně takovou, jaká byla v jeho očích: křehká a silná a nevýslovně krásná. Spatřila Valentýnovu loď, Simona klečícího nad Jacem s krví na rtech a na tričku a Jaceovo zakrvácené hrdlo, potom celu v Idrisu, Hodgeův strhaný obličej a pak znovu je dva, Simona a Clary, když mu na čelo

kreslila Kainovo znamení. Následovala Maureen, její krev na zemi a její růžová čepice, střecha na Manhattanu, kde Lilith přivedla Sebastiána zpátky mezi živé, pak Clary Simonovi podávala přes stůl zlatý prsten, před jeho očima stoupal z jezera Anděl a on zase líbal Isabelu…

Všechny Simonovy vzpomínky na svět stínů i na ně se točily ve vzduchu a navíjely se jako na vřeteno kolovrátku. V mlze se třpytily zlatobílé odlesky připomínající paprsky slunce. Všude kolem to burácelo, jako když se žene bouřka, ale Clary ten rámus sotva slyšela. Natahovala ruce v zoufalé prosbě, i když přesně netušila, ke komu se s ní obrací. „Prosím…“

Cítila, jak ji Jace stiskl ještě větší silou, a pak ji zachytil okraj tornáda. Vichřice ji zvedla ze země

a odnesla pryč. Sledovala, jak se od ní kamenná místnost překotně vzdaluje, a potom jí bouře vzala od úst nářek po Simonovi a nechala ho splynout s přerývaným kvílením větru. Silný vichr jí strhl z ramenou Jaceovy ruce. Zůstala ve vířícím chaosu úplně sama a hlavou jí probleskla myšlenka, že je Ašmodaj

přece jen obelhal, že žádný průchod do jejich světa neexistuje a oni se teď budou vznášet v nicotě, dokud nezemřou.

Pak ale pod sebou spatřila rychle se přibližující zem. Rozeznala podlahu Síně Dohod, mramorové dlaždice se zlatým žilkováním, a vzápětí na ni dopadla. Přistála tak tvrdě, až jí zuby cvakly o sebe.

Automaticky se stočila do klubíčka, jak ji to učili, a dokutálela se až ke kašně s mořskou pannou uprostřed místnosti.

Posadila se a rozhlédla se kolem sebe. Síň byla plná překvapených, mlčenlivých obličejů, na těch jí

ale ani za mák nezáleželo. Nehledala cizí lidi. Ze všech nejdřív zahlédla Jace – dopadl do podřepu, okamžitě připravený k boji. Když se rozhlédl po okolí a uvědomil si, kde jsou, uvolnila se mu ramena. Byli v Idrisu a válka skončila. Pak Clary uviděla Aleka, který ještě držel za ruku Magnuse. Čaroděj pořád vypadal nemocný a vyčerpaný, ale aspoň byl naživu.

A byla tam také Isabela. Dopadla ke Clary ze všech nejblíž, jen pár desítek centimetrů od ní, a už stihla vstát. Očima prohledávala místnost, jednou, dvakrát a pak v zoufalství i potřetí. Byli tam všichni, úplně všichni až na jednoho.

Podívala se z výšky na Clary a v očích se jí zaleskly slzy. „Simon tady není,“ řekla. „On opravdu zmizel.“

V tu chvíli se mlčení, které do té doby svazovalo jazyk všem shromážděným lovcům stínů, náhle rozplynulo, jako když se u pobřeží zlomí vlna. Několik nefilim se k nim rozběhlo. Clary spatřila svoji matku a Luka, Roberta s Marysou, Aline a Helen, dokonce i Emmu Carstairsovou – všichni se shlukli kolem nich, objímali je, nanášeli jim hojivé runy a všemožně se jim snažili pomoci. Clary věděla, že to myslí dobře, že jim chtějí být prospěšní, ale necítila žádnou úlevu. Sevřela v dlani zlatý prsten, schoulila se na podlaze a konečně si dovolila propuknout v pláč.

* Shakespeare, William. Král Lear. Přeložil Josef Václav Sládek. J. Otto: Praha 1923.

24

To, co nazýváme mírem

„Kdo tedy bude zastupovat vílí dvory?“ zeptala se Ťia Penhallowová.

Síň Dohod byla vyzdobená modrými prapory vítězství. Vypadaly jako vyříznuté kusy oblohy. Na každém z nich se skvěla zlatá runa vítězství. Venku byl jasný zimní den a na dlouhé řadě židlí rozestavených čelem k pódiu uprostřed místnosti, kde u dlouhého stolu seděli konzulka a inkvizitor, se třpytily sluneční paprsky. I zde byla výzdoba laděná do zlaté a modré barvy. Na stole stály mohutné zlaté svícny, přes které Emma skoro neviděla na podsvěťany usazené vedle hodnostářů Spolku. Byl tam Luke zastupující vlkodlaky, za upíry mladá žena jménem Lily a také slovutný Magnus Bane, zástupce čarodějů.

Pro zástupce sličného lidu nikdo židli nepřistavil. V hledišti se zvolna zvedla mladá žena. Měla úplně modré oči bez bělma a uši stejně špičaté jako Helen. „Jsem Kaelie Whitewillowová,“ představila se. „Budu mluvit za Zakletý dvůr.“

„A za ostatní víly ne?“ zeptala se Ťia s perem zvednutým nad svitkem papíru.

Kaelie se stisknutými rty zavrtěla hlavou. V sále to zašumělo. Navzdory jásavým vlajkám v něm místo radostné nálady vládlo napětí. V řadě před Blackthornovými seděli Lightwoodovi – Marysa

s rovnými zády, jako by spolkla pravítko – a vedle ní se k sobě nakláněli Isabela s Alekem a něco si šeptali.

Z druhé strany vedle Marysy seděla Jocelyn Fairchildová, ale po Clary Frayové a Jacei Lightwoodovi jako by se slehla zem.

„Ostatní vílí dvory se zříkají zastoupení,“ shrnula Ťia a poznamenala si to. Přes obroučky brýlí se podívala na Kaelie. „Jaké zprávy nám tedy ze Zakletého dvora nesete? Přistoupíte na naše podmínky?“ Emma slyšela, jak se Helen sedící na kraji jejich řady zhluboka nadechla. Dru, Tavy a dvojčata byli ještě považováni za moc malé na to, aby se schůze zúčastnili. Přísně vzato sem nesměl nikdo mladší osmnácti let, ale těm, koho se přímo dotkly události, pro něž se postupně vžilo označení „temná válka“, byla protentokrát udělena zvláštní výjimka.

Kaelie vyšla do uličky mezi řadami sedadel a vykročila k pódiu. Robert Lightwood vstal. „Chcete-li se přiblížit ke konzulce, musíte požádat o povolení,“ prohlásil svým hlubokým hlasem.

„Povolení se zamítá,“ pravila Ťia přísně. „Zůstaňte, kde jste, Kaelie Whitewillowová. Slyším vás tu skvěle.“

Emmě najednou začalo být mladé víly líto – všichni ji probodávali pohledy ostrými jako nože. Všichni až na Aline a Helen, které seděly přitisknuté k sobě. Držely se za ruce takovou silou, že měly úplně bílé klouby na prstech.

„Zakletý dvůr vás prosí o slitování,“ promluvila Kaelie a sepjala před sebou štíhlé ruce.

„Podmínky, které jste pro nás stanovili, jsou příliš tvrdé. Víly si v minulosti vždy zachovávaly suverenitu, měli jsme vlastní krále a královny. Vždy jsme měli své rytíře. Jsme starý lid a to, co po nás žádáte, nás naprosto zničí.“

Sálem proběhlo tiché zašumění. Neznělo vůbec přátelsky. Ťia zvedla papír, který ležel před ní na stole. „Tak si to zopakujeme, ano?“ navrhla. „Žádáme, aby vílí dvory převzaly veškerou zodpovědnost za škody a ztráty na životech, které v temné válce utrpěli lovci stínů a podsvěťané. Sličný lid bude povinen uhradit náklady na opravu poškozených zábran, obnovení sídla organizace Praetor Lupus na Long Islandu a rekonstrukci zničených budov v Alicante. Zaplatíte za to z vlastní pokladnice. A co se týče lovců stínů, o které jsme přišli…“

„Máte-li na mysli Marka Blackthorna, tak toho si odvedl divoký hon,“ namítla Kaelie. „Nad tím nemáme žádnou moc. Musíte s nimi vyjednávat sami a my vám v tom nebudeme bránit.“

„Nemluvím jen o něm,“ řekla Ťia. „Existují ztráty, které nelze nijak nahradit – životy lovců stínů a vlkodlaků padlých v bitvě, životy, o které jsme přišli vinou Pekelného poháru…“

„Za to mohl Sebastián Morgenstern, ne vílí dvory,“ bránila se Kaelie. „A to byl přece lovec stínů.“

„A to je také jediný důvod, proč vás nehodláme trestat odvetnou válkou, kterou byste nevyhnutelně prohráli,“ prohlásila Ťia chladně. „Místo toho vás jen žádáme, abyste rozpustili své armády, aby si sličný lid přestal cvičit vojáky. Už nesmíte nosit žádné zbraně. Každou vílu přistiženou se zbraní, na kterou nemá od Spolku zvláštní povolení, stihne okamžitý trest smrti.“

„Podmínky jsou příliš tvrdé,“ protestovala Kaelie. „Sličný lid na ně nemůže přistoupit! Beze zbraní se nebudeme mít jak bránit!“

„Tak o tom tedy budeme hlasovat,“ rozhodla Ťia a položila papír na stůl. „Má-li někdo námitky proti podmínkám, které jsme sličnému lidu stanovili, nechť nyní promluví.“

Nastalo dlouhé mlčení. Emma viděla, jak Helen se stisknutými rty pohledem pročesává sál. Aline ji pevně držela za zápěstí. Nakonec se do ticha ozvalo zaskřípění židle o podlahu a na nohy se zvedla jedna jediná postava.

Magnus Bane. Následkem utrpení, kterým si prošel v Edómu, byl ještě pobledlý, ale z jeho zlatozelených očí čišela taková energie, že si toho Emma všimla i na dálku. „Vím, že většinu lovců stínů dějiny civilů příliš nezajímají,“ pronesl. „Ale byly i doby, kdy ještě žádní nefilim neexistovali. Doby, kdy Řím bojoval proti městu zvanému Kartágo a v mnoha bitvách zvítězil. Po jedné z nich Řím nařídil, aby mu Kartágo projevilo úctu tím, že rozpustí svoji armádu a posype všechnu půdu solí. Dějepisec Tacitus na toto téma napsal, že Římané způsobili spoušť a nazvali ji mírem.“ Otočil se k Ťie. „Kartaginci jim to nikdy nezapomněli. Jejich nenávist k Římu nakonec roznítila další válku a ta skončila smrtí mnoha lidí

a otroctvím. Nebyl to mír. A tohle také mír není.“

Po jeho proslovu se z publika ozvalo nesouhlasné mručení.

„Třeba o mír nestojíme, čaroději!“ zavolal někdo.

„A co teda navrhuješ, co?“ vykřikl někdo jiný.

„Shovívavost,“ odpověděl Magnus. „Sličný lid má nefilim už dlouho za zlé příliš tvrdý přístup.

Ukažte jim něco jiného než tvrdost a vrátí se vám něco jiného než nenávist!“

Znovu se ozvaly výkřiky, tentokrát hlasitější než předtím. Ťia zvedla ruku a shromáždění se utišilo.

„Chce ve prospěch sličného lidu promluvit ještě někdo jiný?“ zeptala se.

Když se Magnus znovu posadil, úkosem se podíval na ostatní zástupce podsvěťanů, Lily se ale jen jízlivě usmívala a Luke strnulým, upřeným pohledem zíral do stolu. Nebylo žádné tajemství, že jeho sestru Sebastián Morgenstern unesl a proměnil mezi prvními, že mnozí vlkodlaci z Praetor Lupus byli jeho přáteli, včetně Jordana Kylea. A přece mu na tváři byly znát pochyby…

„Luku,“ oslovil ho Magnus tichým hlasem, který se však přesto rozlehl po sále. „Prosím vás.“

Pochyby se z Lukova obličeje vytratily a on zasmušile zavrtěl hlavou. „Nechtějte po mně něco, co vám nemůžu dát,“ řekl. „Všichni pretoriáni přišli o život, Magnusi. Jako zástupce vlkodlaků nemůžu jít proti jejich vůli. Kdybych to udělal, obrátili by se proti Spolku a tím bychom ničeho nedosáhli.“

„Tak to bychom měli,“ prohlásila Ťia. „Promluvte, Kaelie Whitewillowová. Přijmete naše podmínky, nebo mezi námi vypukne válka?“

Mladá víla sklonila hlavu. „Přijímáme podmínky.“

Sálem zaburácel potlesk. Netleskalo jen několik zúčastněných – Magnus, Blackthornovi, Lightwoodovi a Emma. Ta soustředěně sledovala, jak se Kaelie vrací na své místo. Víla sice pokorně klopila pohled k zemi, ale její obličej byl rozpálený hněvem.

„Tato záležitost je tedy uzavřena,“ prohlásila Ťia se zjevným potěšením. „Nyní přejdeme k tématu…“

„Moment.“ Na nohy vyskočil hubený lovec stínů s tmavými vlasy. Emma ho neznala. Mohl to být kdokoli. Někdo od Cartwrightů? Nebo od Pontmercyů? „Ještě zbývá vyřešit otázku Marka a Helen Blackthornových.“

Helen zavřela oči. Vypadala jako obžalovaná, která během celého procesu napůl čekala, že ji soud shledá vinnou, a napůl doufala v odročení, teď si ale právě vyslechla rozsudek ve svůj neprospěch.

Ťia se s perem v ruce zarazila. „Co tím myslíte, pane Baloghu?“ Balogh si stoupl na špičky. „Už se tu mluvilo o tom, jak je možné, že Morgensternovi vojáci pronikli do losangeleského Institutu tak snadno. Mark i Helen Blackthornovi v sobě mají krev sličného lidu. Víme, že ten chlapec se už přidal k divokému honu, takže je mimo náš dosah, ale ona nemá mezi lovci stínů co pohledávat. Je to nemorální.“

Aline vyskočila ze židle. „To je k smíchu!“ vykřikla. „Helen je lovkyně stínů, vždycky jí byla! Má v sobě krev Anděla, k té se přece nemůžete obrátit zády!“

„A kromě ní také krev víl,“ namítl Balogh. „Může lhát. Jeden takový výtečník už nás bohužel jednou podvedl. Navrhuji, abychom jí odebrali všechna znamení…“

Luke hlasitě práskl rukou do stolu. Magnus seděl se shrbenými rameny a dlouhými prsty si zakrýval obličej. „Ta dívka nic neprovedla,“ prohlásil Luke. „Nemůžete ji trestat za to, jaká se narodila.“

„To, jací se narodíme, z nás dělá to, čím jsme,“ trval na své pravdě Balogh. „Nemůžete popřít, že má v sobě vílí krev. Nemůžete popřít, že může lhát. Pokud znovu vypukne válka, na kterou stranu se asi postaví?“

Helen vstala. „Na stejnou jako tentokrát,“ odpověděla. „Bojovala jsem v Burrenu, u Nedobytné pevnosti a v Alicante, chránila jsem svou rodinu a ostatní nefilim. Nikdy jsem nikomu nezavdala nejmenší důvod k tomu, aby zpochybňoval moji loajalitu.“

„Takhle to dopadá vždycky,“ zamumlal Magnus a zvedl hlavu.

„Copak to nevidíte? Už to zase začíná!“

„Helen má pravdu,“ rozhodla Ťia. „Neprovedla nic špatného.“ Z publika se ozval další hlas, tentokrát patřil ženě s tmavými vlasy smotanými do drdolu. „Při vší úctě, paní konzulko, váš názor není objektivní,“ prohlásila. „Všichni víme, jaký vztah je mezi vaší dcerou a tou poloviční vílou. Měla byste se téhle diskuse zdržet.“

„Helen Blackthornovou potřebujeme, paní Sedgewicková,“ zvolala Diana Wrayburnová a také vstala. Tvářila se rozhořčeně. Emma si vzpomněla, jak se k ní v Síni Dohod snažila prodrat a pomoct jí.

„Její otec byl zavražděn. Musí se starat o pět mladších sourozenců…“

„Ale nepotřebujeme,“ odsekla paní Sedgewicková. „Bude se znovu otevírat akademie, takže děti můžou jít tam nebo je umístíme do různých Institutů…“

„Ne,“ zašeptal Julián. Ruce položené na kolenou měl zaťaté v pěst.

„To nepřichází v úvahu,“ vykřikla Helen. „Ťio, musíte přece…“ Ťia se jí zadívala do očí a pomalu, neochotně přikývla. „Arture

Blackthorne,“ řekla, „povstaňte, prosím.“

Emma cítila, jak Julián vedle ní znehybněl a s úlekem sleduje, jak se na opačné straně sálu zvedá cizí muž. Byl drobnější, bledší, menší kopií Juliánova otce, měl řídnoucí hnědé vlasy a jeho blackthornovské oči se napůl skrývaly za brýlemi. Opíral se o dřevěnou hůl, kterou držel poněkud neohrabaně, z čehož si Emma odvodila, že ho úraz, jenž ho odsoudil k chůzi o holi, potkal teprve nedávno.

„Chtěla jsem počkat, až tato schůze skončí, aby se děti mohly se svým strýcem seznámit

v soukromí,“ pokračovala Ťia. „Samozřejmě jsem ho sem povolala hned poté, co jsem se o útoku na Institut v Los Angeles dozvěděla, ale on mezitím v Londýně utrpěl zranění. Přijel do Idrisu teprve dnes ráno.“ Povzdechla si. „Pane Blackthorne, můžete se prosím představit?“

Muž měl kulatý, příjemný obličej a zdálo se, že mu pozornost tolika lidí není ani trochu příjemná.

„Jmenuji se Artur Blackthorn a jsem bratr Andrewa Blackthorna,“ oznámil. Mluvil s britským přízvukem. Emma často zapomínala, že Juliánův otec byl původem z Londýna, o svůj přízvuk totiž přišel už dávno.

„Co nejdřív se přestěhuji do losangeleského Institutu a své neteře a synovce si nechám u sebe. Děti budou žít pod mou ochranou.“

„Opravdu je to tvůj strýček?“ zašeptala Emma s pohledem upřeným na stojícího muže.

„Jo, je to on,“ odpověděl jí Julián taktéž šeptem, zjevně rozrušený. „Já jenom… doufal jsem… teda chci říct, že už jsem si začínal myslet, že nepřijede. Já… raději bych, aby se o nás starala Helen.“

„Ačkoli jsme si všichni nesmírně oddechli, že se o Blackthornovy děti postaráte,“ promluvil Luke,

„Helen přece patří mezi ně. Když jste se teď přihlásil k zodpovědnosti za mladší sourozence, znamená to, že souhlasíte s tím, aby jí byla odebrána znamení?“ Artur Blackthorn se zatvářil zděšeně. „Ani

v nejmenším,“ namítl. „Můj bratr možná v… v milostných záležitostech nepostupoval zrovna obezřetně, ale podle všech precedentů se z dětí lovců stínů také stávají lovci stínů. Jak se říká, ut incepit fidelis sic permanet.“

Julián se na své židli přikrčil. „Bezva, latinský rčení,“ zamumlal. „Přesně jako táta.“

„A co to znamená?“ zeptala se Emma.

„‚Věrná byla, věrná zůstává‘, něco v tom smyslu.“ Julián těkal pohledem po sále. Všichni si něco bručeli a nevraživě se rozhlíželi kolem sebe. Ťia se potichu radila s Robertem a zástupci podsvěťanů. Helen pořád stála, ale zdálo se, že ji na nohou drží jedině Alinina podpora.

Skupinka na pódiu se rozestoupila a Robert Lightwood udělal krok ke shromážděným lovcům stínů.

V obličeji měl rozezlený výraz. „Aby nemohl nikdo namítat, že Ťiino osobní přátelství s Helen Blackthornovou má vliv na její rozhodnutí, zdržuje se hlasování,“ prohlásil. „My ostatní jsme rozhodli, že jelikož je Helen osmnáct let, a je tedy ve věku, kdy se mnozí mladí lovci stínů nechávají přidělit do jiných Institutů, aby poznali odlišné metody, bude odvelena na Wrangelův ostrov za účelem studia zábran.“

„Na jak dlouho?“ zeptal se ihned Balogh.

„Na neurčito,“ odpověděl Robert a Helen se zhroutila na svoji židli vedle Aline. Obličej měla stažený žalem a šokem. Na Wrangelově ostrově byly sice umístěné všechny zábrany chránící svět, takže se svým způsobem jednalo o prestižní pracoviště, ale zároveň to byl maličký ostrůvek v Severním ledovém oceánu na sever od Ruska, tisíce kilometrů od Los Angeles.

„Stačí vám to?“ dodala Ťia chladným tónem. „Pane Baloghu? Paní Sedgewicková? Budeme hlasovat? Všichni, kdo souhlasí s přidělením Helen Blackthornové na Wrangelův ostrov, dokud nenajdeme přesvědčivý důkaz o její loajalitě, nechť řeknou ‚ano‘.“

Sálem se rozlehlo sborové „ano“, které zcela přehlušilo pár záporných odpovědí. Emma neřekla nic a Julián také ne, oba byli totiž na hlasování příliš mladí. Emma se natáhla, vzala Juliána za ruku a stiskla ji. Měl úplně ledové prsty. Vypadal jako někdo, kdo už utržil tolik ran, že se mu ani nechce vstávat ze země. Helen tiše vzlykala v Alinině náručí.

„Ještě je tu ta záležitost s Markem Blackthornem,“ ozval se znovu Balogh.

„Jaká záležitost?“ zeptal se Robert Lightwood podrážděným tónem. „Vždyť si ho odvedl divoký hon! Můžeme si o tom promluvit, až jestli s námi budou ochotní vyjednávat o jeho propuštění, což já osobně považuji za krajně nepravděpodobné.“

„A to je právě ono,“ řekl Balogh. „Pokud totiž o jeho propuštění vůbec jednat nebudeme, celý problém sám od sebe zmizí. Tomu chlapci je stejně nejspíš lépe se sobě podobnými.“

Kulatý obličej Artura Blackthorna zbledl. „Ne,“ prohlásil. „To by můj bratr nechtěl. Chtěl by, aby byl ten chlapec doma se svou rodinou.“ Ukázal na místo, kde seděla Emma s Juliánem a ostatními. „Už toho ztratili tolik. Jak bychom jim mohli chtít způsobit další ztrátu?“

„My je přece chráníme,“ vybuchla paní Sedgewicková. „Před bratrem a sestrou, kteří je stejně jednou zradí a uvědomí si, že mají blíž k vílím dvorům. Nechť všichni, kdo souhlasí s tím, abychom navždy upustili od pátrání po Marku Blackthornovi, řeknou ‚ano‘.“

Julián se naklonil na židli dopředu a Emma ho objala. Neohrabaně se mu přitiskla k boku. Všechny svaly měl napjaté a tvrdé jako železo, jako by se připravoval na pád nebo ránu. Helen se k nim naklonila

a něco jim šeptala, obličej mokrý od slz. Když se Aline kolem Helen natáhla a pohladila Juliána po hlavě, Emma si všimla rodinného prstenu Blackthornových, který se jí třpytil na ruce. Vzápětí sálem znovu zaznělo strašlivé, jednohlasé „ano“ a Emmě v tu chvíli lesk Alinina šperku připomínal nouzovou světlici vystřelenou uprostřed širého oceánu, kde ji nikdo nevidí a nikdo se o ni nezajímá.

Pomyslela si, že jestli má tohle být mír a vítězství, možná přece jen dává přednost válce a boji.

Jace seskočil z koňského hřbetu a natáhl ruku ke Clary, aby jí pomohl ze sedla. „Jsme tady,“ řekl a otočil se k jezeru.

Stáli na mělké kamenité pláži u západního břehu jezera Lyn. Byla to jiná pláž než ta, kde Valentýn přivolal anděla Raziela, kde Jace vykrvácel do písku a pak zase vstal z mrtvých, Clary ale od toho dne u jezera nebyla, takže jí při pohledu na něj i tak přebíhal mráz po zádech.

Bylo to bezpochyby nádherné místo. Jezero, v němž se stříbrně zračila zimní obloha, se táhlo do dálky a jeho zčeřená hladina se podobala kusu alobalu, který se chvěje ve větru. Vysoko nad hlavou jim ubíhaly bílé mraky a kolem nich se zvedaly holé kopce.

Clary vykročila ke břehu jezera. Myslela si, že ji sem matka doprovodí, Jocelyn ale na poslední chvíli odmítla s vysvětlením, že se se svým synem rozloučila už dávno a teď přišla řada na Clary. Spolek se rozhodl jeho tělo spálit – na Claryinu žádost. Pohřeb na hranici představoval poctu a ti, kdo zemřeli

v hanbě, byli pohřbíváni nespálení do země na křižovatkách cest, jako Jaceova matka. Clary se domnívala, že Spolek na spálení mrtvoly jejího bratra přistoupil nejen proto, aby jí prokázal laskavost,

ale také aby získal naprostou jistotu, že je skutečně mrtvý. Přesto ale Jonathanův popel nikdy neměl spatřit místo, kde přebývají mlčenliví bratři. Nikdy se nestane součástí Kostěného Města, jeho duše se nikdy nepřipojí k duším ostatních mrtvých nefilim.

Nikdy nebude pohřben mezi těmi, kdo zemřeli jeho přičiněním, což bylo podle Claryina názoru spravedlivé. Temní bojovníci byli spáleni a jejich popel lovci stínů zakopali u křižovatky poblíž Brocéliandského hvozdu. V budoucnu měl na tom místě vyrůst pomník uctívající památku

bývalých nefilim, jen Jonathanu Morgensternovi nikdo žádný památník stavět nehodlal. Neexistoval nikdo, kdo by na něj chtěl vzpomínat. Dokonce i Clary si přála zapomenout, ale nebylo to tak snadné.

Voda v jezeře byla průzračná a měla jemný duhový lesk, jako by ji pokrývala tenounká vrstva oleje.

Když Clary otevírala stříbrnou schránku, kterou držela v rukou, o špičky bot jí pleskaly vlnky. Schránka

obsahovala jemný šedý popel s pár kousky zuhelnatělých kostí. Navrchu ležel lesklý stříbrný prsten Morgensternů. Jonathan ho měl pověšený na řetízku kolem krku, když ho pokládali na hranici, a oheň mu ani trochu neublížil.

„Nikdy jsem neměla bratra,“ řekla. „Ne doopravdy.“

Jace jí položil ruku na záda mezi lopatky. „Ale měla,“ namítl.

„Měla jsi Simona. Ve všech ohledech, na kterých záleží, to byl tvůj bratr. Viděl tě vyrůstat, bránil tě, bojoval s tebou a taky za tebe, celý život mu na tobě záleželo. Byl to bratr, kterého sis vybrala. I když je teď… pryč, nikdo a nic ti tyhle vzpomínky nemůže vzít.“

Clary se zhluboka nadechla a hodila schránku co nejdál do jezera. Letěla daleko přes duhovou vodu a za letu se z ní obloukem sypal popel připomínající čáru za tryskovým letadlem. S ním vypadl i prsten.

Ve vzduchu se otáčel kolem vlastní osy a vrhal kolem sebe stříbrné odlesky, až nakonec zmizel pod hladinou.

„Ave atque vale,“ pronesla a pak odrecitovala celý verš staré básně. „Ave atque vale in perpetuum, frater. Buď zdráv a navždy sbohem, můj bratře.“

Od jezera vanul studený vítr. Cítila, jak fouká proti ní a studí ji na tvářích, a teprve tehdy si uvědomila, že pláče a zima je jí hlavně kvůli tomu, že má obličej mokrý od slz. Od chvíle, kdy zjistila, že je Jonathan naživu, nemohla pochopit, proč její matka každý rok v den jeho narozenin plakala. K čemu pláč, když ho nenáviděla? Teď už jí ale Clary rozuměla. Jocelyn oplakávala dítě, které nikdy nebude mít, sny, z nichž se skládala její představa o tom, jaké to bude, mít syna a jaký chlapec z něj vyroste. Prolévala slzy nad vrtkavým osudem, který jejího syna zničil dřív, než se narodil. A tak, stejně jako to po mnoho let dělávala její matka, Clary stála na břehu Zrcadla smrti a oplakávala bratra, kterého nikdy nebude mít, chlapce, který nikdy nedostal šanci žít. Plakala také nade všemi, kdo přišli o život v temné válce, plakala nad svou matkou a nad její ztrátou, nad Emmou a Blackthornovými a vzpomínala na to, jak polykali slzy, když jim vyprávěla, že v podzemních chodbách v zemi víl viděla Marka a že teď jejich bratr patří divokému honu. Plakala i kvůli Simonovi, kvůli prázdnému místu, které jí po něm zůstalo v srdci, kvůli tomu, že se jí po něm bude každý den až do smrti stýskat. A plakala také nad sebou a nad změnami, které se v ní odehrály, protože i změna k lepšímu se někdy zdá jako malá smrt.

Jace stál celou dobu vedle ní a beze slova ji držel za ruku. Jonathanův popel se mezitím ztratil pod hladinou a na jezeře po něm nezůstalo ani stopy.

„Poslouchat za dveřma se nemá,“ prohlásil Julián.

Emma ho zpražila pohledem. No dobře, tak přes silné dřevěné dveře do konzulčiny pracovny, které teď byly trochu pootevřené, slyšela zvýšené hlasy. A možná se k těm dveřím i trochu nakláněla, protože

v ní hlasy vzbuzovaly mučivou zvědavost. Chyběl jí už jen kousíček, aby rozeznala jednotlivá slova. A co má být? Není snad lepší něco vědět než to nevědět?

Rty Juliánovi naznačila: „No a co?“ Její kamarád jen zvedl obočí. Julián sice pravidla rád neměl, ale většinou se jimi řídil.

To Emma byla toho názoru, že pravidla existují od toho, aby se porušovala nebo aspoň přizpůsobovala situaci.

Navíc se nudila. Ke dveřím na konci dlouhé chodby, která se táhla skoro po celé délce Gardu, je dovedl jeden ze členů Rady a nechal je tam stát. Před pracovnou visely na zdech tapisérie, stářím už celé ošoupané. Většina z nich zpodobňovala výjevy z dějin lovců stínů: Anděla povstávajícího z jezera

s Nástroji smrti, Anděla předávajícího Jonathanovi Lovci stínů Šedou knihu, podepsání prvních Dohod, bitvu u Šanghaje, zasedání Rady v Buenos Aires. Vedle nich visel ještě jeden gobelín, ten ovšem vypadal nověji, jako by ho sem umístili teprve nedávno. Byl na něm zase Anděl zvedající se z jezera, jenže tentokrát bez Nástrojů smrti. Na břehu stál světlovlasý muž a poblíž něj skoro neviditelná postava křehké dívky s rudými vlasy a stélou v ruce…

„Jednou tady taky budeš mít svoji tapisérii,“ řekl Julián.

Emma se na něj rychle podívala. „Na tapisérie se dostanou jenom lidi, kteří udělají něco fakt velkýho. Třeba vyhrajou válku.“

„Ty bys válku klidně vyhrát mohla,“ prohlásil s důvěrou. Emmě se při jeho slovech trochu sevřelo srdce. Když se na ni Julián takhle díval, jako by byla úžasná a skvělá, bolest ze ztráty rodičů v ní trochu ustupovala. Když má člověk někoho, komu na něm záleží tolik jako Juliánovi na ní, je to, jako by nikdy nemohl zůstat úplně sám.

Pokud se ovšem nerozhodnou je s Juliánem rozdělit a přestěhovat ji do Idrisu nebo do některého z Institutů, kde měla vzdálené příbuzné – do Anglie, Číny nebo Íránu. V náhlém záchvatu paniky vytáhla stélu, nakreslila si na ruku runu citlivého sluchu a přitiskla ucho na dřevěné dveře. Juliánovu nesouhlasnému pohledu nevěnovala pozornost.

Najednou slyšela naprosto zřetelně. Nejdřív poznala Ťiin hlas a po chvíli i ten druhý – konzulka mluvila s Lukem Garrowayem.

„… Zachariáš? Ten už přece není aktivním lovcem stínů,“ říkala právě Ťia. „Dnes odjel, ještě před schůzí. Říkal, že na něj čeká pár nedořešených záležitostí a na začátku ledna má v Londýně důležitou schůzku, kterou nesmí zmeškat.“

Luke něco zamumlal v odpověď, ale to už Emma neslyšela. Netušila, že se Zachariáš chystá odjet, a teď litovala, že mu nestihla poděkovat za to, jak jim té noci při bitvě pomohl. Také se ho chtěla zeptat, odkud ví, že její prostřední jméno je Kordélie.

Zase se naklonila ke dveřím a zaslechla druhou půlku Lukovy věty. „… měl nejdřív říct tobě,“ řekl.

„Hodlám odstoupit z funkce zástupce vlkodlaků. Nahradí mě Maia Robertsová.“ Ťia překvapeně vyjekla. „Není na to trochu mladá?“

„Je velmi schopná,“ namítl Luke. „A moje doporučení by vůbec nemělo být nutné…“

„To ne,“ souhlasila Ťia. „Kdyby nás před Sebastiánovým útokem nevarovala, přišlo by o život mnohem víc lovců stínů.“

„A vzhledem k tomu, že od téhle chvíle povede newyorskou vlkodlačí smečku, je mnohem logičtější, aby se stala zástupkyní místo mě.“ Povzdechl si. „A navíc, Ťio, ztratil jsem sestru. Jocelyn přišla o syna – už podruhé. A Clary se pořád nevzpamatovala z toho, jak to dopadlo se Simonem. Chci být své dceři nablízku.“

Ťia nespokojeně vzdychla. „Možná jsem jí neměla dovolit, aby mu telefonovala.“

„Potřebovala to vědět,“ uklidňoval ji Luke. „Je to ztráta. Musí se s tím smířit. Musí dostat čas truchlit. Rád bych byl s ní a pomáhal jí. Chci se oženit. Chci být se svojí rodinou. Nemůžu jinak než odstoupit.“

„Samozřejmě máš moje požehnání,“ odpověděla konzulka.

„I když nezastírám, že bych uvítala tvoji pomoc při znovuotevření akademie. Přišli jsme o tolik lidí. Už dávno smrt nesklátila tolik životů nefilim. Musíme se vydat do světa civilů, najít vhodné kandidáty na pozvednutí a zajistit jejich výcvik. Bude kolem toho hodně práce.“

„A ty máš k dispozici hodně pomocníků.“ Luke zněl neoblomně.

Ťia si povzdechla. „Uvítám Maiu s otevřenou náručí, jen se neboj. Chudák Magnus, obklopený tolika ženami.“

„Pochybuju, že mu to bude vadit, možná si toho ani nevšimne,“ poznamenal Luke. „A mimochodem doufám, že víš, že měl pravdu, Ťio. Ukončit pátrání po Marku Blackthornovi a poslat Helen Blackthornovou na Wrangelův ostrov opravdu bylo nehorázně kruté.“

Nastalo krátké ticho. „Já vím,“ po chvíli tiše odpověděla Ťia.

„Myslíš, že netuším, co jsem provedla vlastní dceři? Ale kdybych Helen dovolila zůstat… Viděla jsem v očích lovců stínů nenávist a dostala jsem o ni strach. I o Marka, kdyby se nám ho podařilo najít.“

„A já jsem zase v očích Blackthornových dětí viděl zoufalství,“ namítl Luke.

„Děti toho vydrží hodně.“

„Ztratily bratra a otce a ty je teď necháš vychovávat strýčkem, kterého viděly jen párkrát v životě…“

„Však budou mít na seznámení času dost. Je to dobrý člověk. O místo jejich učitelky navíc požádala Diana Wrayburnová a já přemýšlím o tom, že jí vyhovím. Jejich odvaha na ni udělala dojem…“

„Ale není to jejich matka. Moje matka odešla, když jsem byl ještě dítě,“ řekl Luke. „Stala se železnou sestrou a přijala jméno Kleófa. Už jsem ji pak nikdy nespatřil. Vychovala mě Amatis. Netuším, co bych bez ní tehdy dělal. Byla mi… úplně vším.“

Emma se rychle ohlédla na Juliána, aby zjistila, jestli rozhovor slyšel. Usoudila, že asi ne. Nedíval se na ni, ale upřeně zíral před sebe a v modrozelených očích měl pohled vzdálený jako oceán, jemuž se podobaly. Přemýšlela, jestli vzpomíná na minulost, nebo s obavami uvažuje nad budoucností. Přála si, aby mohla vrátit čas, přivést k životu své rodiče, vrátit Juliánovi otce, Helen a Marka, spravit všechno, co se rozbilo.

„To s Amatis mě mrzí,“ pokračovala Ťia. „A věř mi, že se o Blackthornovy děti taky bojím. Ale vždycky mezi námi existovali sirotci. Jsme nefilim. Víš to stejně dobře jako já. Co se týče té malé Carstairsové, tak ta se přestěhuje do Idrisu. Obávám se, že je trošku tvrdohlavá…“

Emma strčila ramenem do dveří pracovny a ty se otevřely. Povolily mnohem snáz, než čekala, takže s klopýtnutím vletěla do místnosti. Slyšela, jak za ní Julián polekaně vyjekl a rozběhl se za ní. Chytil ji vzadu za pásek u džínů a přidržel ji, než zase získala rovnováhu. „Ne!“ vykřikla.

Ťia i Luke se na ni překvapeně podívali – konzulka s pootevřenými ústy a Luke s náznakem úsměvu.

„Trošku?“ prohodil.

„Emmo Carstairsová,“ ozvala se Ťia a začala vstávat, „jak se opovažuješ…“

„Jak se opovažujete vy?“ Emma si s nezměrným údivem uvědomila, že místo ní promluvil Julián.

Zelenomodré oči mu plály.

Během pěti vteřin se z ustrašeného chlapce proměnil v rozzuřeného mladíka, kterému na hlavě stály rozcuchané hnědé vlasy, jako by se také zlobily. „Jak se opovažujete na Emmu křičet, když jste sama porušila slib?! Slíbila jste nám, že Spolek Marka nikdy neopustí, dokud bude naživu, slíbila jste to!“

Ťia měla aspoň tolik slušnosti, že se zatvářila zkroušeně. „Dal se k lovcům z divokého honu,“ namítla. „Nepatří teď ani k mrtvým, ani k živým.“

„Takže vy jste to věděla,“ osočil ji Julián. „Už když jste to slibovala, věděla jste, že váš slib nic neznamená.“

„Mým cílem bylo zachránit Idris,“ bránila se Ťia. „Je mi to líto. Vás dva jsme potřebovali a já…“ Znělo to, jako by jí slova uvízla v krku. „Ten slib bych dodržela, kdyby to bylo v mých silách. Kdyby existoval nějaký způsob, kdyby to bylo možné… zařídila bych to.“

„V tom případě nám něco dlužíte,“ ozvala se Emma a odhodlaně si stoupla před konzulčin psací stůl. „Za porušení svého slibu nám dlužíte laskavost. Takže teď budete muset udělat tohle.“

„Udělat co?“ Ťia se tvářila nechápavě.

„Nebudu se stěhovat do Idrisu. Prostě ne. Patřím do Los Angeles.“

Emma cítila, jak za ní Julián strnul. „No jasně že tě nebudou nutit, aby ses stěhovala do Idrisu,“ řekl. „O čem to mluvíš?“

Emma vyčítavě ukázala prstem na konzulku. „Ona to říkala.“

„To nepřipadá v úvahu,“ prohlásil Julián. „Emma bydlí v Los Angeles. Je tam doma. Může žít v Institutu. To přece lovci stínů dělají. Institut má být naše útočiště.“

„Institut povede tvůj strýček,“ připomněla mu Ťia. „Rozhodnutí je na něm.“

„A co teda říkal?“ chtěl vědět Julián. Za těmi čtyřmi slovy se skrývaly rozbouřené emoce. Když měl Julián někoho rád, měl ho rád už napořád, a když někoho nenáviděl, bylo to také navždy. Emma se dovtípila, že právě teď leží na vahách v jeho mysli otázka, jestli bude Julián navždy nenávidět svého

strýčka.

„Řekl, že Emma může zůstat s vámi,“ odpověděla Ťia. „Ale já jsem přesvědčená, že by se pro ni našlo místo v akademii pro lovce stínů v Idrisu. Má neobyčejný talent a tady by se jí dostalo nejlepších učitelů. Navíc by tam byla i spousta dalších studentů, kteří někoho ztratili a mohli by jí v jejím žalu pomoci…“

V jejím žalu. Emminu mysl najednou zaplavily obrazy – fotografie z pláže, kde našli těla jejích rodičů pokrytá neznámými runami. Očividný nezájem Spolku o to, co se jim stalo. Její otec, jak se k ní sklání, aby ji políbil, a pak odchází k autu, kde čeká její matka. Jejich smích unášený větrem.

„Já jsem taky někoho ztratil,“ procedil Julián mezi zuby. „Můžu jí pomoct já.“

„Je ti dvanáct let,“ odsekla Ťia, jako by to mluvilo za vše.

„Jenomže tak to nezůstane napořád!“ vykřikl Julián. „Emma a já se známe celej život. Ona je jako… je jako…“

„Stanou se z nás parabátai,“ vyhrkla znenadání Emma, dřív než mohl Julián doříct, že je jako jeho sestra. Z nějakého zvláštního důvodu neměla chuť to slyšet.

Všichni včetně Juliána vytřeštili oči.

„Julián mi to nabídl a já jsem souhlasila,“ pokračovala. „Je nám dvanáct, takže jsme dost velcí na to, abychom se mohli sami rozhodnout.“

Luke se na ni podíval a oči se mu při tom zatřpytily. „Parabátai se nesmí rozdělit,“ řekl. „Je to proti zákonům Spolku.“

„Musíme spolu trénovat,“ dodala Emma. „Musíme spolu skládat zkoušky a projít rituálem…“

„Ano, ano, chápu,“ přerušila ji Ťia. „Dobrá tedy. Juliáne, tvému strýčkovi nebude vadit, když bude Emma bydlet v Institutu, a pouto parabátai přebíjí všechny ostatní faktory.“ Přeskočila pohledem z Emmy na Juliána. Tomu se v očích leskly slzy. Vypadal šťastný, opravdu šťastný a bylo to poprvé za tak dlouhou dobu, že si Emma skoro nevzpomínala, kdy ho naposledy viděla takhle se usmívat. „Jste si tím jistí?“ dodala konzulka. „Spojení parabátai je vážná věc, nesmí se brát na lehkou váhu. Je to závazek. Budete muset jeden na druhého dávat pozor, navzájem se chránit, musí vám na tom druhém záležet víc než na sobě.“

„To platí už teď,“ prohlásil Julián sebejistě. Emma se k odpovědi odhodlala až po chvíli. Pořád v duchu viděla své rodiče. V Los Angeles čekala pravda o tom, co se jim stalo. Pravda, kterou potřebovala znát. Jestli nikdo nepomstí jejich smrt, bude to, jako by nikdy ani nežili.

A navíc přece neměla nic proti tomu, aby se Julián stal jejím parabátai. Představa, že je celý život nebude moct nikdo rozdělit, a příslib, že nikdy nebude sama, zatlačovaly v její mysli do pozadí hlas, který jí našeptával: Počkej…

Rozhodně přikývla. „Naprosto,“ řekla. „Jsme si naprosto jistí.“

Když Clary navštívila Idris poprvé, byl zrovna podzim a celá země se halila do odstínů zelené, žluté a červenohnědé barvy. Teď, uprostřed zimy, těsně před Vánocemi, z ní čišela drsná vznešenost. V dálce se zvedaly zasněžené hory a stromy podél cesty vedoucí od jezera do Alicante měly holé větve, které se proti jasnému nebi splétaly v jemnou krajku.

Jeli beze spěchu a Poutník zlehka našlapoval na cestu. Clary seděla za Jacem a držela se ho kolem pasu. Jace občas koni přikázal ještě zpomalit a ukazoval jí venkovská sídla bohatších rodin lovců stínů, která se v létě skrývala za hradbou olistěných stromů, teď však byla dobře vidět. Když projížděli kolem kamenného domu tak hustě porostlého břečťanem, že skoro splýval s okolním lesem, Clary ucítila, jak Jaceovi ztuhla ramena. „Sídlo Blackthornovy rodiny,“ vysvětlil jí. „Což znamená, že za touhle zatáčkou se objeví…“ Pak se odmlčel, protože Poutník právě zdolal nízký pahorek. Na jeho vrcholku Jace zastavil tak, aby se mohli podívat dolů na místo, kde se cesta větvila. Jedna odbočka vedla do Alicante – Clary tím směrem v dálce viděla démoní věže –, zatímco ta druhá se stáčela k rozlehlé budově s fasádou ze

zašlého žlutého kamene, obehnané nízkou zídkou. „Sídlo Herondaleových,“ dokončil Jace.

Zvedl se ledový vítr a začal mu čechrat vlasy. Clary měla nasazenou kapuci, ale jeho čelo ani ruce nechránilo vůbec nic: před výletem totiž prohlásil, že při jízdě na koni rukavice nesnáší. Rád cítil v rukou otěže. „Chceš se tam jít porozhlídnout?“

Před ústy se mu objevil bílý obláček páry. „Já nevím.“ Přitiskla se k němu a roztřásla se. „Dělá ti starosti, že nestihneme jednání Rady?“ Ji samotnou to trochu mrzelo, ačkoli dobře věděla, že se následujícího dne vracejí do New Yorku a tohle je jediná chvíle, kdy mohli potají uložit k věčnému odpočinku popel jejího bratra. Vyzvednout ze stájí koně a jet k jezeru Lyn v době, kdy skoro všichni ostatní lovci stínů v Alicante odešli do Síně Dohod, byl Jaceův nápad. Jace chápal, jak je pro ni důležité představu svého bratra pohřbít, i když téměř komukoli jinému by to vysvětlovala jen s obtížemi.

Zavrtěl hlavou. „Stejně jsme na hlasování moc mladí. A jsem si jistá, že to bez nás zvládnou.“ Zamračil se. „Budeme se muset dovnitř vloupat,“ prohlásil. „Konzulka mi tvrdí, že dokud si chci nechat říkat Jace Lightwood, nemám na majetek Herondaleových žádný právní nárok. Dokonce ani nemám jejich rodinný prsten, žádný totiž neexistuje. Železné sestry by musely ukout nový. Až mi bude osmnáct, nárok na tohle jméno ztratím úplně.“

Clary seděla zcela bez hnutí a lehce se ho držela v pase. Byly chvíle, kdy chtěl, aby ho povzbuzovala k pokračování a kladla mu otázky, a pak také okamžiky, kdy toužil po pravém opaku. Tohle byl ten druhý případ. Potřeboval si to promyslet sám. Držela se ho a jen tiše oddechovala, dokud se

v jejím objetí najednou nezavrtěl a patami nestiskl Poutníka v bocích.

Kůň se klusem rozběhl z pahorku dolů k venkovskému sídlu. Nízká brána z tepaného železa zdobená motivem ptáků za letu byla otevřená. Cesta ústila na kruhové prostranství se štěrkovým povrchem, v jehož středu stála kamenná kašna, nyní vyschlá. Jace zastavil koně pod schody stoupajícími ke vchodovým dveřím a zvedl hlavu, aby se mohl podívat na okna zatlučená prkny.

„Tady jsem se narodil,“ řekl. „Tady zemřela moje matka a tady mě Valentýn vyřízl z jejího břicha.

Hodge mě vzal a schoval, aby se o tom nikdo nedozvěděl. Tehdy taky byla zima.“

„Jacei…“ Položila mu ruce s roztaženými prsty na hrudník a ihned na dlaních ucítila, jak mu tluče srdce.

„Myslím, že se chci jmenovat Herondale,“ prohlásil stručně.

„V tom ti nikdo nemůže bránit.“

„Nechci tím Lightwoodovy zradit,“ pokračoval. „Jsou moje rodina. Ale došlo mi, že jestli si jméno Herondale nevezmu, ten rod se mnou úplně vymře.“

„To není tvoje starost…“

„Já vím,“ odpověděl. „Ve skříňce, co mi dala Amatis, byl dopis od mého otce určený mně. Napsal ho dřív, než jsem se narodil. Četl jsem ho několikrát. Když jsem ho pročítal poprvé, tak jsem otce nenáviděl, i když mi psal, že mě má rád. Ale bylo tam pár vět, které jsem pak nemohl dostat z hlavy. Psal mi: ‚Chci, aby z tebe vyrostl lepší člověk než ze mě. Nedovol, aby ti někdo jiný říkal, čím jsi nebo čím bys měl být.‘ “ Zaklonil hlavu, jako by chtěl ze zdobených okapů vyčíst svoji budoucnost. „Změnou jména člověk nezmění svoji povahu. Jenom se podívej na Sebastiána – na Jonathana.

I když si začal říkat Sebastián, nakonec v tom nebyl žádný rozdíl. Chtěl jsem jméno Herondale zavrhnout, protože jsem si myslel, že svého otce nenávidím, ale teď už vím, že to není pravda. Možná byl slabý a dělal špatná rozhodnutí, ale věděl o tom. Není důvod, abych ho nenáviděl. Navíc mu předcházela spousta generací Herondaleů a ti vykonali mnoho dobrého, takže by byla škoda nechat jejich rod vymřít jen proto, abych se pomstil svému otci.“

„To je poprvý, co tě o něm slyším mluvit jako o otci, jako bys to tak opravdu myslel,“ poznamenala Clary. „Většinou tak mluvíš jenom o Valentýnovi.“

Ucítila, jak si povzdechl, a pak dlaněmi přikryl její ruce, které mu spočívaly na prsou. Jeho dlouhé, štíhlé prsty byly studené a připadaly jí tak známé, že by je poznala i potmě. „Třeba tady jednou budeme

žít,“ řekl. „Spolu.“

Usmála se. Věděla, že ji nevidí, ale nedokázala si pomoct. „Tak ty si myslíš, že si mě můžeš koupit nóbl barákem?“ poškádlila ho.

„Jenom nepředbíhej, Jacei. Jacei Herondale,“ dodala a ve studeném vzduchu se k němu pevně přitiskla.

Alek seděl na kraji střechy a nohy mu visely do prázdna. Předpokládal, že kdyby se teď domů vrátil některý z jeho rodičů a podíval se nahoru, hned by následoval rozezlený křik, zároveň ale nečekal, že by se tu Marysa nebo Robert v nejbližší době ukázali. Po jednání Rady je konzulka zavolala do své pracovny a oni tam nejspíš pořád ještě byli. V průběhu následujícího týdne měla být vypracována nová dohoda se sličným lidem a oni měli po tu dobu zůstat v Idrisu, zatímco ostatní Lightwoodovi se vrátí do New Yorku

a oslaví Nový rok bez nich. Po dobu jejich nepřítomnosti měl Institut vést Alek. S údivem zjistil, že se na ten úkol těší.

Povinnosti představovaly dobrý způsob, jak odvést myšlenky od jiných věcí. Třeba od vzpomínek na to, jak se Jocelyn tvářila, když její syn zemřel, nebo jak v sobě Clary schoulená na podlaze dusila pláč, když si uvědomila, že se z Edómu vrátili bez Simona.

Jak vypadal Magnus, když celý bledý zoufalstvím vyslovil jméno svého otce.

Ztráta blízkých osob byla součástí života každého lovce stínů a muselo se s ní počítat, tohle vědomí ale ve chvíli, kdy pozoroval Helen, právě odsouzenou k vyhnanství na Wrangelově ostrově, Alekovi nijak neulevilo.

„Nemohl jsi nic dělat. Tak si to nevyčítej.“ Uslyšel za sebou povědomý hlas. Alek pevně zavřel oči, a než odpověděl, pokusil se párkrát pravidelně nadechnout.

„Jak ses sem dostal?“ zeptal se. Ozvalo se šustění látky a pak si k němu na kraj střechy přisedl Magnus. Alek se na něj koutkem oka podíval. Po návratu z Edómu viděl čaroděje jen dvakrát a na chviličku – jednou, když je mlčenliví bratři propustili z karantény, a podruhé dnes v Síni Dohod. Ani jednou nedostali příležitost si promluvit. Alek se na Magnuse díval s dychtivostí, o níž věděl, že se mu ji příliš nedaří skrývat. Magnusovi se už vrátila normální zdravá barva a z obličeje mu zmizel ztrhaný výraz, který měl v Edómu. Modřiny se mu skoro zahojily a oči měl zase jasné. Pod tmavnoucím nebem mu občas zasvítily.

Alek si vzpomněl, jak se v démoní dimenzi vrhl čaroději kolem krku, když ho našel v řetězech, a napadlo ho, proč jen jsou podobné věci o tolik jednodušší, když se člověk domnívá, že brzy zemře.

„Měl jsem něco říct,“ namítl Alek. „Hlasoval jsem proti tomu, aby ji poslali pryč.“

„Já vím,“ odpověděl Magnus. „Ty a ještě asi deset dalších. Drtivá většina byla pro.“ Zavrtěl hlavou. „Když se lidé začnou bát, vybíjejí si to na každém, kdo se podle nich něčím odlišuje. Tenhle příběh jsem už s různými obměnami zažil tisíckrát.“

„Připadám si kvůli tomu úplně zbytečný.“

„Ty jsi všechno, jen ne zbytečný.“ Magnus zaklonil hlavu a začal pohledem zkoumat oblohu, na níž jedna po druhé začínaly vycházet hvězdy. „Zachránil jsi mi život.“

„Myslíš v Edómu?“ zeptal se Alek. „Trochu jsem pomohl, ale… ve skutečnosti ses zachránil sám.“

„Nejen v Edómu,“ namítl Magnus. „Byl jsem… Je mi skoro čtyři sta let, Alexandře. Když čarodějové stárnou, jako by se postupně měnili v kámen. Ztrácejí schopnost něco cítit, mít k někomu blízko, poznat vzrušení nebo překvapení. Vždycky jsem si říkal, že mně se to nestane. Že se budu snažit být jako Petr Pan, nikdy nevyrostu a udržím si schopnost všemu se divit. Pořád se budu zamilovávat, budu překvapený a nebudu se schovávat před bolestí, stejně jako se neschovávám před štěstím. Ale zhruba posledních dvacet let jsem si uvědomoval, že mě to stejně dostihlo. Před tebou jsem dlouhou dobu nikoho neměl. Nikoho, koho bych miloval. Nikoho, kdo by mě překvapoval nebo uchvacoval. Než ses objevil

u mě na večírku, skoro jsem si začínal myslet, že už nikdy nic tak silného neprožiju.“

Alek zatajil dech a sklopil pohled ke svým rukám. „Co mi tím chceš říct?“ Mluvil přerývaným hlasem. „Že se chceš dát zase dohromady?“

„Jestli to chceš i ty,“ odpověděl Magnus a znělo to tak nejistě, že se na něj Alek překvapeně podíval. Čaroděj vypadal velice mladý. Hleděl na Aleka velkýma zelenozlatýma očima a na spánky mu padaly prameny černých vlasů. „Pokud…“

Alek seděl jako přimrazený. Celé týdny si představoval, jaké by to bylo, kdyby Magnus vyřkl právě tato slova, ale teď, když se to stalo, se najednou cítil jinak, než jak si to vysnil. V prsou mu nevybuchoval žádný ohňostroj radosti. Připadal si prázdný a chladný. „Já nevím,“ odpověděl.

Světlo v Magnusových očích pohaslo. „Chápu, že… nebyl jsem k tobě zrovna laskavý,“ řekl.

„Ne,“ odsekl Alek. „To jsi nebyl, ale na druhou stranu je mi jasné, že se jen těžko můžeš s někým rozejít laskavě. Jde o to, že mě opravdu mrzí, co jsem udělal. Byla to chyba, obrovská chyba. Ale důvod, proč jsem to udělal, se nikdy nezmění. Nedokážu žít s pocitem, že tě vůbec neznám. Pořád dokola opakuješ, že minulost je minulost, jenže právě minulost z tebe udělala to, čím jsi. Chci vědět, co jsi prožil. A jestli nejsi ochotný mi o tom vyprávět, tak bychom spolu neměli být. Protože já se znám a vím, že se s tím nikdy nesmířím. A proto nedopustím, abychom si tím museli projít podruhé.“

Magnus si přitáhl kolena k hrudníku. Soumrak a prodlužující se stíny způsobovaly, že vypadal vyčouhle, byl samá ruka a noha a štíhlé prsty s lesklými prsteny. „Miluju tě,“ řekl tiše.

„Přestaň…,“ zarazil ho Alek. „Nech toho. To není fér. A kromě toho…“ Odvrátil pohled.

„Pochybuju, že jsem první, kdo ti kdy zlomil srdce.“

„Já měl srdce zlomené víckrát, než kolikrát byl porušen zákon Spolku o tom, že si lovci stínů nemají začínat s podsvěťany,“ poznamenal Magnus trochu jízlivě. „Aleku… Máš pravdu.“

Alek se na něj úkosem podíval. Připadalo mu, že čaroděj ještě nikdy nevypadal tak zranitelně.

„Není to k tobě fér,“ pokračoval Magnus. „Vždycky jsem si říkal, že budu otevřený novým zážitkům, takže když jsem se začal… zatvrzovat, byl to pro mě šok. Myslel jsem si, že jsem všechno udělal správně a neuzavřel svoje srdce před světem. Když jsem si ale vzpomněl, co jsi mi řekl, hned mi došlo, proč začínám uvnitř umírat. Když o sobě člověk nikomu neřekne pravdu, nakonec začne zapomínat. Na lásku,

na zlomené srdce, na radost, na zoufalství, na všechno dobré, co jsem udělal, na chvíle, kdy jsem se zachoval hanebně – kdybych si to všechno nechal pro sebe, vzpomínky by se mi začaly z hlavy ztrácet. A pak bych se ztratil i já.“

„Já…“ Alek si nebyl jistý, co chce vlastně říct.

„Když jsme se rozešli, měl jsem spoustu času na přemýšlení,“ nenechal se Magnus přerušit. „A tak jsem napsal tohle.“ Z vnitřní kapsy svého saka vytáhl zápisník. Byl to obyčejný blok s kroužkovou vazbou a linkovaným papírem, když ale náhle zafoukal vítr a otevřel ho, Alek si všiml, že jsou stránky pokryté tenkým, rozmáchlým písmem. Magnusovým rukopisem. „Popsal jsem celý svůj život.“

Alek vytřeštil oči. „Celý život?“

„Úplně celý ne,“ obezřetně se opravil Magnus. „Ale jsou tam některé události, které pro mě byly zásadní. Jak jsem poznal Rafaela, když byl ještě chlapec,“ pokračoval smutným tónem. „Jak jsem se zamiloval do Camille. Příběh hotelu Dumort, i když s tím mi musela pomoct Catarina. Některé z mých prvních lásek i několik těch poměrně nedávných. Objevují se tam jména, která možná znáš, třeba Herondale…“

„Will Herondale,“ doplnil Alek. „Camille se o něm zmínila.“ Vzal si zápisník. Tenké stránky od sebe trochu odstávaly, jako by Magnus při psaní ryl perem do papíru. „Vy jste… byli spolu?“

Magnus se zasmál a zavrtěl hlavou. „Ne, ale na těch stránkách se o Herondaleových píše několikrát. Willův syn James Herondale byl pozoruhodný člověk, stejně jako Jamesova sestra Lucie, ale musím říct, že Stephen Herondale mi tu rodinu celkem znechutil, dokud se neobjevil Jace. Byl to hrozný suchar.“ Všiml si, že na něj Alek zírá, a rychle dodal: „S nikým z Herondaleů jsem nic neměl. Vlastně se žádným lovcem stínů.“

„Se žádným?“

„Žádný nebyl mému srdci tak blízký jako ty,“ ujistil ho Magnus. Lehce poklepal na zápisník.

„Považuj to za první splátku z toho, co ti dlužím. Nebyl jsem si jistý, ale doufal jsem…, že jestli se mnou chceš být tolik, jako já chci být s tebou, snad tohle přijmeš jako důkaz. Důkaz, že jsem ochotný ti dát něco, co jsem nikdy nikomu nedal: svoji minulost, pravdu o sobě. Chci s tebou sdílet život a to znamená jak dnešní den a budoucnost, tak taky celou minulost, jestli o to stojíš. Jestli mě chceš.“

Alek si položil zápisník na stehna. Na první stránce si přečetl nadpis: Drahý Aleku…

Zřetelně před sebou viděl jednu z možných cest. Mohl by zápisník vrátit, odejít od Magnuse, najít si někoho jiného, nějakého lovce stínů, kterého by mohl milovat, žít po jeho boku a být s ním spřízněn předvídatelností budoucích dnů a nocí, obyčejnou poezií každodennosti.

Nebo se může vrhnout do neznáma a vybrat si Magnuse, mnohem nezvyklejší poezii jeho osobnosti, jeho mimořádný intelekt a záchvaty vzteku, jeho trucování a výbuchy radosti, jeho pozoruhodné magické schopnosti a o nic méně podivuhodnou magii jeho výjimečné lásky.

Nebylo nad čím přemýšlet. Alek se zhluboka nadechl a skočil.

„Tak dobře,“ řekl.

Magnus se k němu ve tmě otočil a z jeho výrazných lícních kostí a třpytivých očí sršela potlačovaná energie. „Vážně?“

„Vážně,“ prohlásil Alek. Natáhl ruku a propletl si s čarodějem prsty. V hrudi, kde předtím cítil jen tmu, se mu probouzela jasná záře. Magnus mu položil ruku s dlouhými prsty z boku na krk a zlehounka ho políbil. Byl to pomalý něžný polibek, který sliboval mnohem víc, až už nebudou sedět na střeše, kde je může každý vidět.

„Takže jsem tvůj první lovec stínů, jo?“ zeptal se Alek, když se od sebe konečně odtrhli.

„Jsi můj první i ve spoustě dalších ohledů, Aleku Lightwoode,“ odpověděl Magnus.

Když ji Jace před Amatisiným domem políbil na rozloučenou a zamířil podél kanálu k domu inkvizitora, slunce už klesalo k obzoru. Clary se za ním ještě chvíli dívala a teprve pak se s povzdechem otočila k domu. Byla ráda, že už následující den odjíždějí.

Některé věci na Idrisu zbožňovala. Alicante bylo nejpůvabnější město, jaké kdy viděla – zrovna teď mohla pozorovat, jak se paprsky zapadajícího slunce nad střechami odrážejí od démoních věží. Na řadách domů podél kanálu ležely měkké stíny a měnily je v sametové siluety. Bydlení v domě, který patřil

Amatis, jí ale drásalo srdce, zvlášť když teď bylo jasné, že se do něj jeho majitelka už nikdy nevrátí.

Uvnitř domu bylo teplo a panovalo tam přítmí. Na pohovce seděl Luke a četl si knihu. Vedle něj spala Jocelyn stočená do klubíčka a přikrytá dekou. Když Clary vešla, Luke se usmál, ukázal směrem ke kuchyni a pak začal dělat nesrozumitelné posunky, které si Clary vyložila jako pokus jí sdělit, že tam na ni čeká jídlo, jestli má hlad.

Přikývla a po špičkách, aby nevzbudila matku, se vydala po schodech do patra. Když vcházela do svého pokoje, už si sundávala kabát. Chvíli jí trvalo, než si uvědomila, že je s ní v místnosti ještě někdo další.

V pokoji byla zima, protože do něj pootevřeným oknem proudil studený vzduch. Na parapetu seděla bokem k ní Isabela. Na nohou měla kozačky, do kterých si zastrčila džíny. Rozpuštěné vlasy jí povlávaly

v průvanu. Když Clary vstoupila do místnosti, návštěvnice se na ni podívala a nevesele se usmála.

Clary došla k oknu a vyhoupla se na parapet naproti Izzy. Bylo tam místa tak akorát pro dva, ani

o chlup víc, takže špičkou boty trochu šťouchla přítelkyni do nohy. Přitáhla si kolena pod bradu a čekala.

„Promiň,“ ozvala se nakonec Isabela. „Asi jsem měla přijít normálně dveřma, ale nechtělo se mi mluvit s vašima.“

„Jak probíhala schůze, všechno v pohodě?“ zeptala se Clary.

„Stalo se něco…“

Isabela se krátce zasmála. „Víly přistoupily na podmínky stanovený Spolkem.“

„No tak to je dobře, ne?“

„Možná. Magnus na to má asi trochu jinej názor.“ Isabela vydechla. „Já jenom, že… ze všech stran tam bylo cítit strašný napětí. Vůbec to nepůsobilo jako vítězství. A taky chtějí poslat Helen Blackthornovou na Wrangelův ostrov, prý aby tam studovala zábrany. No jenom si to představ. Chtějí se jí zbavit, protože má v sobě vílí krev.“

„To je přece hrozný! A co Aline?“

„Ta pojede s ní. Řekla to Alekovi,“ odpověděla Isabela. „O děti Blackthornovy a o tu holčičku, o tu, která tak vzhlíží k tobě a k Jaceovi, se bude starat nějakej jejich strýček.“

„Jmenuje se Emma,“ upřesnila Clary a znovu Isabelu šťouchla špičkou. „Mohla by ses aspoň snažit si to zapamatovat. Přece nám pomohla.“

„Jo. Jenomže pro mě je teď dost těžký cítit nějakou vděčnost.“ Isabela si přejela dlaněmi po stehnech a zhluboka se nadechla. „Já

vím, že jinak to prostě dopadnout nemohlo. Pořád zkouším přijít na jinou možnost, ale nic mě nenapadá. Museli jsme se pustit za Sebastiánem a museli jsme se dostat z Edómu, protože jinak bychom tam všichni umřeli, ale stejně mi Simon chybí. Pořád se mi po něm stýská, a proto jsem taky přišla sem. Jedině tobě se po něm stýská tolik jako mně.“

Clary znehybněla. Isabela si pohrávala s červeným kamenem na svém krku a dívala se z okna strnulým pohledem, který už Clary znala. V Isabelině podání znamenal, že usilovně potlačuje pláč.

„Já vím,“ řekla Clary. „Mně se po něm taky pořád stýská, jenom asi trochu jinak. Připadám si, jako bych se probudila a zjistila, že mi chybí ruka nebo noha, jako bych přišla o něco, co jsem vždycky měla

a na co jsem spoléhala, a teď je to pryč.“

Isabela pořád zírala ven. „Vyprávěj mi, jaký to bylo, když jsi mu volala,“ požádala ji.

„Já nevím.“ Clary zaváhala. „Bylo to hrozný, Izzy. Možná ani doopravdy nechceš…“

„Řekni mi to,“ procedila Isabela mezi zuby, načež Clary vzdychla a přikývla.

Ten telefonát si vybavovala do nejmenších detailů, každá vteřina se jí vypálila do paměti.

Stalo se to tři dny poté, co se vrátili. Celou tu dobu strávili v karanténě. Výlet do démoní dimenze před nimi ještě žádný lovec stínů nepřežil a mlčenliví bratři chtěli mít naprostou jistotu, že s sebou do tohoto světa nezavlekli žádnou černou magii. Celé ty tři dny Clary na mlčenlivé bratry ječela, že chce svoji stélu, že chce portál, že chce vidět Simona, že chce, aby ho někdo aspoň zkontroloval a ujistil se, že je v pořádku. Během té doby se neviděla s Isabelou ani s nikým jiným, dokonce ani s matkou nebo

s Lukem, jejich pobyt v karanténě se ale zřejmě také neobešel bez křiku, protože jakmile je mlčenliví bratři všechny propustili, objevil se strážný a dovedl Clary do pracovny konzulky.

V konzulčině kanceláři v Gardu, usazeném na vrcholku kopce, se nacházel jediný funkční telefon v Alicante.

Někdy kolem přelomu století, krátce před vynálezem ohnivých zpráv, ho čaroděj Ragnor Fell začaroval, aby bylo možné ho používat. Přístroj přežil už několik sporů, při kterých pokaždé někdo požadoval odpojení linky na základě teorie, že by její provoz mohl narušovat zábrany, ačkoli se takové podezření nikdy nepotvrdilo.

V pracovně kromě ní byla jen Ťia Penhallowová. Pokynula Clary, aby se posadila. „Magnus Bane mě informoval o tom, co se v démoní dimenzi přihodilo tvému kamarádovi Simonu Lewisovi,“ oznámila jí. „Chtěla jsem ti vyjádřit upřímnou soustrast.“

„On přece není mrtvej,“ procedila Clary mezi zuby. „Nebo by neměl být. Už to aspoň někdo ověřil?

Už někdo zkontroloval, jestli je v pořádku?“

„Ano,“ odpověděla Ťia nečekaně. „Je v naprostém pořádku a bydlí doma se svou matkou a sestrou.

Zdá se, že mu nic není – už to samozřejmě není upír, jen obyčejný civil a vede zcela všední život. Z našeho pozorování vyplývá, že si na svět stínů vůbec nevzpomíná.“

Clary sebou trhla a pak se narovnala. „Chci s ním mluvit.“

Ťia stiskla rty. „Znáš přece Zákon. Žádnému civilovi nesmíš odhalit svět stínů, ledaže by byl

v nebezpečí. Nesmíš mu říct pravdu, Clary. Magnus tvrdí, že ti to ten démon, který vás osvobodil, jasně vysvětlil.“

Démon, který vás osvobodil. Takže se Magnus nezmínil, že je to jeho otec – to mu ovšem Clary neměla za zlé. Ani ona by takové tajemství neprozradila. „Já Simonovi nic neřeknu, dobře? Jenom ho chci slyšet. Potřebuju vědět, že je v pořádku.“

Ťia si povzdechla a přistrčila k ní telefon. Clary popadla sluchátko a začala přemýšlet, s jakou předvolbou se volá z Idrisu – a jak se odsud vlastně platí účty za telefon? –, pak se ale rozhodla, že na to kašle a prostě zkusí vytočit číslo, jako by už byla doma v Brooklynu. Jestli to nebude fungovat, vždycky může požádat o radu.

K jejímu překvapení začal telefon zvonit a okamžitě ho někdo zvedl. Ve sluchátku se ozval známý hlas patřící Simonově matce.

„Prosím?“

„Dobrý den.“ Sluchátko Clary málem vyklouzlo z ruky, jak se jí potily dlaně. „Je doma Simon?“

„Cože? Aha, ano, je ve svém pokoji,“ řekla Elaine. „Můžu se zeptat, kdo volá?“ Clary zavřela oči. „Tady Clary.“

Nastalo krátké ticho a pak se Elaine zeptala: „Pardon, kdože?“

„Clary Frayová.“ V krku ucítila nahořklou kovovou pachuť.

„Já… taky chodím na střední svatýho Xaviera. Potřebuju se na něco zeptat kvůli úkolu z angličtiny.“

„Aha! No dobře,“ odpověděla Elaine. „Zavolám ho.“ Odložila sluchátko a Clary čekala. Čekala, až žena, která Simona vyhnala ze svého domu a nazvala ho zrůdou, která ho klidně nechala klečet na chodníku a zvracet krev do kanálu, svého syna požádá, aby zvedl telefon jako každý normální teenager.

Nebyla to její vina. Mohlo za to Kainovo znamení, působilo na její podvědomí a měnilo Simona v tuláka, snažilo se ho odříznout od jeho rodiny, přesvědčovala se Clary, stejně ji ale v žilách

pálil vztek a úzkost. Slyšela vzdalující se Elaininy kroky, nějaké hlasy, pak další kroky…

„Haló?“ Když Clary uslyšela Simonův hlas, málem telefon upustila. Srdce se jí drobilo na kousky. Dokázala si ho tak živě přestavit, hubeného, hnědovlasého chlapce, jak se opírá o stolek v úzké předsíni za vchodovými dveřmi domu Lewisových.

„Simone,“ oslovila ho. „Simone, to jsem já. Clary.“ Rozhostilo se ticho. Když znovu promluvil, měl v hlase nechápavý tón. „Já… my se známe?“

Každé z těch slov ji bolelo, jako by jí do těla zatloukali hřebíky.

„Máme společný hodiny angličtiny,“ řekla, což byla svým způsobem pravda – když ještě Clary chodila na střední školu pro civily, většinu hodin měli společných. „Učí nás pan Price.“

„Jo, jasně.“ Neznělo to nijak nepřátelsky, vlastně docela vstřícně, ale bylo poznat, že je zmatený.

„Vážně se omlouvám. Mám totální blok na obličeje a jména. No a proč vlastně voláš? Máma říkala, že kvůli domácí úloze, ale podle mě jsme dneska žádnou nedostali.“

„Můžu se tě na něco zeptat?“ vyhnula se Clary odpovědi.

„Na něco o Příběhu dvou měst?“ Znělo to pobaveně. „Hele, já to ještě nečetl. Mě baví spíš moderní literatura. Hlava XXII, Kdo chytá v žitě a podobný věci. Dickens je vykopávka.“ Clary si uvědomila, že s ní trochu flirtuje. Nejspíš si myslí, že mu zavolala jen tak, protože se jí líbí. Byla pro něj prostě jen nějaká holka ze školy, jejíž jméno ani nezná.

„Kdo je tvůj nejlepší kamarád?“ zeptala se. „Nejlepší na celým světě.“

Chvíli nic neříkal a pak se zasmál. „Mělo mi dojít hned, že voláš kvůli Erikovi,“ poznamenal. „Víš, jestli chceš jeho telefonní číslo, tak mu o něj klidně můžeš říct sama…“

Clary zavěsila a zděšeně zírala na telefon, jako by to byl jedovatý hlad. Slyšela, jak na ni Ťia mluví a ptá se jí, jestli je v pořádku, vyzvídá, co se stalo, ale ona neodpověděla, jen zaťala zuby, odhodlaná

nepropuknout před konzulkou v pláč.

„A nemohl to jenom hrát?“ zeptala se teď Isabela. „Třeba dělal, jako že tě nezná, protože by to bylo nebezpečný, víš?“

Clary zaváhala. Simonův hlas zněl tak bezstarostně, tak všedně, tak úplně obyčejně. To by nedokázal zahrát nikdo. „Jsem si naprosto jistá, že ne,“ prohlásila. „Nepamatuje si nás. Nemůže.“ Izzy odvrátila pohled od okna a Clary zřetelně viděla její oči zaplavené slzami. „Chci ti něco říct,“ oznámila jí Isabela. „A nechci, abys mě za to nenáviděla.“

„Nedokázala bych tě nenávidět,“ namítla Clary. „Nemohla bych.“

„Takhle je to skoro horší, než kdyby byl mrtvej,“ řekla Isabela.

„Kdyby umřel, mohla bych po něm truchlit, ale teď nevím, co si mám myslet – je v bezpečí, je naživu, tak bych měla být ráda. Už to není upír a on přece upíří život nesnášel. Měla bych být spokojená. Jenomže já nejsem. Řekl mi, že mě miluje. On mi řekl, že mě miluje, Clary, a teď ani netuší, kdo jsem.

Kdybych si stoupla přímo před něj, nepoznal by mě. Připadám si, jako by na mně vůbec nezáleželo. Jako by na ničem z toho nikdy nezáleželo, jako by se to ani nestalo. Jako by mě nikdy nemiloval.“ Zuřivě si otřela obličej. „Já to nesnáším!“ vybuchla náhle. „Nesnáším tenhle pocit, je to, jako by na mně někdo seděl a já kvůli tomu nemohla dýchat.“

„Myslíš ten pocit, když se ti po někom stýská?“

„Jo,“ přitakala Isabela. „Nikdy by mě nenapadlo, že se mi bude stýskat po nějakým klukovi.“

„Nebyl to jenom nějakej kluk,“ opravila ji Clary. „Byl to Simon. A opravdu tě miloval. A záleželo na tom. Třeba si na to nevzpomíná, ale ty jo. A já taky. Simon, kterej teď bydlí v Brooklynu, je stejnej Simon jako před šesti měsíci. A to není nic strašnýho. Byl skvělej. Ale když jsi ho poznala, hodně se změnil. Stal se silnějším, poznal bolest a změnil se. A právě do tohohle novýho Simona ses zamilovala

a on se zamiloval do tebe. Ty ho teď oplakáváš, protože je pryč. Ale když na něj budeš vzpomínat, bude to, jako by byl pořád trochu s náma. Budeme na něj vzpomínat obě.“

Isabela vzlykla. „Nesnáším, když přicházím o lidi,“ prohlásila a v hlase se jí přitom ozval pichlavý osten – zoufalství člověka, který toho ztratil příliš mnoho, když byl ještě příliš mladý. „Nesnáším to.“

Clary se natáhla a vzala Izzy za ruku – za štíhlou ruku s runou vnitřního zraku nakreslenou přes klouby. „Já vím,“ řekla Clary.

„Ale nesmíš zapomínat na lidi, který jsi naopak získala. Já jsem získala tebe. A za to jsem vděčná.“ Pevně stiskla Izzyinu ruku, chvíli se jí ale nedostalo žádné reakce. Pak se Isabeliny prsty pevně sevřely kolem jejích. Zůstaly tiše sedět na parapetu naproti sobě a ve vzduchu se držely za ruce.

Maia seděla na pohovce v bytě, který se teď stal jejím domovem. Vůdce smečky dostával malý plat a ona se rozhodla, že z něj bude platit nájem bytu, kde dřív bydleli Jordan a Simon, aby jejich věci neskončily na ulici, kam by je nakonec vyhodil rozzuřený domácí. Někdy v budoucnu se chystala jejich majetek projít, něco zabalit, roztřídit všechny vzpomínky. Vyhnat z domu duchy.

Pro dnešek jí ale stačilo, že mohla jen sedět a dívat se na to, co jí v malém balíčku přišlo z Idrisu od Ťii Penhallowové. Konzulka jí nikdy nepoděkovala za varování, ale aspoň ji bez námitek přijala jako novou vůdkyni newyorské smečky. Mluvila s ní chladným, rezervovaným tónem. Teď jí však poslala dopis a do něj zabalila bronzovou pečeť náležející hlavě organizace Praetor Lupus, pečeť, kterou rodina Scottových vždy podepisovala své dopisy. Našli ji v troskách domu na Long Islandu. Dopis tvořil jen krátký vzkaz, pouhá dvě slova napsaná Ťiiným pečlivým rukopisem.

Začni znovu.

„Dopadne to dobře, to vám slibuju.“

Emma si pomyslela, že tuhle větu Helen opakuje už asi po sto padesáté. Určitě by ovšem působila uvěřitelněji, kdyby to neznělo, jako by se Helen snažila přesvědčit především sebe.

Helen už měla skoro zabalené věci, které si s sebou přivezla do Idrisu. Strýček Artur (na jeho žádost mu tak měla říkat i Emma) slíbil, že zbytek pošle za ní. Čekal dole s Aline, aby Helen odvedl do Gardu, odkud se měla portálem dopravit na Wrangelův ostrov. Aline se za ní vypraví příští týden, po uzavření všech paktů a závěrečném hlasování v Alicante.

Emmě to všechno připadalo nudné, složité a příšerné. S jistotou věděla jen to, že ji mrzí, že si dřív myslela, že se Helen s Aline chovají sentimentálně. Teď se jí Helen vůbec sentimentální nezdála, jen smutná. Měla červené oči, a když zapínala své zavazadlo, třásly se jí ruce. Pak se otočila k posteli.

Byla to obrovská postel, kde by se bez potíží vyspalo šest lidí. Na jedné straně se o dřevěné čelo vsedě opíral Julián a na druhé Emma. Pomyslela si, že by se mezi ně vešel celý zbytek rodiny, ovšem Dru, dvojčata a Tavy už spali ve svých pokojích. Dru a Livy usnuly s pláčem, zatímco Tiberius si zprávu

o tom, že Helen odjíždí, vyslechl s vyvalenýma očima a zmateným pohledem, jako by vůbec nechápal, co se děje a jak na to má reagovat. Nakonec sestře potřásl rukou a zdvořile jí popřál mnoho štěstí, jako by to byla kolegyně, která odjíždí na služební cestu. Helen vzápětí propukla v pláč. „Ach jo, Tibo,“ řekla mu

a on se se zděšeným výrazem uklidil do bezpečné vzdálenosti.

Teď Helen klečela, takže měla oči skoro ve stejné výšce jako Julián usazený na posteli.

„Nezapomeň, co jsem říkala, jo?“

„Dobře to dopadne,“ zopakoval Julián jako papoušek.

Helen mu stiskla ruku. „Mrzí mě, že musím odjet,“ řekla. „Postarala bych se o vás, kdyby to šlo.

Víš to, že jo? Převzala bych vedení Institutu. Všechny vás mám moc ráda.“

Julián se ošil, jak se dokáže ošívat jen dvanáctiletý chlapec, když mu někdo sdělí, že ho má rád.

„Já vím,“ vypravil ze sebe s námahou.

„Nikdy bych neodjela, kdybych si nebyla jistá, že všichni budete v dobrých rukou,“ pokračovala a při těch slovech se do něj zavrtávala pohledem.

„Tím myslíš strýčka Artura?“

„Tím myslím tebe,“ odpověděla a Julián vytřeštil oči. „Já vím, že od tebe žádám hodně,“ dodala.

„Ale taky vím, že se na tebe můžu spolehnout. Vím, že zvládneš pomoct Dru s těmi jejími zlými sny

a postarat se o Livii a Tavyho. Možná by to zvládl i strýček Artur. Je to hodný člověk. Trochu roztržitý, ale vypadá to, že se snaží…“ Zlomil se jí hlas. „Ale Tibo je…“ Povzdechla si. „Tibo je zvláštní případ. On… vykládá si svět jinak než my všichni ostatní. Ne každý umí mluvit jeho jazykem, ale ty to svedeš.

Postarej se o něj místo mě, ano? Vyroste z něj skvělý člověk. Jenom musíme zabránit tomu, aby Spolek zjistil, jak moc je Tibo jedinečný. Lovci stínů nemají rádi, když se někdo něčím odlišuje,“ řekla hořkým tónem.

Julián teď seděl s rovnými zády a tvářil se ustaraně. „Tibo mě nesnáší,“ namítl. „V jednom kuse se se mnou pere.“

„Tibo tě má moc rád,“ ujistila ho Helen. „Pořád spí s tou včelou, kterou jsi mu dal. Visí na tobě očima. Chce být jako ty. Je jenom… je to s ním těžké,“ dodala, protože si nebyla jistá, jak vyjádřit to, co chce říct doopravdy – že Tibo Juliánovi závidí, s jakou lehkostí se orientuje ve světě kolem sebe, jak snadno si ho lidé zamilují, a že všechno, co Julián dělá bez přemýšlení každý den, Tiberiovi připadá jako kouzelnické triky. „Někdy je to těžké, když se chceš někomu podobat, ale nevíš, jak na to.“

Juliánovi se mezi obočím objevila hluboká vráska, ale zvedl hlavu a s pohledem upřeným na Helen přikývl. „Já se o Tiba postarám,“ řekl. „Slibuju.“

„Dobře.“ Helen vstala a rychle Juliána políbila do vlasů. „On je totiž úžasný a výjimečný. Vy všichni jste takoví.“ Nad jeho hlavou se usmála na Emmu. „Ty taky, Emmo,“ dodala a u Emmina jména se jí zadrhl hlas, jako by se jí chtělo plakat. Zavřela oči, ještě jednou Juliána objala a rychle vyšla z pokoje. Za chůze popadla svůj kufr a kabát. Emma slyšela, jak sbíhá po schodech, a pak se do šumu několika hlasů ozvalo prásknutí dveří.

Emma se podívala na Juliána. Seděl strnule a rovný jako svíčka a rychle oddechoval, jako by

předtím běžel. Rychle se natáhla, vzala ho za ruku a začala mu kreslit do dlaně: C-O-S-E-D-Ě-J-E?

„Slyšela jsi Helen,“ odpověděl tiše. „Věří mi, že se o ně postarám. O Dru, Tavyho, Livy a Tiba. To je vlastně celá moje rodina. Já budu… je mi dvanáct, Emmo, a budu mít už čtyři děti!“

Zneklidněně začala psát: N-E-N-E-B-U-D-E-Š…

„To přece nemusíš,“ přerušil ji nahlas. „Nejsou tu žádní rodiče, kteří by nás mohli slyšet.“ Na Juliána to byla nezvykle trpká poznámka. Emma s námahou polkla.

„Já vím,“ řekla nakonec. „Ale dělá mi dobře mluvit s tebou tajným jazykem. Vždyť s kým jiným si o tom všem můžeme promluvit, když ne spolu?“

Zase se opřel zády o čelo postele a otočil hlavu k ní. „Víš, jde o to, že strýčka Artura vlastně vůbec neznám. Viděl jsem ho jenom párkrát o prázdninách. Já vím, že Helen tvrdí, že ona ho zná a že je hodnej

a tak, ale jsou to moji sourozenci. Znám je. A on ne.“ Sevřel ruce v pěst. „Postarám se o ně. Zařídím, aby dostali všechno, co chtějí, a aby jim už nikdy nikdo nic nevzal.“

Emma se natáhla po jeho ruce a on se jí tentokrát podřídil. Přivřel oči a nechal ji ukazováčkem psát na vnitřní stranu jeho zápěstí.

J-Á-T-I-P-O-M-Ů-Ž-U.

Usmál se na ni, ona ale v jeho očích pořád viděla napětí. „Já vím, že jo,“ řekl. Natáhl se a sevřel její ruku v dlani. „Víš, co byla poslední věc, kterou mi Mark řekl, než ho odvedli?“ zeptal se, pořád zády opřený o čelo postele. Zdálo se, že padá únavou.

„Řekl mi: ‚Zůstaň s Emmou.‘ A my spolu zůstaneme. Protože tak to parabátai dělají.“ Emma měla pocit, jako by jí něco vyrazilo dech. Parabátai.

Bylo to velké slovo – pro lovce stínů jedno z nejdůležitějších, vyjadřovalo totiž jeden z nejsilnějších citů, jaké může člověk zažít, největší závazek vůči jiné osobě, který nesouvisí s romantickou láskou nebo manželstvím.

Chtěla to Juliánovi říct, už když se vrátili do domu konzulky, chtěla mu nějak sdělit, že když

v konzulčině kanceláři přitakala jeho slovům o tom, že se nechají svázat poutem parabátai, skrývalo se za tím víc než jen touha stát se jeho celoživotní družkou ve zbrani. Řekni mu to, dorážel na ni tenký hlásek

v její hlavě. Řekni mu, že jsi to udělala, protože jsi potřebovala zůstat v Los Angeles. Řekni mu, že tam potřebuješ být, abys mohla zjistit, co se stalo tvým rodičům. Abys je mohla pomstít.

„Juliáne,“ oslovila ho laskavě, ale on se ani nepohnul. Měl zavřené oči a tmavé řasy se mu jemně chvěly na tvářích. Oknem dovnitř svítil měsíc a zaléval ho stříbrobílou září. Rysy v obličeji se mu už začínaly prohlubovat a ztrácely dětskou oblost. Najednou si dokázala živě představit, jak bude vypadat, až bude starší, až zesílí a vyroste z něj dospělý Julián. Pomyslela si, že z něj bude hezký mladík, za kterým se budou na každém kroku otáčet cizí dívky, a jedna z nich ho od ní navždy odvede, protože Emma bude jeho parabátai, což znamená, že se nikdy nebude moct stát jeho milou. Nikdy k němu nebude smět cítit tenhle druh lásky.

Julián něco zamumlal a ve spánku se neklidně zavrtěl. Ruku měl bezvládně nataženou směrem k ní a konečky jeho prstů se skoro dotýkaly jejího ramene. Rukáv měl vyhrnutý k lokti. Natáhla ruku a začala mu opatrně psát na holé předloktí, kde měl kůži bledou a jemnou, ještě nepoznamenanou jizvami.

M-RZ-Í-M-Ě-T-O-J-U-L-I-Á-N-E, napsala a se zatajeným dechem se narovnala, on to ale necítil a vůbec se neprobudil.

Epilog Krása tisíců hvězd

Květen 2008

Ve vzduchu už na sebe začínaly upozorňovat první hřejivé přísliby léta. Na rohu Carroll Street a Šesté avenue pražilo slunce a větve stromů lemujících blok cihlových domů byly obrostlé zeleným listím.

Když Clary vycházela z metra, sundala si lehkou bundu a teď stála na protějším chodníku před vchodem do Střední školy svatého Xaviera jen v džínách a tílku. Sledovala, jak se otevírají dveře

a studenti se hrnou ven na chodník.

Naproti ní se o strom opírali Isabela s Magnusem. Čaroděj měl na sobě sametové sako a džíny

a Isabela krátké stříbrné šaty na večírek, které odhalovaly její kůži pokrytou runami. Clary předpokládala, že i na ní musejí být znamení dobře vidět – ovíjela se jí kolem paží od zápěstí až k ramenům, plazila se jí po břiše, kde se jí trochu vyhrnulo tílko, zdobila jí šíji. Některá z nich byla trvalá, jiná jen dočasná.

Všechna ale hlásala, že je jiná – jiná než studenti, kteří se hemžili kolem vchodu do školy, loučili se se spolužáky a domlouvali se na procházce v parku nebo na večerním srazu v kavárně Java Jones, ale také jiná, než jaká bývala dřív. Dřív, když ještě patřila mezi ně.

Po ulici zalité sluncem šla starší paní s pudlíkem. Nesla si krabičku na léky a pískala si na cestu.

Pudlík přicupital ke stromu, o který se opírala Isabela a Magnus. Žena se zastavila a nepřestávala si pískat. Isabela, Clary a Magnus pro ni byli naprosto neviditelní.

Čaroděj pudlíka počastoval tak zuřivým pohledem, až pes zakňučel a rychle odběhl, přičemž za sebou na vodítku vláčel svou majitelku. Magnus se za nimi díval. „Optické iluze mají svoje nedostatky,“ prohodil.

Na Isabeliných rtech se objevil úsměv, hned ale zase zmizel. Když promluvila, hlas se jí chvěl potlačovanými city. „Támhle je.“

Clary rychle zvedla hlavu. Dveře školy se znovu otevřely a nad schody se objevili tři chlapci.

Poznala je i z protější strany ulice. Kirk, Erik a Simon. Erik a Kirk vypadali pořád stejně. Když po nich přejela pohledem, ucítila, jak jí na paži zajiskřila runa ostrého zraku. Zadívala se na Simona a snažila se všímat si všech drobných detailů.

Naposledy ho viděla v prosinci v démoní dimenzi. Tehdy byl bledý, špinavý a celý od krve. Teď, když se z něj zase stal smrtelník, bylo znát, že se na něm opět projevuje plynutí času. Dorostly mu vlasy. Padaly mu do čela a zakrývaly mu šíji. Ve tvářích měl barvu. Zastavil se s jednou nohou na nižším schodu. Byl hubený a kostnatý, jak si ho pamatovala, jen možná trošku zesílil. Měl na sobě vybledlé modré tričko, které nosil už několik let. Jednou rukou si postrčil hranaté brýle výš a druhou, v níž držel několik srolovaných papírů, divoce gestikuloval.

Clary z něj nespouštěla oči. Naslepo vylovila z kapsy stélu a nakreslila si na předloktí runu, která zrušila optickou iluzi. Slyšela Magnuse mumlat něco o tom, že by měla být opatrnější. Kdyby se někdo díval jejich směrem, viděl by, že se zničehonic jen tak objevila mezi stromy. Zdálo se však, že si nikdo ničeho nevšiml, a Clary si strčila stélu zpátky do kapsy. Třásla se jí ruka.

„Hodně štěstí,“ popřála jí Isabela a ani se jí nezeptala, co má v plánu. Clary si pomyslela, že je to asi zřejmé. Isabela se pořád opírala zády o strom. Vypadala vyčerpaná a nervózní a její postoj působil strnule. Magnus se bavil tím, že otáčel prstenem s modrým topazem, který měl na levé ruce. Když Clary sestoupila z chodníku do silnice, jen na ni mrkl.

Při přecházení ulice ji napadlo, že Isabela by si se Simonem nikdy promluvit nešla. Nikdy by se dobrovolně nepostavila do cesty jeho prázdnému pohledu, který by říkal, že ji nepoznává. Nebyla by ochotná se na vlastní oči přesvědčit o tom, že na ni zapomněl. Clary si pomyslela, jestli náhodou sama není trochu masochistka, když se do něčeho takového pouští.

Kirk už někam odešel, ale Erik si jí všiml dřív než Simon. Na okamžik ztuhla, ale hned poznala, že vzpomínky na ni se z paměti vytratily i jemu. Přejel po ní nechápavým, ale uznalým pohledem – zjevně

přemýšlel, jestli jde za ním. Zavrtěla hlavou a bradou ukázala na Simona. Erik zvedl obočí, na rozloučenou plácl svého kamaráda po rameni a pak zmizel jako pára nad hrncem.

Když se Simon otočil a podíval se na Clary, bylo to, jako by dostala pěstí do břicha. Usmíval se a vítr mu do obličeje foukal tmavé vlasy. Volnou rukou si je odhrnul.

„Ahoj,“ pozdravila ho a zastavila se před ním. „Ahoj, Simone.“

Zíral na ni tmavýma očima, v nichž se zračil zmatek. „Já… my se známe?“

Polkla, aby zahnala hořkou pachuť, která se jí najednou rozlila v ústech. „Dřív jsme se kamarádili,“ řekla a pak vysvětlila: „Bylo to dávno. Ve školce.“

Simon pochybovačně zvedl obočí. „To jsem musel být fakt okouzlující šestiletej prcek, že si na mě ještě pamatuješ.“

„Jo, pamatuju,“ ujistila ho. „Pamatuju si na tvoji mámu Elaine a taky na tvoji sestru Rebeku. Rebeka nám vždycky půjčovala takovou tu hru Hladoví hrošíci, ale tys jednou snědl všechny kuličky.“ Simon pod lehkým opálením trochu zbledl. „Jak to… To se vážně stalo, ale byl jsem sám,“ namítl a zmatený tón

v jeho hlase se postupně měnil v něco jiného.

„Ne, nebyl.“ Pátravě mu hleděla do očí a přála si, aby si vzpomněl, aspoň na něco. „Povídám ti, že jsme byli kamarádi.“

„Já jenom… já si to asi… nepamatuju,“ vypravil ze sebe pomalu, i když se v jeho tmavých očích honily stíny, které v ní vyvolávaly pochyby, zda skutečně mluví pravdu.

„Moje máma se bude vdávat,“ oznámila mu. „Dneska večer. Vlastně jsem právě na cestě na obřad.“

Volnou rukou se poškrábal na spánku. „A jsi tady proto, že potřebuješ, aby tě na tu svatbu někdo doprovodil?“

„Ne. Já už doprovod mám.“ Nedokázala mu z obličeje vyčíst, jestli se tváří zklamaně, nebo jen

o něco zmateněji, jako by právě zmizel jediný logický důvod, proč by s ním mohla chtít mluvit, na který dokázal přijít. Cítila, jak jí hoří tváře. Pomyslela si, že takovéhle trapasy jsou horší než potyčka s hejnem husích démonů v Glickově parku. (To mohla potvrdit z vlastní zkušenosti, přesně tak totiž strávila minulou noc.) „Já jenom, že… měl jsi k mojí mámě blízko, tak jsem si myslela, že bys to měl vědět. Je to pro ni velkej den, a kdyby bylo všechno tak, jak to má být, nemohl bys u toho chybět.“

„Já…“ Simon polknul. „Tak promiň.“

„To není tvoje chyba,“ ujistila ho. „Celý to nebyla tvoje chyba. Nic z toho.“ Oči ji pálily, když si stoupla na špičky a vtiskla mu letmý polibek na tvář. „Doufám, že budeš šťastnej,“ popřála mu a otočila se k odchodu. Na druhé straně ulice viděla rozmazané siluety Isabely a Magnuse, kteří tam na ni čekali.

„Počkej!“

Zase se otočila a zjistila, že Simon jde za ní. Něco jí podával – leták vytažený z role papírů, kterou držel v ruce. „Moje kapela…,“ řekl trochu omluvně. „Třeba bys mohla někdy přijít na koncert. Až budeš chtít.“

S tichým přikývnutím si leták vzala a rozběhla se přes ulici. Cítila, že se za ní Simon dívá, ale nedokázala se přimět k tomu, aby se otočila a musela čelit jeho výrazu – napůl zmatenému, napůl soucitnému.

Když se k nim Clary rozběhla, Isabela se odlepila od stromu. Clary zpomalila jen natolik, aby mohla sáhnout po své stéle a zase si na ruku nanést runu optické iluze. Pálilo to, ale ona bolest jen uvítala.

„Měl jste pravdu,“ řekla Magnusovi. „Bylo to zbytečný.“

„Já jsem netvrdil, že to bude zbytečné.“ Rozpřáhl ruce. „Jen jsem říkal, že si tě nebude pamatovat.

Říkal jsem, že to máš udělat, jen pokud se s tím dokážeš smířit.“

„S tím se nesmířím nikdy,“ vybuchla Clary a pak se zhluboka nadechla. „Omlouvám se,“ dodala.

„Já vím, že to není vaše chyba,

Magnusi. A Izzy, pro tebe to asi taky nebyla žádná legrace. Děkuju, že jste šli se mnou.“

Čaroděj pokrčil rameny. „Omluvy nejsou na místě, zlatíčko.“ Isabeliny tmavé oči přejely po Clary

zkoumavým pohledem.

Pak natáhla ruku. „Co to je?“

„Leták jejich kapely,“ odpověděla Clary a rychle ho Isabele podala. Ta si ho vzala a povytáhla obočí. „Nemůžu se na to ani podívat. Vždycky jsem mu je pomáhala kopírovat a rozdávat…“ Obličej se jí stáhl bolestí. „To je jedno. Třeba budu ještě později ráda, že jsme sem šli.“ Nejistě se usmála a oblékla si bundu. „Tak já půjdu. Uvidíme se všichni na farmě.“

Isabela se za ní dívala, za tou drobnou osůbkou, která kráčela po ulici pryč, pro ostatní chodce neviditelná. Pak sklopila pohled k letáku ve své ruce.

SIMON LEWIS, ERIC HILLCHURCH,KIRK DUPLESSE A MATT CHARLTON„NÁSTROJE SMRTI“19. KVĚTNA, PÓDIUM V PROSPECT PARKUPŘI PŘEDLOŽENÍ TOHOTO LETÁKU

SLEVANA VSTUPNÉ $5! Isabele se zastavil dech. „Magnusi!“

I on se díval, jak Clary odchází. Teď se ale otočil k ní a pohled mu padl na leták. Oba na něj chvíli

zírali.

Pak čaroděj překvapeně hvízdl. „Nástroje smrti?“

„Název jeho kapely.“ Leták se v Isabeliných rukou třásl. „Tak fajn, Magnusi, teď už musíme – říkal

jste, že jestli si na něco vzpomene…“

Magnus se zase podíval za Clary, ta už jim ale dávno zmizela z dohledu. „Dobře,“ souhlasil. „Ale jestli to nebude fungovat, jestli to nebude chtít, nikdy jí o tom nesmíme říct.“

Isabela mačkala leták v dlani a druhou rukou už mezitím sahala po své stéle. „Jak myslíte. Ale musíme to aspoň zkusit.“

Magnus přikývl a ve zlatozelených očích se mu honily stíny. Isabela na něm poznala, že má o ni strach, bojí se, že jí to ublíží, že bude zklamaná, a měla chuť se na něj rozzlobit, ale zároveň mu byla vděčná. „To taky uděláme.“

Simon si pomyslel, že je to zase další z těch divných dnů. Nejdřív se ho servírka za pultem v kavárně Java Jones zeptala, kde je jeho kamarádka, ta hezká dívka, která sem s ním vždycky chodí a pokaždé si objednává černou kávu. Simon na ni nechápavě zíral – neměl žádné opravdu blízké kamarádky, rozhodně ne tak blízké, aby se od něj očekávalo, že si bude pamatovat, jakou pijí kávu. Když servírce odpověděl, že si ho asi musela s někým splést, dívala se na něj jako na blázna.

A k tomu ještě ta zrzka, která ho oslovila na schodech před školou svatého Xaviera.

Prostranství před školou teď zelo prázdnotou. Erik měl Simona odvézt autem domů, ale když k nim přišla ta dívka, zmizel a už se neobjevil. Simon si pomyslel, že je od Erika milé, že předpokládá, že by Simon zvládl s takovou bezstarostnou lehkostí někoho sbalit, na druhou stranu ho ale štvalo, že teď kvůli tomu bude muset jet domů metrem.

Simona vlastně ani nenapadlo, že by s ní mohl zkusit flirtovat. Navzdory drsně působícímu tetování, které jí zdobilo paže a klíční kosti, vypadala křehce. Možná byla trochu pomatená – dostupné důkazy tomu nasvědčovaly –, ale měla velké zelené oči, které se na něj smutně dívaly. Vybavilo se mu, že přesně takhle se tvářil i on sám toho dne, kdy pohřbívali jeho otce. Jako by mu něco prorazilo žebra a přiskříplo mu to srdce. Takový pocit ztráty – ne, ta s ním určitě neflirtovala. Opravdu věřila, že jeden pro druhého kdysi hodně znamenali.

Pomyslel si, že ji možná přece jen dřív znával. Třeba na ni jenom zapomněl, vždyť kdo si pamatuje na kamarády ze školky? Navíc si nemohl z hlavy vyhnat obrázek, na němž už nevypadala smutně, ale

s úsměvem se na něj ohlížela přes rameno a něco držela v ruce – snad nějakou kresbu. Nespokojeně zavrtěl hlavou. Ta představa se rozplynula stejně rychle, jako když mrštná stříbrná rybka sklouzne

z háčku.

Znovu se pokusil soustředit a snažil se rozpomenout.

V poslední době to dělal často. V mysli se mu vynořovaly různé útržky, úryvky básní, o nichž netušil, kde se je naučil, prchavé vzpomínky na neznámé hlasy, sny, z nichž se budil rozechvělý a zpocený a pak si vůbec nedokázal vybavit, co se v nich dělo. Zdávalo se mu o vyprahlé krajině, o ozvěnách,

o chuti krve, o luku a šípu v jeho rukou. (Z luku se učil střílet na letním táboře, ale nikdy ho to nijak zvlášť nebavilo, tak proč se mu o tom teď zdají sny?) Většinou pak nemohl usnout a na prsou ho jako

závaží tížil neodbytný pocit, že mu něco chybí, i když netuší co. Připisoval to nadměrným dávkám Dračího doupěte, které často hráli dlouho do noci, stresu z předposledního ročníku střední školy a starostem spojeným s výběrem vhodné univerzity. Jak říkala jeho matka, jakmile se člověk začne strachovat

o budoucnost, objeví v sobě posedlost minulostí.

„Sedí tady někdo?“ ozval se nějaký hlas. Simon zvedl hlavu a spatřil, že nad ním stojí vysoký muž s rozčepýřenými černými vlasy. Na sobě měl sametové sako od uniformy ze soukromé školy se znakem vyšitým lesklou nití a na rukou se mu třpytilo víc prstenů, než kolik měl prstů. Na jeho rysech bylo něco zvláštního…

„Cože? Já, ehm… ne,“ vykoktal Simon a napadlo ho, kolik cizích lidí ho dnes asi ještě osloví.

„Klidně se posaďte, jestli chcete.“ Muž se podíval pod sebe a ušklíbl se. „Ty schody mi připadají poněkud pokálené od holubů,“ poznamenal. „Zůstanu raději stát,

snad ti to nebude připadat nezdvořilé.“ Simon beze slova zavrtěl hlavou.

„Jmenuji se Magnus.“ Usmál se a ukázal oslnivě bílý chrup.

„Magnus Bane.“

„Nejsme třeba náhodou dávní přátelé?“ zeptal se Simon. „To mě jen tak napadlo.“

„Ne, nikdy jsme si nijak zvlášť nerozuměli,“ odpověděl Magnus. „Spíš dávní známí. Nebo třeba dávní parťáci, jestli chceš. Ale můj kocour tě měl rád.“

Simon si přejel rukama po obličeji. „Já se asi zblázním,“ prohodil neadresně.

„V tom případě ti to, co se ti chystám říct, vůbec nebude připadat divné.“ Magnus mírně naklonil hlavu na stranu. „Isabelo!“ Zdánlivě odnikud se vedle něj objevila možná nejkrásnější dívka, jakou kdy Simon viděl. Měla dlouhé černé vlasy, které jí splývaly na stříbrné šaty a vyvolávaly v něm touhu psát příšerné verše o hvězdných nocích. I ona měla tetování – stejné jako ta dívka předtím. Byly to propletené černé symboly, jež jí pokrývaly celé paže a holé nohy.

„Ahoj, Simone,“ pozdravila ho.

Simon se nezmohl na jediné slovo. To, že by dívka, která vypadá takhle, někdy mohla vyslovit jeho jméno takovým tónem, se zcela vymykalo jeho chápání. Řekla to, jako by jí na jiných jménech vůbec nezáleželo. Jeho mozek se zakuckal a zadrhl se jako motor starého auta. „Hmf,“ vypravil ze sebe.

Magnus před sebe natáhl ruku s dlouhými prsty a dívka mu do ní něco vložila. Knihu vázanou v bílé kůži s názvem vytištěným zlatými písmeny. Simon nedokázal rozeznat, co se tam píše, ale poznal, že je titul vyvedený elegantním krasopisem. „Tohle,“ řekl Magnus, „je kniha kouzel.“

Zdálo se, že na to neexistuje žádná odpověď, proto se Simon ani o žádnou nesnažil.

„Svět je plný magie,“ pokračoval Magnus s třpytícíma se očima. „Existují démoni a andělé, vlkodlaci, víly a upíři. Tohle všechno jsi dřív věděl. Znal jsi magický svět, ale pak jsi o něj přišel. Cílem bylo, abys zbytek života prožil bez něj, aniž by sis na něj vzpomínal. Měl jsi zapomenout na všechny lidi, které jsi měl rád, pokud o magii věděli. Zbytek života jsi měl prožít jako obyčejný člověk.“ Otočil knihu ve štíhlých prstech a Simon zahlédl název psaný v latině. Při tom pohledu jako by mu tělem projel záchvěv energie. „Zbavit se břemene velikosti má také své výhody. Ty jsi byl velká, důležitá postava, Simone. Byl jsi světlomilec, bojovník. Zachraňoval jsi životy, pobíjel démony a v žilách se ti jako sluneční světlo proháněla andělská krev.“ Magnusovi teď hrál na tváři trochu šílený úsměv. „A možná

se pletu, ale samotnému mi přijde trochu extrémní někoho o tohle všechno připravit.“

Isabela pohodila tmavými vlasy. V důlku na krku se jí něco zalesklo. Červený rubín. Simon zase ucítil ten záchvěv energie, tentokrát o něco silnější, jako by ho celé tělo táhlo k něčemu, na co si jeho

mysl nedokáže vzpomenout. „Extrémní?“ zopakovala tázavě.

„Ano,“ potvrdil Magnus. „Clary se výjimečná narodila, kdežto tady Simon byl k výjimečnosti donucen. Přizpůsobil se. Svět se totiž nedělí na ty výjimečné a na ty obyčejné. Každý může být mimořádný. Pokud máš duši a svobodnou vůli, můžeš se stát čímkoli, dělat cokoli, zvolit si jakoukoli cestu. Simon by měl dostat na vybranou.“

Simon polkl, aby zahnal sucho v krku. „Pardon,“ ozval se, „ale o čem to tady mluvíte?“

Magnus poklepal na knihu, kterou držel v ruce. „Hledal jsem způsob, jak tě tohohle kouzla, té kletby zbavit,“ řekl. Simon málem začal odporovat, že on přece prokletý není, ale nakonec to vzdal. „Jak zrušit kouzlo, které tě donutilo zapomenout. A pak jsem na to přišel. Mělo mě to napadnout mnohem dřív, jenže oni měli pro pozvednutí vždycky tak přísná pravidla. Tak strašně omezující. Jenže pak mi Alek vysvětlil, že teď přímo zoufale prahnou po nových lovcích stínů, protože jich tolik ztratili v temné válce. Bylo by to snadné. Existuje spousta lidí, kteří by se za tebe mohli zaručit. Mohl by ses stát lovcem stínů, Simone.

Jako Isabela. S touhle knihou zmůžu aspoň něco. Nemůžu všechno úplně napravit a nemůžu z tebe udělat to, co jsi byl předtím, ale můžu tě připravit na pozvednutí. A až to dokážeš, až se staneš lovcem

stínů, on už ti nebude moct ublížit. Budeš pod ochranou Spolku a pravidla o tom, že ti nikdo nesmí prozradit pravdu o světě stínů, přestanou platit.“

Simon pohlédl na Isabelu. Bylo to trochu jako zírat do slunce, ale pohled, kterým mu oplácela, mu to usnadňoval. Dívala se na něj, jako by se jí po něm stýskalo, ačkoli on samozřejmě věděl, že to není možné. „Opravdu existuje magie?“ zeptal se. „Upíři, vlkodlaci, černokněžníci…“

„Čarodějové,“ opravil ho Magnus.

„Vážně? Tohle všechno existuje?“

„Jo, existuje,“ přisvědčila Isabela. Měla melodický hlas, trochu zastřený – a jemu připadal povědomý. Náhle se mu vybavila vůně slunečních paprsků a květin a kovová chuť v ústech. Spatřil pouštní krajinu prostírající se pod démoním sluncem a město, jehož věže se třpytily, jako by byly z ledu a skla. „Není to pohádka, Simone. Být lovcem stínů znamená stát se bojovníkem. Je to nebezpečný, ale pro ty, kdo se na to hodí, je to skvělej život. Nikdy bych nechtěla být ničím jiným.“

„Rozhodnutí je na tobě, Simone Lewisi,“ uzavřel Magnus.

„Můžeš dál žít tak, jak žiješ teď, jít na univerzitu, studovat hudbu a oženit se. Žít svůj život. Nebo si můžeš zvolit nejistou existenci plnou stínů a nebezpečí. Můžeš se bavit četbou příběhů o neuvěřitelných událostech, nebo takové příběhy sám prožívat.“ Naklonil se k němu blíž, a když si Simon všiml, jak se mu v očích mihla jiskra, hned si uvědomil, proč mu od začátku připadaly zvláštní. Byly zlatozelené a měly svislé, podlouhlé zorničky jako u koček. Nebyly to lidské oči. „Vybrat už si musíš sám.“

Clary nepřestávalo překvapovat, že vlkodlaci mají tak vytříbený smysl pro květinovou výzdobu.

Lukova bývalá smečka, kterou teď vedla Maia, se zhostila úkolu zkrášlit okolí farmy a starou stodolu, kde se už odehrál obřad. Členové smečky celou stavbu podrobili důkladné opravě. Clary si z dětství pamatovala rozvrzaný podkrovní seník, kde si se Simonem hrávali, oprýskaný nátěr, hrbolatá prkna na podlaze. Teď bylo všechno obroušené a znovu natřené a celou stodolu, jejíž střechu podpíraly trámy, prosvětlovaly teplé odstíny starého dřeva. Někdo projevil i jistou dávku smyslu pro humor – trámy byly ověšené girlandami z vlčího bobu.

Všude stály dřevěné vázy s kyticemi z orobince, zlatobýlu a lilií. Claryina kytice byla svázaná

z lučního kvítí, nyní už lehce povadlého, jak ho dlouhé hodiny svírala v rukou. Obřad jí splýval v jednu rozmazanou šmouhu – svatební sliby, květiny, světlo svíček, šťastný obličej její matky, jiskřičky

v Lukových očích. Jocelyn nakonec zavrhla honosnou svatební róbu ve prospěch obyčejných bílých letních šatů. Vlasy si smotala do rozcuchaného drdolu, který držela na místě – ano, přesně tak – barevná pastelka. Zdálo se, že Lukovi, jemuž to v šedém obleku moc slušelo, to ani trochu nevadí.

Teď se hosté potulovali sem a tam. Několik vlkodlaků sehraně uklízelo řady židlí a skládalo na

dlouhý stůl svatební dary. Na stěně visel dárek od Clary, vlastnoručně namalovaný portrét Jocelyn a Luka.

Práce na něm jí přinášela nevýslovnou radost. Byla bez sebe štěstím, že zase může vzít do ruky štětec a barvy a nemusí kreslit žádné runy, jen vytváří něco hezkého, čím se bude někdo jiný každý den těšit.

Jocelyn právě objímala Maiu a ta se při pohledu na nevěstino nadšení pobaveně usmívala. Bat si povídal s Lukem, který vypadal, že je z toho všeho trochu omámený, i když v dobrém slova smyslu. Clary se na ně usmála a vyšla ze stodoly na cestičku.

Měsíc byl vysoko na obloze a svítil na jezero pod domem, takže celý zbytek farmy zalévala stříbrná záře. Všechny stromy byly ověšené lucernami a ty se v mírném vánku pohupovaly. Cestičky lemovaly malé zářící krystaly, které dodal Magnus – ale kde vlastně vězí? Clary ho nenašla v davu hostů při

obřadě, i když skoro všechny ostatní tam zahlédla: Maiu a Bata, Isabelu ve stříbrných šatech, vážného Aleka v tmavém obleku a Jace, který někam vzdorně zahodil kravatu, nejspíš do nejbližšího křoví. Byli tam dokonce i Robert s Marysou a dařilo se jim chovat se k sobě nanejvýš zdvořile. Clary netušila, jak to s jejich manželstvím vypadá, a neměla chuť se někoho ptát.

Zamířila k největšímu bílému stanu. Pro Bata tam už byl připravený dýdžejský pult a několik členů smečky a dalších hostů právě vyklízelo prostor, který se měl proměnit v taneční parket. Na stolech byly prostřené dlouhé bílé ubrusy a staré porcelánové nádobí z hlavního domu, které Luke za dlouhá léta nasbíral po bleších trzích ve vesničkách v okolí farmy. Žádné dva kusy porcelánu se k sobě nehodily, místo vinných sklenek stály na stole staré sklenice od marmelády a jako výzdoba posloužily modré astry a jetelové kvítky plovoucí v nejrůznějších keramických mísách, přesto si ale Clary pomyslela, že je to nejhezčí svatba, jakou kdy viděla.

Jeden z dlouhých stolů obsahoval spoustu sklenic na šampaňské. Stál u něj Jace, a když ji spatřil, pozvedl svoji sklenku a mrknul na ni. Při výběru oděvu se rozhodl vydat cestou nedbalé elegance, kterou reprezentoval pomačkaný blejzr, rozcuchané vlasy a teď i absence kravaty. Slunce raného léta mu opálilo pleť dozlatova a byl tak krásný, že ji zabolelo u srdce.

Vedle něj stála Isabela s Alekem. Isabela vypadala s vlasy vyčesanými do neupraveného drdolu naprosto úchvatně. Clary věděla, že tak vznešeného vzhledu nedosáhne ani za milion let, a bylo jí to jedno. Isabela byla Isabela a Clary těšilo, že její kamarádka existuje a každým úsměvem vnáší do světa o něco víc vášně. Najednou Isabela překvapeně hvízdla a upřela pohled na druhý konec stanu.

„Koukněte na tohle.“

Clary se podívala tím směrem – a pak se pro jistotu podívala ještě jednou. Spatřila dívku, která vypadala tak na devatenáct let. Měla rozpuštěné hnědé vlasy a příjemný obličej. Na svatbu si oblékla zelené šaty trochu staromódního střihu a na krku jí visel nefritový náhrdelník. Clary už ji jednou zahlédla v Alicante, jak na oslavě pořádané Spolkem na Andělském náměstí mluví s Magnusem.

Za ruku držela pohledného chlapce s rozčepýřenými tmavými vlasy, kterého Clary znala. Byl hodně vysoký a měl na sobě elegantní černý oblek a bílou košili, která podtrhovala jeho výrazné lícní kosti.

Clary sledovala, jak se k dívce naklonil, něco jí pošeptal do ucha a ona se s rozzářenou tváří usmála.

„Bratr Zachariáš,“ řekla Isabela. „Od ledna až do prosince krasavec měsíce v kalendáři nejvíc sexy mlčenlivých bratrů. Co ten tady dělá?“

„On existuje kalendář nejvíc sexy mlčenlivých bratrů?“ podivil se Alek. „A dá se někde koupit?“

„Nech toho.“ Isabela do něj šťouchla loktem. „Každou chvíli se tady objeví Magnus.“

„A kde vlastně je?“ zeptala se Clary.

Isabela se usmála do své skleničky se šampaňským. „Měl ještě nějakou pochůzku.“

Clary se pohledem vrátila k Zachariášovi a dívce, ti už ale mezitím zmizeli v davu hostů.

Zalitovala, že je nemohla pozorovat déle, ta dívka totiž v sobě měla něco fascinujícího. Vzápětí jí však Jace položil ruku na zápěstí a ona si všimla, že pokládá své šampaňské. „Pojď si se mnou zatančit,“ vyzval ji.

Clary se podívala na pódium. Bat už zaujal své místo u pultu pro dýdžeje, ale žádná hudba zatím

nehrála. Do rohu někdo postavil pianino, na jehož klávesy právě drnkala Catarina Lossová s křiklavě modrou kůží.

„Vždyť nehraje hudba,“ namítla.

Jace se na ni usmál. „Žádnou nepotřebujeme.“

„Ááá, chápu to jako signál, že máme zmizet,“ prohlásila Isabela, chytila Aleka za loket a odtáhla ho mezi ostatní hosty. Jace se za ní rošťácky usmál.

„Isabele z citovejch výlevů vyráží kopřivka,“ řekla Clary. „Ale teď vážně, nemůžeme přece tancovat bez hudby. Všichni na nás budou koukat…“

„Tak půjdeme někam, kde nás nikdo neuvidí,“ navrhl Jace a odvedl ji ze stanu. Právě nastala doba, jíž Jocelyn říkala „modrá hodina“. Všechno se utápělo v příšeří, bílý stan zářil jako hvězda a každé stéblo trávy se stříbrně třpytilo.

Jace si ji přitáhl k sobě a zezadu se k ní přitiskl. Objal ji kolem pasu a rty se dotkl její šíje. „Mohli bychom jít do domu,“ zašeptal.

„Je tam spousta ložnic.“

Otočila se mu v náruči a tvrdě ho píchla prstem do hrudníku.

„Tohle je svatba mojí matky,“ upozornila ho. „Žádnej sex nebude. Bez debat.“

„Ale bez debat mám sex úplně nejraději.“

„Dům je plnej upírů,“ oznámila mu vesele. „Dostali pozvánku a přijeli včera v noci. Čekají tam, až zapadne slunce.“

„Luke pozval upíry?“

„To Maia. Gesto na usmířenou. Snaží se teď spolu vycházet.“

„Jsem si jistý, že by nám upíři dopřáli soukromí.“

„O tom dost pochybuju,“ řekla Clary a odhodlaně ho z cestičky vedoucí k domu odtáhla mezi stromy. Ve tmě je tam nemohl nikdo vidět. Pod nohama měli ušlapanou hlínu a kořeny a u paty stromů rostly trsy hluchavek s bílými kvítky podobnými hvězdám.

Zády se opřela o kmen stromu a přitáhla si Jace k sobě. Položil si ruce vedle jejích ramen, takže ji jeho paže obklopovaly z obou stran. Dlaněmi mu uhladila jemnou látku saka. „Miluju tě,“ řekla.

Ze své výšky se na ni podíval. „Myslím, že už vím, jak to madam Dorotea myslela,“ poznamenal.

„Víš, když mi řekla, že se zamiluju do nesprávné osoby.“

Clary vyvalila oči. Přemýšlela, jestli se teď s ní Jace chystá rozejít. Jestli ano, bude mu asi muset vysvětlit, co znamená vhodné načasování, ze všeho nejdřív ho ale utopí v jezeře.

Zhluboka se nadechl. „Nutíš mě o sobě pochybovat,“ řekl.

„Každou hodinu, každý den. Vychovali mě ve víře, že musím být dokonalý. Dokonalý bojovník, dokonalý syn. Dokonce i když jsem se přestěhoval k Lightwoodovým, myslel jsem si, že musím být dokonalý, protože jinak mě pošlou pryč. Netušil jsem, že součástí lásky je i odpouštění. A pak jsi přišla ty a všechno, čemu jsem věřil, se rázem rozpadlo v prach. Začal jsem všechno vidět jinak. Měla jsi

v sobě… tolik lásky, tolik odpuštění a tolik víry. Tak jsem si začal říkat, že si tu víru možná zasloužím. Že nemusím být dokonalý, že úplně stačí, když se budu dost snažit.“ Přivřel oči. Viděla, jak mu pod kůží na spánku lehce tepe krev, a cítila jeho napětí. „Proto si myslím, že jsi byla nesprávná osoba pro Jace, kterým jsem byl dřív, ale ne pro toho, kterým jsem teď. Pro Jace, kterého jsi ze mě pomohla udělat. A já ho mám shodou okolností mnohem radši než toho starého. Změnila jsi mě k lepšímu, a i kdybys mě jednou opustila, tohle mi už nikdo nevezme.“ Odmlčel se. „Tedy ne že bych chtěl, abys mě opustila,“ dodal chvatně a čelem se opřel o její. „Řekni něco, Clary.“

Položil jí ruce na ramena a jeho dlaně ji hřály na studené kůži. Cítila, jak se chvějí. I v modrém světle soumraku měl zlaté oči. Vzpomněla si, jak jí kdysi připadaly vzdálené a tvrdé, dokonce výhružné, pak ale postupně pochopila, že to, na co se ona zvnějšku dívá, je jen pevný obranný štít budovaný celých sedmnáct let jeho života. Sedmnáct let, během nichž si musel chránit srdce. „Ty se třeseš,“ řekla

s údivem.

„To kvůli tobě,“ namítl a jeho dech ji polechtal na tváři. Pak jí rukama sklouzl po holých pažích.

„Je to tak pokaždé, úplně pokaždé.“

„Můžu ti sdělit nudnou informaci ze světa vědy?“ zašeptala.

„Vsadím se, že tohle se lovci stínů ve škole neučí.“

„Jestli se snažíš odvést moji pozornost, abych přestal mluvit o svých pocitech, moc nenápadná tedy nejsi.“ Dotkl se její tváře.

„Vždyť víš, jak si užívám proslovy. To je v pohodě. Nemusíš to dělat taky. Stačí, když mi řekneš, že mě miluješ.“

„Já se nesnažím odvést tvoji pozornost.“ Zvedla ruku a zatřepala prsty. „V lidským těle je sto bilionů buněk,“ řekla. „A každá ta buňka v mým těle tě miluje. Buňky z nás opadávají a pak nám rostou nový a moje nový buňky tě milujou vždycky o kus víc než ty starý, takže tě každej den miluju o něco víc než předtím. Je to vědecky dokázaný. A až umřu a moje tělo shoří a zbude ze mě jenom popel rozprášenej ve vzduchu, až splynu se zemí, stromama a hvězdama, tak každej, kdo se toho vzduchu nadechne, podívá se na kytky, který porostou z hlíny, nebo zvedne oči ke hvězdám, si na tebe vzpomene a bude tě milovat, protože moje láska k tobě je tak obrovská.“ Usmála se. „Tak co říkáš na tenhle proslov?“

Zůstal na ni zírat a snad poprvé v životě se mu nedostávalo slov. Než se zmohl na odpověď, zvedla se na špičky a políbila ho – nejprve jen tak cudně a lehce, pak se ale jejich polibek rychle prohloubil a on jí rozevřel ústa svými rty a vnikl jí do nich jazykem, takže mohla znovu okusit jeho sladkou chuť okořeněnou troškou šampaňského. Horečně jí rukama přejížděl po zádech, po hrbolcích na páteři, po hedvábných ramínkách šatů, po holých lopatkách a pevně ji tiskl k sobě. Vklouzla mu rukama pod bundu

a při tom přemýšlela, jestli přece jen neměli jít do domu, přestože se hemží upíry…

„Zajímavé,“ ozval se pobavený hlas, a když se Clary od Jace chvatně odtrhla, zjistila, že mezi dvěma stromy stojí Magnus. Jeho vysokou postavu zalévalo měsíční světlo. Místo svých obvyklých výstředních úborů si čaroděj pro dnešní příležitost zvolil dokonale střižený černý oblek, který pod tmavnoucím nebem vypadal jako inkoustová kaňka.

„Zajímavé?“ zopakoval Jace. „Magnusi, co tady děláte?“

„Přišel jsem pro vás,“ odpověděl čaroděj. „Čeká na vás něco, co byste asi měli vidět.“ Jace zavřel oči, jako by se modlil za trpělivost. „Máme tady práci!“

„Samozřejmě,“ přisvědčil Magnus. „Víš, říká se, že život je krátký, ale zas tak strašně krátký není.

Může se vlastně docela protáhnout a vy ho celý prožijete spolu, takže bych vám opravdu doporučoval, abyste šli se mnou, protože pokud to neuděláte, budete toho litovat.“

Clary se odlepila od stromu, Jaceovu ruku ale nepustila. „Tak jo,“ souhlasila.

„Tak jo?“ podivil se Jace a vykročil za ní. „To jako vážně?“

„Já Magnusovi věřím,“ prohlásila Clary. „Jestli říká, že je to důležitý, tak je to důležitý.“

„A jestli ne, utopím ho v jezeře,“ zamumlal Jace a nevědomky tak zopakoval Claryinu dřívější nevyslovenou myšlenku. Skryla svůj úsměv ve tmě.

Alek stál u vchodu do stanu a pozoroval tančící svatebčany. Slunce už sestoupilo tak nízko, že z něj na vzdáleném obzoru zbyl jen rudý pruh, takže mohli z domu vyjít upíři a připojit se k oslavě. Bylo přijato pár diskrétních opatření, aby se večírek přizpůsobil i jejich vkusu, a oni se teď mísili s ostatními hosty

a v rukou drželi vysoké, štíhlé kovové číše, které původně také stály na stole se šampaňským. Díky neprůhlednému materiálu neprozrazovaly okolí svůj obsah.

U klavíru s klávesnicí ze slonoviny seděla Lily, vůdkyně newyorského upířího klanu, a z nástroje se linuly tóny jazzu. Hudbu náhle přehlušil hlas, který se Alekovi ozval u ucha: „Podle mě to byl moc krásný obřad.“

Alek se otočil a spatřil svého otce s křehkou sklenkou šampaňského v ruce, jak se dívá na hosty.

Robert byl mohutný muž, měl široká ramena a v obleku se nikdy necítil ve své kůži. Vypadal jako přerostlý školák, kterého do slavnostního oblečení nacpali otrávení rodiče.

„Ahoj,“ pozdravil ho Alek. Na druhé straně stanu viděl svoji matku, jak se baví s Jocelyn. Marysa měla v tmavých vlasech víc šedin, než si pamatoval, ale vypadala elegantně jako obvykle. „Je milé, že jste přišli,“ dodal zdráhavě. Oba jeho rodiče byli tak neskonale vděční, že se on a Isabela vrátili z temné války živí a zdraví, že v nich nezbylo místo na vztek ani na výčitky. Jejich vděčnost byla tak zdrcující, že si Alek ani s jedním z nich nedokázal pořádně promluvit o Magnusovi. Když se jeho matka vrátila do New Yorku, sbalil si zbytek věcí, které měl ještě v Institutu, a přestěhoval se do čarodějova bytu

v Brooklynu. Do Institutu pořád docházel skoro každý den, takže s matkou se vídal často, Robert ale

zůstal v Alicante a Alek se s ním ani nepokoušel spojit. „A jak s mámou předstíráte vzájemnou zdvořilost, opravdu moc hezké.“

Alek viděl, jak sebou jeho otec trhl. Původně k němu chtěl být laskavý, ale to mu nikdy moc nešlo.

Vždycky si při tom připadal jako lhář. „My nepředstíráme zdvořilost,“ bránil se Robert. „Mám tvou matku pořád rád, záleží nám na sobě. Jenom… už nemůžeme být manželé. Měli jsme to skončit dřív. Mysleli jsme si, že děláme správnou věc. Měli jsme dobré úmysly.“

„Cesta do pekla,“ připomněl mu Alek stručně a sklopil pohled ke své skleničce.

„Někdy,“ pokračoval Robert, „si člověk vybere životního partnera, když je ještě moc mladý, jenže pak se změní a ten druhý se nezmění zároveň s ním.“

Alek se pomalu nadechl. V žilách mu najednou zahořel vztek.

„Jestli sis tím chtěl rýpnout do mě a do Magnuse, tak to si laskavě odpusť,“ obořil se na něj. „Právo mít jakýkoli vliv na mě a na moje vztahy jsi pozbyl ve chvíli, kdy jsi dal jasně najevo, že co se tebe týče, žádný gay nemůže být právoplatným lovcem stínů.“ Položil sklenku na nedaleký reproduktor. „Nezajímá mě…“

„Aleku.“ Robertův tón Aleka přiměl, aby se otočil. Jeho otec nezněl rozzlobeně, spíš… zlomeně.

„Udělal jsem… Řekl jsem neodpustitelné věci. Vím to,“ dodal. „Ale vždycky jsem byl na tebe hrdý a na tom se vůbec nic nezměnilo.“

„Nevěřím ti.“

„Když jsem byl ve tvém věku, možná ještě mladší, měl jsem svého parabátai,“ řekl Robert.

„Ano, Michaela Waylanda,“ doplnil Alek. Nezáleželo mu na tom, jak trpce to vyslovil, nezáleželo mu na otcově výrazu. „Já vím. Jen proto jste vzali Jace k sobě. Vždycky jsem si myslel, že jste si asi nebyli moc blízcí. Nevypadalo to, že se ti po něm nějak zvlášť stýská nebo že tě mrzí, že zemřel.“

„Nevěřil jsem, že zemřel,“ vysvětlil mu Robert. „Vím, že ti to musí připadat nepředstavitelné. Naše pouto přerušil trest vyhnanství, který na nás uvalil Spolek, i když naše cesty se vlastně rozdělily už předtím. Bývaly ale doby, kdy jsme si byli blízcí, byli jsme nejlepší přátelé. A on mi jednou řekl, že mě miluje.“

Vážnost, s jakou jeho otec ta slova pronesl, Aleka zarazila. „Michael Wayland byl do tebe zamilovaný?“

„Já… nezareagoval jsem na to zrovna vlídně,“ přiznal se Robert. „Přikázal jsem mu, aby přede mnou něco takového už nikdy neříkal. Bál jsem se a nechal jsem ho s jeho myšlenkami, pocity a obavami samotného. Pak už jsme si nikdy tolik blízcí

nebyli. Přijal jsem Jace, abych aspoň trochu odčinil to, co jsem udělal, ale je mi jasné, že něco takového odčinit nelze.“ Podíval se na Aleka klidnýma tmavě modrýma očima. „Ty si myslíš, že se za tebe stydím, ale ve skutečnosti se stydím sám za sebe. Když se na tebe podívám, je to jako hledět do zrcadla a spatřit v něm vlastní krutost k někomu, kdo si to nijak nezasloužil. Lidé ve svých dětech nalézají své druhé já, které se ale může stát lepším než oni. Aleku, jsi mnohem lepší člověk, než jsem kdy byl já nebo než kdy budu.“

Alek zůstal stát jako přimrazený. Vzpomněl si na svoji halucinaci z démoní dimenze, na to, jak jeho

otec každému vykládal, jak je statečný, že je to skvělý lovec stínů a bojovník, ale nikdy by ho nenapadlo, že ho jeho otec jednou nazve dobrým člověkem.

Svým způsobem to bylo ještě lepší.

Robert se na něj díval a kolem očí a úst se mu rýsovaly vrásky napětí. Alek se nemohl ubránit myšlence, jestli jeho otec o Michaelovi vůbec někdy někomu pověděl a jak moc se asi musel přemáhat, aby teď ten příběh povyprávěl jemu.

Zlehka položil prsty na Robertovu paži, ačkoli předtím se ho dobrovolně nedotkl několik měsíců.

Pak ruku svěsil.

„Děkuju ti,“ řekl. „Díky, že jsi mi řekl pravdu.“

Nedalo se to ještě nazvat odpuštěním, ale byl to první krok.

Tráva byla vlhká rosou, kterou s sebou přinášel chlad blížící se noci. Když se Clary v doprovodu Jace a Magnuse vracela ke stanu, cítila na nohou obutých jen v sandálech studenou vlhkost. Zvenku viděla, jak svatebčané chystají dlouhé stoly, lesklý porcelán a stříbrné příbory. Na pomoc přispěchali úplně všichni, dokonce i ti, kteří se jindy obklopovali nedobytnou hradbou odměřenosti – Kadir, Ťia

a Marysa.

Ze stanu se linula hudba. Bat se sice za dýdžejským pultem nečinně rozvaloval na židli, ale někdo jiný hrál na klavír jazz. Všimla si Aleka, který stál stranou se svým otcem a o něčem spolu soustředěně rozmlouvali, a když se dav rozestoupil, spatřila další známé tváře – Maiu a Aline zabrané do hovoru

a Isabelu stojící vedle rozpačitého Simona…

Simon.

Clary se na místě zastavila. Sevřelo se jí srdce. Celou ji polilo horko a zároveň studený pot, jako by měla omdlít. To přece nemohl být Simon, musela se splést. Byl to nějaký jiný hubený chlapec

s rozcuchanými hnědými vlasy a brýlemi, jenže měl na sobě stejné tričko, v jakém ho viděla ráno, vlasy měl pořád trochu přerostlé, takže mu padaly do očí, a přes hlavy hostů se na ni nejistě usmíval. Byl to Simon, byl to Simon, byl to Simon.

Ani si neuvědomila, že se rozběhla, najednou ale na rameni ucítila Magnusovu ruku. Sevřel ji železným stiskem a zastavil ji.

„Buď opatrná,“ kladl jí na srdce. „Nevzpomíná si na všechno. Dokázal jsem mu vrátit jen pár vzpomínek. Na ostatní bude potřeba počkat. Clary, pamatuj, on si na nic nevzpomíná. Nedělej si zbytečně velké naděje.“

Nejspíš přikývla, protože ji čaroděj nakonec pustil a ona po trávníku vběhla do stanu a vrhla se na Simona tak vehementně, že zavrávoral a málem upadl na záda. Už nemá upíří sílu, tak to nepřeháněj, domlouval jí mozek, ale zbytek jejího těla odmítal poslouchat. Visela mu na krku, objímala ho a při tom mu vzlykala do kabátu.

Uvědomovala si, že poblíž stojí Isabela, Jace a Maia a že k nim navíc spěchá Jocelyn. Clary se od Simona trochu odtáhla a podívala se mu do obličeje. Byl to zcela nepochybně on. Takhle zblízka viděla pihy na jeho levé lícní kosti a drobnou jizvičku na rtu, kterou si způsobil v osmé třídě při fotbale.

„Simone,“ zašeptala a pak se zeptala: „Poznáváš mě? Víš, kdo jsem?“

Postrčil si brýle, aby mu nepadaly z nosu. Trochu se mu třásla ruka. „Já…“ Rozhlédl se kolem sebe.

„Připadám si jako na rodinným setkání, kde skoro nikoho neznám, ale všichni znají mě,“ přiznal se. „Je to…“

„Je toho na tebe moc?“ zeptala se Clary. Snažila se nedat najevo zklamání z toho, že ji nepoznal.

„To nevadí, že mě neznáš. To přijde časem.“

Sklopil k ní oči. V jeho pohledu četla nejistotu, naději a lehké omámení, jako by se právě probudil ze snu a ještě si nebyl úplně jistý, kde vlastně je. Pak se usmál. „Nepamatuju si všechno,“ řekl.

„Ještě ne. Ale na tebe si vzpomínám.“ Zvedl jí ruku a dotkl se zlatého prstenu na jejím pravém

ukazováčku. Vílí kov byl na dotek teplý. „Clary,“ dodal. „Jmenuješ se Clary. Jsi moje nejlepší kamarádka.“

Alek vyšel po stráni na kopeček za stanem. Na jeho vrcholku stál na cestičce Magnus a s rukama

v kapsách se opíral o strom. Alek se postavil vedle něj a sledoval, jak se kolem Simona, vyjeveného jako čerstvě vylíhlé kachňátko, tísní hlouček přátel – Jace, Maia a Luke, a dokonce i Jocelyn. Ta ho objímala

a plakala při tom štěstím, až se jí rozmazal make-up. Jen Isabela stála trochu stranou, ruce sepjaté před sebou a v obličeji skoro netečný výraz.

„Jeden by si skoro mohl myslet, že jí na něm vůbec nezáleží,“ řekl Alek, když Magnus zvedl ruku, aby mu narovnal kravatu. Čaroděj mu pomohl vybrat oblek, který měl teď na sobě, a byl velice pyšný na to, že modrá látka s jemným proužkem ladí Alekovi s očima. „Ale jsem si celkem jistý, že je to právě naopak.“

„To máš pravdu,“ souhlasil Magnus. „Záleží jí na něm až moc, právě proto se drží stranou.“

„Zeptal bych se tě, jak jsi to provedl, ale vlastně nevím, jestli to chci vědět,“ poznamenal Alek, zády se opřel Magnusovi o prsa a vychutnával si teplo jeho těla. Čaroděj si mu položil bradu na rameno. Chvíli tak spolu zůstali stát a dívali se dolů na stan a na radostnou tlačenici, která v něm nastala. „Bylo to od tebe hezké.“

„Každý dělá jen to, co je v daném okamžiku nevyhnutelné,“ pošeptal mu Magnus do ucha. „A doufá, že to nebude mít následky, nebo aspoň ne moc vážné.“

„Myslíš, že se na tebe bude tvůj otec zlobit?“ zeptal se Alek a čaroděj se trpce zasmál.

„Má na starosti mnohem důležitější věci než mě,“ odpověděl.

„A co ty? Viděl jsem tě mluvit s Robertem.“

Když mu Alek opakoval, o čem si s otcem povídali, cítil, jak Magnus postupně zatíná svaly. „Tedy to jsem opravdu netušil,“ řekl čaroděj, když Alek skončil. „A to jsem se s Michaelem Waylandem osobně setkal.“ Pokrčil rameny. „Víš, jak se říká, že srdce je navždy nezkušené? Něco na tom bude.“

„A co si o tom myslíš? Měl bych mu odpustit?“

„Myslím, že to, co ti řekl, se dá brát jako vysvětlení, ale neomlouvá to, jak se choval. Jestli mu chceš odpustit, udělej to pro sebe, ne pro něj. Tím, že na něj budeš dál naštvaný, jen ztrácíš čas,“ prohlásil Magnus. „A přitom jsi jeden z nejlaskavějších lidí, jaké znám.“

„A proč jsi tedy odpustil ty mně? Kvůli mně, nebo kvůli sobě?“ zeptal se Alek. Neznělo to útočně, jen zvědavě.

„Odpustil jsem ti, protože tě miluju a nesnáším život bez tebe. Nesnáším ho já i můj kocour. A taky protože mě Catarina přesvědčila, že jsem se choval jako idiot.“

„Hm, ta je mi sympatická.“

Magnus Aleka zezadu objal a položil mu dlaně na prsa, jako by se chtěl hmatem přesvědčit, jestli mu bije srdce. „A ty mi taky odpusť,“ dodal. „Odpusť mi, že ti nedokážu dát nesmrtelnost ani se zříct té své.“

„Není co odpouštět,“ namítl Alek. „Já nechci žít věčně.“ Položil jednu ruku na Magnusovu

a propletl si s ním prsty. „Možná před sebou nemáme moc času,“ pokračoval. „Jednou zestárnu a umřu. Ale slibuju, že do té doby tě neopustím. Je to jediný slib, který ti můžu s jistotou dát.“

„Mnozí lovci stínů se stárnutí ani nedožijí,“ upozornil ho čaroděj. Alek pod rukou cítil jeho tep.

Bylo zvláštní vidět, jak Magnus obtížně hledá slova, přestože jindy jako by je sypal z rukávu.

Alek se v Magnusově náruči otočil, aby k němu stál čelem, a očima se vpíjel do nejmenších detailů jeho tváře, jako by se jich nemohl nabažit – do jeho ostře řezaných lícních kostí, zlatozelených očí, rtů, které se vždy trochu usmívaly, i když teď čaroděj vypadal ustaraně. „I kdyby mi zbývalo jen několik dnů, chtěl bych je všechny strávit s tebou. Znamená to pro tebe něco?“

„Ano,“ odpověděl Magnus. „Znamená to, že odteď se musíme snažit, aby každý den stál za to.“

Tančili.

Lily hrála na klavír pomalou, jemnou melodii a Clary se v Jaceově náruči vznášela mezi ostatními hosty. Byl to přesně ten druh tance, jaký měla ráda – ne moc složitý, takže stačilo jen držet se partnera

a dávat pozor, aby mu nepodrazila nohy.

Tváří se tiskla na Jaceovu košili a na kůži cítila záhyby měkké látky. Jeho ruka si líně pohrávala s prameny vlasů, které se jí uvolnily z drdolu, a špičky jeho prstů ji šimraly na šíji. V takovou chvíli si nemohla nevzpomenout na sen, který se jí kdysi zdál. Tančila v něm s Jacem v Síni Dohod. V té době jí připadal nedosažitelný a často odtažitý. Občas, když se na něj podívala dnes, ji překvapovalo, že je to pořád ten stejný člověk. Jace, kterého jsi ze mě pomohla udělat, řekl jí před chvílí. A já ho mám mnohem radši než toho starého.

Ale nezměnil se jen on, velký posun totiž cítila i v sobě. Otevřela ústa, aby mu to řekla, vtom jí ale někdo poklepal na rameno. Otočila se a uviděla svoji matku, jak se na ně na oba usmívá.

„Jacei,“ řekla Jocelyn, „mohla bych tě o něco poprosit?“

Jace s Clary přestali tančit a ani jeden z nich neodpověděl. Zdálo se, že za posledních pár měsíců si Jocelyn Jace oblíbila mnohem víc než předtím, Clary by se dokonce odvážila říct, že ho začala mít ráda, pořád ale vůči Claryinu vyvolenému necítila nekritické nadšení.

„Lily už je z hraní unavená, ale všichni by chtěli klavír poslouchat dál a ty přece taky hraješ, ne?

Clary mi vyprávěla, že máš nadání. Nechtěl bys nám něco zahrát?“

Jace vrhl na Clary letmý pohled. Udělal to tak rychle, že si toho všimla jen díky tomu, že ho dobře znala a věděla, kdy se má dívat. Uměl ovšem projevovat dobré, dokonce ukázkové vychování, když se mu zachtělo. Obdařil Jocelyn andělským úsměvem a hned si šel sednout ke klavíru. O chvíli později stan naplnily tóny vážné hudby.

Tessa Grayová a chlapec, který dřív býval bratrem Zachariášem, seděli u nejzastrčenějšího stolu v rohu a sledovali, jak prsty Jace Herondalea lehce tančí po klávesách. Jaceovi chyběla kravata a košili měl u krku rozepnutou. Z tváře mu vyzařovalo naprosté soustředění, hudba ho zcela pohltila.

„Chopin.“ Když Tessa skladbu poznala, usmála se. „Zajímalo by mě… jsem zvědavá, jestli malá Emma Carstairsová bude jednou hrát na housle.“

„Opatrně,“ varoval ji se smíchem její společník. „Tyhle věci se nedají vynutit.“

„Je to těžké,“ řekla a upřela na něj vážný pohled. „Přála bych si, abys jí mohl o spojení mezi vámi prozradit víc, aby si nepřipadala tak sama.“

Koutky úst mu smutně poklesly. „Víš, že to není možné. Ještě ne. Aspoň jsem jí to naznačil, víc jsem udělat nemohl.“

„Budeme na ni dávat pozor,“ rozhodla Tessa. „Pořád na ni budeme dohlížet.“ Skoro s úctou se dotkla znamení na jeho tvářích, pozůstatků z dob, kdy býval mlčenlivým bratrem. „Vybavilo se mi, jak jsi řekl, že hlavními postavami téhle války byly rody Lightwoodových, Herondaleových a Fairchildových,

a je to přesně tak. Kromě nich se týkala taky Blackthornových a Carstairsových a je úžasné je všechny vidět. Když se ale na ně podívám, je to, jako bych zároveň pozorovala celou minulost, která se za nimi táhne. Když vidím Jace Herondalea hrát na klavír, zároveň slyším, jak se v jeho hudbě probouzejí duchové. Nepřipadá ti to taky tak?“

„Duchové jsou vzpomínky a my je s sebou nosíme, protože ti, které jsme měli rádi, nikdy neopustili tento svět.“

„Ano,“ souhlasila. „Jen bych si přála, aby tu s námi mohl být i on, jenom jednou, naposledy.“

Sklonil se, aby jí políbil prsty, a ona na nich ucítila jeho hedvábné černé vlasy. Bylo to dvorné gesto z dávno minulých dob.

„On tu s námi je, Tesso. Vidí nás. Já tomu věřím. Cítím to, stejně jako jsem někdy dokázal poznat, že je smutný, rozzlobený, osamělý nebo šťastný.“

Dotkla se perlového náramku na svém zápěstí a pak svého přítele lehce, láskyplně pohladila po tváři. „A jak se cítí teď?“ zašeptala. „Je šťastný, smutný, nebo osamělý? Neříkej mi, že je osamělý. Musíš to vědět. Vždycky jsi to věděl.“

„Je šťastný, Tesso. Vidět nás spolu mu působí radost, stejně jako mně vždycky dělalo radost, když jsem se díval na vás dva.“ Na tváři se mu objevil úsměv, který měl v sobě pravdu celého světa. Pak se opřel zády o židli, takže jí jeho prsty vyklouzly z dlaně. K jejich stolu se blížily dvě postavy – vysoká zrzavá žena a dívka s vlasy stejné barvy a zelenýma očima. „A když už mluvíme o minulosti,“ dodal,

„myslím, že je tu někdo, kdo s tebou chce mluvit.“

Když se ke Clary nenápadně přikradla její matka, právě se bavila pozorováním Kostelníka. Kocour byl ověšený desítkami stříbrných svatebních zvonečků a v záchvatu pomstychtivosti ohlodával roh klavíru.

„Mami,“ oslovila ji Clary podezřívavě, „co prosím tě chystáš?“

Matka ji s vlídným výrazem pohladila po vlasech. „Chtěla bych tě s někým seznámit,“ řekla a vzala Clary za ruku. „Už přišel čas.“

„Jakej čas? Čas na co?“ Clary se ani příliš nevzpouzela a nechala se odvést k bíle prostřenému stolu v rohu stanu. Seděla u něj hnědovlasá dívka, které si všimla už předtím. Při jejich příchodu zvedla hlavu. Vedle ní vstal ze židle bratr Zachariáš. Mile se na Clary usmál a šel si povídat s Magnusem, který se před chvílí vrátil z vyhlídky na kopci a ještě se držel za ruku s Alekem.

„Clary,“ řekla Jocelyn, „chtěla bych ti představit Tessu.“

„Isabelo.“

Zvedla hlavu. Stála opřená o bok klavíru, zaposlouchaná do utišujících tónů Jaceovy hudby (které doprovázelo tiché chroustání, jak Kostelník okusoval dřevo). Hudba jí připomínala dětství, kdy Jace trávil celé hodiny v hudební místnosti a z jeho nástroje se po chodbách Institutu linula záplava tónů.

Byl to Simon. Ve vyhřátém stanu si rozepnul džínovou bundu. Všimla si, že mu tváře zrudly teplem a rozpaky. Simon, který se červenal, cítil zimu a teplo, stárnul a měnil se, jí připadal nesmírně cizí.

Jeho tmavé oči na ní spočinuly zvědavým pohledem. Zahlédla v nich jiskru rozpomenutí, nebylo však úplné. Předtím se na ni Simon díval jinak, s touhou a sladkou bolestí, a ona z něj mívala pocit, že ji opravdu vidí, že vidí tvář, kterou ukazovala světu, i tu, kterou před okolím skrývala a odvracela do stínu, kde ji mohlo zahlédnout jen pár vyvolených.

Dřív mezi ně Simon patřil. Teď ale byl… někým jiným.

„Isabelo,“ oslovil ji znovu a ona vycítila, že se na ni Jace zvědavě dívá, ačkoli mu prsty nepřestávají běhat po klávesách. „Nechtěla by sis se mnou zatancovat?“

Povzdechla si a přikývla. „Tak jo,“ souhlasila a nechala se od něj odvést na taneční parket. Na podpatcích byla stejně vysoká jako on, takže se mohli dívat přímo z očí do očí. Jeho oči za brýlemi měly pořád barvu kávy.

„Řekli mi,“ ozval se a pak si odkašlal, „nebo aspoň jsem to tak pochopil, že ty a já…“

„Přestaň,“ přerušila ho. „Nemluv o tom. Jestli si na to nevzpomínáš, tak o tom nechci nic slyšet.“

Jednu ruku měl položenou za jejím rameni a druhou ji držel v pase. Cítila, že je jeho kůže teplá, ne studená, jak si ji pamatovala. Připadal jí neuvěřitelně lidský a křehký.

„Ale já si na to chci vzpomenout,“ namítl a ona si vybavila, jak míval vždycky na všechno v záloze nějaký argument. Aspoň v tomhle se nezměnil. „A něco si i pamatuju – pořád vím, kdo jsi, Isabelo.“

„Kdyby to byla pravda, oslovoval bys mě Izzy,“ řekla a náhle ji zaplavila silná únava. „Izzy, ne Isabelo.“

Naklonil se k ní a ona ve vlasech ucítila jeho dech. „Izzy,“ opravil se. „Vzpomínám si, jak jsem tě líbal.“

Zachvěla se. „Ne, nevzpomínáš.“

„Ale jo, vzpomínám,“ ujistil ji. Přesunul jí ruce na záda a prsty ji pošimral těsně pod lopatkou, v místě, které měla tak citlivé, že když se jí tam někdo dotkl, vždycky se musela ošít. „Už je to několik

měsíců,“ pokračoval tiše. „A já jsem se celou tu dobu cítil nějak divně. Připadal jsem si, jako by mi něco chybělo. Teď už vím, že to bylo tohle, tohle všechno a hlavně ty. Ve dne jsem si na to nikdy nevzpomněl, ale v noci se mi zdávaly takový sny.“

„Tobě se o nás zdálo?“

„Jenom o tobě. O dívce s tmavýma očima.“ Prsty jí lehce přejel po konečcích vlasů. „Magnus mi tvrdí, že jsem byl hrdina,“ dodal. „A když se na mě díváš, vidím ti na obličeji, že toho kluka hledáš. Toho hrdinu, co dokázal úžasný věci. Nepamatuju si, že bych někdy něco z těch věcí udělal. Ani nevím, jestli to má znamenat, že už žádnej hrdina nejsem. Ale chtěl bych se pokusit tím klukem zase stát. Tím, kterej tě může líbat, protože si to zaslouží. Teda jestli budeš mít dost trpělivosti, abys mě to nechala zkusit.“

O něco takového ji mohl požádat jedině Simon, nikdo jiný. Zvedla k němu oči a v prsou jí v tu chvíli poprvé vyklíčilo semínko naděje, které se nepokusila okamžitě zašlapat do země.

„Možná že tě nechám,“ prohlásila. „Teda nechám tě to zkusit. Nic jinýho ti slíbit nemůžu.“

„To bych ani nečekal.“ Celý jeho obličej se rozzářil a ona si všimla, že se mu v očích mihl stín vzpomínky. „Jsi vážně žena snů, Isabelo Lightwoodová,“ řekl. „Aspoň tohle si pamatuju.“

„Tessa je čarodějka,“ řekla Jocelyn, „i když velmi neobvyklého druhu. Pamatuješ, jak jsem ti vyprávěla, že jsem si dělala starosti, jak u tebe provést ten obřad, kterým musí projít všichni novorození lovci stínů, ten, při kterém vzniká ochranné kouzlo? A že mi s tím pomohl bratr Zachariáš a jedna čarodějka? Tak právě o téhle čarodějce jsem mluvila. O Tesse Grayové.“

„Tvrdila jsi mi, že to ona ti vnukla nápad na jméno Frayová.“ Clary omámeně klesla na židli, která stála u kulatého stolu naproti Tesse. „F jako Fairchildová,“ uvědomila si nahlas. „A zbytek ze jména Grayová.“

Tessa se radostně usmála. „Byla to pro mě pocta.“

„Byla jsi ještě malá, nemůžeš si na to pamatovat,“ řekla Jocelyn, ale Clary si vzpomněla, jak jí Tessa připadala povědomá, když ji viděla poprvé, a trochu o matčině tvrzení zapochybovala.

„A proč mi to říkáš až teď?“ zeptala se Clary a zvedla hlavu ke své matce. Ta stála vedle její židle a nervózně otáčela svým novým snubním prstenem. „Proč jsem se to nedozvěděla dřív?“

„Požádala jsem ji, že pokud s tím bude souhlasit, chci být u toho, až ti to poví,“ ozvala se Tessa. Měla tichý, melodický hlas s náznakem britského přízvuku. „A obávám se, že jsem se světa lovců stínů dlouho stranila. Mám na něj smíšené vzpomínky, místy spíš trpké než příjemné.“

Jocelyn se sklonila a políbila Clary na temeno. „Co kdybych vás nechala, abyste si promluvily o samotě?“ navrhla a hned odešla za Lukem, který si právě povídal s Kadirem.

Clary se podívala na Tessin úsměv a řekla: „Jste čarodějka, ale přátelíte se s mlčenlivým bratrem.

Vlastně jste víc než přátelé, není to trochu zvláštní?“

Tessa si položila lokty na stůl. Na levém zápěstí se jí leskl perlový náramek. Bezmyšlenkovitě se ho dotkla, jakoby ze zvyku.

„Všechno v mém životě je poněkud neobvyklé, ale to by se koneckonců dalo říct i o tobě, ne?“ Oči se jí zatřpytily. „Jace Herondale je výborný klavírista.“

„A dobře si to uvědomuje.“

„To zní jako typický Herondale.“ Tessa se zasmála. „Musím se přiznat, Clary, že jsem se o tom, že se Jace rozhodl přijmout jméno Herondale a vyměnit je za jméno Lightwood, dozvěděla teprve nedávno. Oba rody jsou ctihodné a oba jsem znala, ale můj osud se nejvíc propletl s rodinou Herondaleů.“

S tesklivým výrazem se podívala na Jace. „S některými rody jsem vždy cítila určitou spřízněnost – patří mezi ně Blackthornovi, Herondaleovi nebo Carstairsovi. Pořád je zpovzdálí pozoruji, i když jsem se

už naučila, že do jejich záležitostí nemám zasahovat. To je také jeden z důvodů, proč jsem se po povstání uchýlila do spirálového labyrintu. To místo je tak vzdálené světu, tak skryté, že jsem se domnívala, že tam najdu skrýš před svými vzpomínkami na to, co se Herondaleovým přihodilo. Po velké válce jsem se ptala Magnuse, jestli mám Jace vyhledat a promluvit si s ním o minulosti jeho rodu, ale on mi poradil, ať tomu chlapci dám ještě čas. Prý je pro něj břemeno minulosti zatím příliš těžké. Tak jsem se vrátila do labyrintu.“ Polkla. „Byl to krušný rok, krušný pro lovce stínů, podsvěťany, pro všechny z nás. Tolik ztrát

a zármutku. Ve spirálovém labyrintu jsme slyšeli různé zvěsti. Když se objevili temní bojovníci, myslela jsem si, že nejlepší způsob, jak jim pomoct, bude najít protilék, ale žádný neexistoval. Dodnes mě mrzí,

že jsme na nic nepřišli. Jenže někdy žádné jednoduché řešení neexistuje.“ S jiskrou v očích se podívala na Zachariáše. „A jindy se zase dějí zázraky. Zachariáš mi vyprávěl, jak se z něj opět stal smrtelník. Říkal,

že se ten příběh týkal Lightwoodových, Herondaleových a Fairchildových.“ Zase vrhla pohled na Zachariáše, který v tu chvíli drbal Kostelníka. Kocour už před chvílí vyskočil na stůl se šampaňským a se škodolibou radostí převrhával jednu sklenku za druhou. V Tessině pohledu se mísilo podráždění s láskou.

„Ani nevíš, co to pro mě znamená, jak moc jsem vám vděčná za to, co jste udělali pro mého… pro Zachariáše. Vy všichni jste mu prokázali ohromnou službu.“

„Za to vděčí Jaceovi, víc než komukoli jinýmu. Bylo to… to snad není možný, Kostelník se nechal od Zachariáše zvednout!“ Clary zůstala ohromeně zírat. Kocour se v Zachariášově náruči pohodlně rozvalil a ocas si přehodil přes jeho paži. „Vždyť ta kočka každýho nesnáší!“

Tessa se pousmála. „Každého asi ne.“

„Takže on je… Zachariáš je teď normální smrtelník?“ zeptala se Clary. „Prostě obyčejnej lovec stínů?“

„Ano,“ přisvědčila Tessa. „Známe se už dlouhou dobu. Každý rok na začátku ledna se pravidelně setkáváme. Když se na naší schůzce objevil tentokrát, k mému nezměrnému údivu byl smrtelný.“

„A vy jste to do té doby netušila? Provést něco takovýho mně, tak ho zabiju.“

Tessa se vesele usmála. „Tím by se to asi celé trochu pokazilo. Myslím, že si jen nebyl jistý, jak jeho smrtelnost přijmu, když mám sama před sebou věčný život.“ Její výraz Clary připomněl Magnuse, ty oči starce v mladém obličeji a odvěký žal, příliš nehybný a hluboký, než aby ho mohli pochopit ti, kdo žijí krátké lidské životy. „Zestárne a nakonec zemře, zatímco já zůstanu pořád stejná. Prožil ale dlouhý život, delší než většina ostatních, a chápe mě. Žádný z nás nevypadá na svůj věk. A máme se rádi. To je ze

všeho nejdůležitější.“

Tessa zavřela oči a zdálo se, že se chvíli jen nechává hladit tóny klavíru.

„Něco pro tebe mám,“ prohlásila, když oči zase otevřela. Byly šedé jako vodní hladina za deště.

„Vlastně pro vás oba, pro tebe a pro Jace.“ Vytáhla něco z kapsy a podala to Clary. Byl to kroužek ze zašlého stříbra, rodinný prsten, na němž se leskla rytina s letícími ptáky. „Ten prsten kdysi patřil Jamesi Herondaleovi,“ dodala. „Je to pravý prsten rodu Herondaleových, starý mnoho let. Jestli se Jace rozhodl, že se chce stát Herondalem, měl by ho mít.“

Clary si od ní prsten vzala. Byl tak velký, že si ho musela navléknout na palec. „Děkuju,“ řekla,

„ačkoli byste mu ho klidně mohla dát sama. Možná je teď správná doba, abyste si s ním konečně promluvila.“

Tessa zavrtěla hlavou. „Podívej, jak je šťastný,“ namítla. „Právě se rozhoduje, kým je a kým se chce stát, a dělá mu to radost. Měl by ještě dostat trochu času, ještě se chvíli těšit ze svého štěstí, než si na bedra naloží další břemeno.“ Pak ze židle vedle sebe něco zvedla a podala to Clary. Byl to

výtisk Kodexu lovce stínů, vázaný v modrém sametu. „Tohle je pro tebe,“ řekla. „Určitě už jeden máš, ale tenhle mi byl obzvlášť drahý. Vzadu je nápis, vidíš?“ Když knihu otočila, Clary uviděla slova vyražená

v sametu zlatými písmeny.

„Svobodně sloužíme, jak svobodně milujeme,“ přečetla Clary nahlas a pak zvedla oči k Tesse.

„Děkuju, to je krása. Jste si jistá, že se ho chcete vzdát?“

Tessa se usmála. „I mnozí Fairchildovi mi byli v životě drazí,“ řekla, „a tvoje rudé vlasy

a neústupnost mi připomínají lidi, které jsem kdysi milovala. Clary,“ oslovila ji a naklonila se při tom přes stůl, takže se nefritový přívěsek na jejím krku zhoupnul, „cítím se spřízněná i s tebou, neboť jsi přišla o bratra a otce. Vím, že tě mnozí odsuzují a mluví o tobě jako o dceři Valentýna Morgensterna

a nyní i Jonathanově sestře. Vždy budou existovat lidé, kteří ti budou podsouvat svá přesvědčení o tom, kdo jsi, na základě tvého jména nebo krve, jež ti koluje v žilách. Nedopusť, aby ti jim podobní říkali, kým jsi. Rozhodni se sama za sebe.“ Pohledem přejela po Jaceovi, jehož ruce pořád poletovaly po klavíru. Ve vlasech se mu třpytily odlesky svící jako hvězdy a jeho pleť v tlumeném světle zářila. „Tahle svoboda není dar, je to vrozené právo. Doufám, že ho s Jacem využijete.“

„Mluvíš tak vážně, Tesso. Vždyť ji úplně vystrašíš.“ Byl to Zachariáš. Přišel až k nim a stoupl si za Tessinu židli.

„Ale prosím tě!“ uklidňovala ho Tessa se smíchem. Měla zakloněnou hlavu a Clary napadlo, jestli takhle vypadá i ona sama, když se dívá na Jace. Doufala, že ano. Z Tessina pohledu čišelo štěstí a pocit bezpečí, byl to pohled někoho, kdo si je jistý láskou, kterou dává a přijímá. „Jenom jsem jí dávala takovou radu.“

„To zní hrůzostrašně.“ Bylo zvláštní, že Zachariášův lidský hlas se tolik podobal tomu, kterým dřív promlouval v Claryině mysli, a zároveň se od něj v mnohém lišil – ve skutečnosti měl bývalý mlčenlivý bratr mnohem silnější britský přízvuk než Tessa. Když natáhl ruku a pomohl své přítelkyni vstát ze židle, jeho slova se chvěla náznakem smíchu. „Obávám se, že musíme vyrazit. Máme před sebou dlouhou cestu.“

„Kam jedete?“ zeptala se Clary a opatrně si na klíně přidržovala výtisk Kodexu.

„Do Los Angeles,“ odpověděla Tessa a Clary si hned vzpomněla, jak jí čarodějka říkala, že rodina Blackthornových ji obzvlášť zajímá. Ta zpráva ji potěšila. Věděla, že Emma a ostatní bydlí v Institutu

s Juliánovým strýčkem, ale představa, že by na ně mohl dohlížet někdo výjimečný, nějaký strážný anděl, ji příjemně uklidňovala.

„Ráda jsem vás poznala,“ řekla Clary. „A děkuju. Za všechno.“ Tessa se zářivě usmála a zmizela v davu s vysvětlením, že se jde rozloučit s Jocelyn. Zachariáš zvedl svůj kabát a Tessin šátek. Clary ho

zvědavě pozorovala. „Vzpomínám si, jak jste mi jednou řekl,“ ozvala se, „že jste miloval dva lidi víc než cokoli jinýho

na světě. Patřila mezi ně i Tessa?“

„Ano. A pořád patří,“ odpověděl vlídně, zatímco si oblékal kabát. „Nikdy jsem ji nepřestal milovat a ostatně ani svého parabátai. Když někdo zemře, neznamená to konec lásky.“

„Vašeho parabátai? Vy jste přišel o svýho parabátai?“ zeptala se Clary ohromeně a probudila se v ní lítost. Věděla, co taková událost pro nefilim znamená.

„Ne ve svém srdci, protože jsem na něj nikdy nezapomněl,“ odpověděl a ona v jeho hlase rozeznala starý smutek. Připomnělo jí to, jaký byl, když ještě žil v Tichém Městě. Podobal se tehdy přízraku tvořenému dýmem barvy pergamenu. „Všichni s sebou nosíme útržky vzpomínek. Přechováváme v sobě naděje a obavy všech, kdo nás mají rádi. Dokud bude existovat láska a paměť, ztráta nikdy nemůže být úplná.“

Clary pomyslela na Maxe, Amatis, Rafaela, Jordana, a dokonce i na Jonathana a v krku ji najednou začaly pálit slzy.

Zachariáš si přehodil Tessin šátek přes ramena. „Vyřiď Jaceovi Herondaleovi, že Chopinův Klavírní koncert č. 2 hraje výtečně,“ řekl a vydal se směrem, kterým před chvílí odešla Tessa. Clary se za ním dívala a v rukou svírala prsten a svůj nový výtiskKodexu.

„Neviděl někdo Kostelníka?“ ozval se vedle jejího ucha něčí hlas. Patřil Isabele, která se držela Simonovy paže. Vedle nich stála Maia a upravovala si ve vlnitých vlasech zlatou sponu. „Myslím, že nám Zachariáš právě ukradl kocoura. Přísahám, že jsem ho viděla, jak cpe Kostelníka na zadní sedadlo auta.“

„To není možné,“ namítl Jace, který se náhle objevil vedle Clary. Rukávy měl vyhrnuté k loktům a tváře zrůžovělé námahou, kterou vyvíjel při hraní. „Kostelník každého nesnáší.“

„Každýho ne,“ zamumlala Clary s úsměvem.

Simon se na Jace díval, jako by mu připadal fascinující a zároveň trochu znepokojivý. „Já jsem… my jsme někdy… je možný, že jsem tě někdy kousnul?“

Jace si sáhl na jizvu na krku. „Nemůžu uvěřit, že si vzpomínáš zrovna na tohle.“

„A taky… taky jsme se po sobě váleli v podpalubí lodi, že jo?“

„Ano, kousnul jsi mě, ano, docela se mi to líbilo a teď už o tom pojďme přestat mluvit,“ navrhl chvatně Jace. „Už nejsi upír. Soustřeď se.“

„Nic si z toho nedělej, Aleka jsi kousnul taky,“ řekla Isabela.

„A to se stalo kdy?“ zeptala se Maia a pobaveně se usmála. V tu chvíli se za ní objevil Bat. Beze slova jí vzal sponu z ruky, zasunul ji do jejího účesu a zkušeně ji zacvaknul. Jeho ruce jí pak ještě chvíli lehce spočívaly na vlasech.

„Co se přihodí v démoní dimenzi, to taky v démoní dimenzi zůstane,“ prohlásil Jace. Pak otočil hlavu ke Clary. „Nechceš jít na procházku?“

„Na procházku, nebo ‚na procházku‘?“ vyzvídala Isabela. „Nechystáte se náhodou…“

„Já myslím, že bychom měli všichni jít dolů k jezeru,“ rozhodla Clary a vstala. V jedné ruce pořád držela Kodex a ve druhé prsten. „Je to tam krásný. Zvlášť v noci. Chtěla bych, aby to moji kamarádi viděli.“

„Já si na to pamatuju,“ řekl Simon a věnoval jí úsměv, který v ní vzbudil pocit, jako by se jí srdce dralo ven z prsou. Na Lukovu farmu dřív jezdívali každé léto, takže si ji v duchu vždycky spojovala se Simonem. Skutečnost, že si na to vzpomněl, jí přinášela větší radost, než by si ještě ráno dokázala představit.

Vzala Jace za ruku a všichni vyšli ze stanu. Isabela mezitím odběhla říct svému bratrovi, aby přivedl také Magnuse. Předtím chtěla být Clary s Jacem o samotě, teď však toužila mít kolem sebe všechny své přátele.

Připadalo jí, že Jace miluje už velmi dlouho. Dřív ji občas napadalo, že k němu cítí lásku tak silnou, že z toho snad umře, protože Jace potřebovala, ale nemohla ho mít. Ten pocit však nyní zmizel

a zoufalství vystřídal pokoj a tiché štěstí. Když už se jí teď nezdálo, že nad každou chvílí strávenou s ním visí hrozba možné katastrofy, a když si konečně dovedla představit, že mají před sebou život plný společných okamžiků klidu, smíchu, uvolnění nebo laskavosti, netoužila po ničem jiném než projít se se všemi přáteli k jezeru na farmě a vzdát hold dnešnímu dni.

Když přešli pahorek a ocitli se na cestičce k jezeru, ohlédla se. Zjistila, že před stanem stojí Jocelyn a Luke a dívají se za nimi. Viděla, jak se na ni Luke usmál a její matka jí zamávala. Pak položila dlaň na ruku svého manžela. Pomyslela si, že pro ně to musí být stejné – po letech odloučení a smutku teď před sebou měli celý život. Život plný společných chvil. Také jim zamávala a pak se rozběhla, aby dohnala své přátele.

Když k Magnusovi přišla Catarina, zrovna se opíral zády o zeď stodoly a pozoroval Clary a Tessu zabrané do rozhovoru. Čarodějka měla ve vlasech modré květy, které ladily s její safírovou pletí. Magnus vrhl pohled přes sad k jezeru, které se třpytilo jako voda ve spojených dlaních.

„Vypadá to, že ti něco dělá starosti,“ řekla a přátelsky mu položila ruku na rameno. „Co se děje? Před chvílí jsem zahlédla, jak se líbáš s tím svým mladým lovcem stínů, takže v tom asi problém není.“

Magnus zavrtěl hlavou. „Ne. S Alekem je všechno v pořádku.“

„Taky jsem si všimla, že jsi mluvil s Tessou,“ pokračovala Catarina a natáhla krk, aby se mohla na druhou čarodějku podívat.

„Je zvláštní ji tady vidět. Vadí ti snad tohle? Minulost se střetává s budoucností, musí to být trochu

divný pocit.“

„Možná,“ připustil Magnus, ačkoli dobře věděl, že tím to není.

„Staří duchové, stíny možností, které se nikdy neuskutečnily. I když já jsem měl Tessu a ty její chlapce vždycky rád.“

„Její syn byl pěkné kvítko,“ poznamenala Catarina.

„Stejně jako její dcera.“ Magnus se zasmál, ale jeho smích zněl křehce jako větvičky stromů v zimě.

„Minulost na mě v poslední době hodně doléhá, Catarino. Opakují se staré chyby. Z podsvěta se ke mně donášejí různé řeči, předzvěsti budoucích svárů. Sličný lid je pyšná rasa, nejpyšnější ze všech. Víly nebudou ochotné snášet ponižování ze strany Spolku. Budou prahnout po pomstě.“

„Víly jsou hrdé, ale trpělivé,“ namítla Catarina. „Dokážou na odvetu čekat dlouhou dobu, celé generace. Nemůžeš se teď obávat pohromy, která se na nás možná snese až za mnoho let.“ Magnus se na ni nepodíval, upíral totiž pohled do stanu, kde seděla Clary a povídala si s Tessou, kde stál Alek a něčemu se smál s Maiou a Batem, kde Isabela tančila se Simonem a Jace jim k tomu hrál na klavír. Známá Chopinova melodie mu připomněla jinou dobu a tóny houslí o Vánocích.

„Aha, tak takhle to je,“ pochopila Catarina. „Bojíš se o ně. Bojíš se, že ta pohroma postihne ty, které máš rád.“

„Je nebo jejich děti.“ Alek se oddělil od ostatních a stoupal teď do kopce ke stodole. Magnus sledoval, jak se k nim blíží, tmavý stín na pozadí ještě tmavšího nebe.

„Je lepší milovat a bát se než necítit nic. Tím se měníme v kámen,“ připomněla mu Catarina a dotkla se jeho paže. „Mimochodem, mrzí mě, jak to dopadlo s Rafaelem. Ještě jsem nedostala příležitost ti to říct. Vím, že jsi mu jednou zachránil život.“

„A pak ho on zachránil mně,“ dodal Magnus a vzhlédl, protože Alek právě došel až k nim. Alek Catarinu pozdravil zdvořilým pokývnutím.

„Magnusi, jdeme dolů k jezeru,“ oznámil čaroději. „Chceš jít s námi?“

„A proč?“ zeptal se Magnus.

Alek pokrčil rameny. „Clary tvrdí, že je to tam hezké,“ odpověděl. „Tedy já už jsem to jezero jednou viděl, jenže tehdy se z něj zvedal obří anděl, takže jsem si ho nemohl pořádně prohlédnout.“ Natáhl k čaroději ruku. „Tak pojď, budou tam všichni.“

Catarina se usmála. „Carpe diem,“ řekla Magnusovi. „Neztrácej čas zbytečnými starostmi.“ Nadzvedla si bohatou sukni a odkráčela ke stromům. Její nohy svítily v trávě jako modré květiny.

Magnus vzal Aleka za ruku.

Na břehu jezera poletovaly světlušky. Míhaly se v noční tmě, zatímco skupinka přátel rozkládala na trávu bundy a také deky, které Magnus vyčaroval údajně z ničeho, ačkoli Clary ho podezřívala, že je bez zaplacení přenesl z prodejny bytového textilu.

Jezero se podobalo stříbrné minci. Odrážela se v něm obloha a tisíce hvězd, které ji pokrývaly.

Clary slyšela, jak Alek Magnusovi vyjmenovává souhvězdí: Lev, Střelec, Pegas. Maia si zula boty

a procházela se po břehu bosá. Brzy se k ní přidal Bat a Clary si všimla, že ji po chvíli váhavě vzal za ruku.

Maia mu to dovolila.

Simon s Isabelou se k sobě nakláněli a něco si šeptali. Isabela se každou chvíli zasmála. Zářila spokojeností, což byla po posledních několika měsících velká změna.

Jace se posadil na deku a stáhl Clary k sobě dolů. Sedla si mu mezi nohy a opřela se o něj zády, takže na páteři cítila uklidňující tlukot jeho srdce. Objal ji a lehce se dotkl Kodexu, který jí ležel v klíně.

„Co to je?“

„Dárek, kterej jsem dostala. Mám taky něco pro tebe,“ řekla, vzala ho za ruku a jeden po druhém mu narovnávala prsty, dokud ji neměl rozevřenou. Pak mu položila do dlaně trochu pochroumaný stříbrný

prsten.

„Rodinný prsten Herondaleů?“ Pronesl to nechápavým tónem. „Kde jsi k němu…“

„Patříval Jamesi Herondaleovi,“ přerušila ho. „Nemám po ruce rodokmen, takže nevím, co to přesně znamená, ale zjevně to byl nějakej tvůj předek. Pamatuju si, jak jsi říkal, že by ti železný sestry musely vyrobit novej prsten, protože ti po Stephenovi žádnej nezbyl. Ale teď už jeden máš.“

Navlékl si ho na prsteníček pravé ruky.

„Tak je to pokaždé,“ řekl tiše. „Vždycky když si myslím, že mi něco důležitého chybí, tak mi to hned vrátíš.“

Na ta slova neexistovala odpověď, proto nic neříkala, jen se v jeho náruči otočila a políbila ho na tvář. Pod nočním nebem byl krásný. Svit hvězd se mu odrážel od vlasů a třpytil v očích a na ruce se mu leskl prsten Herondaleových, připomínka všeho, co bylo a ještě bude.

Všichni s sebou nosíme útržky vzpomínek. Přechováváme v sobě naděje a obavy všech, kdo nás mají rádi. Dokud bude existovat láska a paměť, ztráta nikdy nemůže být úplná.

„Líbí se ti jméno Herondale?“ zeptal se.

„Je to tvoje jméno, takže ho zbožňuju,“ odpověděla.

„Mohl jsem dopadnout hůř, někteří lovci stínů mají pěkně ohavná jména,“ uvažoval. „Třeba Bloodstick nebo Ravenhaven.“

„Nevykládej mi, že se někdo vážně jmenuje Bloodstick.“

„Ten rod nikdy nebyl příliš oblíbený,“ připustil Jace. „To Herondale zní docela melodicky. Skoro by se dalo říct líbivě. Jen si představ, jak by ses jednou mohla jmenovat: Clary Herondaleová.“

„Panebože, to zní děsně.“

„Všichni musíme přinášet oběti na oltář lásky.“ Uličnicky se usmál a zvedl z jejího klína Kodex lovce stínů. „Tohle je stará kniha, staré vydání,“ řekl a svazek otočil. „Ten nápis vzadu pochází

ze Ztraceného ráje od Johna Miltona.“

„Vůbec mě nepřekvapuje, že to víš,“ poznamenala láskyplně a opřela se o něj, zatímco otáčel knihu v rukou. Magnus už zapálil oheň a ten teď vesele plápolal na břehu jezera. K nebi z něj stoupaly jiskry.

Plameny se leskly na Isabelině rudém náhrdelníku, když se otočila a něco říkala Simonovi, svítily Magnusovi v očích a odrážely se od hladiny jezera, takže se drobné vlnky podobaly zlatým rýhám. Ozařovaly také nápis na zadní straně Kodexu, zatímco ho Jace v mihotavém světle předčítal hlasem jemným jako hudba.

Svobodně sloužíme, jak svobodně milujeme; na naší vůli jest, zda milovat, či ne. S tím stojíme a padáme.