CONOR CORDEROY

TEMNÝ DÉŠŤ

PRVNÍ KAPITOLA

Pršelo. Pořád pršelo. Už víc než třicet pět let. Celou dobu, co jsem byl na světě. Seděl jsem v baru Algarve ve společnosti piva a smradu z navlhlých kabátů a pozoroval cákance odletující od kol aut a pouliční prodejce krčící se ve svých zářivých nepromokavých pláštích pod promáčenými celtami, které zastřešily své stánky na Churchfield Road.

Prodávali poimpregnované tašky, boty z druhé ruky a pláštěnky. Nejvíc šla ale na dračku horká polívka a pálivá čínská jídla. A celty.

V televizi v rohu začaly zprávy. Podíval jsem se na hodinky. Byly tři hodiny odpoledne. Za dvě hodiny bude tma. Pak budu moct zavolat a ohlásit padla. Půjdu domů uschnout. Automat na espreso zasyčel a vůně kávy se smísila s vlhkými kabáty. Hlasatel mluvil jednotvárným, suchým tónem, který zbavoval jakoukoliv tragédii vší tragičnosti. Říkal: „Dobré zprávy pro vlastence! Prezident Severoatlantické západní aliance dnes ráno potvrdil, že bylo dosaženo veškerých cílů letošního obranného plánování.

Počet atomových raket dosáhl třiceti tisíc. Práce na rozmístění pásu satelitů jsou v předstihu a podle prezidentových vlastních slov…“

Po chvíli utnul tlachání moderátora střih na prezidenta stojícího na trávníku Paláce Unie, který i přes šediny vypadal mladistvě. Mluvil k reportérům strojeným hlasem se středoatlantickým přízvukem, který nepatřil nikam a dokázal si získat všechny. Říkal: „…od té doby, co SETI II zachytila to vysílání, jsme pracovali ze všech sil. Očekáváme je v průběhu následujícího roku. Možná dvou. Oni přicházejí. A nedělají chyby. Ale my, se svou lidskou kuráží, lidskou odhodlaností a pořádnou dávkou lidské odvahy, na ně budeme připraveni. Je to těžké… já vím, že je to těžké.

Přinesli jste mnohé oběti. Už deset dlouhých let přinášíte oběti. Já vím, ale…“

Muž u stolu vedle mě vydal podivný zvuk, který měl být nejspíš smíchem. „Páni! Až se sem dostanou… Páni!

Nastoupíme na ně tak, že…“ Kývnul hlavou směrem k pultu a znovu vydal ten zvuk. Někdo další prohlásil: „Vzpamatuj se, chlape, už tu dávno jsou. Myslíš, že sem neposlali na průzkum nějakou výzvědnou skupinu? Vzpamatuj se!“

Z televize se dál linul monotónní hlas. Moje dálková IT

jednotka pípla. Ještě chvíli jsem pozoroval déšť, když pípla znovu. Dopil jsem pivo, odepnul ji z opasku a podíval se na vzkaz na zeleném displeji. Stálo tam: „TAJNÝ PŘENOS“.

Povzdechl jsem si. Velitelství. Znamenalo to, že budu muset do svého G-auta a použít monitor. Položil jsem na barový pult pár mincí, mávl barmanovi Andymu na rozloučenou a vyšel ven do deště a vůně chilli.

Bylo vlhko, ale ne zima. Už vůbec nebylo chladno.

Jenom horké vlhko. Moje G-auto stálo o tři ulice níž, na Newborough Road. Razil jsem si lokty cestu davem, ze kterého stoupala pára, a míjel přitom provizorní chatrče z gumových ubrusů a celt, jež vyrostly v záplavové oblasti na jih od silnice. Většina z těch brlohů byla postavená na dřevěných paletách a kartónech, jenom díky nimž nestály přímo v bahně. Ty patřily šťastným „Bahňákům“. Ti méně šťastní se nakonec, nemocní a vyčerpaní, utopili v bahně.

Chatrče stály tam, kde dříve stávaly domy, tedy, alespoň se to říkalo. Já viděl jen prázdné plochy, hromady sutě, odpadků, které tam zanechalo více než pětatřicet let deště a drobné kriminality. Dorazil jsem ke svému G-autu, odehnal od něj pár děcek a nastoupil. Odklopil jsem monitor a zapnul bezpečnostní obrazovku. Rozsvítil se zeleně podsvícený displej, a potom na mě vykoukla tvář kapitána Hardava Mankooa.

Zavrčel jsem: „Co se děje, Mankoo?“

„Tomu nebudeš věřit, O’Neile. Máme tu vytuhlíka.“

Povytáhl jsem jedno obočí. „Fakticky? To je divný. A dneska prej taky pršelo.“

„Ne, poslouchej.“ A aby dodal svým slovům větší váhu, naklonil se dopředu. „Je to Dómer!“

Na vteřinku jsem zůstal sedět v naprostém tichu. Pak jsem potichu řekl: „Do prdele!“ Zírali jsme na svoje obrazy na monitorech. Zeptal jsem se: „Dómer? Kde?“

„V Ealing dómu.“

Zavrtěl jsem hlavou. „No tak, Mankoo. To není možný.

Musel jsi to špatně pochopit.“

„Je to, jak jsem řekl. Je to William Keyhoe. Však víš, ten biochemik? U něj doma. V dómu.“

„To prostě není…“

„Radši bys sem měl přijet a podívat se na to.“

Vypnul jsem monitor, deset vteřin jsem jenom seděl a zíral skrz přední sklo. Potom jsem přiložil oko k optickému zapalování a nastartoval motor. Tři vteřiny jsem ho nechal žhavit a potom vyrazil po Churchfield Road na západ směrem k Ealingu. Když jsem zahnul na Uxbridge Road, Ealing dóm přede mnou vyrostl jako obrovský létající podšálek bíle zářící v dešti dva tisíce šest set stop nad hladinou moře. Postavili ho před téměř čtyřiceti lety, když začalo pršet, a nějaký chytrák si uvědomil, že už nepřestane.

Nejdřív tvrdili, že se postaví dómy pro všechny, ale pak přišla ve dvacátých letech krize a místo toho, aby vybudovali další dómy, obehnali ty, které už stály, tlustými zdmi a ostnatými dráty. A pak když hladoví začali zuřit, namontovali na zdi kulomety a každého, kdo se pokusil dostat dovnitř, zastřelili. Teď žilo jedno procento populace v dómech a devadesát devět venku za ploty. A z nich ti šťastnější, jako třeba já, měli jednu dvě místnosti v domech, které dokázaly odolat dešti. Zbytek, převážná část, žil pod celtami a kusy plastu a topil se v bahně. Nelíbilo se mi to.

Nikomu se to nelíbilo. Ale lidí bylo prostě moc a peněz moc málo. Byla to realita, se kterou jsme žili.

Mankoo udělal, co měl, a když jsem dorazil k actonskému kontrolnímu stanovišti, měli pro mě připravenou identifikační kartu na záznam údajů o duhovce.

Trvalo jim deset minut, než mi naskenovali oko a nahráli data na kartu. Potom jsem se ocitl uvnitř a jel po suchých a rozpálených ulicích v záři umělých slunečních paprsků směrem k Ealing Common a Broadwayi. Zpomalil jsem a rozhlížel se kolem. Bylo to zvláštní, vidět lidi v jasném světle, v oblečení s krátkými rukávy, jak sedí venku u stolečků a něco jí nebo popíjejí, byli pod otevřeným nebem a přitom úplně v suchu. Už jsem se v dómu jednou ocitl – v době, kdy jsem byl u policie teprve krátce, ale nemohl jsem se s tímhle způsobem života srovnat. Bylo divné pohybovat se v suchém vzduchu, aniž by na vás padala nějaká voda.

Nemohl jsem se pořádně nadechnout. Jako bych se dusil.

Existovali lidé, opravdoví veteráni, kteří si pamatovali, jaké to bylo, ještě než začalo pršet. Občas jste na ně mohli narazit v barech, v takových, jako bylo Algarve. Vyprávěli, že to bývalo stejné jako teď tady v Ealing dómu. Říkali, že to je jako „tenkrát“. Nebe prý bylo tehdy prázdné a viděli jste slunce. Fakt nevím. Znělo to krapet šíleně. Já znal akorát déšť. Mohl jsem patřit mezi Suchary, měl jsem pokoj se střechou, ale ani tak jsem nebyl Dómer.

Zaparkoval jsem na Keyhoeově soukromé příjezdové cestě vedle sanitky a dvou policejních dodávek. Vystoupil jsem z G-auta a zůstal dvě minuty jen tak stát s tím divným pocitem, že jsem venku, na tváři cítím chladný vzduch a nepadá na mě žádná voda. Ve vzduchu byla také zvláštní sladká vůně, kterou, jak jsem si uvědomil, vydávaly růže rostoucí u živého plotu. Podíval jsem se nahoru. Vysoko nade mnou se klenul laminátový „strop“ dómu natřený transparentní modrou barvou, která odrážela světlo, jež ji zespodu ozařovalo. Vytvářelo to dokonalý dojem oblohy bez mráčku. Pokrčil jsem rameny, potřásl hlavou a vydal se k hlavnímu vchodu. U dveří stál seržant Farrell. Kývl mi na pozdrav a tak trochu se usmál.

Pozdravil jsem ho: „Nazdar, Farrelle.“

„Dobrej, inspektore O’Neile. Tělo je nahoře v jídelně.

Na nic jsme nesahali.“

„Bezva.“ Usmál jsem se a on mě následoval dovnitř.

Zeptal jsem se: „Kdo ho našel?“

„Jeho žena, šéfe. Je z toho trochu vedle. Teď je v kuchyni.“ Naznačil hlavou směr. „Ona si myslí, že věděl, že to přijde.“

Zapsal jsem si tuhle informaci do paměti a přikývl.

„Díky.“

Rozhlížel jsem se po domě. Byl světlý, obrovský a podlahy pokrývala dlažba. Měli jste pocit, že se od vás vlastní hlas vzdaloval v ozvěnách. Skoro se mi z toho zatočila hlava. Všude spousta dýchatelného vzduchu, světla a zvláštního ticha. Nakonec jsem si uvědomil, že ho způsobila nepřítomnost deště. Kdybyste spojili čtyři byty, dostanete velikost haly. Bylo tam pět dveří, které vedly do pěti velkých místností a široké schodiště stoupající do horního patra. Všude se motali lidé Sama Bona v ochranných oblecích, kteří na nejrůznější plochy nanášeli prášek a hledali stopy po radiaci. Ještě jsem nevěděl proč, ale měl jsem pocit, že nic nenajdou.

Vystoupal jsem po schodech a našel jídelnu. Byla asi půl míle vpravo po odpočívadle a můj byt, včetně kuchyně a koupelny, by se do ní vešel čtyřikrát. A tihle lidé tu jenom jedli. Usoudil jsem, že asi potřebují hodně životního prostoru. Místnost měla vysoký, klenutý strop s obrovským, křišťálovým lustrem. Podlahu pokrývaly černobílé dlaždice a na jednom konci bylo úzké, vysoké, francouzské okno, skrz které se linuly proudy zaprášeného světla a vrhaly na dlaždice a krémové zdi podivné stíny. Místnost vypadala opravdu nádherně, jenom to tu smrdělo smrtí. A zaschlou krví.

Uprostřed místnosti stál dlouhý, oválný mahagonový stůl. Okolo něj bylo rozestavěno dvanáct rudozlatých židlí, pár z nich leželo převrácených na zemi. Prošel jsem kolem nich a poslouchal, jak se ozvěna mých kroků odráží od klenutého stropu nade mnou. Keyhoe, zbrocený silnou vrstvou lepkavé krve, ležel natažený na stole. Poulil oči na strop. Jeho tvář pokřivil šílený němý výkřik a tam, kde mělo být srdce, zela veliká rudá díra. Zápěstí a kotníky měl přivázané ke stolu pevným bílým hedvábným provazem. Na vteřinku jsem se na něj zadíval, a potom jsem začal prohlížet jeho tělo. Začal jsem prsty. Měl prsty vědce, zesláblé od držení příliš mnoha zkumavek. Na pravé ruce nebylo nic neobvyklého, kromě toho, že ji sevřel tak silně, že se prsty zaryl přímo do mahagonového stolu a urval si při tom pár nehtů. Ale s levou rukou to bylo jiné. Ležela splihle vedle něj. Přemýšlel jsem, jak mohl pravou ruku zatínat tak intenzivně a levou mít přitom uvolněnou, dokud jsem se nepodíval zblízka. Všechny kosti v levačce mu zlámali jako párátka. Poškrábal jsem se na tváři a usoudil, že vrah z té ruky chtěl nejspíš něco dostat, a když jsem se podíval na nehty, zjistil jsem co. Byla pod nimi slepená kůže s krví.

Hádal jsem, že vrah chtěl dostat svůj obličej z jeho ruky, než ho svázal.

Zbytek těla mi toho moc neřekl, tedy než jsem se dostal k ráně. Byla velká, kruhová a v průměru měřila asi deset centimetrů. Nejdřív mě napadlo, že ho něco udeřilo do hrudníku, ale když jsem se podíval zblízka, uvědomil jsem si, že okraje, místo aby byly ohnuté dovnitř, jsou vyrvány zleva doprava. Prohlédl jsem samotná žebra a zjistil, že okraje kostí vypadají, jako by je někdo přeřízl, u hrudní kosti jsem objevil malé štěpinky chrupavky. Potom jsem si všiml, že díra neprocházela skrz celou hrudní dutinu.

Odříznutá byla jenom svrchní část hrudního koše. Spodní zůstala neporušená. Narovnal jsem se a vzdychl.

Nějaký šílený magor přivázal Keyhoea ke stolu a zaživa mu vyřízl srdce. Není divu, že měl ten chlap zkroucený obličej.

Shýbl jsem se a znovu si prohlédl hrudní kost. V těch místech byly kosti zlomené jinak. Všechny štěpinky mířily dovnitř, usoudil jsem, že to bylo místo, kam vrah zabodl ostří, než začal řezat. Při tom ohledávání něco upoutalo mou pozornost. Bylo to malé a lesklé. Střepina, ne kosti, ale oceli, zarytá v hrudní kosti u čtvrtého žebra. Ten chlap byl dobrej, ale ne dokonalej. Prvním úderem minul o milimetr měkkou mezižeberní chrupavku, místo toho trefil kost a ulomil si přitom špičku čepele.

Ještě jednou jsem se podíval na Keyhoeovu zkřivenou tvář. Musel se až do samého konce dívat přímo do tváře svého kata. To znamená, že bychom mohli ze skenu sítnice získat fotku vraha. Tedy za předpokladu, že neměl inckou čelenku nebo druidskou kápi.

Ještě chvíli jsem slídil kolem, ale už jsem nenašel nic zajímavého. Došel jsem tedy na podestu a zavolal na kriminalistického technika. „Tak jo, Same, můžeš sem nahoru vzít svoje hochy.“

Sam se na mě zadíval. „Jasně, inspektore.“ Začal stoupat po schodech, v závěsu za ním šli s veškerým nádobíčkem jeho lidé. Naklonil jsem se přes zábradlí a pozoroval je.

Vypadali v těch skafandrech divně. Jako kosmonauti. Když Sam vystoupal nahoru, zeptal se mě: „Tak co tu máme, pane O’Neile, střílení? Ta paninka povídala, že je tam strašná spoušť.“

Zavrtěl jsem hlavou, otočil se a zamířil do jídelny.

Ukázal jsem na stůl. „Vyřízli mu srdce, Same. V žebru má zaseknutý úlomek čepele. Chci ho vyndat a poslat do laborky na testy. Taky byste mohli odebrat vzorky zpod nehtů na levé ruce a získat z nich DNA. Když proženeme vrahův kód přes centrálu, mohli bychom do začátku příštího týdne vědět, s kým máme tu čest.“

Tým přinesl do jídelny vybavení a začal s vybalováním.

Pár chlapíků začalo s poprašováním kvůli otiskům prstů.

Sam přešel ke stolu, všiml jsem si, jak s sebou trhl, když se podíval na tělo.

„Ksakru, kdo by, šéfe, mohl něco takového udělat?

Proč?“ žasl. Odpověděl jsem mu: „Ať už to byl kdokoliv, mám za to, že si z něj Keyhoe nabral plnou hrst, než mu zlomili ruku. Většinu toho má za nehty.“

Ukázal jsem na levou ruku mrtvoly. Potom jsem přešel ke Keyhoeovu obličeji a pokynul k jeho očím. „Vypadá to, jako by zemřel ztuhlý hrůzou. Vsadím se, že bude mít vrahův obličej přes celou sítnici. Dostaň z toho pár pěkných obrázků a rozešleme je všem jednotkám.“ Sam se zadíval na jeho tvář. „Hergot. Ať do mě bací! Chudák…“

Přikývl jsem. Nikdy jsem nic podobného neviděl a taky jsem to řekl.

„Nikdy jsem o něčem podobném ani neslyšel, šéfe. Co z toho usuzujete?“

Pokrčil jsem rameny. „Nechci zatím spekulovat, Same, ale ta bílá saténová šňůra, vyříznuté srdce…“ Znovu jsem pokrčil rameny.

Sam ke mně vzhlédl. „Rituál…?“

Chvíli jsem zíral na tělo. „Mohlo by to tak být. Ať se na to podíváš jakkoliv, nejde tu o klasickou vraždu. Sežeň mi sken jeho sítnice, rozbor nehtů a úlomku ostří. Pak budeme moudřejší.“

Potom se ozval jeden z těch amerických hlasů z východního pobřeží. Zastavil jsem se v půli kroku. „To nebude nutné, inspektore O’Neile.“

Sam se podíval na mě a potom mně přes rameno. Otočil jsem se. Byl to jeden z těch chlapů, kteří za svůj oblek zaplatili tolik, že by pokrylo můj nájem na dalších šest let.

Měl husté, natužené šedé vlasy a tvář neurčitého věku. Stál ve dveřích s rukama v kapsách a výrazem, kterým říkal, že si mě nekoupil, protože nejsem dost drahý.

„Cože?“ ohradil jsem se.

Ležérně ke mně vykročil. „Je přece naprosto jasné, O’Neile, že Williama zabil jakýsi Bahňák, kterému se nějak podařilo se sem vloupat. Je to neštěstí a rozhodně dohlédnu na prověření bezpečnostních opatření. Ale nemyslím, že je potřebovat plýtvat penězi daňových poplatníků na drahé skeny sítnice a testy DNA.“

Někteří lidé se Dómerů bojí. Podle mě jsou moc bohatí, aby si jich někdo vážil. Vyndal jsem balíček cigaret. Dal jsem si na čas, než jsem jednu vyndal a pomalu jsem se naklonil k plameni, abych si připálil. Potom jsem sirkou zamával a zhaslou ji odhodil na dlažbu.

Vyfoukl jsem kouř jeho směrem a prohlásil: „Kdo si, do prdele, myslíte, že jste?“

„Do toho kdo jsem, vám, O’Neile, nic není.“

Přikývl jsem. „Máte pravdu. A teď se, do háje, pakujte z místa činu a přestaňte mi bránit ve vyšetřování.“

Potom udělal něco zvláštního. Vypadalo to, jak by se mu zkalil pohled a zasmál se, takovým tím pobaveným způsobem přes nos. Nikdy jsem neviděl nikoho, kdo by se tak smál. „Prostě udělejte, co vám bylo řečeno, O’Neile,“

poradil mi, „a přestaňte mě srát. A típněte tu nechutnou cigaretu. V tomhle domě nesmíte kouřit.“

Podíval jsem se mu na boty a potom na jeho trvalou.

Nelíbilo se mi ani jedno. Za polovinu toho, co za ně vysolil, bych si pořídil zatraceně pěkné G-auto. Přemýšlel jsem, jestli mám říct pár hochům, aby ho vyprovodili ven nebo jestli si mám předtím vychutnat jednu pořádnou pecku do zubů, když jsem si všiml, že se na schodech komíhá Mankoovo břicho.

Znovu jsem se podíval na Natuženou hlavu a prohlásil: „Koukejte se odtud dekovat, než vás nechám zatknout.“

Potom jsem se k němu otočil zády a houknul na Sama: „Ozvi se, až budete mít sítnici, ano?“

Protáhnul jsem se kolem pana Uhlazeného a vydal se k Mankoovi. S funěním se sunul ke dveřím. Tvářil se rozpačitě. Informoval jsem ho: „Mankoo, máme tu vraždu a vypadá to jako…“

Neposlouchal mě. Skočil mi do řeči a prohlásil: „O’Neile, tohle je advokát Grumman, právník Keyhoea.“

Ukazoval na vyžehleného chlapa s trvalou. „Právě jsem mluvil s ním a s náčelníkem Ealing dómu. Od tohoto okamžiku osobně přebírám vyšetřování.“

Měl jsem zvláštní pocit, že se můj krk změní ve vybuchující sopku a otočil se na Grummana. Stál ke mně zády a díval se z okna na syntetické slunce a skleněný horizont. Sam střídavě sledoval mě a Mankooa.

Zeptal jsem se ho: „Cože děláš?“

Neodpověděl mi a mluvil skrz mě se Samem Bonesem: „Můžeš se svým týmem odjet, Same, na tomhle případu nebude práce techniků potřeba. Náklaďák z márnice ho přijede vyzvednout v šest.“

Musel jsem se přeslechnout: „Nebude co? Tenhle chlap má obličej vraha přes celou sítnici! Zíral mu do tváře, když mu vyřezával srdce, proboha!“

Sam pokrčil rameny a zvedl své vybavení. „Přesně tak, šéfe. Pojďte hoši!“

Parta začala balit nádobíčko a mizet ven z místnosti.

Otočil jsem se ke kapitánovi. „O co tu, do háje, jde, Mankoo?“

Vzal mě za ruku. Jeho prsty byly strnulé a zaryly se do mě i přes sako. Vedl mě ven směrem k podestě.

Chraplavě šeptal: „Poslouchej, O’Neile, je to náhodná vražda při vloupání. Jasné? Nějakému Bahňákovi se zjevně podařilo dostat skrz kontrolní stanoviště do tohohle domu a…“

„Kristepane, Mankoo!“ vybuchl jsem. „Vykládáš kraviny a moc dobře to víš!“

„Mluv potichu, O’Neile!“ Vzal mě za paži a vedl mě otevřenými dveřmi pryč. „Já se neptám na tvůj názor, chlape! Já ti to říkám. Keyhoe je nešťastná oběť náhodného narušení bezpečnosti dómu. Jestli chceš na tomhle případu dál dělat, budeš se soustředit na vyšetřování Bahňáků na vnější straně Actonského kontrolního stanoviště. To je rozkaz. Rozumíš?“

Chvilku jsem si prohlížel jeho obličej, vyndal si cigaretu z pusy, vyfoukl kouř ke stropu a počítal do deseti. Potom jsem se k němu otočil. „Vyřízli mu srdce, Mankoo. Který Bahňák, i kdyby se mu zázrakem podařilo prolomit bezpečnostní opatření dómu, by se obtěžoval s vyřezáváním srdce toho chlapa? Mohl by ho umlátit k smrti, ukrást chleba, ale vyříznout mu srdce, pro Kristovy drahý rány? A viděl jsi tu šňůru, kterou ho svázali? Je z čistýho saténu.

Žádnej zatracenej Bahňák, by si nemohl dovolit ho něčím takovým svázat. A co síla, kterou by bylo zapotřebí k tomu, aby někdo přivázal panikařícího chlapa ke stolu? Byla to rituální poprava, Mankoo. A vrah měl obrovskou sílu. Víš to moc dobře. Proč teda baštíš všechny ty kecy o Bahňákovi, kterej se sem měl vloupat?“

Ucítil jsem, že vedle mě někdo stojí a všiml si, že se Mankooův pohled zavrtal do koberce. Otočil jsem se a viděl, že na mě Grumman civí.

„Nekuřte tady, O’Neile,“ napomínal mě. „Už jsem vám to řekl. Je to nechutný zlozvyk. To nemáte nějaké Bahňáky, které byste měl vyslechnout?“

Podíval jsem se na Mankooa, který ještě pořád zkoumal koberec. Možná přemýšlel o tom, kolik pokojů by si za jeho cenu mohl pořídit. Znovu jsem se zahleděl na Grummana a pozoroval jeho výraz, když jsem odhodil špačka na zem a zašlápl ho botou. Nehnul ani brvou.

Sledoval jsem Grummana, ale mluvil jsem k Mankoovi.

Zeptal jsem se ho: „Kdo jsi říkal, kapitáne, že má na starost tenhle případ?“ Počkal jsem, ale žádná odpověď nepřišla.

Takže jsem se otočil, zadíval se na něj a prohlásil: „Chci vyslechnout paní Keyhoe.“

Neodpověděl.

„Jděte vyslechnout pár Bahňáků, inspektore,“ mlel si dál svou Grumman.

Nic jsem mu na to neodvětil, ale bylo mi jasné, že jsem prohrál. Sestoupil jsem po schodech a vyšel ven z velkého domu do syntetického slunečního světla. Oslnilo mi oči, nastoupil jsem do G-auta a zabouchl dveře.

Jel jsem za výjezdovkou ke kontrolnímu stanovišti a potom temným deštěm po Uxbridge Road. Jel jsem pomalu a nechal je, aby se mi ztráceli v dlouhém proudu mokrých předních světel, jež pospíchaly na východ i západ rozlehlým, tmavým městem jako jiskřící proud vody. Zapálil jsem si během řízení další cigaretu a pozoroval stěrače, které si marně klestily cestu skrz nekonečné provazce vody, které se rozstřikovaly po předním skle. Přemýšlel jsem o Mankoovi a Grummanovi. Říkal jsem si, že bych si mohl vybrat snazší možnost, nechat to plavat a na konci měsíce si vyzvednou šek. Když budu skákat, jak oni pískají, mohla by z toho koukat dokonce i nějaká prémie. Mohl bych si zaplatit větší G-auto nebo sušší byt s oddělenou kuchyní. Myslel jsem na to celou jednu vteřinu. Potom jsem to stočil do odstavného pruhu na kraji Uxbridge Road, otočil se do protisměru, vypnul motor a zhasnul světla. A čekal. Asi za patnáct minut projelo kolem Mankoovo G-auto. Podíval jsem se na hodinky. Bylo půl páté. Usoudil jsem, že bych to ještě mohl stihnout.

Identifikační karta s údaji o duhovce mi znovu bez problémů otevřela cestu dovnitř a během deseti minut jsem byl zpátky v Keyhoeově rezidenci. Venku parkovalo už jen jedno policejní auto a Farrell pořád ještě hlídal dveře.

Vystoupil jsem a zamával na něj. „Dobrej, Farrelle.“

Rádoby kajícně jsem se usmál, když jsem se kolem něj protáhnul. „Jednoho dne někde zapomenu hlavu.“

Krátce se tomu zasmál. „Hlavně, že ji dokážete najít!“

Oba jsme se tomu zasmáli, a potom jsem potichu vyběhl po schodech. Zastavil jsem se nahoře na podestě a poslouchal. Slyšel jsem zastřené, rozzlobené hlasy v přízemí, ale nic v horním patře. Vyndal jsem nůž z boty, kde jsem ho stále nosil, a vstoupil do jídelny. Tělo bylo, přesně jak jsem doufal, pořád ještě na stole. Keyhoe pořád zíral na strop nebo na duchy, kteří se pod ním drželi. Usoudil jsem, že mám tak tři čtyři minuty.

Otevřel jsem velké ostří svého nože, zaklínil ho mezi spodní část svojí dlaně a Keyhoeův první článek levého prostředníčku a přitlačil. Čepel chvíli odporovala a potom s křupnutím prošla prstem. Strčil jsem koneček prstu do plastového sáčku na důkazy a uložil ho do kapsy. Potom jsem se přesunul k jeho hrudi. Našel jsem kovový úlomek, kterého jsem si už předtím v jeho hrudní kosti všiml a špičkou ostří ho vytáhl ven. Putoval do dalšího sáčku na důkazy a já se mohl posunout k obličeji. Moc se mi do toho nechtělo, ale na skeny sítnice nebyl čas a já usoudil, že když je teď mrtvý, stejně už oči potřebovat nebude, takže jsem mu stiskem ukazováčku vyloupl pravé oko. Přeřízl jsem optický nerv a vsunul oko do dalšího sáčku. Pak už jsem byl na schodech a na cestě přes vstupní halu. Pořád se ještě za jedněmi dveřmi hádali, ale teď převažoval hlas, který zněl jako Grummanův. Vypadalo to, jako by domlouval ženě.

Usoudil jsem, že v tomhle má velkou praxi.

Ukázal jsem Farrellovi zvednutý palec a popřál mu, aby se nepředřel. Zasalutoval mi a usmál se. Nastoupil jsem do G-auta a odjel pryč.

A mohl jsem být šťastný chlap, který si to šine temnotou a deštěm ke stánkům s občerstvením otevřeným čtyřiadvacet hodin denně, k lámaně anglickým výkřikům a páře a puchu zapařeného potu a chilli v Actonu. Podařilo se mi získat důkazy, které teď byly v bezpečí chladicí jednotky v kufru, ráno jsem je mohl vzít na kriminalistickou analýzu, jejíž výsledky budu mít dřív, než se Mankoo ve tři vydá na obvyklý oběd složený z piva, sýru a cibule. Usoudil jsem, že kromě mě tělo nikdo neprohlížel. Nikdo se v márnici nebude u těla tak zřízeného, jako bylo to Keyhoeovo, pídit po chybějící špičce prstu a oku. Ať už se Mankoo a Grumman snažili zakrýt cokoliv, budou to muset udělat sami a mně navzdory. Kromě toho se mi Grumman ani za mák nelíbil a udělá mi moc dobře, když se mi podaří odhalit jeho podíl na Keyhoeově vraždě. Mohl jsem být, jak jsem řekl, šťastný chlap. Dokonce jsem se začal v temnotě auta usmívat, když se můj monitor zeleně rozzářil. Na obrazovce se objevil Mankooův obličej, ale nedíval se na mě. Díval se na svůj psací stůl předstíraje, že čte nějaké papíry.

Zamračil jsem se a zavrčel: „Co je, Mankoo?“

„Kde jsi?“

„Jako řádný, hodný policejní inspektůrek vyslýchám Bahňáky. Cos myslel?“

Vzhlédl. „Nech si ty sarkasmy, O’Neile. Za půl hodiny ať jsi v mé kanceláři.“

Obrazovka zhasla. Seděl jsem a zíral na prázdnou plochu, na níž se ještě před chvílí zobrazovala Mankoova tvář, a přemýšlel, o co tu k čertu jde. Potom jsem uhnul z Uxbridge Road a vydal se směrem k actonskému velitelství.

Vystoupal jsem po širokých, zametených, žulových schodech a skrz masivní dveře ze skla a kovu prošel do hlavní haly. Tady jsem si přivolal výtah do šestého patra.

Dveře se se zasyčením otevřely a já vstoupil do změti dvou set uniformovaných policistů vyslýchajících oběti, sepisujících hlášení a pokřikujících na sebe instrukce přes pípaní počítačových terminálů. Prodral jsem se hlavní chodbou a s narůstajícím pocitem neklidu proklouzl kolem „Akčních buněk“. V břiše jsem měl díru, kterou jsem nedokázal nijak vysvětlit, ale v Mankoově obličeji něco bylo. Stejně jako v jeho hlase. Došel jsem ke skleněné buňce, které říkal kancelář a otevřel dveře. Pořád ještě zíral na ty samé papíry, které studoval, když jsem se na něj díval na monitoru. Vypadal naštvaně a k smrti unaveně. Posadil jsem se do křesla naproti němu a čekal. Nepodíval se na mě.

Vypadal jako nešťastný chlap, jehož život je přesně takový, jaký nikdy nechtěl, aby byl, a zároveň je příliš hloupý na to, aby si uvědomoval proč. Podíval jsem se za něj oknem ven, přes nekonečné provazy a cákance deště na obrovský, bílý dóm. Uvědomil jsem si, jaká je to ironie, že musí žít pod ním, aniž by ho to udrželo v suchu. Občas mě takové hlubokomyslnosti napadají.

Ozval jsem se: „Nazdar, Mankoo. Vypadáš sklesle.“

Napil se trochu studeného kafe a nijak mu to k radosti nepomohlo. Prohlásil: „O’Neile. Budeš držet hubu a krok nebo ne?“

„A kdo bude pískat do kroku, Mankoo?“

Opřel se a promnul si oči. Skoro jsem ho litoval. Občas jsem se míval v Mankoově společnosti takový pocit. Položil ruce na stůl a zadíval se na mě.

„Heleď se, O’Neile, nelíbí se mi to o nic víc než tobě.

Ale tohle přišlo přímo shora. Pokud nebudeš držet hubu a krok, určití lidé udělají peklo ze života i mně. Chápeš, co ti tu říkám, chlape? Nesnaž se se mnou v tomhle vydrbat.“

„Přestaň. Lámeš mi srdce.“ Díval jsem se na něj. Jeho tvář potemněla. „Byla to rituální vražda, Mankoo,“

upozornil jsem ho. „Bahňáci rituální vraždy nepáchají.

Žádný Bahňák to neudělal.“ Opřel jsem se a zavrtěl hlavou.

„Na toho intelektuála nastoupil nějakej parchant a vyřízl mu zaživa srdce, zatímco se na něj ten chudák díval, a ty po mně chceš, abych to nechal být? Ne.“ Odmítavě jsem zašermoval rukou. „Chceš toho ještě víc. Chceš, abych šel ven a našel pod celtou nějakého ubohého bahňáckého šmejda a obvinil ho z vraždy Dómera. Takže vrah je nevinný, protože je dómer a vandrák pod celtou je vinný, protože jím není.

Promiň, Mankoo, ale jestli je to tobě úplně fuk, já bych si radši dál myl ráno obličej, aniž bych se musel poblít, kdykoliv bych se uviděl v zrcadle.“

Vyklepal jsem z balíčku cigaretu a zapálil si. Mankoo mě pozoroval a žíla na jeho spánku mi napovídala, že začíná šílet. „Kdo si myslíš, že najednou jsi?“ vrčel na mě. „Svatý Liam O’Neil? Copak jsi nikdy neudělal nic špatného? Jsi čistý jako právě napadlý sníh? Posraný anděl! To jsi celý ty, co? Nezkorumpovatelný inspektor O’Neil! A všichni ostatní jsou jenom špína! Tak je to?“

„Dobře! Dobře! Dobře, dost!“ Vyfoukl jsem kouř jeho směrem. „Dobře. Žádní poctiví chlapi nejsou. Nikdy nebyli.

Jenom mizerové a ještě větší mizerové a já jsem stejnej mizera, jako kdokoliv jiný. Ale koukni, mám problém.

Nemám rád, když mě ochcává někdo bohatší, než jsem já.

Dost mi to pije krev a to nemám rád.“ Podíval jsem se na zapálený konec cigarety. Sledoval jsem, jak doutná a přemýšlel o své metafoře. Potom jsem se znovu podíval na Mankooa. „Promiň, Hardave, já prostě nepošlu nějakého chudáka vandráka na smrt kvůli Grummanovi, protože si může dovolit si koupit tebe a mě a vandráka za pár miliard.

To neudělám. Smrdí to.“

Dlouho na mě zíral a pomalu přitom bledl. Potom řekl: „To je tvoje poslední slovo?“

Přikývl jsem.

Vstal a přešel k oknu. Stál tam zády ke mně a díval se na zářící dóm. Po chvíli přišel a sedl si ke stolu. Když začal mluvit, mluvil ke stolu. „Promiň, Liame. Dělám to nerad. Já bych… není to moje volba. Budeš mi muset dát svůj odznak. A zbraň.“

Cítil jsem, jak blednu. Ani na chvíli jsem z něj nespustil oči. On se na mě ale nepodíval.

Nakonec jsem se zeptal: „Ty mě stavíš mimo službu? A důvod…?“

„Já tě nestavím mimo službu, O’Neile. Dávám ti padáka.“ Konečně se mi podíval do očí. „Tohle není z mojí hlavy. Přišlo to z…“

Jeho slova se vytratila. Naklonil jsem se a zamáčkl cigaretu do jeho popelníku. Vyndal jsem zbraň a odznak a položil mu je na stůl. Když jsem se postavil, cítil jsem, jak mi ve spáncích tepe krev. Na chvilku se mi skoro zamotala hlava. Šel jsem ke dveřím a tam jsem se zastavil. Otočil jsem se a podíval se na něj. Jeho tvář byla ztrápená a šedivá.

Zvedl oči, ale díval se na zeď.

„Musí to stát za pěkný hovno, být tebou, Mankoo. Žít celé dny s touhle pachutí v puse.“ Tehdy se na mě podíval.

Vypadal naštvaně. Pokračoval jsem: „Nejsi z toho věčného lízání prdelí někdy unavený?“

Nešel jsem domů. Zaparkoval jsem na Old High Street a vydal se směrem k Algarve. Rozhodl jsem se to vzít přes něco, čemu místní říkali „Bažina“. Byl to široký pruh pustiny s městečkem z chatrčí, který ležel mezi Churchfield Road a Old High Street a táhl se asi tři míle k šestiproudé dálnici M40. Uvědomil jsem si, že do měsíce to bude můj domov, takže bych se s ním měl seznámit.

Vešel jsem tam z chodníku a ucítil, jak jsem po kotníky zapadl do bahna a slizu. Na některých místech to bylo ještě hlubší. Strčil jsem ruce hluboko do kapes a nahrbil ramena proti dešti. Nestála tam jediná stavba hodná toho označení.

Nikdo to nevydržel dost dlouho. Uvědomil jsem si, že přemýšlím nad tím, že kdybych si teď, dokud mám nějaké peníze, koupil dřevo a pár celt, mohl bych si něco postavit.

V břiše se mi při tom pomyšlení rozlilo podivné horko a současně ledový chlad. Usoudil jsem, že by to mohla být panika. Rozhlédl jsem se a kam až moje oko v tom vlhku a tmě dohlédlo, stály prověšené, lesknoucí se kusy umělé hmoty, zaháknuté mezi nespočetné tyče a kůly a pod nimi se tísnili nespočetní, mokří, tiší lidé. Šťastnější z nich, ti podnikavější, měli na cihlách a kamenech naskládané dřevěné palety, díky nimž se „povznesli“ nad bláto. Ti nešťastní, hloupí a slabí seděli nebo leželi přímo v blátě, na rohožích nebo kusech tvrdého kartónu. Někteří z nich se na mě, když jsem je míjel, podívali, ale nikoho jsem nezajímal.

Jejich oči byly k věcem venku mrtvé. Bylo v nich místo jen pro vše pohlcující vnitřní svět plný bolesti a ve všem tom bahně a dešti pomalu se vytrácející naději.

Většinu táborů obývalo osm až dvanáct velkých, na sobě namačkaných rodin. Měly šest, sedm, někdy i víc dětí.

Někteří z nich leželi nazí a špinaví v horečce s do široka otevřenýma, nevidoucíma očima. Ale většina byla zabalená v dekách. Přemýšlel jsem, kde ty hadry sebrali. Nikdy předtím jsem se na to sám sebe nezeptal, ale brzy to zjistím.

Ať už se stojí fronta na plesnivé oblečení, kabáty, boty a mísy s polévkou a chlebem kdekoliv, budu tam zanedlouho čekat taky.

Zastavil jsem se, poslouchal a nasával vzduch. Nic moc jsem neslyšel, jenom nekonečné šumění a pleskání deště a neustálé bolestivé kašlání a chrchlání. Vládl tam pronikavý zápach. Vzduch byl zatuchlý, těžký a zvedal se mi z něj žaludek. Podíval jsem se dolů na svoje nohy, které se hluboko bořily do bahna, a uvědomil jsem si, že nestojím jenom v dešti a v blátě, ale i v exkrementech možná padesáti tisíc lidí. Možná jsem potom plakal. Kdo by to v tom lijáku poznal?

Šel jsem dál a vybíral si cestu přes kusy hadrů, kartónu, větví a rozřezaného plastu. Těžko se rozeznával vyhozený odpad od cenného majetku lidských bytostí. Uslyšel jsem pláč smísený s bědováním a lomozem náklaďáku. Podíval jsem se tím směrem a spatřil sběrače odpadu, zavěšené na popelářském voze, který si razil cestu skrz masu smetí a lidí.

Ozvalo se hlasité zapískání. Auto zastavilo a dělníci v nepromokavých kombinézách seskočili do bahna. Naklonili se k přístřešku z gumového ubrusu a tyčí, pod kterým úpěla žena. Klátila se sem a tam a pevně se držela muže, jenž bez hnutí ležel zavinutý v pokrývkách. Něco jí řekli a začali ho tahat pryč. Visela na jeho oblečení a něco na něj volala.

Pořád ho chtěla, i když byl mrtvý, i přesto, že za živa byl jen dalším hladovým krkem. Chytli do pod paží a za nohy, párkrát jím zahoupali a vyhodili ho na korbu náklaďáku.

Přistál mezi ostatním smetím. V odpadu. V lidském odpadu.

Náklaďák se rozjel se sběrači pověšenými vzadu. Netrvalo dlouho a jeden z chlápků opět zapískal a auto zase zastavilo.

Šel jsem dál a cítil, jak rychle otupuji vůči vší té ohavnosti, smrti a utrpení. Říkal jsem si, že pro ty lidi prostě není dost peněz. Co bys s nimi mohl udělat? Pozabíjet je?

Abys ukončil jejich utrpení? Potom jsem si uvědomil, že už to nejsou „oni“. Byl jsem jedním z nich.

Potom jsem uslyšel křičet nějaké ženy. Zastavil jsem se a hledal je v lesknoucí se tmě. Viděl jsem muže v pláštěnce a klobouku, který se zvláštními škubavými pohyby snažil strhnout velkou celtu z několika tyčí. Rodina složená hlavně z žen a dětí se škrábala zpod plachty a křičela na něj. Nakopl je a najednou byli všude kolem něj. Nechal celtu být a chvíli kolem sebe mlátil rukama. Pak jsem viděl, jak uklouzl a téměř komickým způsobem upadl do bahna. Byli všude kolem něj a na něm, dupali po něm, přidržovali se tyčí, když po něm znovu a znovu dupali. Viděl jsem, jak se mu v bahně cukají boty. Postupně sebou házel míň a míň a nakonec se děcka vrátila zpátky pod plachtu. Popeláři projeli kolem.

Možná toho chlápka v klobouku přejeli, nejsem si jistý, ale jeden z nich si každopádně hned potom strčil prsty do pusy a hlasité zahvízdání prořízlo padající déšť. Náklaďák zastavil, sběrači zalovili v bahně a vytáhli z něj tělo, rozhoupali ho a hodili dozadu na korbu. Slyšel jsem skřípání kol a auto se znovu rozjelo.

Chvilku jsem přemýšlel, pro koho tu celtu chtěl. A jestli se někdo dozví, co se mu stalo. Ale nezaobíral jsem se tím moc dlouho. Zavrtal jsem pohled do země a rychle se vydal k Algarve.

Vešel jsem dovnitř, sundal si promoklý kabát a usadil se na bar. Bylo tam sucho a narváno. Požádal jsem Dannyho, aby mi podal láhev whisky, nalil jsem si pořádnou lampu, na ex ji vypil a hned si nalil další. Televize pořád běžela a pořád v ní mluvili o mimozemšťanech, globálním obranném projektu a ČPP: Čase předpokládaného přistání nebo, jak to vnímali jiní, Čase pořádného překvapení.

Chlápek, který seděl u stolu a zíral na obrazovku, prohlásil: „Já vám povím, co mě děsí. Co když mají nějaký druh warpového pohonu? Co když použijí nějakou červí díru nebo něco? Co když se sem dostanou před ČPP? To bychom pak byli v háji, ne?“

„No a co…?“ prohodil jeho parťák a pokrčil rameny.

„Podle mě bychom měli víc investovat do globálního obranného projektu. Teda, kdybych já byl prezident.

Kdybych já byl prezident, posunul bych datum dokončení a zdvojnásobil investice do projektu. Vždyť co je důležitější než naše bezpečnost?“

„Musíš mít vyvážené priority, Bene,“ oponoval mu někdo jiný. „Ani ne dvě stě metrů od tebe hladoví lidé.“

„Hele, poslouchej, no jasně, ve všech válkách jsou oběti, ne? A to, že ještě nestřílíme, přece neznamená, že nejsme ve válce. Vláda bere jako prokázaný fakt, že přicházejí jako kolonisti, protože jejich vlastní planeta je zničená. Musíme s tím počítat, jasné? Takže tohle je oběť, kterou musíme přinést. Potřebujeme víc peněz do projektu GO.“

Vypnul jsem a nalil si další sklenici.

Andy naproti mně se naklonil přes pult a promluvil. Měl tichý, dublinsky chraplavý hlas. „Máš v plánu se ožrat?“

„Jo.“

Chvíli jsme zůstali zticha. Potom ukázal směrem ke stolu, u kterého se ještě pořád diskutovala nezbytnost obětování osmi miliard bytostí pro dobro lidstva. Prohlásil: „Ti chlapi plácají nehorázný kraviny.“

„Jo? A co tvrdíme my ostatní, Andy?“

„Myslím všechny ty blbiny o mimozemšťanech, kteří nás přicházejí ovládnout a tak dále.“

„Takže chceš říct, že nepřicházejí. Víš něco, co já nevím?“

Zaklonil se a zasmál se. „Ale jistě, že přicházejí. Podle mě ale nepřichází, aby nás ovládli nebo nás povraždili nebo něco podobného.“

„Fakticky?“ hodil jsem do sebe sklenici a nalil si další.

Bolest mizela. Ještě jednu láhev, a budu v pohodě. Pobídl jsem ho: „Pokračuj. To je fascinující. Máš na ně přímou linku?“

„Ne, poslouchej. Stačí, když se kolem sebe jenom rozhlédneš. Jsou tu s námi celá staletí. Jasně, není jich Bible plná? A jihoamerické mytologie jsou jimi nacpané k prasknutí.“

Povytáhl jsem obočí. „To je zakázané čtivo. Neměl bys mi o tom říkat.“

Vzdychl.

„Zapomeň

na

to.

Jsme

výsledek

mimozemského experimentování. Je to naprosto jasné. Jak jinak bychom se z obyvatel jeskyní, kteří vypadali jako opice, stali tak rychle rozumnými bytostmi?“

Prohlížel jsem si jantarový mok na dně své sklenice.

Žádná pohotová odpověď tam nebyla. Budu to muset prozkoumat. Odpověděl jsem: „To mě nenapadlo.“

„Přemýšlej o tom,“ radil mi. „Vytvořili nás, přesně, jak o tom mluví naše náboženská tradice, a od té doby nás pozorují. Přesně o tom byla všechna ta UFO v minulém století. Teď vidí, v jak strašném stavu jsme se ocitli, a přicházejí nás zachránit. Vnímám je spíš jako andělské bytosti než jako útočníky z vesmíru.“

Zíral jsem na něj v opileckém úžasu. O lidech jako Andy jsem už slyšel. Patřili k partě cvoků, která si říkala 5S nebo nějak podobně praštěně. Na velitelství jsme o nich věděli.

Nikdo je nebral vážně a nikdy bych nevěřil, že se s někým z nich setkám.

Podíval jsem se zpátky do sklenice a řekl: „To myslíš vážně? Je vás víc takových nebo jsi osamělý magor?“

„Ha!“ zasmál se. „To bys koukal. Lidé se stejným přesvědčením jako já tvoří celé bratrstvo a tiše se připravujeme, abychom je uvítali, až přiletí. A neměl by sis myslet, že jsme banda pošahanců. Je mezi námi mnoho inteligentních odborníků.“

Usmál jsem se. Naděje. Můžete se na ni vychcat, vysrat a nechat ji venku na dešti, aby ji spláchnul, ale vždycky znovu vytryskne v srdci nějakého zatraceného blázna, který se příliš bojí nebo je příliš hloupý na to, aby dokázal vnímat realitu. Nalil jsem si další skleničku a zhluboka se do ní ponořil.

Dorazil jsem láhev a nepovedlo se mi dostatečně se opít.

Tak jsem si koupil další, zastrčil ji do kapsy a vydal se domů. Nechal jsem teplý déšť, aby mi omýval obličej. Když jsem došel ke svému bloku, byl jsem už zase skoro střízlivý.

Potmě jsem vystoupal po schodech, šátral po klíčích, aspoň šestkrát se nestrefil do zámku, ale nakonec přece jen uspěl a rozsvítil. Bylo jí asi pětadvacet a byla oblečená jako Dómerka. Nos měla trochu moc dlouhý a ústa trochu moc široká. A rty trochu moc plné. Měla černočerné, rozcuchané vlasy a obrovské, od pláče nateklé a zarudlé oči. A byla to ta nejkrásnější ženská, jakou jsem kdy viděl.

Podívala se na mě a zeptala se: „Inspektor O’Neil? Já jsem paní Keyhoe. Potřebuji s vámi mluvit.“

DRUHÁ KAPITOLA

Měl jsem jí říct, aby se ztratila. Měl jsem jí říct, že už mě to nezajímá, odejít a říct o tom policajtům. Měl jsem, ale neudělal jsem to. Řekl bych, že jsem byl opilejší, než jsem si myslel. Řekl bych, že jsem byl osamělý a vyděšený a ona byla nádherná ženská, která potřebovala mou pomoc.

Otevřel jsem dveře a v tichosti jsme vešli dovnitř.

V místnosti byla tma. Dopadalo sem jen světlo mezerami v žaluziích na okně. V rohu stála lampa a já ji rozsvítil. Kruh matného, jantarového světla ozářil pohovku pod oknem.

Nevypadalo to tak depresivně jako holá žárovka, která visela uprostřed nízkého stropu. Váhavě postávala uprostřed místnosti. Uvědomil jsem si, že bych jí měl nabídnout, aby se posadila. Měl jsem na výběr mezi šedou pohovkou pod oknem a vybledlým, karmínově rudým křeslem u plynového krbu. V křesle byla díra, kterou lezla ven výplň, takže jsem ukázal na gauč a nabídl jí, aby se posadila. Vzal jsem jí kabát a spolu s mým je přehodil přes opěradla kuchyňských židlí u laminátového stolu v rohu. Posadila se a zadívala se na mě těma velkýma, černýma očima.

Druhá část místnosti fungovala jako kuchyň, měl jsem tam čtyři plynové plotýnky, konev a smrdělo to tam nepoužíváním.

Podíval jsem se na ni a zeptal se: „Kafe?“

Zavrtěla hlavou a upřela výmluvný pohled na láhev whisky, kterou jsem zrovna postavil na laminátový stůl.

„Mohla bych dostat trochu tohohle? Potřebuji se napít.“

„Jistě,“ povzdechl jsem si a nalil dva pořádné panáky.

„Taky si dám.“

Jednu sklenici jsem jí podal a posadil se do křesla u plynového krbu. Lokl jsem si, odložil sklenici na opěradlo křesla a chvíli jsem jen tak seděl a prohlížel si ji. „Tak co vás trápí?“ zeptal jsem se nakonec.

Usrkla whisky a škubla sebou. Tipoval bych, že to nebyla přesně ta single malt, na jakou byla zvyklá, ale zdálo se, že ji povzbudila. Znovu se napila, tentokrát pořádně.

Držela sklenici oběma rukama, uvelebila se na pohovce a vypadalo to, že si prohlíží nábytek.

„Policie vyšetřila vraždu mého muže, inspektore O’Neile, a tvrdí, že se nějaký Bahňák vloupal k nám do domu. Můj muž ho odhalil a byl zavražděn…“ nadhodila.

„To vím, paní Keyhoe.“

„Jistěže. Problém je, inspektore, že já vím, že je to naprostý nesmysl.“

Potom se na mě zpříma podívala a já viděl, jak se jí začínají v očích hromadit slzy. Přelily se přes okraj a ona začala tiše, aniž by se pohnula nebo zachvěla, plakat. Zdálo se, že to poslední dobou dost intenzivně trénovala a že to nebyla jen záležitost posledních dvanácti hodin.

Po chvíli začala normálně dýchat a pokračovala: „Nikdo se nemůže vloupat do Dómů. To ví každý. A i kdyby se to někomu povedlo, i kdyby se dostal přes bezpečnostní systém v našem domě, proč… proč by… proč by ten Bahňák dělal něco tak strašlivého…“

Opatrně odložila sklenici na prošlapaný koberec a zabořila obličej do dlaní. Její ramena se třásla, ale nevydávala žádné zvuky. Pozoroval jsem ji a chtěl jí dát kapesník, prostě něco udělat. Ale žádný jsem neměl, stejně jako jsem neměl tušení, co bych měl udělat. Tak jsem se místo toho pořádně napil whisky. Po pár minutách se natáhla po kabelce, vytáhla z ní kus hedvábí s vyšitými iniciálami a otřela si oči.

„Omlouvám se,“ hlesla. „Snažím se vám říct, že policejní závěry neodpovídají na jedinou z otázek, které sama sobě neustále kladu.“

Dopil jsem sklenici, znovu si nalil a prohlásil: „Rád bych vám pomohl, paní Keyhoe. Opravdu moc rád. Ale nemůžu.

Za to, že jsem kladl stejné otázky jako vy, jsem už dostal padáka.“ Ukázal jsem na zašlé žaluzie, které visely na oknech. Jen ty mě oddělovaly od slumů, které se stanou brzy mým domovem. „Příští měsíc,“ pokračoval jsem, „tu už nebudu bydlet, paní Keyhoe. Budu bydlet tam venku, na dřevěné paletě pod černou celtou, v bahně. Viděla jste je, když jste sem přicházela?“

Přikývla. „Já vím. Nigel… tedy advokát Grumman, mluvil s vaším kapitánem, když jste odešel. Slyšela jsem, jak se o vás nějakou dobu bavili. Váš kapitán prohlásil, že si myslí, že se mu povede vás přesvědčit, abyste se držel vytyčené verze. Když odešel, volal Nigel vrchnímu veliteli.

Řekl mu, že si nemyslí, že se na tuhle práci hodíte a že chce, aby vás z případu odvolali…“

Zmlkla. Vypadala zahanbeně. Chvíli jsem myslel na Grummanův mumlající hlas, který jsem slyšel přes dveře, když jsem se vrátil pro důkazy. Pálilo mě v žaludku a nemohla za to jenom whisky. Myslím, že to mohl být vztek.

Nakonec jsem prohlásil: „Tak co tady děláte, když víte, že mě vyrazili? Měla byste mluvit s kapitánem Mankooem.

Teď je to jeho případ.“

Znovu se na mě tak zvláštně, zpříma podívala. Myslím, že by tímhle pohledem dokázala donutit hodně lidí udělat spoustu věcí. Ale řekl bych, že to nevěděla a já se jí to nechystal říct. „Ne,“ zavrtěla hlavou, „nechci do toho zatahovat policii. Já…“ Zlehka se kousla do spodního rtu.

Byl plný a rudý. „Nevěřím jim. Nevěřím nikomu.“

Chvíli jsem čekal. „Takže…?“

„Jsem velice bohatá žena, inspektore. A vy máte problémy. Nabízím vám úhradu všech výdajů a padesát tisíc britských dolarů v hotovosti, když pro mě tenhle případ soukromě vyřešíte. Tak budeme mít společný zájem.“

Naklonil jsem se k ní. „Padesát tisíc dolarů?“

Neodpověděla. Jen se na mě dál dívala.

Pokračoval jsem: „Proboha! Padesát tisíc by mi stačilo na celý zbytek života.“

„Já vím,“ odpověděla. „Stejně tak vím, že potom, co Nigel udělal, už nikdy nedostanete žádnou práci. Budete potřebovat peníze, abyste přežil – a mně na nich nijak nezáleží.“ Zadívala se do vyhaslého, ztichlého, plynového krbu. Vypadala vyděšeně. „Navíc, nedokážu to vysvětlit,“

ozvala se, „ale mám pocit, že je to důležité… mnohem důležitější, než se na první pohled zdá…“

Zvedl jsem se a přešel k oknu. Díval jsem se skrz žaluzie na lesknoucí se přelidněnou ulici zastavěnou stánky, pod kterými se mačkala promoklá lůza. Prodírali se davem, strkali do sebe, vykřikovali s ústy plnými horkých chilli nudlí. Všechno to zakrývala opona nepřetržitého deště a páry. Byl to šeredný proud bezvýznamných životů. Mysleli si, že to takhle bylo vždycky. Mysleli si, že se to nikdy nezmění. Přijali ve vší té šerednosti svoje role, protože nic jiného neznali. Zaplnilo to jejich hlavy a stali se tím, čím byli.

„Dáte se do toho?“ vyrušil mě z truchlivého rozjímání její hlas.

Budu hrát svou roli? „Ano,“ odpověděl jsem.

„Samozřejmě, že ano.“

„Zavraždili Williama. Možná zabijí i vás.“

„Na to je pozdě,“ prohodil jsem směrem k davům, páře, stánkům a mokrým celtám. „To už dávno udělali.“

Po chvíli jsem se otočil a zadíval se na její štíhlá záda.

Vypadalo to, jako by její černé vlasy v záplavě jantarového světla pod lampou zářily. Lehce se naklonila k opěradlu pohovky. „Tak snad abychom se do toho dali,“ rozhodl jsem. „Řekněte mi něco o svém manželovi. Kdo byli jeho přátelé a kdo nepřátelé. Kdo by měl z jeho smrti prospěch.“

„To nevím,“ zdálo se, že mluví ke koberci, nezvedla hlavu. „Jsem strašně unavená, inspektore. Nedokážu přemýšlet.“

„Nejsem inspektor,“ přerušil jsem ji.

„Ne. Ne, to asi nejste.“ A potom dodala ledovým hlasem: „Sebral jste něco v…“

„Ano,“ odvětil jsem. „Sebral. Ale šlo o forenzní materiál a já přišel o přístup do laboratoří.“

V ten moment se otočila a zadívala se na mě. Bledé, oranžové světlo zalévalo její obličej a kreslilo jí pod očima dlouhé, černé stíny. Zamračila se. „Do laboratoří…?“

Mlčel jsem, po chvíli se její tvář uvolnila. Zavřela oči a odvrátila se. „Ano, jistě. S tímhle bych vám mohla pomoct.

Budete mi muset dát nějaký čas. Mám pocit, že se potřebuji trochu vyspat.“

Nečekaně vstala. Náhle mě napadalo, že ať už chtěl zavraždit Keyhoea kdokoliv, mohl stejně dobře chtít, aby byla mrtvá i jeho žena. A z nějakého důvodu mi při té myšlence vyšlehl v břiše plamen. „Ví někdo o tom, že jste tady?“

Zavrtěla hlavou. „Ne.“

„Tak ať to tak i zůstane.“ Po chvíli jsem dodal: „A jste si jistá, že si nemůžeme promluvit hned? Čím dřív začneme…“

Zavrtěním hlavy mě zarazila. „Zítra vám zavolám,“

pronesla rozhodně.

Zvedla tašku, došla ke dveřím a bez jediného slova zmizela. Dveře za sebou s bouchnutím zavřela. Můj pokoj se ponořil do ticha a prázdnoty. Nalil jsem si dalšího panáka příšerné whisky, natáhl se na gauč a propil se k spánku.

Zvonil telefon.

Přišlo mi, že zvoní celou věčnost a že nejspíš nikdy nepřestane. Bolel mě krk a bylo mi zle. V klidu jsem si protřel oči, natáhl se po hodinkách a mžouravě se snažil v pološeru zjistit, kolik je hodin. Bylo půl sedmé. Ráno.

Zvonění nepřestávalo. Svalil jsem se zpátky a udělalo se mi ještě hůř. Zkoumal jsem, jaký druh hlodavce mi přes noc pošel v puse a snažil se vybavit si mlhavé vzpomínky na události předchozího večera. Zíral jsem na láhev od whisky.

Nic v ní nezbylo. Telefon pořád zvonil. Nakonec jsem se natáhl, strhl ho ze stolku, zašátral po sluchátku a zamručel do něj: „Ano.“

„Pan O’Neil?“

„Je to možný. Kdo to chce vědět?“

„Tady je paní Keyhoe.“

Lehl jsem si, pokoušel se bojovat s nutkavou potřebou se vyzvracet a čekal, až se místnost přestane točit. Pak jsem ze sebe vysoukal: „Dobré ráno.“

Do mého otupělého vědomí se vplížila myšlenka, že jestli se mi podaří zůstat dostatečně dlouho naživu, mohla by ze mě tahle dáma udělat boháče. Takže jsem dodal: „Jak je vám?“

Na druhém konci se rozhostilo ticho, které trvalo déle, než bylo příjemné, a já si uvědomil, že tahle otázka asi nepatřila k těm nejchytřejším. „Jsem v pořádku, děkuji,“

pronesla nakonec. „Včera v noci jste, pane O’Neile, říkal, že máte nějaké forenzní důkazy. Nechci vědět co jsou zač, ale mám adresu, na kterou je můžete odvézt na rozbor.“

Vydechl jsem. Nechtěl jsem řešit tyhle věci tak brzy po ránu, navíc ještě s kocovinou. „Ještě jsem neměl kafe, paní Keyhoe,“ odpověděl jsem, „takže vám možná bude připadat, že plácám kraviny, ale v tuhle chvíli mi to nepřijde jako dobrý nápad.

A vlastně jsem si docela jistý, že můj názor nezmění ani to kafe.“

Její hlas zněl netrpělivě, jak většinou mluví lidé, kteří se snaží neztratit trpělivost. „Je to soukromá laboratoř. Patří jednomu našemu příteli. Jmenuje se Abraham Aziz. Jestli někomu věřím, pak je to Abraham. Vzal byste k němu, prosím, ty důkazy?“

Znovu jsem vzdychl. „Vy jste šéf, paní Keyhoe. Jen doufám, že máte pravdu.“

„Nejsem ničí šéf, pane O’Neille. Ale v tomto případě pravdu mám. Děkuji. Máte IT-fon?“

„Jasně.“

„Tak mi, prosím, dejte číslo a já vám zavolám později.“

Místo, na které mě poslala, bylo na předměstí, západně od Westminsterského dómu, hned vedle chudinské čtvrti v Hyde Parku. Stály tam veliké, nesourodé domy, většina z nich zpustla. Avšak některé byly pořád ještě dost dobré na to, aby se v nich dalo žít a někteří Sušší tam měli rodiny.

Ten, který patřil Azizovi, stál poblíž Bayswater Road naproti chatrčím. Dva velké sloupy podpíraly přístřešek nade dveřmi, k nimž vedlo několik schodů. Soudě podle pilířů byl ten dům kdysi asi bílý. Teď byl každopádně šedý a oloupaný. V severní části se budova zřítila, v sutinách vznikla malá bahnitá jezírka a mezi hromadami cihel, kamení a starých praček rostlo kapradí. Ale do části, ve které vznikla laboratoř, zjevně někdo nějaké peníze investoval. Vypadala bytelně a suše.

Před domem stálo velké drahé G-auto, ve kterém seděl Arab a na volantu měl rozložené noviny. Chvilku jsem přemýšlel, co tady sakra dělá, ale než jsem si zapálil cigáro a vyhodil sirku z okna, došlo mi, že už nejsem policajt, tak proč bych se měl starat? Možná to byl pasák, který přijel vyzvednout štětku z práce. Někteří Sušší si něco takového mohli dovolit a část Dómerů si na podobná předměstí jezdila trochu užít. Takže jsem zaparkoval naproti a přešel přes ulici zachumlaný do kabátu, který mě chránil před deštěm. Po zvonku nebylo ani památky, tak jsem párkrát zabušil na dveře. Dveře nakonec otevřel velký, zhruba šedesátiletý chlap. Na sobě měl bílý laboratorní plášť a chvíli se na mě díval černýma, klidnýma očima, jako kdybych byl zajímavý už jen tím, že jsem si dovolil zaklepat mu na dveře. Pohled jsem mu vrátil. I mně přišel zajímavý.

Po chvíli se zeptal: „Vy jste pan O’Neil?“

„Vy jste Abraham Aziz?“ odpověděl jsem otázkou.

Opět chvíli počkal, než se usmál a potom přitakal: „Ano, to jsem já.“

„Potom jsem Liam O’Neil,“ odvětil jsem já. „Můžu jít dál? Prší.“

Občas jsem takhle vtipný. Přišlo mi, že se jeho úsměv rozšířil, ustoupil stranou a pokynul mi, abych šel dál.

Vedl mě skrz zaprášenou, zchátralou halou, dolů po úzkých schodech do něčeho, co dříve muselo být obrovskou kuchyní v jednom z těch hotelů, o nichž se dočtete v knihách z minulého století. Na stolech podél zdí měl snad tucet počítačů, všechny připojené ke skříním s hardwarem, různým druhům skenerů a mikroskopům. Uprostřed stál velký stůl o velikosti mého bytu pokrytý fotografiemi, kopiemi a barevnými grafy.

Sedl si na otočnou židli k jednomu ze stolů a pokynul mi, ať si také sednu. Zůstal jsem stát a opřel se o desku.

„Betty říkala, že máte něco, na co chcete, abych se podíval,“

nadhodil.

Zavrtěl jsem hlavou. „Mám něco, na co si paní Keyhoe přeje, abyste se podíval. Kdyby to záleželo na mně, nebyl bych tady.“

Na chvíli vypadal vážně, potom zvedl obočí a rozpřáhl ruce. „Pane O’Neile, William byl můj velice blízký přítel. A Betty ještě pořád je. Vážně nevím, co na to říct. Kdyby Betty…“

Nudil mě, tak jsem mu skočil do řeči: „Kde jste se s ním seznámil?“

Zhluboka se nadechl a našpulil rty, jak jen to šlo.

„Pracovali jsme ve stejnou dobu na doktorských pracích v Cambridgeském dómu. Samozřejmě šlo o různé projekty.

Musí to být tak… ach…“ zavrtěl hlavou a hvízdl. „Třicet let? Možná víc. Měli jsme toho hodně společného. Tím nemyslím, že jsme byli oba vědci. Ale třeba zájmy, sdíleli jsme názory…“ Usmál se, ne na mě, ale na své vzpomínky.

„…smysl pro humor. Velice rychle jsme se, pane O’Neile, spřátelili a přáteli jsme od té doby také zůstali.“

„Do kterého oboru spadala jeho doktorská práce?“

„Biologie. Specializoval se na syntetickou biologii a kybernetiku.“

„A vy?“

„Genetika a počítačová aplikace.“

Ukázal jsem na soustavu počítačů. „K tomu slouží tohle všechno?“

„Jo. Dokážu tu vyspravit – nebo vystavět – celou lidskou bytost.“ Mávl rukou. „Dejte mi mikroskopické množství genetického materiálu a já naklonuji nositele, vytvořím nového, postavím část, několik částí…“ Usmál se na mě velkými, bílými zuby, „…nebo vám jednoduše nakreslím jeho portrét.“

„A to všechno tady?“

Přikývl. Pozoroval jsem jeho tvář a čekal na nějaké znamení z té části mozku, která má na starostí čich na lidi a poznávat, jestli mám tomuhle chlapovi věřit nebo ne.

„Museli jste si být za těch třicet let dost blízcí,“ poznamenal jsem.

Povytáhl na mě obočí takovým způsobem, že jsem měl pocit, jako bych se cpal do míst, kde nemám co dělat. „Bude mi chybět.“ Řekl to vážně, s klidnýma očima. Opravdu jsem mu chtěl věřit. Místo toho jsem se ho zeptal: „Co mi můžete říct o jeho dalších známých? Znal jste je?“

Poškrábal se na uchu a zadíval se na zeď. „Dómeři, pane O’Neile, jsou malá, semknutá komunita. Všichni se více méně důvěrně známe.

William byl navíc příjemný člověk, oblíbený. Tady i za velkou louží.“

Čekal jsem. Nepokračoval, a tak jsem spustil sám: „Mohl mít někdo zájem na jeho smrti? Měl nějaké nepřátele…“

Ještě jsem ani nedomluvil a on už vrtěl hlavou, smál se, jako kdybych byl dítě a udělal ten nejzábavnější fór, jaký kdy od sedmiletého slyšel.

„Ne, pane O’Neile. Dómeři se nepotloukají kolem a navzájem se nevraždí. Pokud bychom měli nějaké rozpory, existují velice dobře fungující postupy, jak je vyřešit. Ne.

Rozhodně ne. Nikdo z dómerské komunity nechtěl – nemohl by chtít – Williamovu smrt.“

Pozoroval jsem ho a čekal, v žaludku se mi začínal ozývat vztek. I on čekal, tak jsem ho pobídl: „A?“

Pokrčil

rameny.

„Nejsem

policista,

O’Neile.

Nepředstírám, že znám odpovědi, ale můžu vám říct, že Williama žádný Dómer nezabil. Nehledě na to, jak nepravděpodobně proniknutí skrz zabezpečení dómu vypadá…“

Sklopil jsem hlavu a zvedl ruku. „Jasně. Jasně. Mám otázku: Napadli by vás nějací případní nepřátelé?“

Zavrtěl hlavou. „Žádní.“ Potom ke mně natáhl ruku a povídá: „Mrzí mě to, O’Neile, ale plýtváme časem. Mohu se podívat na vaše důkazy?“

Vzdychl jsem a sáhl do kapsy. Vyndal jsem tři plastové sáčky na důkazy a pozoroval jeho výraz, když jsem mu předával kusy jeho přítele. Opatrně je vyprázdnil do tří malých, plastových misek a pečlivě je prohlížel. Ve tváři neměl žádný výraz. Mohl se stejně dobře rozmýšlet, který pár bot si koupí. Něco zamumlal. „Já nejsem to, co jsem…“

Podíval jsem se na něj. „Cože?“

Usmál se. „Jago. V Othellovi. Znáte Shakespeara, O’Neile? Patrně ne.“ Pokračoval v prohlížení. „Co jsme, O’Neile? Když oddělíte části, když někoho rozeberete, co zbude? Kde se nachází ono ‚já‘? Co jsme, když přijde konec, O’Neile?“

Pokrčil jsem rameny. Neznal jsem odpověď a otázka zněla, jako by neměla hlavu ani patu. „Můžete s tím něco udělat?“ přešel jsem radši k věci. „Oko je Keyhoea. Stejně jako prst. Myslím, že bychom ze sítnicového skenu měli získat portrét vraha. A pod nehtem podle mě najdete dost genetického materiálu z vrahova obličeje, aby se z něj dala určit jeho identita.“

Přikývl. „To by neměl být problém.“ Obrátil pozornost k úlomku ostří a posouval ho pinzetou po misce. „Co to je?“

zeptal se.

„Vyndal jsem to z jeho hrudní kosti. Řekl bych, že je to kousek čepele.“

Vytřeštil na mě oči a přidušeně vykřikl: „Panebože! Vy jste opravdu pečlivý. Překvapuje mě, že vás z toho případu odvolali.“

Mohl jsem mu odpovědět, i kdyby to měla být nějaká zdvořilostní fráze, ale neměl jsem zájem. Tenhle chlap mi, ostatně jako většina Dómerů, lezl pěkně na nervy. Tak jsem se na něj prostě jen díval a čekal.

Nakonec čekání na odpověď vzdal. „Zabere mi to pár hodin. Můžu vám zavolat?“

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Večer se vám ozvu.“ Zvedl jsem se a chystal se k odchodu. Ve dveřích jsem se ale zastavil. „Pane Azizi, říkal jste, že jste s Keyhoem měli hodně společného. Povězte mi, co jste tím myslel?“

Přestal posouvat špičku ostří a na chvíli se zadíval se do prázdna kousek nad stolem, jako kdyby přemýšlel nad tím samým. Potom odpověděl: „Byli jsme stejní, pane O’Neile.

Myslím, že jsem tím chtěl říct, že jsme si oba kladli otázky.“

Otočil se na židli a znovu do mě zavrtal ty klidné oči. „Na nic bychom se ptát neměli, víte, pane O’Neile? Nemůžeme si dovolit, aby se lidé ptali. Po mnoho let jsme byli velice mocným národem a mohli jsme si dovolit ptát se na cokoliv.

Ale teď, od té doby, co začalo pršet, jsme chudý, zoufalý a ohrožený živočišný druh. A jsme obleženi ze všech stran.

Pokud nás nedostanou mimozemšťané, zvládnou to Arabové.“

Podařilo se mi ve stejné chvíli zvednout i zkrabatit obočí. „Arabové?“ Nevěřil jsem svým uším.

„Jistě, pane O’Neile. Tady na severu jsme vystaveni neustálým povodním. Ale o čtyři tisíce kilometrů dál na jih se rozprostírají rozsáhlé pouště, kam jen oko dohlédne. Přes třicet let na Blízkém východě a v severní Africe nepršelo.

Živoří, stejně jako my. Jen je to pro ně horší. Nemají, co jíst.

Vůbec nic.“

„To není nic nového. A jak nás podle vás ,dostanou‘?“

Zasmál se a na jeho tónu bylo cosi znepokojivého, připadalo mi, jako by se mi vysmíval. „Copak vy to nevíte?

Všichni vyskočí ze svých modlitebních koberečků, vydají se na sever a umlátí nás k smrti žebráckými miskami.

Proniknou do našeho počítačového obranného systému a deaktivují raketový štít. Budou nás bombardovat jadernými a biologickými hlavicemi. Obsadí nás nekonečným množstvím…“

Zastavil se a z ničeho nic zvážněl. „A následuje další výčet paranoidních blafů. Jde o to, že jsme v obležení. Na jedné straně jsou mimozemšťané a na druhé Arabové.

Musíme být opatrní. Všichni se musíme soustředit a semknout se jako tým, abychom udrželi svůj svět v bezpečí.

Teď není na otázky místo, pane O’Neile.“

„Ale vy a Keyhoe…?“

Přikývl. „Ano. My se ptali. V té době jsme si to mohli dovolit.“

„O jaké šlo otázky?“

„Jen o takové, na které stojí za to se ptát. Na ty, na něž nemáme odpověď. Musím se vrátit k povinnostem, pane O’Neile.“

Vedl mě nahoru po schodech a halou ke vchodu. Tam jsem se znovu s rukou na klice zastavil a obrátil se k němu: „Vídal jste se s ním v poslední době často? Předtím, než zemřel?“

„V posledních pár měsících si toho nechával hodně pro sebe. Byl hodně zaneprázdněný.“

„Opravdu? Jak to?“

Pokrčil rameny. „Nějaké povýšení či co. Netuším. Na to se raději zeptejte Betty.“

Vyšel jsem z domu a zvedl si límec. Letmo jsem se rozhlédl a koutkem oka zpozoroval, že drahé G-auto zmizelo. Přeběhl jsem silnici, otevřel dveře a právě se chystal nastoupit do auta, když se přede mnou zastavil starý Arab v tlustém kabátu a zatahal mě za ruku.

Podíval jsem se na něj. Natahoval ke mně ruku. „Nemáš ňákej drobásek?“

Chvilku jsem si prohlížel jeho ruku a potom i tvář.

Velice intenzívně mě pozoroval. Odvětil jsem: „Jasně.“ Sáhl jsem do kapsy a podal mu dolar. Usmál se a odpotácel se do deště.

Nastoupil jsem a čtvrt hodiny pozoroval stěrače rozmazávající déšť po čelním skle. Čekal jsem, až se mi to všechno v hlavě zklidní a já si budu moct srovnat, o čem to sakra Aziz mluvil. Měl jsem nejasné tušení, že se mi snažil něco sdělit, ale co? Že se hromada hladových Arabů chystá napadnout Západ? Že byli během studií s Keyhoem radikálové? Šlo tady o popravu bývalého podvratného živlu tajnou službou? Neřekl bych. V dnešní době vás spíš pošlou na léčení, některé extrémní případy mohou skončit až euthanasií, ale kolem roku 15 nebo 20 se to víceméně tolerovalo. A spousta bývalých radikálů byla teď skutečnou oporou režimu. Tak o co tu šlo? O patnáct minut později jsem nebyl o nic chytřejší, ale rozdrnčel se telefon. Zvedl jsem ho. Volala paní Keyhoe. Betty.

„Pane O’Neile?“ ozvala se. „Tady paní Keyhoe.

Můžeme se sejít?“

„Jistě,“ zareagoval jsem okamžitě. „Nevěděl jsem, že se jmenujete Betty.“

Chvíli bylo ticho a pak, když promluvila, jsem měl pocit, že se usmívá. Nebo k tomu alespoň neměla daleko. „Přesně tak,“ přitakala. „Mění se tím něco?“

Přistihl jsem se, že se také usmívám. Odpověděl jsem: „Jo, to tedy jo. Pochybuji, že bych si mohl vzít padesát tisíc dolarů od někoho, kdo se jmenuje Betty. Tak nějak mi to nepřijde fér.“

Byl to hloupý vtip a hned, jak jsem ho vyslovil, jsem se cítil jako pěkný hlupák. Ale myslím, že když potom promluvila, ještě pořád se usmívala. „Napište si prosím tuhle adresu, pane O’Neile a za půl hodiny mě tam vyzvedněte.“

Místo, o kterém mi řekla, bylo kousek od brány do Westminsterského dómu na Oxford Road na jižním cípu slumu Hyde Park. Cesta mi zabrala dvacet minut. Když jsem dorazil, už tam čekala ve velkém, luxusním Suzuki-Rangeroveru s náhonem na všechna čtyři kola, který by s velkou pravděpodobností spolkl můj celoživotní plat.

Zaparkoval jsem za ní a zablikal světlomety.

Vystoupila a přeběhla ke mně schovaná před deštěm ve velkém kabátu z pravé kožešiny.

Otevřel jsem dveře a ona nastoupila a poručila mi: „Jeďte na jih, k řece. Tam můžeme zastavit a promluvit si.

Sledoval vás někdo?“

Letmo jsem se na ni podíval. „Ne. A vás?“

Zavrtěla hlavou.

Jeli jsme v tichu kolem zničených, opuštěných zbytků zdí, táhnoucích se celé míle, jež kdysi dávno tvořily Knightsbridge. Skrz ruiny se do deště a nízkého nebe plného mraků pomalu vznášely sloupce dýmu z praskajících ohňů lidí, kterým se podařilo nalézt uprostřed některých sutin přístřeší. V šedivém pološeru pod olověnými poledními mraky vypadaly siluety rozpadlých domů jako čelisti starého lva sevřené ve smrtelném řevu. Na vteřinu jsem měl pocit, že vidím to samé G-auto, co parkovalo před Azizovým domem, ale potom odbočilo směrem k Swiss Cottage a bylo pryč. Téměř jsem se na sebe ve zpětném zrcátku usmál.

Zvyk je železná košile, pomyslel jsem si. Je těžké se ho zbavit. Jeli jsme dál, kolem slumu St. James k obrovským, ponurým hrázím, které vyrostly na břehu Temže.

Zaparkoval jsem pod přístřeším poskytovaným hrází Whitehall a vystoupali v dešti šest pater betonových schodů na vrcholek přehrady.

Když jsme dorazili na konec schodů, ohlušilo nás mohutné, hromové burácení. Podíval jsem se na paní Keyhoe, ale nevypadala překvapeně. Zdálo se, jako by to čekala. Potom mi došlo, že ten zvuk vydávají miliardy tun vody ženoucí se každou vteřinou za nízkou zídkou. Šel jsem ke kraji a rozhlédl se kolem. Vítr a déšť mi bičovaly obličej, a když jsem chtěl něco vidět, musel jsem přimhouřit oči. Pro rozhovor bylo tohle místo jako dělané. Velká viditelnost zajišťovala rozhled na pár kilometrů kolem – pokud se vám tedy podařilo uchránit oči před deštěm – ale kdokoliv, kdo na téhle zdi stál, byl díky mase betonu a vodní tříšti téměř neviditelný. Navíc by odposlouchávání dost ztěžovalo burácení řeky a syčení deště.

Podíval jsem se na zeď po levé ruce. Každých pár set metrů z ní vystupovaly malé přístřešky. Ukázal jsem na nejbližší z nich a nabídl jí rámě. Šli jsme v úplném tichu, choulili se před deštěm a nakonec se zastavili pod stříškou.

Bylo tam sucho a hluk a déšť vesměs zůstaly venku. Betty Keyhoe se posadila na lavičku u zdi. Já zůstal stát, naklonil se přes parapet a pozoroval masy vířící se vody. Zabírala plochu širší než dva kilometry a proudy tam byly tak silné, že by bez potíží stáhly ke dnu velkou loď. Na jihu z běsnící šedé vody vykukoval vrcholek Obřích hodin, obě ručičky sklesle ukazovaly na šestku. Říkalo se, že pod vodou je veliký palác, v němž kdysi vznikaly při inteligentních rozpravách a díky konsensu zákony slavného impéria. Nikde jsem to neviděl. Ani jsem si nebyl jistý, co to slovo znamená.

Po chvíli přerušila ticho: „Šlo všechno hladce?“

„Myslím, že ano.“ Otočil jsem se od řeky a podíval se na ni. „Povězte mi něco víc o Azizovi,“ vyzval jsem ji. „Co je zač? Co je to za člověka?“

„Je to skvělý muž. Byli si s Williamem celá léta velice blízcí. Milovali se jako bratři. Spojovalo je výjimečné přátelství.“

„Řekl mi, že si kladli otázky. Nadhodil, že byli tak trochu v opozici.“

Tomuhle se usmála. „To spíš William než Abraham.

Myslím, že Abraham Williama tak trochu obdivoval, jako hrdinu. William se vyznačoval velkou neústupností, pane O’Neile. Ve svém uvažování byl téměř krutý. Ale vždycky humánní. Abraham nikdy tak akademicky důkladný nebyl.“

Vypadalo to, jako by se duchem přenesla někam daleko, ale potom se zachichotala, takovým tím lehkým, ženským způsobem. „Myslím, že si William roli gurua užíval a Abraham hledal učitele. V každém případě, jak určitě dobře víte, svět v té době procházel poměrně násilnými změnami a William se svým věrným Sanchem vyvolali v Cambridgeském dómu docela velký rozruch.“

Prohlížel jsem si její obličej, z něhož vyzařovala velká láska k tomu muži. Napadlo mě, že v době, kdy Keyhoe dělal v Cambridgeském dómu bugr, ona ještě ani nebyla na světě. Musel to být vážně zajímavý chlap.

„Jaký rozruch?“ zeptal jsem se.

Vzdychla. „Však víte… zpětně to vypadá strašně naivně.

Spolupráce se Třetím světem na odvrácení klimatických změn, nucená kontrola porodnosti, dómy pro všechny a tak dále.“

„Z téhle strany zdi to nezní až tak naivně.“

Zdálo se, že ji to zahanbilo. „Samozřejmě se to všechno stalo předtím, než jsme zachytili ty vzkazy.“

„Mimozemšťany?“

Přikývla. „Tehdy, řekla bych, to všechno vypadalo dosažitelně. Neinvestovali jsme všechno do raketové obranného systému.“

„A co se stalo?“

Vyklepal jsem cigaretu, zapálil ji a skrz plamen ji pozoroval. Zvedla se a přešla ke mně. Ruce položila na zábradlí. Chvíli v tichosti pozorovala vodu valící se pod námi. Otočil jsem se a zadíval se stejným směrem. Po chvíli jsem zahodil vyhaslou zápalku do řvoucích vodních vírů a sledoval, jak mizí.

„Vyrostli,“ odpověděla. „Intelektuálně, chci říct.

Alespoň Abraham. William se tak trochu usadil. Už neměl na ta svá tažení čas.“ Usmála se na mě. „Myslím, že tohle s vámi udělá společenská mašinérie.“ Znovu se odvrátila a rychle se ztratila v myšlenkách. „Ale vždycky byl ‚božsky nespokojený‘. Abraham zkrátka akceptoval fakt, že problém s přelidněním a nedostatkem zdrojů způsobil nezvratnost současné situace. William na tohle nikdy nepřistoupil.“

Zhluboka vzdychla. „Když jsme se naposledy, asi před šesti, sedmi týdny, setkali, Abraham se nepřestával na Williama dívat a opakovat: ‚Planeta umírá. Planeta umírá. Musíme se s tím smířit‘.“

„Souhlasíte s tím?“

Pokrčila rameny, neodpověděla.

„Jak na to váš manžel reagoval? Na Abrahamovy řeči?“

„Rozzuřilo ho to. To se mu moc nepodobalo. Křičel na něj.“

„Co přesně?“

Znovu si povzdechla, jako kdyby bylo všechno to vzpomínání čím dál tím náročnější. Otočila se zády k řece a zírala na šedé zdi přístřešku. „Řekl mu, že pokud má pravdu, budeme muset všichni společně zemřít. Humanita, křičel, není jen biologická náhoda. Má duchovní rozměr. Vyžaduje bratrství. Lidé jako on a Abraham mají povinnost bojovat až do samotného konce, aby objevili způsob, jak zachránit lidstvo. A ne opustit loď a z povzdálí sledovat, jak všichni umírají.“

„Co tím myslel?“

„To nevím.“

Mlčeli jsme. Dokouřil jsem cigaretu a odhodil nedopalek do běsnícího proudu šedivé vody. Pozoroval jsem, jak se točí ve víru a je vtahován proudy ke dnu stejně jako předtím zápalka. Déšť syčel jako pára a na povrchu vytvářel oblaka mlhy.

Ještě chvíli jsem se rozhlížel a poté pokračoval: „Aziz mi řekl, že váš muž byl v poslední době v jednom kole. O co šlo?“

„Před dvěma měsíci ho povýšili.“

„Z čeho na co?“

„Do té doby byl služebně starším přednášejícím syntetické biologie na Londýnské univerzitě. Před dvěma měsíci mu nabídli místo ve vládním výzkumu. Jednalo se o nějaký projekt. Po první schůzce byl úplně nadšený.“ Její tvář se při té vzpomínce rozjasnila, otočila se ke mně. Na vteřinu vypadala jako dítě. Tak nevinně. „Nazvali to Projekt přežití. Říkal, že to vypadá, jako by ho konečně začali poslouchat. Chystají se k záchraně lidstva využít syntetickou biologii. Nebo tak nějak.“

„A pak?“

Pokrčila rameny. „Po několika dalších setkáních s vedoucími projektu propadl hlubokým depresím.“

„Mluvil s vámi o tom, co se děje?“

Zavrtěla hlavou. „Tvrdil, že nemůže. Bylo to přísně tajné. Jeho zoufalství rostlo každým dnem. Týden před tím, než zemřel, jsem si začala dělat vážné starosti. Nespal a několikrát jsem ho slyšela křičet na lidi po telefonu. V té době přiletěl ze Států advokát Grumman. Hodiny strávili rozmluvami v jeho pracovně.“

„A dál?“

S naprostým klidem se na mě podívala. „Potom ho popravili.“

Jeden druhého jsme pozorovali. Věděl jsem, že bych měl uvažovat nad tím, co mi právě řekla, ale byl jsem schopný myslet jen na to, jak její krása prosakuje ven a vyplňuje vzduch kolem ní. Nakonec sklopila oči, otočil jsem se a zadíval se na řeku. Sáhla do kabelky a vyndala tlustou obálku. Podala mi ji.

Vzal jsem si ji. „Tady je pět set britských dolarů na vaše výlohy,“ vysvětlovala. „Kdybyste potřeboval víc, dejte mi vědět. Padesát tisíc dostanete, až budeme znát výsledek.“

Chvíli jsem váhal. Z nějakého hloupého důvodu jsem si ty její zatracené peníze nechtěl vzít. Ale nakonec jsem se pro ně natáhl a nacpal do kapsy. Otočila se a vydala se, se zády mírně shrbenými proti dešti, směrem ke schodišti.

Chvíli jsem ji pozoroval, jak se vzdaluje a potom se za ní vydal. Beze slova jsme nastoupili do mého G-auta a vyjeli zpátky k Westminsterskému dómu. Zaparkoval jsem za jejím vozidlem, a aniž by kdokoliv z nás cokoliv řekl, seděli jsme a poslouchali, jak déšť bubnuje na střechu a čelní sklo.

Zapálil jsem si a prohlížel si její profil kontrastující se šedým sklem a orámovaný kapičkami deště. Vypadalo to, že by někdo měl něco říct, ale ani jeden z nás nedokázal najít správná slova. Nakonec otevřela dveře a beze slova proběhla slejvákem ke svému G-autu. Počkal jsem, až nastoupí a zabouchne za sebou dveře, a potom jsem otočil volantem a odjel.

Nechal jsem ji za sebou a vyrazil směrem k Churchfield Road a Algarve. Usoudil jsem, že když mám těch pět set dolarů, zasloužím si oběd. Dneska si to užiju. Uvažoval jsem o čtvrtkilovém steaku s extra porcí hranolek. A spoustě piva.

V šest hodin jsem se s plným žaludkem a úsměvem na tváři vypravil zpátky do Azizovy soukromé laboratoře.

Tentokrát mi otevřel dveře ve fialovém hedvábném obleku.

Chvíli na mě zíral, aniž by se mu ve tváři objevil nějaký výraz.

Nakonec jsem se ozval: „Nazdar. Pamatujete si mě?

Jsem ten krasavec s milým úsměvem.“

Občas dokážu být takhle roztomilý. Povytáhl obočí, čímž dal jasně najevo, co si o mém vzhledu myslí. Otočil se a uvedl mě do horního patra, do přijímacího pokoje s velkým, arkýřovým oknem, které skýtalo pohled na Bayswater. Když jsme vešli dovnitř, zatáhl závěsy, ale přesto bylo slyšet déšť bubnující na okenní sklo. Nabídl mi židli a nalil mi velkou whisky, sobě potom gin s tonikem. Po tomhle pohoštění ke mně přešel a na čínský lakovaný stolek vedle mě hodil tlustou obálku. Zvedl jsem ji a zadíval se na ni. Sedl si a pozoroval mě. Těsně za jeho levým ramenem stála vysoká lampa, která mu pod očima kreslila hluboké stíny. Z nějakého důvodu mě to znepokojovalo.

Vytvořil z prstů vysokou stříšku a přes její špičku na mě promluvil: „Výsledky jsou poměrně vzrušující, O’Neile.

Neřeknu vám, co do důsledku znamenají, ale ať už je to cokoliv, je to značně neobvyklé.“

Odložil jsem svou sklenici a otevřel obálku. Uvnitř jsem našel dvě fotografie a jeden graf, kterému jsem nerozuměl.

Byl k němu přicvaknutý vytištěný list papíru. Podíval jsem se na fotografie. První byla genetickou rekonstrukcí. Majitel kůže pod Keyhoeovým nehtem byl asi dva metry vysoký blonďák s modrýma očima a muskulaturou jako dinosaurus.

Měl obrovský obličej s velikou, hranatou čelistí a úzkými, bezcitnými rty, vysokými lícními kostmi a zapadlýma očima. Takovou tvář bych nezapomněl.

„Tento muž,“ promluvil opět Aziz, „váží asi sto kilogramů a na těle nemá prakticky žádný tuk. Všechno jsou to jen svaly. Fyzicky je v podstatě perfektní.“ Na chvíli se odmlčel, a když znovu promluvil, byl jeho hlas tichý, jako kdyby ho vydávala jenom pusa a mozek se vydal na cestu kolem světa. „Mistrovské dílo. Chudák William neměl nejmenší šanci.“

Chvíli jsem ho pozoroval, ale nic dalšího k vidění nebylo, tak jsem se vrátil k fotkám. Na druhé byl sítnicový sken, pokroucený a rozhodně ne jasný, ale šklebil se na něm ten samý chlap. Byl děsivě veliký a oblečený do něčeho, co připomínalo výsadkářskou kombinézu. Ruce měl sepnuté.

Aziz si vyndal z kapsy saka stříbrné cigaretové pouzdro a vytáhnul dlouhou, černou cigaretu. Nabídl mi a já zavrtěl hlavou. Zapálil si. Kouř byl hutný, silný a nakyslý. Ukázal na fotky v mé ruce a řekl: „To byla poslední věc, kterou William viděl. Ruce vraha nejspíš svírají rukojeť nože.“

Vyndal jsem graf. „Úlomek ostří nože z jeho hrudní kosti? To je analýza?“

Zavrtěl hlavou. „To je analýza toho, co jste považoval za úlomek ostří.“ Zhluboka se předtím, než pokračoval, nadechl. „Je to něco na způsob molekulárního profilu kovu.

Jedná se o slitinu podobnou vulkumu. Je podobný oceli, ale mnohem, mnohem tvrdší a odolný vůči výjimečně vysokým teplotám.“

„Tvrdší než ocel?“

Přikývl.

„Jak se to tedy povedlo tomu chlápkovi zlomit?“

Chvíli mlčel. Jen seděl, díval se na mě a kouřil. V

okamžiku, kdy jsem začal uvažovat o tom, jestli moji otázku slyšel, pomalu zamrkal, našpulil rty a odpověděl: „Máte co do činění s mužem s enormní silou, O’Neile. Pokud byste se s ním měl někdy setkat, radím vám, abyste měl u sebe zbraň nebo na něj byl velice, velice milý.“

Pozorně jsem si prohlížel jeho tvář. Usmál se. Možná si myslel, že je vtipný. Zeptal jsem se: „K čemu se vulkum používá?“

Zkoumal špičku cigarety a mě se zmocnil pocit, že se mu nechce mluvit.

„Dá se sehnat jenom na území Spojených států.

Konkrétně v NASA. Používá se k výrobě satelitů a raket. A podobných věcí.“

Poškrábal jsem se na tváři a vyklepl cigaretu. Z puchu té jeho se mi točila hlava. „Keyhoea,“ nadhodil jsem, „neubodali satelitem ani raketou.“

„Očividně.“

„Tak jak je možné, že měl ten chlap nůž z vulkumu?“

Aziz se zhluboka nadechl a vyfouknul vzduch nosem.

„Není to čepel nože. Ten úlomek je výjimečně kvalitní a dutý. A zlomený na obou koncích. Řekl bych, že když jste to páčil ven, zůstal kus v kosti. Vypadá to jako hrot šípu určeného pro proniknutí do velké hloubky a aplikování nějaké substance. Nejspíš do srdce. Možná ho nejprve paralyzovali střelou s nějakou chemickou látkou. Přiznám se, že si neumím představit, jak se k něčemu takovému mohl dostat. Nepozorovaně přepravit takovou zbraň by bylo velice obtížné.“

Dopil jsem a prázdnou sklenici odložil na lakovaný čínský stoleček vedle sebe. „Pokud nejste Dómer,“ dodal jsem a podíval se na něj.

Nejprve na to nijak nereagoval. Potom rozhodil ruce a zopakoval: „Pokud nejste, jak vy říkáte, Dómer.“

„Mohl si tu zbraň nechat vyrobit tady?“

Aziz pokrčil rameny. „Já jsem vědec, O’Neile. Tohle přesahuje moje znalosti.“

Zvedl jsem se. Pozoroval mě ze stínů pod svýma očima.

Ve dveřích jsem se zastavil a prohodil: „Umírá planeta, Azizi?“

Zvedl hlavu, zamračil se a pohlédl na mě přivřenýma očima. Po chvíli odpověděl: „Ano.“ Pak dodal: „Umírá.“

„Jak ji chtěl Keyhoe zachránit?“

Velice zvolna si položil ruce do klína a zadíval se na ně.

Nakonec řekl: „Proč si myslíte, že William chtěl Zemi zachránit, O’Neile?“

„Pohádali jste se kvůli tomu. Rozčílil se na vás. Měl za to, že chcete opustit loď.“

Usmál se. „Škádlení při večeři, O’Neile. Nic víc.

William bral všechno příliš vážně. Myslel to hypoteticky.“

Přikývl jsem. „Ale hypoteticky se nerozčílil. Měl jste na něj vztek?“

Usmál se, ale neodpověděl.

„Paní Keyhoe mi řekla, že jste na sebe byli pořádně naštvaní. Jak moc vás rozzuřil?“

Znovu povytáhl obočí, ale jeho výraz byl plný pochopení. Měl jsem chuť ho pořádně nadzvednout.

„Snažíte se mi přišít jeho vraždu, O’Neile? Mám špatnou barvu. Váš muž je árijec.“

„Pravda,“ vrátil jsem mu úsměv, „kolik dneska takový árijec stojí, pane Azizi?“

Úsměv mu zmizel ze rtů. Nechal jsem ho zírat přes konečky prstů do prázdného prostoru, který po mně ve dveřích zbyl. Vyšel jsem zpátky do deště, chvíli jsem tam zůstal stát, opíral se o zeď a nechal vodu, aby mi stékala po obličeji. Případ se dal do pohybu, říkal jsem si. Teď hledám dvoumetrového vědce z amerického NASA, který se specializuje na rituální popravy a používá pistoli s paralyzujícími šipkami vyrobenými z vulkumu. To poněkud omezuje výběr.

Přešel jsem ulici, nastoupil do G-auta a nastartoval.

Zařadil jsem se do provozu a vyrazil směrem na Westbourne Grove vinoucí se skrz non stop otevřené stánky a tržiště k Portobello Fields na břehu Grand Union. Znal jsem tam jeden zdroj, který by mi, po chvíli přemlouvání, mohl pomoct.

Jak jsem se tak pomalu sunul mezi davy a matným, karmínově rudým světlem z neonů odrážejícím se od mokrých celt, sledoval jsem stěrače a snažil se přemýšlet.

Alespoň jedno bylo tedy jasné – Keyhoe měl víc zásad než rozumu. A toho měl zjevně poměrně hodně, takže těch zásad muselo být mnohem víc, než s kolika se dá žít.

Přinejmenším podle jeho obchodních partnerů. Vznešené zásady mohou obchodu uškodit.

Vláda Keyhoeovi nabídla práci. A znělo to jako moc pěkná práce. Jenom vyžadovala, aby dělal něco, co se jeho zásadám příčilo. Takže bez obalu řekl vládě: „Ne.“ Vrtalo mi hlavou, jestli tohle byl důvod hádky s Azizem. Což mě posunulo k tomu, co sakra myslel tím „opouštěním lodi“.

Bylo to něco, co kvůli svým zásadám nemohl udělat.

„Škádlení při večeři,“ říkal Aziz. „Mluvil hypoteticky,“

dodal. Po zádech mi přeběhl mráz a přistihl jsem se, že mu chci věřit.

Podíval jsem se z okna na promoklé srocení lidí, kteří se choulili kolem kádí s blafem z chilli, krky nacpané nudlemi, a rvali se den za dnem o přežití v tomhle nekonečném dešti.

Když opustíte loď, odplujete na veslici a necháte svoje spolucestující utopit se v moři. Jak opustíte potápějící se planetu? Vzdychl jsem a dál si klestil cestu davem. Škádlení při večeři. Hypotetická rozmluva.

V každém případě to vypadalo, že vládu, nebo někoho ve vládě, Keyhoeovo „ne“ pěkně naštvalo a proto poslali dinosauřího muže, aby ho zlikvidoval. Likvidace Bahňáků nebyla nic, co by stálo za řeč. Nikdo je už nepočítal a jeden sem nebo tam, na tom nikomu nesešlo. Vraždění Suchých bylo nezákonné, ale stávalo se to. Nebylo to na denním pořádku, ale zároveň to nebylo nic až tak neobvyklého.

Proto jsme měli policajty. Ale likvidace Dómera – to byla silná káva. Nedokázal jsem si vzpomenout, že by byl někdy nějaký Dómer zavražděn. To se Dómerům prostě nestávalo.

Nebylo to možné.

Zamyslel jsem se. Betty Keyhoe měla pravdu. Ať po něm chtěli cokoliv, ať už byl ten Projekt přežití čímkoliv, bylo to důležité. Velice, velice důležité.

Sid žil v tom, co zbylo z jedné z hospod z dvacátého století na severním konci Portobello Fields. Byla to dost opuštěná oblast daleko od stánků a mumraje lidí. Sidovi to z důvodů, které znal jen on, takhle vyhovovalo. Na budově ještě pořád zvenku visel a v dešti skřípal štít s vybledlým obrázkem orla řítícího se střemhlav na svou oběť. Horní patro se propadlo dovnitř, ale přízemí Sid zpevnil a ve sklepě bylo sucho. Zaparkoval jsem naproti přes ulici, rychle přeběhl na druhou stranu a zabušil na velké dřevěné dveře.

Otevřít přišel Sidův bratr Ernest, podíval se na mě a vybuchl smíchy, dupal nohama a plácal se rukama do stehen. Potom se otočil a do přítmí za sebou zavolal se strojeným, západoindickým přízvukem: „Héj! Side! Side!

Podívej, kdo přišel na návštěvu! Héj, Side! To je inspektor O’Neil!“ Znovu se plácl do stehen a k tomu si dupl.

„Žjóva!“ Mávnul na mě rukou a povídá: „Pojď dál, brácho!

No tak, chlape! Nestůj tam jen tak!“

Vešel jsem do šera a zavřel dveře. Slyšel jsem, jak se jiné dveře, na druhém konci obrovské místnosti, otevřely.

Jak si moje oči zvykaly na tmu, všiml jsem si Sidova obrysu ve vchodu do sklepa. Úplně jsem viděl, jak se na mě v tom přítmí kření a cení ty své velké, bílé zuby. Slyšel jsem, jak se přidušeně směje.

„Co se děje, chlape? Jsem slyšel, že tě povýšili. Teď prej patroluješ ve slumech.“ Zachechtal se. „Hledáš práci?

Takovýho bastarda jako seš ty, bych užil.“

Přešel místnost a zastavil se přede mnou. Ernest se ke mně přiblížil ze zadu, oba se na mě dost mačkali, funěli mi do obličeje a chechtali se.

„Nehledám práci, Side,“ odpověděl jsem. „Ale informaci.“

„Teda!“ Přitiskl se ke mně ještě blíž a strčil ruku do kapsy. Věděl jsem, že má nůž. „In-for-maci? Tohle už bys říkat přeci neměl, O’Neile. Udělal jsem ti velice štědrou nabídku! No není moje nabídka štědrá, Erneste? No nepustil jsem dovnitř tenhle kus bahňáckýho hovna a nenabídnul mu práci?“

Cítil jsem, jak mi Ernest funí za krkem. Smrděl cibulí.

„Jsi štědrej chlap, brácho, a tenhle kus bahňáckýho hovna si tvoji almužnu nezaslouží. Povídám, že bys ho měl říznout.“

Sid se zakřenil a zavrtěl hlavou. Nasadil to, o čem si myslel, že je to mississippský přízvuk. Mně připadal velšský.

„V minulosti si taťkovi Sidovi udělal pár pěkně hnusnejch věcí, O’Neile,“ spustil. „Teď si sem přijdeš a odmítáš moji štědrost. Měl bych tě potrestat.“ Ernest mě počastoval cibulovým smíchem. Sid pokračoval: „Co kdybych do tebe, řekněme, trochu dloubnul a nechal tě krvácet? Komu poběžíš žalovat?“

„Zkrať ty žvásty, Side. A přestaň na mě, Erneste, funět ten cibulovej puch. Jsou v tom prachy. Půl teď, půl potom.“

Chvíli si mě prohlížel od hlavy k patě a pak nevydržel: „Kolik peněz? V čem jedeš, O’Neile?“

„Stovka teď. Stovka pozdějc, pokud za to ta informace bude stát.“

Lačně se usmíval. „Máš tu škváru u sebe?“

Ostře jsem se na něj podíval a tiše zavrčel: „Ruce pryč, Side, nebo ti rozdrtím koule.“

Protáhl jsem se kolem něj k tomu, co zbylo z baru. Opřel jsem se o něj a vyklepl cigaretu. Připálil jsem si sirkou a potom pomalu vysázel na dřevo deset bankovek.

Přišel ke mně, a zatímco jsem kouřil, je přepočítal.

Ochmatal je, čuchl si k nim, a pak se uculil. „Jsou pravý!

Pojď se dolů mrknout na sestry, chlape. Dáme panáka.

Pokecáme. Povíš taťkovi Sidovi, o co tu jde.“

Šel přede mnou, Ernest mi dál hlídal záda. Prošli jsme dveřmi na druhém konci místnosti a po betonových schodech sešli dolů do sklepa. Byl zařízený podle Sidových představ stylového luxusu. Houf holek na zemi na červených polštářích kouřil nějakou drogu. Hádal jsem, že jsou součástí vybavení místnosti. U zdi trůnil umělohmotný růžový bar, sedělo u něj pár Sidových hochů a popíjelo složitě vypadající koktejly. Prohlídli si mě, když jsme vešli dovnitř, ale potom se odvrátili a dál mi nevěnovali pozornost. Uprostřed místnosti měl Sid nízký marocký stolek, kolem kterého se povalovala spousta polštářů. Na zdech visely velké imitace afrických drapérií, včetně umělé zebří kůže a vyřezávané žirafy v rohu. Ve vzduchu se vznášel odporně nasládlý smrad hašišového kouře. Sedli jsme si se zkříženýma nohama ke stolku a Sid nalil vodku.

„Ptej se, inspektore. Taťka Sid ti řekne všechno, co ví.“

Tím fórem nás všechny totálně odzbrojil. Holky se zachichotaly.

„Potřebuju najít zbraň,“ konstatoval jsem.

Ernest se podíval na Sida, pořád se ještě culil. „Ty solíš prachy za to, abys našel zbraň?“

Napil jsem se drinku a potáhl do plic kouř. Teprve potom jsem odpověděl. „Je to zvláštní zbraň,“ oznámil jsem Sidovi. „Nejspíš je široko daleko jediná.“ Dal jsem jim chvíli, aby jim to došlo. Sid vypadal, že ho to zaujalo. „Je to pistole na šipky,“ navázal jsem. „Nabíjí se do ní šipky z velice vzácného kovu.“ Úsměvy se jim vytratily z tváří a já začínal mít pocit, že ví, o čem mluvím. „Tenhle kov je fakticky hodně tvrdý a nerozpálí se, jasný?“ pokračoval jsem. „Můžete z něj udělat opravdu hodně dobré a dlouhé hroty. Takže kdybych tě chtěl třeba střelit do hrudní kosti, hrot by jí prošel přímo do srdce, aniž by se ohnul nebo zlomil a aniž by srdce nějak výrazně poškodil. Neumřel bys, chápeš? Potom by se z něj uvolnila látka, která by tě zparalyzovala. A pak bych si s tebou mohl dělat cokoliv bych chtěl. To zní parádně, ne? Znáš někoho, kdo by takovouhle bouchačku mohl mít?“

Sid vyprázdnil skleničku, zašklebil se a zavrtěl hlavou.

„To zní jako výplod bujný fantazie, chlape. Nikoho takovýho neznám. Vykládáš tu báchorky. To je šílený.“

„Možná bych ti mohl trochu pomoct. Tyhle šípy sem dovezli ze Států. Možná z NASA.“

Sid se najednou opřel, zoufale vztáhl ruce ke stropu, jako by ho prosil o pomoc. „Páni, chlape! Kazíš mi večer. Já si takhle v klidu relaxuju, uspořádám mejdan pro pár kámošů.

Dlouhej kouř a ňákej ten drink. A do toho si sem přijdeš ty a dáváš mi všechny tyhle divný, pošahaný otázky a speciálních kovech a všemožných sračkách. Žjóva, chlape!

Řekl bych, že ti ruplo v bedně!“

Tvrdě a odměřeně jsem se na něj podíval. Bál se. Skoro panikařil. „Něco jsi zaslechl, Side, že je to tak?“ přitlačil jsem na pilu.

Znovu zkřivil obličej a zamával přede mnou rukama.

„Nech mě na pokoji, kámo! Už nejsi ani policajt!“

„Čeho se tak bojíš, Side?“

Uhnul pohled směrem k baru. Něco se v jeho výrazu změnilo a já věděl, co se stane v příští chvíli. „Jdi pryč, chlape,“ zasténal. „Jdi pryč.“

Bylo to znamení. Koutkem oka jsem zachytil jakýsi pohyb. Netrvalo mi ani vteřinu, než jsem mezi levý ukazováček a prostředníček chňapl Ernestův nos, tvrdě ho stiskl a zkroutil. Slyšel jsem křupnutí a Ernest začal řvát.

Ještě pořád neuběhla ani vteřina. Druhou rukou jsem mezitím chytil z poloviny plnou láhev vodky a přetáhl ho s ní přes obličej. Padl jako pytel písku. Sid se škrábal na nohy, ale já ho překvapil a dostal pořádnou ránu pravačkou do zubů. Zlomil jsem mu nos a začala mu z něj cákat krev a nudle přímo na mou ruku. Holky se přilepily jedna na druhou a začaly kvílet.

Dva chlapi na baru se dali do pohybu. Sáhl jsem po zbrani a vzpomněl si, že jsem ji odevzdal Mankoovi. Zaklel jsem. Sahali po svých pistolích. Sehnul jsem se, čapnul stolek a mrštil jím po nich. První gorila padla pod náporem dvacetikilového masivu dřeva a mosazi a její výstřel minul cíl. Skočil jsem a přistál na tom druhém, který se snažil zamířit. První ranou jsem mířil na solar, potom jsem mu zabořil klouby do ohryzku. Skácel se k zemi, div si nevykašlal plíce. Jeho utrpení jsem ukončil jedním dobře mířeným kopnutím do zátylku. Vzal jsem mu pistoli a nasypal dvě rány do druhé gorily, která se snažila se vyprostit zpod marockého stolku.

Potom jsem přešel k Sidovi a chňapl ho za límec. Párkrát jsem ho propleskl, aby přišel k sobě, a pak mu nacpal do pusy hlaveň. „Vidím to tak, Side, že máš dvě možnosti,“

vyložil jsem mu. „Buď budeš mlčet a chcípneš hned, nebo budeš mluvit a já ti dám pár dní náskok, abys mohl zkusit zdrhnout. Radím ti, abys bral tu druhou možnost, Side.“

Poulil na mě šílené oči. Přikývl a já mu vytáhl pistoli z pusy.

„Vynech z toho moje jméno, jo? Netušíš, čeho všeho jsou schopní. To si nedovedeš představit. Jsou to zatraceně nebezpeční lidé.“

Z ničeho nic ztratil své karibské kořeny a byl z něj jenom gangster ze severního Londýna. Upřímnost nás nakonec všechny dostihne.

„Zkrať ty kecy, Side,“ požádal jsem ho.

„Ten chlap je v Kilburnu. Kilburn Heights. Nahoře na kopci. Kdysi vyráběl bouchačky. Všichni jsme s ním pracovali. Byl divnej, ale v pohodě.“

„A?“

„Proslýchá se, že je lepší se od něj držet dál. Uzavřel smlouvu s nějakými Dómery ze zámoří. Jsou to zkurveně nebezpečný lidi, O’Neile. Zkurveně nebezpečný. Drž se od něj dál a nemluv s ním. Neříkej mu, co jsem ti vyžvanil!“

„Jak se jmenuje?“

Trochu se kroutil a svíjel, ale když jsem natáhl kohoutek, vykřikl: „Don! Říkají mu prostě jenom Don! Zkurvená zpíčená práce!“

Začal se kroutit ještě víc. „Kde ho najdu?“ zeptal jsem se.

„Do prdele! Seš cvok! Nestrkej do toho rypák, O’Neile!

Všechny nás zabijou!“

Přitiskl jsem svůj obličej k jeho. „Věř mi, Side, ty budeš první na řadě. Tak kde je?“

Pevně zavřel oči a zkřivil obličej. Přiložil jsem hlaveň k hlavě. Hlas se mu třásl, když zakňučel: „Na hřbitově, chlape. Na hřbitově v Kilburn Heights. Žije v kostele. Do prdele práce!“

Postavil jsem se a zastrčil si pistoli za opasek. Když jsem odcházel, šmátral Sid po místnosti, sbíral drogy a prachy.

Hádal jsem, že brzy vypadne z města.

Pouliční osvětlení jste v téhle době našli akorát tak v dómech a občas v oblastech, které k nim přiléhají. Většinou to byly ale stejně jenom obloukovky pověšené na šňůře u pouličních stánků. Všude jinde byla prostě tma. Kilburnský hřbitov ležel od nejbližšího dómu pěkně daleko a v okolí nebylo žádné tržiště. Nic moc byste v téhle vesměs opuštěné oblasti nenašli a kolem deváté večer se tu všechno ponořilo do černočerné tmy. Už se tu nepohřbívalo. Vlastně se už nepohřbívalo nikde. Kromě Dómerů byl každý, kdo umřel, zpopelněn. Uprostřed hřbitova stál starý kostel a v hrobech odpočívali lidé, kteří zemřeli dlouho předtím, než začalo pršet. Zaparkoval jsem G-auto na tom, co zbylo z Harrow Road a vstoupil skrz rozpadající se kamennou bránu na kostelní pozemky. Déšť a vítr mi nad hlavou ve vysokých stromech, které rostly všude kolem, podivně vzdychal a kvílel. Přepadl mě nepříjemný pocit, jako by mě pozorovaly, jak si razím cestu přes polorozbořené náhrobky k černým ruinám rozpadlého kostela.

Nebyla to jednoduchá cesta. Pokrývala ji poměrně hluboká vrstva rozmoklého bahna a většina kamenů se rozdrolila nebo propadla. Některé, hlavně ty větší hrobky se vypínaly do výšky jako obrovská zvířata, černější než temnota. Musel jsem si vytírat vodu z očí, abych do nich nenarazil. Nikdy jsem nevěřil na duchy, stejně jako jsem si nikdy nemyslel, že by něco mrtvého mohlo být nebezpečnější než cokoliv živé, ale v momentě, kdy jsem se dostal na štěrk, který obklopoval kostru kostela, jsem už měl pořádný strach.

Zdi a kostelní věž zůstaly nedotčené, ale většina střechy se během let propadla. Objevil jsem velkou vchodovou klenbu. Světle šedě svítila do temnoty kolem. Vrata byla vyrvaná a použitá jako dřevo na otop zhruba v době, kdy se zřítila střecha. Překročil jsem práh a podíval se skrz strop na černé nebe nade mnou. Silně to tam páchlo vlhkostí a tlejícím listím.

Kráčel jsem se dlouhou, temnou lodí, dokud jsem narazil na rozpadlé zdivo a popadané trámy. Všude kolem vládla tak příšerná tma, že jsem neměl šanci vůbec nic vidět.

Usoudil jsem, že pokud tu někdo žije, najdu ho v místnostech na druhém konci nebo v podzemních kryptách.

Ze tmy kolem se ozývalo tiché šustění. Ozvalo se to znovu, spolu se zapištěním. Znal jsem ten zvuk. Krysy. Šel jsem dál, pozorně poslouchal a narůstal ve mně šílený pocit, že mě temnota vidí.

Když jsem se přiblížil k oltáři, o něco jsem klopýtl.

Sehnul jsem se a ucítil slizký, mokrý nosník. Musel před drahnou dobou spadnout ze stropu. Přelezl jsem ho a všiml si, že mi přestal padat do obličeje déšť. Podíval jsem se nahoru a zjistil, že temnota je ještě černější. Střecha tu zůstala neporušená.

Vyšplhal jsem se za oltář a vydal se podél vlhké zdi.

Byla oslizlá a vlhká, ale ne od deště. Dotýkal jsem se chladného, tvrdého kamene. Něco mi proklouzlo pod nohama a já to nakopl. Ozvalo se zapištění a další šelest.

Pokračoval jsem po hmatu dál podél zdi, až moje ruce narazily na něco jiného. Na mazlavé, provlhlé dřevo. Trochu jsem se sehnul a nahmatal kovový kruh. Klika. Lehce jsem s ním otočil a dveře se tlumeně otevřely. Neskřípaly, z čehož jsem usoudil, že je někdo namazal. Mžoural jsem do tmy a uviděl matné světlo, které se linulo odkudsi jako by z mlhy, ale nedokázal jsem odhadnout, kde je jeho zdroj. Jak moje oči přivykaly tmě, pomalu jsem si uvědomil, že se dívám na nerovnou kamennou zeď a stojím nad schody, nad strmými schody, které se stáčejí dolů ke zdroji světla.

Udělal jsem krok, potom další a pableskující světlo bylo čím dál jasnější. Usoudil jsem, že se mi podařilo najít Donův úkryt. Sešel jsem do půli schodů a zastavil se. Čekal jsem na nějaký zvuk, ale nic jsem neslyšel a to mě znervózňovalo.

Říkal jsem si, že možná spí nebo si čte. Nebo tak něco. Ale byl bych mnohem spokojenější, kdybych ho slyšel, jak to dělá.

Plížil jsem se a zastřené světlo bylo čím dál jasnější.

Sešel jsem schody a zjistil, odkud světlo vychází. U cihlové klenby visela na kabelu, který pokračoval dál do krypty, holá žárovka. Ocitl jsem se v rozlehlých, podzemních prostorách se spoustou sloupů podpírajících oblouky klenoucí se asi šest metrů nad zemí. Žádné jiné světlo, než ta zavěšená žárovka, jsem neviděl. Ve vzdálené, temné části krypty se ozývalo kapání vody. Kromě něj a tichého šelestění krys se neozýval žádný jiný zvuk. Ticho a jedno jediné světlo nasvědčovalo tomu, že tam nemám žádnou společnost.

Zůstal jsem stát na místě a snažil se trochu se porozhlédnout. Upíral jsem zrak do tmavých koutů, hledal stůl, židle, postel, nějakou známku života. Nic tam nebylo.

Jenom matným, žlutým světlem ozářený kus místnosti a kolem něj jen hluboká, neproniknutelná temnota.

Potom mě napadlo, že když tu není, mohl bych na něj počkat a překvapit ho, až se bude vracet domů. Dal jsem se tiše do pohybu směrem k části ponořené do tmy. Držel jsem se při zdi, a šel podél ní a tápal v černočerné tmě, protože světlo jsem brzy nechal za sebou. Brzy jsem znovu uslyšel šustění a pištění a zaplavil mě znovu ten neodbytný pocit, který jsem nedokázal setřást, že mě temnota svírá, pozoruje.

Najednou zeď zmizela. Na zátylku mi naskočila husí kůže. Stál jsem v prázdnotě, šmátral kolem sebe | a hledal něco, čeho bych se mohl zachytit. Bedlivě jsem naslouchal.

Šustění a pištění všude kolem zesílilo, ale najednou se ozval šouravý zvuk, který se od ostatních lišil. Otočil jsem se a snažil se zjistit, odkud přichází, ale v temnotě žádné vlevo, vpravo neexistovalo. Byl tu jen pocit a ten říkal, že je to hned u mě.

Potom mi explodovala záda. Plícemi mi projela taková bolest, že se jí začaly křečovitě svírat. Snažil jsem se křičet, ale měl jsem paralyzovaný hrudník. Zabodly se do mě čepele bolesti, z níž začaly moje svaly řvát. Zavrávoral jsem.

Potom mi nohama prošlo další šlehnutí bolesti, já přepadl dopředu a praštil hlavou o tvrdou podlahu. Vší silou jsem se snažil pohnout rukama. Zapřel jsem se dlaněmi a snažil se pohnout, ale něco, co mi připadalo jako okovaná bota, mě koplo do zad. Sesul jsem se a lapal do dechu. Z temnoty se vynořily dvě ruce, popadly mě za pravé zápěstí a zkroutily mi ruku za záda. Ucítil jsem, jak se mi do kůže zakousla ocelová pouta. Pokusil jsem se zpanikařit, ale ještě pořád jsem nedokázal popadnout dech. Něco mě chňaplo za druhé zápěstí a najednou jsem měl obě ruce spoutané za zády.

Surově mě otočil. Cítil jsem, jak mi útočník vytrhl zpoza opasku Sidovu pistoli. Znovu mě otočil na břicho a já cítil, jak mi tenkým, ocelovým lanem neurvale svazuje k sobě kotníky. A pak nic.

Nic. Ležel jsem v tichu a snažil se nadechnout. Pomalu se mi to povedlo a já se zaposlouchal. Slyšel jsem a cítil krysy šustící kousek od mého obličeje. Mohly být ode mě pár metrů nebo jen desítky centimetrů nebo klidně mohly štrachat na úplně druhém konci krypty. Potom jsem zaslechl lehké kroky. Čas plynul. V té tmě bylo ale těžké určit, jak rychle. Něco zarachotilo. Znělo to jako řetězy. Řetězy vytahované na kladce. Zvuk kroků sílil. Začal jsem se vzpírat, snažil jsem se osvobodit, možná se odkutálet někam pryč, do tmy, kde by mě nenašel.

Potom přišla náhlá bolest. Kopanec. Tentokrát to nebyla ostrá bolest, ale silná a tupá, která se mi zakousla hluboko do žaludku. Proklínal jsem se za to, že jsem vykřikl a potom jsem začal na tvrdou, vlhkou podlahu zvracet. Moje břicho zasáhl další kopanec a já znovu zařval. Přísahal jsem, že příště už to neudělám. V hlavě mi to vířilo. Jak mě jen mohl v té tmě vidět? Kdo to ksakru je?

Znovu se ozvalo řinčení řetězů a někdo je zahákl za ocelové lanko omotané kolem mých kotníků. Břichem se mi rozlila horkost a já věděl, že brzy začnu panikařit. Musel jsem zachovat klid. Zůstat klidný a myslet. Potom v temnotě zarachotil řetěz a začal mě brutálně vláčet po podlaze. Silně jsem se kousl do rtu, abych nekřičel. Takovou radost tomu bastardovi neudělám. Nohy mi najednou vylétly do vzduchu a já visel hlavou dolů. Krev se mi hrnula do hlavy a začínal jsem mít závrať. Žaludek se mi stáhl a chtělo se mi zvracet.

Měl jsem pocit, jako by mi hlavu zaplnil hukot krve a dýchání.

Znovu zavládlo ticho. A potom znovu ty šouravé kroky.

Tentokrát mi přišlo, že jsou daleko, na druhé straně krypty.

Čekal jsem, odkud přijde další bolestivý úder a přemýšlel, kterou část těla si vybere teď. Chladně a nezaujatě mi hlavou probleskla nepříjemná myšlenka. Byl jsem tu jen pár minut. Jak dlouho bude trvat, než se dostanu do stavu, kdy bude smrt vysvobozením? Vší silou jsem tu představu zahnal a soustředil se. Kde byl? Potřeboval jsem určit jeho polohu ve tmě.

Najednou kryptu zaplavilo pronikavé světlo reflektorů.

Začalo mi bušit v hlavě. Lehce jsem se houpal a viděl jsem nekonečný les oblouků a sloupů táhnoucí se do stínů v dáli.

Napravo ode mě stál ve vzdálenosti asi dvaceti nebo třiceti metrů malý dřevěný stůl z části schovaný za sloupy a vedle něj dlouhá lavice. Vypadaly jako vzdálené, tmavé stíny uprostřed světlých stínů. Pomalu jsem se zhoupl na druhou stranu a zase zpátky, řetěz skřípal. Když se znovu objevily v mém zorném poli, přibyla ke stolu židle, na které seděl malý muž. Měl na sobě dlouhý, vlněný kabát, jenž mu sahal až po kotníky, a na hlavě měl nasazené infračervené brýle. Seděl tam a díval se na mě. Roztržitě si brýle sundal a zdálo se, že ke mně jeho hlas doléhá z velké dálky, jako kouř v mírném větru.

„Co jsi zač?“ zeptal se a jeho hlas se nesl ozvěnou.

„A co jsi ksakru zač ty?“ zavolal jsem.

Tlak krve v hlavě a na obličeji zesílil natolik, že jsem měl pocit, že mi každou chvíli exploduje. Pomalu jsem se otáčel, takže mi zmizel z očí. Ale slyšel jsem, jak židle zaskřípala a jak kráčí směrem ke mně. Když ke mně došel, znovu jsem se otočil a díval se na něj. Byl malý, a přestože jeho ruce a nohy vypadaly vychrtle, viselo mu přes kalhoty pořádné panděro. Tlustý obličej přecházel ve tři nebo čtyři brady a zdobily ho tlusté, těžké brýle na malém nose. Světlo se odráželo od tlustých čoček a jeho tvář tak zůstávala naprosto bez výrazu. Z nějakého důvodu mě to děsilo víc, než cokoliv jiného.

Na tlusťocha se pohyboval rychle. Vrazil mi pěst do břicha. Bolelo to víc, než bych věřil, že může něco bolet.

Přidal se k tomu nechutný, dávivý pocit a já zvracel hlavou dolů, pusou i nosem. Chvíli jsem si myslel, že se zadusím, ale pak to přešlo.

Znovu se zeptal: „Co jsi zač?“

Houpal jsem se, kašlal a snažil se popadnout dech. Po chvíli jsem odpověděl: „Smith. Jmenuji se Smith.“ Jen tak tam stál a prohlížel si mě. Čekal. Přemýšlel jsem. Přemýšlel jsem jako blázen. Napadlo mě, že neví, kdo jsem. To by znamenalo, že neví, proč tu jsem. Dávalo mi to jistou, nepatrnou výhodu.

„Ty jsi Don?“ navázal jsem.

Neodpovídal, ale zároveň neudělal ani nic jiného. Jen se na mě díval. Neměl jsem, co ztratit, a dokud jsem mluvil, nebil mě, tak jsem nepřestával: „Pro Kristovy drahý rány, sundej mě dolů, ty pitomče. Poslal mě Grumman. Mám objednávku.“

Tentokrát se mu v obličeji objevil náznak zvědavosti.

Pomalu mi zmizel z výhledu, když jsem ho měl za zády, slyšel jsem, jak mumlá: „Grumman…?“

Když jsem se dohoupal zpátky, byl pryč. Viděl jsem malý, shrbený obrys v dálce, jak zvedá židli. Otočil se a cupital s ní směrem ke mně. Postavil ji přede mě a sedl si.

Jeho hlas byl nečekaně jemný. „Grumman? Řekl ti, kde mě najdeš?“

„Jasně,“ přitakal jsem. „Potřebuje zbraň. Říkal, že jsi nejlepší.“

Přikývl. „Co ti ještě řekl, Smithi?“

„Nic víc. Jenom že jsi pro něj už nějakej kšeft udělal.

Prej pěkná šipková pistole. Říkal, že za dobrou cenu se dohodneme. No tak. Done. Třeští mi hlava. Sundej mě!“

V koutku úst mu zacukal drobný úsměv, ale přes odlesky světel od tlustých čoček jsem mu neviděl do očí. Spíš sám pro sebe než ke mně pronesl: „Budu tě muset zabít, ale asi bych ho sem měl nejdřív dostat. Možná by s tebou chtěl mluvit.“ Seděl a zamyšleně si okusoval nehet na palci.

„To je chytrý, Done,“ zahučel jsem na něj. „Moc chytrý.

Zabij mě a Grumman ti, kurva, vyřízne srdce z těla. Sundej mě, než bude pozdě, ty magore?“

„Nerozumím tomu,“ prohlásil tím svým neuvěřitelně jemným hlasem, „proč jsi tady. Pro koho pracuješ? Opravdu mi to dělá starosti.“

Zvedl se a odcházel. V tom svém tmavě hnědém kabátu mizel podivně trhanými krůčky pryč z mého převráceného obrazu. Došel ke stolu, naklonil se, zvedl velký kus dřeva a rychle se vydal zpátky ke mně. Věděl jsem, co přijde, a vší silou jsem stiskl zuby. Bylo mi jasné, že jsem odepsaný a mohl jsem se spolehnout jen na jedinou věc. Že mě nenechá žebrat. Zastavil se před mnou a bez váhání mě přetáhl prknem přes ruku těsně nad loktem. Uslyšel jsem příšerné, zvířecí zavytí a skrz pulzující, nesnesitelnou bolest jsem si uvědomil, že jsem to byl já.

Sklonil se mi k obličeji a popuzeně vyštěkl: „Pro koho pracuješ, Smithi?“

Čekal, ale muselo mu dojít, že nemůžu odpovědět, i kdybych chtěl. Otočil se a znovu odešel. Pozoroval jsem ho, jak mi mizí ze zorného úhlu jako nějaký skřet z noční můry.

Došel ke kladce, na které byl zavěšený řetěz a začal mě spouštět. S trhnutím jsem se sunul dolů k tvrdé zemi, dokud jsem se špičkou hlavy nedotýkal betonu. Upevnil řetěz a spěchal ke stolu. Ztratil se mi z dohledu a já slyšel, jak se v něčem přehrabuje. Potom se znovu objevil, skoro ke mně běžel s nějakou nádobou.

Dřepl si ke mně, hned vedle mého obličeje a odšrouboval víčko. Panika mi zachvátila břicho i hlavu.

Strčil prsty do sklenice, a když je vytáhl, měl je pokryté nějakým šedivým slizem. Smrdělo to tak, že se mi zvedl žaludek. Začal mi to patlat na obličej.

„Krysám to bude moc chutnat, O’Neile,“ ujistil mě šeptem. „Používám to jako návnadu, když chci nějakou chytit. Přitahuje je to a probouzí to v nich šílený hlad. Řekl bych, že tak do třiceti vteřin ti budou ohlodávat ksicht. Zkus si hlídat jazyk. Potřebuji odpovědi a myslím, že i Grumman s tebou bude chtít mluvit. K tomu ale určitě nebudeš potřebovat uši a oči. Jdu zavolat Grummanovi. Zabere mi to tak tři minuty. Jim dávám třicet vteřin, než si tě najdou.

Kolik myslíš, že toho zvládnout sežrat za dvě a půl minuty?

Doufám, že tě nezabijí.“

Zvedl se a odkvačil na těch čiperných nohách pryč do tmy. Divoce jsem se rozhlížel kolem sebe, točil se na řetězu a snažil se prohlédnout temnou kryptu. Napínal jsem uši.

Pak jsem je uslyšel. Jejich šramocení a cupitání, které se rozléhalo klenbami, a pištění, které se, jak běžely ke mně, k tomu odpornému smradu, strašně rychle přibližovalo. A pak jsem je uviděl. Desítky, možná stovky. Lezly přes sebe, dlouhé, mrskající se růžové ocasy, nehybné korálkové oči a zuby. Zachvátilo mě šílenství. Uslyšel jsem příšerný řev odrážející se od zdí krypty. Trhal jsem s sebou a škubal.

Rukou mi projela bolest. Má hlava řvala, mé ruce řvaly, mé zápěstí řvalo, dokud jsem si neuvědomil, že jsem si při tom škubání a trhání, serval kůži. Ucítil jsem teplé stružky krve, jak mi stékají po rukou, a studenou ocel želízek.

Potom mi na tváři přistála studená, těžká srst. V

nozdrách a puse jsem cítil jejich chlupy. Cítil jsem, jak se po mně sápou malýma, studenýma tlapkama. Ostré zuby se mi zakously do brady a tváře a já řval, chňapal prsty po obličeji a z rukou a zápěstí mi tekla krev. Cloumal jsem s sebou a házel a snažil se chytit za kotníky. Těžce jsem dýchal a křičel a nějak se mi podařilo se na podruhé dostat k řetězu omotanému kolem nohou a uvolnit hák, na kterém jsem visel. Vyvlékl jsem se a spadl na zem. Vedle mě byl sloup.

Pořád ještě jsem lapal po dechu a řval, když jsem se o něj opřel. Třásl jsem se a motal. Zvedl jsem ruce. Třásly se mi a v místech, kde jsem si serval od zápěstí až po první články prstů kůži, se valila krev. Rameny mi projela příšerná bolest.

Snažil jsem se získat vládu nad třesoucími se končetinami. Ohnul jsem se a rozvázal smyčku na ocelovém laně, kterým mi svázal nohy. Bolest v rukou začínala být nesnesitelná, ale nutkání dostat se odtud pryč ještě silnější.

Stejně jako palčivá zuřivost běsnící hluboko uvnitř.

Vykročil jsem ke stolu, u kterého Don předtím seděl.

Zvedl jsem brýle a nasadil si je na hlavu. Krev řinoucí se z mých rukou mě hřála v dlaních. Rozhlédl jsem se. Viděl jsem teď, že lavice, na niž jsem se předtím díval, je ponk.

Ležely na něm rozházené různé obráběcí nástroje určené k úpravě zbraní. Na zdi nad lavicí visela dlouhá police plná zbraní a samostřílů. Opatrně jsem z ní sundal samostříl a hrst šipek. A pak jsem vypínačem zhasnul všechna světla.

Krypta se ponořila do tmy. Nasadil jsem si brýle na oči a všechno kolem získalo přízračnou červenou barvu. Vydal jsem se směrem, kterým jsem ho viděl odcházet.

Našel jsem na pootevřené dveře. Slyšel jsem, jak mi v uších tepe krev, a vší silou jsem se snažil potlačit zběsilý tlukot hrudníku. Nesmím ho zabít.

Ne hned.

Dveře se, když jsem do nich strčil, zlehka otevřely.

Udržoval panty v opravdu dobrém stavu. Byl to ten typ člověka, co rád pracuje v tichosti a temnotě. Viděl jsem ho, jak bez hnutí stojí uprostřed místnosti, poslouchá, dává očím čas na to, aby se přizpůsobily. Za ním byl na stole telefon, sluchátko leželo ve vidlici. Ještě neměl čas zavolat. Tiše jsem nabil samostříl. Pečlivě jsem zamířil na jeho stehno, počkal jedno zabušení srdce a stiskl spoušť.

Ozval se svist, potom úder a nakonec skoro ženský jekot následovaný pádem na zem. Třemi dlouhými kroky jsem byl u něj. Klekl jsem mu na hrudník a tvrdě jsem na něj vyjel: „Víš, co mám v ruce, Done?“

Neodpověděl, jen něco zaskučel.

„Mám tu sklenici toho lákadla, co smrdí jak hovno a tvoji krysí kámoši ho tak milujou. Víš, kam se to chystám napatlat, Done?“

Tentokrát promluvil. „Ne, ne. Prosím. Ne.“

„Můžeme se dohodnout, Done. Budeš mlčet a krysy si tě podají. Odpovíš mi na otázky a dostaneš šanci žít dál.“

„Ano! Ano! Cokoliv! Rychle! Cítí krev! Za chvíli tu budou! Prosím!“

„Prodal jsi šipkovou pistoli. Uzpůsobenou tak, aby se z ní daly vystřelovat speciální šipky z vulkumu.“

„Ano! Ne! Ano! Ano! Dobře!“

„Komu jsi ji prodal?“

„Někomu, koho Grumman poslal. PROKRISTA, JÁ JE

SLYŠÍM!!“

Zvedl jsem se a popadl ho za tlustý zátylek a zvedl ho na nohy. Zařval bolestí a já ho vláčel ven ze dveří ke stolu.

Hodil jsem ho na židli a rozsvítil. Nabil jsem do samostřílu další šipku a naklonil se k němu přes lavici: „Jméno.“

Překvapeně se na mě podíval. Třásl se a potil. První šipka se zaryla hluboko. „Jméno? To neznám. Oni…“ Přes bolest si mě chvíli prohlížel. A pak dodal: „Nijak se nejmenuje!“

„Jak ses s ním měl spojit, když byla zbraň hotová?“

„Kontakt je vždycky zvláštní číslo, jde to přes Grummana.“

„A ty sis myslel, že tě nechají na živu, když víš, že je do toho Grumman namočený?“

Znovu se na mě překvapeně podíval. Uvažoval nad něčím, o čem jsem neměl ani ponětí. Byl pořád o krok přede mnou. „Pracuju pro Grummana už dlouhá léta,“ zahuhlal.

„Jsem pro něj užitečný.“ A pak dodal, jako kdybych byl blázen: „Kromě toho, mě by nikdy nezabil.“ Zvedl hlavu a zatvářil se arogantně. „Jsem jeden z privilegovaných. Budu odměněn, Smithi. Až tu všichni pochcípáte, já budu žít v Ráji. Slíbili mi to!“

„O čem to ksakru mluvíš?“

Usmál se na mě. „Ha! Když jsi sem přišel a mluvil o Grummanovi, myslel jsem, že to víš. Ale ty nevíš vůbec nic, co? Blufoval jsi!“ Zasmál se. „Jdi se vycpat, Smithi!“

Přiskočil jsem k němu a chňapl ho za krk. „Ještě pořád tě můžu předhodit krysám k večeři, Done. Co to má všechno znamenat? Kde najdu Grummana a toho velkýho chlapa?

Řekl jsem dohoda. Buď budeš mluvit, nebo z tebe bude žrádlo pro krysy.“

Chvíli se tvářil vyděšeně. Tipoval bych, že je to ten typ člověka, který se dokáže s násilím vyrovnat jen tehdy, když je jeho strůjcem. Ale potom jako by se na mě znovu usmál.

„To se, Smithi, nikdy nedozvíš. Protože v době, kdy to všichni zjistí, ty už budeš tuhej. Ale jedno ti, chlapče, řeknu, pustil ses do tak hluboký vody, že mě překvapuje, že ses ještě neutopil.“ Díval se na mě zpříma a užíval si moc, kterou si myslel, že nade mnou má. Skoro jsem až cítil pot prýštící z jeho pórů a jeho smrdutý, horký dech. „Blázne!“

křičel na mě. „Myslíš, že něco dokážeš? Projekt je příliš velká záležitost. Je větší než ty, já, než my všichni!

Nemůžeš ho zastavit. Nikdo ho nemůže zastavit! A i kdyby, nebudeš na to žít dost dlouho!“

Najednou s sebou trhnul a začal vřískat. Ustoupil jsem zpátky. Stál, pravá noha se mu divoce třásla a z otevřené rány mu cákala krev jako z nějaké fontány. V ruce držel šipku, kterou jsem ho trefil. Za tlustými brýlemi mu zběsile těkaly oči. Skočil vpřed a stůl odlétl. Vrhl se na mě, rychle a hrot šipky mu sloužil jako nůž. Zareagoval jsem bez přemýšlení. Samostříl vypálil a najednou lapal po dechu, snažil se nadechnout a dusil se krví. Podíval se na opeření šipky, která mu trčela zprostřed hrudníku. Vypadal překvapeně. Potom zachrčel a skácel se na zem.

Chvíli jsem se na něj díval. Místnost se třásla a přišlo mi, že se točí. Opřel jsem se o ponk a snažil se zklidnit dech.

Přišel mi strašně hlasitý. Uvědomil jsem si, že mi pravá ruka otekla a hlavu mi ochromila bolest. Skrz otupělost, která se mě začínala pomalu zmocňovat, jsem si uvědomil, že bych měl začít jednat. Měl bych utíkat, snažit se najít cestu ven.

Moc dobře jsem si to uvědomoval, ale nedokázal jsem nic udělat. Měl bych utíkat, protože jsem slyšel, jak někdo běží.

Slyšel jsem dupot nohou. Byly jich spousty, ozvěna je přinášela od schodů.

Pak jsem začal jednat.

Probral jsem se ze strnulosti, jako kdybych se probudil z hlubokého snu, urputně jsem se snažil si uspořádat myšlenky plné otazníků. Natáhl jsem se přes lavici a popadl první zbraň, na kterou jsem dosáhnul. Byl to automatický kolt Magnum vyrobený speciálně pro střelbu v extrémním vlhku, s krátkou, rozšířenou hlavní pro použití dum-dumek.

Prostě flinta, po jaké sáhnete, když chcete odprásknout býka devět metrů pod vodou. S trhnutím jsem otevřel šuplík a začal se přehrabovat v krabičkách s náboji, které se sypaly všude kolem. Dupání na schodech bylo čím dál hlasitější.

Museli být už skoro u dveří. Našel jsem krabici se zásobníky. Byly to čtyřiačtyřicítky, takže jsem hádal, že by to mohly být ony. Nacpal jsem si je do kapsy a natáhl se po vypínači.

Zarazil jsem se. Potřeboval jsem najít únikovou cestu.

Rozhlížel jsem se po místnosti, opět naprosto paralyzován.

Hlas v mé hlavě na mě bez přestání křičel: Dělej něco! Dělej něco! Dělej něco! Kroky se zastavily. Rozhostilo se naprosté ticho. Horečnatě jsem přemýšlel. Prohledával jsem stíny a snažil se objevit další dveře. Nic. Skřípaní bot. Snažil jsem se uklidnit třesoucí se prsty, rozerval krabici se zásobníky a jeden zasunul do pistole. Znovu jsem se rozhlédl. Něco se v temnotě krypty pohnulo. Bez míření jsem vypálil a střela ve zdech hrobky zaburácela. Natáhl jsem se po vypínači. Střela se zavrtala do zdi. Cvakl jsem vypínačem, padl na zem a kutálel se k pilíři. Vydrápal jsem se za něj a nasadil si infračervené brýle. Potom jsem opatrně vykoukl zpoza sloupu.

V přízračném rudočerveném světle se jich tam míhalo dvanáct. Jeden z nich byl zhruba stejně velký jako já. Měl něco na hlavě, nejspíš infračervené brýle. Ostatní byli obrovští. Vypadali jako dvoumetroví kulturisti. Žádné zařízení na hlavách neměli. Zaujímali pozice za sloupy a pohybovali se směrem k místu, kde stál Donův pracovní stůl a kde leželo mrtvé tělo. Na lehkosti a jistotě, se kterou se pohybovali, bylo něco, co mě mátlo.

Aniž bych z nich spustil oči, pomalu jsem couval do té části krypty, kterou jsem ještě neprozkoumal. Netušil jsem, jak může být velká, ale říkal jsem si, že pokud se mi je tam povede nalákat, mohl bych je oběhnout a dostat se ke dveřím. Vypadalo to, že jen jeden z nich vidí díky infračerveným brýlím ve tmě. Kdybych ho dokázal vyřadit, mohlo by se mi povést šikovně vyběhnout se zbytkem.

Pozoroval jsem, jak chlápek s brýlemi došel k Donovu tělu. Chvíli nad ním stál. Potom se podíval zpátky na ostatní a dal jim signál, aby šli blíž. Všichni šli k němu, zastavili se nad mrtvolou a dívali se dolů. V tichosti. Všichni stáli v černočerné tmě a zírali dolů na to, co dřív bylo Donem. Na mrtvolu, kterou v té temnotě nemohli vidět.

Jeden z těch velkých chlapů se otočil a upřeně se zadíval přímo na mě. Pak se otočili i ostatní a udělali navlas to samé. Vysoké, úzké stíny se na mě v tom zvláštním, rudém světle upřeně dívaly. Jako kdyby poslechli nějaký tichý příkaz, všichni ke mně naráz vyrazili, blížili se skrz rudočerné prostory. Zvedl jsem pistoli a vypálil. Výstřel zaburácel mezi klenbami jako hrom. Střílel jsem naslepo, ale všiml jsem si, že chlap v čele trhl hlavou do strany a nábojnice se zavrtala do sloupu hned za ním. Otočil jsem se a začal utíkat.

Pilíře vypadaly v rudém světle brýlí podivně. V uších mi rezonoval můj vlastní hlasitý dech a skrz něj jsem za sebou slyšel dunět těžký, pravidelný dusot. Byli rychlí a silní a doháněli mě. Únava a zranění mě vyčerpávaly.

Najednou jsem uslyšel rychlý dech, který nebyl můj.

Jeden z nich běžel hned za mnou. Prohnul jsem se v zádech, aby se mu co nejvíc vzdálil. Téměř mi šlapal na paty. Vrazil jsem do sloupu. Bolest mi, jako obří ostří, projela ramenem.

Zařval jsem, spadl na zem a kutálel se pryč. Přistál jsem na zádech. Bolest se mi zakousla do plic. Nemohl jsem dýchat.

Vzhlédl jsem a obr z fotky, ten chlap, co zabil Keyhoea, zaplnil celé zorné pole brýlí a zíral na mě skrz červené světlo. Vrhl se na mě a já věděl, že zemřu. Ale jakmile jsem si to uvědomil, stiskl jsem spoušť pistole. A jak padal, viděl jsem, jak mu ve sprše rudých a černých vodopádů krve vybuchl nejdřív hrudník a potom hlava. Snažil jsem se odkutálet pryč a cítil, jak na mě vytéká jeho mozek. Odvalil jsem se a postavil se na nohy.

V běhu jsem cítil, že další je jen krok za mnou. Byl jsem u zdi a neměl, kam utéct, ale přesto jsem pádil dál. Držel jsem se při zdi. Skoro jsem cítil, jak po mně natahuje prsty.

Navíc jsem vnímal dusot nohou, které se ke mně přibližovaly zleva. Dva z nich mě obkličovali. Najednou se ve zdi objevila díra. Nízká klenutá chodba dosahovala zhruba do výšky mého pasu. Skočil jsem, prolétl otvorem, na druhé straně dopadl do kotoulu, otočil se a ještě vkleče vypálil za sebe dávku. Kulky se odrážely od zdi. Do tváře mě jako kus šrapnelu zasáhl odstřelený kus zdiva. Hora masa v průlezu se třásla do rytmu mých výstřelů a rudá a černá krev cákala do všech stran. Zvedl jsem se na nohy, začal couvat a neustále mačkal spoušť, dokud zbraň nezačala cvakat naprázdno a všude se nerozhostilo ticho.

Ještě chvíli jsem couval a potom jsem si uvědomil, že mi podlaha pod nohama křupe, jako kdyby to byla hlína.

Probral jsem se z transu a vyndal prázdný zásobník ze zbraně. Zalovil jsem v kapse, našel plný zásobník a nabil pistoli. Rozhlížel jsem se kolem a couval. Vypadalo to jako dlouhý průchod s nízkým, klenutým stropem a pod nohama jsem měl měkkou hlínu. Podíval jsem se ke vchodu a spatřil náhlý záblesk ohně. Skrčil jsem se a uslyšel, jak se kulka zakousla do zdi. Šla úplně mimo. Nemohli mě vidět. Jen to tak zkoušeli. Rychlým poklusem jsem vyrazil dlouhou chodbou pryč. Říkal jsem si, že někam vést musí a možná na ně budu moct někde dál zaútočit ze zálohy. Zabil jsem dva.

Zbývalo jich deset.

Jak jsem utíkal, slyšel jsem funění a skřípání, jak se snažili dostat skrz průchod. Uslyšel jsem pár výstřelů a kulky mi zahvízdaly kolem hlavy. Přitiskl jsem se ke zdi a běžel dál. Věděl jsem, že kdybych teď opětoval palbu, měl bych jen malou naději, že někoho z nich trefím, a výstřely by jasně určily moji pozici. Nechystal jsem se něco takového udělat. Tahle chodba někam vedla. Usoudil jsem, že právě tam mám namířeno i já. Jenom to nevypadalo, že by měla ta chodba vyústit někdy brzo. Zdálo se mi, že slyším dupot jejich nohou jen kousek za sebou, přibližovali se a v dohledu žádný východ nebyl. A čím déle jsem běžel, tím víc mě bolest a únava zpomalovaly.

Najednou jsem před sebou uviděl na zemi temný obrys.

Jak jsem se k němu blížil, zvětšoval se. Chtěl jsem se mu vyhnout, ale pak mi skoro podjely nohy, jak jsem se v bahně snažil prudce zastavit. Padl jsem na kolena a chňapl po černém, kovovém kruhu, který trčel ze země. Byl to poklop.

Nacpal jsem prsty do kulaté škvíry po stranách. Nepohnul se. Zvedl jsem hlavu. Temným tunelem ke mně doléhalo jejich hlasité funění a dusot jejich nohou, ale zatím jsem je neviděl. Možná neviděli ani oni mě.

Nacpal jsem prsty pod tenký okraj kovového poklopu a zvedl ho. Snažil jsem se u toho nekřičet a nefunět. Cítil jsem teplou krev stékající po konečcích prstů v místech, kde se mi strhávaly nehty, ale víko se dalo do pohybu. O pár milimetrů. Zatnul jsem zuby a zvedal dál, nevšímal jsem si bolesti, napínal svaly na rukou a ramenou, vší silou zatínal prsty do tvrdého kovu a cítil, jak kloužou v krvi. Šepot.

Letmo jsem se podíval. V rudém světle se mihl stín. V

záchvatu šílenství jsem zabral. A poklop to vzdal. Náhle odněkud vyšlehl plamen a zaburácel výstřel. Padl jsem na záda s poklopem v rukou. Kulka zazvonil o kov. Odhodil jsem ho, přetočil se a vrhl se do černé díry. Jak jsem padal do tmy, slyšel jsem, jak mi nad hlavou sviští a práská snad tucet výstřelů. Mlátil jsem kolem sebe v prázdnotě rukama a nohama. Černé stíny se kolem mě v rudém světle komíhaly.

Potom jsem dopadl do vody, klesal dolů a ze všech sil se snažil se nenadechnout. Na chvíli zavládl klid. Ticho. Zabral jsem proti proudu a gravitaci a začal stoupat.

Vydral jsem se na hladinu. Hluk. Vzduch. Pak na mě shora dopadlo tunové závaží. Zařval jsem, ztuhl a znovu jsem se ocitl pod vodou, klesal ke dnu, napůl v bezvědomí, v plicích jsem neměl žádný vzduch a hrudník zoufale volal po dávce kyslíku. Obrovské tělo se vynořilo v černé vodě, natahovalo se po mně, stahovalo mě dolů, chytalo mě za hrdlo a tvář mohutnýma rukama. Panika ze mě vysávala všechnu sílu skrz horkou díru, kterou mi vyleptala v žaludku. Propadal jsem se. Poddával se. Chystal jsem se umřít. Už jsem nedokázal dál bojovat. Zvedl jsem hlavu.

Zaplavoval mě zvláštní klid. Hladina se zdála být neuvěřitelně daleko. Snad kilometry. Tak vysoko, že se k ní prostě nedalo vyplavat. I kdyby se mi podařilo zbavit té šílené váhy. Bylo už moc pozdě.

Potom se v jednu chvíli staly dvě věci. Mojí tiché, rezignované mysli se rozsvítilo, že ještě pořád držím pistoli.

A v ten samý okamžik jsem uviděl tvář, která na mě zírala skrz hnusnou, špinavou a temně vířící vodu. Byl to ten obr, co zavraždil Keyhoea. Byl to ten samý obr, kterého jsem před deseti minutami zabil v kryptě. Z důvodu, který nebyl dost jasný ani mně samotnému, mě zachvátila zuřivost. Se strašlivou nenávistí jsem narval hlaveň pistole do usmívajících se úst, stiskl spoušť a vyprázdnil zásobník.

Hlava mu náhle a tiše explodovala v obrovském oblaku rudých kusů, které se vznášely a pluly všude kolem mě.

Výstřel z pistole mě hnal vzhůru, pryč od obrovského těla, které se klesalo, bez života, bez hlavy, ke dnu. Zatnul jsem zuby. S hrudníkem sevřeným krutým nedostatkem vzduchu jsem se vydral na hladinu.

Vyrazil jsem z vody a téměř řval, jak mocně jsem nasával vzduch. Silný proud mě hnal tmou. Jak jsem se točil v peřejích, uslyšel jsem hlasité šplouchnutí přicházející z temnoty proti proudu. Uvědomil jsem si, že najednou nic nevidím a zašátral po hlavě. Brýle mi musely spadnout, když na mě ten obr skočil a zatlačil mě pod sebe. Uslyšel jsem ještě dvě šplíchnutí, mnohem tišší než to první a potom čtvrté. Vzápětí jsem měl pocit, že jsem zaslechl ještě páté.

Zdálo se mi, že ho slyším před sebou, ale nebyl jsem si jistý.

Čekal jsem, ale nic dalšího slyšet nebylo.

Pohyboval jsem se rychle. Vůbec nic jsem neviděl, ale občas jsem narazil do zdi a nahmatal staré zdivo, omleté a rozpadající se pod neustálým přívalem vody. Po chvíli jsem začal plavat, snažil se držet rytmus s proudem a využívat ho.

Nejspíš jsem se ocitl v nějakém starém odpadním systému vybudovaném v dobách před deštěm. Zvuk vody byl hlasitý a násobený ozvěnou kanálu. Jak jsem plaval s proudem, začal ke mně doléhat další zvuk. Nejprve to znělo jako vzdálené burácení, ale nabíral na hlasitosti a vycházel odněkud přede mnou. Burácení přešlo v řev, nejprve ještě vzdálený, ale po chvíli se zdálo, že se z něj začínají otřásat zdi. Rázem mi došlo, kam se řítím.

Když začalo pršet a postavili dómy, rozšířili staré odpadní systémy a přebudovali je na odvodňovací kanály, které odváděly vodu pryč z dómů do obřích stok, které pohlcovaly vodu z celého města. Některé z nich měly skoro půl kilometru na šířku a byly až tři sta metrů hluboké a protekly jimi miliony tun vody za vteřinu. Přesně tam jsem teď mířil. Měl jsem před sebou jeden z největších odvodňovacích kanálů a bylo mi jasné, že proti síle a rychlosti jeho proudů nemám nejmenší šanci. Během pár vteřin budu polykat andělíčky.

A pak jsem uslyšel něco jiného. Znělo to jako rytmické záběry ve vodě a odfukování, a blížilo se to ke mně po proudu z tunelu. Hned mi došlo, co to je. Stejně jako jsem pochopil, že já brýle pro noční vidění ztratil, ale oni se nějak dokázali v té tmě zorientovat i bez nich. Já je neviděl, ale oni dříve či později spatří mě.

V příští chvíli mnou proud mrštil o zeď. Poté mě to strhlo do středu proudu, voda se najednou zrychlila, téměř jsem cítil, jak klesá dolů, připadlo mi, že se propadávám a kloužu dolů. Potom jsem narazil na další zeď a rychle tekoucí voda mnou smýkla jakousi zatáčkou v tvaru písmene „S“, vrhla doprostřed proudu a nade mnou se najednou objevilo kalné, šedé světlo, které si někudy našlo dovnitř cestu. Sebral jsem veškerou sílu a podíval se přes rameno.

Necelých padesát metrů ode mě se pohybovaly čtyři velké tmavé objekty. Vzdálenost mezi námi se rychle zkracovala, nevšímajíce si proudu vynořovali se nad hladinu a zase pod ní mizeli v pravidelných plaveckých tempech. Cítil jsem, jak mi zbraň v ruce ztěžkla. Zabil jsem už tři, ale bylo mi jasné, že jsem svůj díl štěstí vypotřeboval.

Otočil jsem se a položil do vody, abych také přidal.

Třeba se mi je podaří setřást, když se dostanu do toho odvodňovacího kanálu vepředu dřív než oni. Proudy v té obří stoce mě nejspíš zabijí, ale budu tam mít aspoň teoretickou šanci přežít, což, jak jsem usoudil, neplatilo pro případ, že by mě dostali do rukou ty hajzlové. Najednou začala voda prudce klesat a přede mnou se rozprostřela široká světlá plocha. Voda v těch místech vřela, pěnila a burácela. Padal jsem skrz pěnu a v tu chvíli uviděl, že cestu do odvodňovací stoky přehrazuje černá ocelová síť. Prudce jsem narazil do hustého pletence drátů a měl právě tak čas odvrátit tvář a zakrýt si rukama hlavu. Filtr. Silná, kovová lana mi rozdírala a strhávala kůži na zádech a bocích.

Zpěněná voda mi zalévala obličej. Nemohl jsem dýchat a záda a hrudník mi řvaly bolestí. Podařilo se mi vymanit jednu ruku ze zajetí proudu a zachytit se o kus výš drátů, skrz něž se mě valící se voda snažila procedit. Pokusil jsem se přitáhnout a o kousek jsem se pohnul. Strčil jsem pistoli do kapsy a vrazil hlavu do jedné z děr v síti, abych se trochu nadechl. Vší silou jsem tlačil pravou rukou nahoru, zaryl prsty do sítě a znovu se přitáhl, centimetr po centimetru jsem se soukal ven z bouřící vody. Bojoval jsem s přívalem vody i sám se sebou a celou dobu myslel na to, že tu ti parchanti mohou každou chvíli být. Možná, jenom možná, by se mi je mohlo podařit oddělat jednoho po druhém, až je proud mrští na filtr. Ale to bych musel vylézt dostatečně vysoko.

Voda se mi mlela kolem nohou, tvrdě mě narážela na ocelová lana. Protáhl jsem ruku skrz otvor v síti, vytáhl se o další kus výš a vyndal z promáčené kapsy pistoli. Ruka mi bezvládně klesla podél těla. Svaly mě bolely tak strašně, že jen zvednout zbraň bylo nesmírně náročné. Jako šedá zjevení stáli asi patnáct, dvacet metrů ode mě a sledovali mě. Kanál lemovaly římsy, které jsem v té tmě vůbec neviděl. Vylezli z vody a stáli tam, na každé straně dva, a jenom mě tak pozorovali. Začal jsem zvedat pistoli. Ruka se mi třásla. Matně jsem si uvědomoval, že ji držím v levé ruce, kterou rozhodně nejsem zvyklý střílet. Namířil jsem jí na nejbližší obrys nalevo. Pokusil jsem se zaostřit a stiskl spoušť. Ozvalo se cvaknutí úderníku do prázdné nábojové komory. Vnímal jsem, jak mi ruka ochable klesla k tělu.

Připadalo mi, že takhle stojíme docela dlouho. Potom ten chlápek, na kterého jsem zamířil, sáhl za záda a vyndal něco, co se velice podobalo pušce. Zvedl ji k rameni a velice pečlivě zamířil. Výraz ve tváři žádného z nich se nezměnil.

A pak se stalo něco divného. Z tunelu přede mnou se ozvalo pronikavé zahvízdání. Následovalo zvláštní, gumové plácání a na vodě se objevila velká, tmavá věc. V pološeru jsem uviděl, jak se to ke mně hrne a v tu samou chvíli jsem si všiml, že se ten chlap s odstřelovací puškou otočil, aby se na to podíval. Současně se síť otřásla. Chlap se vrátil pohledem ke mně. Zamířil. Ozval se výbuch a ze zbraně vyšlehl záblesk světla. Ocelové lano vedle mé hlavy praskalo a úpělo. Velká, temná věc do mě vrazila. Pak svět explodoval. Někde se zablesklo a já si uvědomoval intenzivní teplo. Vypadalo to, že se síť prolomila a já byl unášen a strháván miliony hektolitrů vířící se vody. Ta velká gumová věc do mě narazila a já se jí instinktivně chytil.

Vřítil jsem se do odvodňovacího kanálu a cítil, jak mě vodní vír popadl, vláčel, šrotoval jako náklaďák a stahoval mě dolů. Jak jsem klesal, uvědomil jsem si, že se něčeho držím, ale nevěděl jsem čeho. Cítil jsem, jak se v těch proudech otáčím a motám. Najednou mi přišlo, že stoupám, ačkoliv bylo těžké říct, kde je nahoře, a kde dole. Potom jsem pod sebou znenadání ucítil něco velkého a jemného, co mě nadnášelo. A náhle jsem byl venku a vítr mi ovanul obličej a já křičel, zvedal se mi žaludek a snažil jsem se do plic dostat kyslík. Otevřel jsem oči oslepené vodou, lapal do dechu a dávil se. Vytřel jsem si vodu z očí a spatřil oblohu a déšť.

Vedle mě se houpalo něco velkého, temného a kluzkého a já se k tomu přitiskl a mačkal to jako o život. Ucítil jsem na kůži gumu a přitiskl se ještě pevněji. Pohupovalo se to.

Sklouzl jsem a potopil se. Klesal jsem. Znovu jsem hmátl po gumě, zatnul do ní nehty, rychle jsem se otáčel. Ocitl jsem se nahoře, pevně jsem se držel a tisknul se.

Napůl jsem na gumovém člunu visel, točil se a byl strháván obří masou odvodňovacího kanálu Grand Union.

Opět jsem se vytáhl nahoru a padl na dno člunu. Převrátil jsem se na záda a ležel, zíral na nebe, sledoval, jak se nade mnou pomalu otáčí. Poslouchal jsem svůj dech a nechal ten úžasný déšť, aby mě celého omyl. Po chvíli jsem se začal sám sebe ptát, jak jen ksakru mohlo ústí stoky vybuchnout a jak to, že na mě přistál uprostřed odvodňovacího kanálu Grand Union nafouklý, gumový člun. Ale pak, pod otáčejícím se nebem a deštěm, jsem usoudil, že je mi to vlastně úplně fuk.

Netuším, jak dlouho jsem takhle plul, ale nakonec v místech, kde se kanál stáčí, aby mohl zamířit na jih, vrhla voda člun ke straně kanálu. Podařilo se mi chytit se nějakého roští a vytáhnout sebe i člun na břeh. Odpotácel jsem se pár kroků od vody a padl do člunu. Myslím, že jsem tam nějakou dobu ležel, ale nakonec jsem se přinutil posadit se a rozhlédnout se kolem.

Ocitl jsem se na severozápadním břehu Grand Union.

Půl kilometru ode mě, na druhé straně odvodňovacího kanálu, se rozprostíraly temné, nekonečné slumy Wormwood Scrubs a za nimi na západ zářil Ealingský dóm.

Seděl jsem v blátě a třel si obličej. Potřeboval jsem přemýšlet, ale můj mozek odmítal spolupracovat. Zalovil jsem v kapse pro zásobník a přebil pistoli. Vůbec nic mi nedávalo smysl, ale něco mi napovídalo, že ji budu potřebovat, ještě než se setmí.

Seděl jsem v blátě a dešti, příliš unavený na to, abych se hýbal a snažil se v hlavě si srovnat, co se vlastně stalo.

Keyhoe byl rituálně popraven zbraní, kterou dodal Don. A vypadalo to, že s tou zakázkou měl něco společného Grumman. „Pracuji pro Grummana dlouhá léta,“ říkal. Ale Grumman byl Keyhoeův právník a rodinný přítel. Pokrčil jsem nad tím rameny. To by nebylo až tak neobvyklé. Ale šlo o podstatu té vraždy. A zbraně. Rituální prvek. Co to Don říkal? „Jsem jeden z privilegovaných. Budu odměněn.

Až tu všichni pochcípáte, já budu žít v Ráji. Slíbili mi to!“

Díval jsem se nocí a deštěm na vzdálený, zářící dóm. Tvrdil, že Projekt přežití je příliš velký… Jaký projekt myslel? Kdo ještě mluvil o projektu? Projektu přežití…?

Sáhl jsem do náprsní kapsy košile a vyndal balíček cigaret. Samozřejmě byly promáčené. Zmačkal jsem je a hodil do pospíchajících vod Grand Union. Ještě něco mi dělalo starost. Když jsem přišel do Donovy zadní místnosti, čekal jsem, že ho najdu, jak telefonuje. Ale on nikomu nevolal. Stál uprostřed místnosti a poslouchal. Možná už hovor dokončil a zavěsil. Ale kdyby to tak bylo, šlo by o zatraceně rychlý telefonát. A navíc, kdyby Don volal Grummanovi, musel by být proklatě blízko, protože se tam objevil za pár minut. S těmi divnými klonovanými obry.

To mi dělalo největší starost. Naklonovaní obři. Jeden jako druhý. Kde ksakru vzal tucet takových chlapů?

Podíval jsem se nahoru na oblohu obtěžkanou nízkými, černými mraky a nekonečným deštěm. Potom jsem se zadíval zpátky, proti proudu obrovského kanálu. Vůbec nic mi nedávalo smysl. Opřel jsem se o člun, který na mě vyskočil z temnoty dešťové kanalizace. Vůbec nic nedávalo žádný smysl.

Uvědomil jsem si, že se ke mně asi minutu plíží nějaký stín, ale usoudil jsem, že díky poloze dómu a srázu, pod nímž jsem seděl, mě nemohl zahlédnout. Tiše jsem spustil člun na vodu a vklouzl zpátky do podrostu. Nehlučně jsem vytáhl pistoli z podpaží, natáhl závěr a čekal.

Objevil se dvacet vteřin nato, pohyboval se tiše a pohled upíral do tmy před sebou. Nebyl to jeden z těch klonovaných obrů. Vypadal normálně a byl zhruba tak velký jako já. Přemýšlel jsem, jak dlouho mě asi sleduje. Doteď jsem si ho nevšiml. Usoudil jsem, že je dobrý, ale není to profesionál. Kdyby to byl profík, obešel by mě a plížil by se z druhé strany, aby světlo pomáhalo jemu. Zvažoval jsem, že bych na něj skočil, ale byl jsem tak slabý, že bych nejspíš neporazil ani vlastní stín ve stínovém boxu. Takže zbývala možnost proklouznout křovím a setřást ho. Jenže na to jsem byl moc zvědavý. Chtěl jsem vědět, kdo to, do háje, je a proč mě sleduje. Takže jsem počkal, až mě mine a potom jsem tiše vyklouzl z roští a namířil mu hlaveň doprostřed zad. Když jsem promluvil, ztuhl. „Mám na mušce tvůj zátylek. Pohni se a udělám ti do něj velkou, rudou díru.“

Vstal jsem a šel k němu. Když jsem byl od něj na dva metry, poručil jsem: „Ruce vzhůru.“

Poslechl. Ale nijak nespěchal. Prohledal jsem ho a našel mu pod sakem dvě čtyřiačtyřicítky a na popruhu na zádech zavěšený malý ruční granátomet. V botě měl navíc ještě dlouhý nůž. Strčil jsem ho i s pistolemi do kapes a granátomet si přehodil přes rameno. Potom jsem ustoupil.

„Otoč se,“ vyzval jsem ho.

Udělal to, ale jeho obličej zůstal ve stínu, který vrhal zářící dóm.

Musel jsem hodně zvýšit hlas, abych překřičel hukot kanálu. „Tomuhle říkám výzbroj. Dvě čtyřiačtyřicítky a granátomet. To ses chystal na nějakou armádu?“ Mlčel.

Mhouřil jsem oči a snažil se mu pohlédnout do tváře, ale nedařilo se mi to. Potom jsem na něj začal sypat otázky bez ladu a skladu, jak mi přišly na mysl: „Nejsem zas tak nebezpečný. O co tu jde? Proč jsi mě sledoval? Vyhodil jsi do vzduchu ten filtr? Proč? Co chceš?“

Neodpovídal, začal jsem ho pomalu obcházet. Sledoval mě a světlo z dómu mu začalo pomalu dopadat do obličeje.

Vypadal jako Arab nebo Ind.

„O co ti jde? Ty… islám?“ naléhal jsem.

Zavrtěl hlavou a poprvé promluvil: „Ne.“

„Takže?“

Mluvil bez jakýchkoliv emocí. Měl jasný hlas a precizní výslovnost. „Tady nemůžeme mluvit. Měl jsem za úkol vás sledovat. Kdybyste se dostal do potíží, měl jsem se vás z nich pokusit dostat.“

„Co jsi zač?“

„Tady ne,“ zavrtěl hlavou.

„Úkol… Od koho? Kdo tě pověřil?“

Znovu zavrtěl hlavou. „Tady ne.“

Zírali jsme se na sebe.

Po chvíli vzdychl. „Můžete mi věřit. Zachránil jsem vám život. Moje práce je vás udržet naživu,“ zopakoval: „Můžete mi věřit.“

Zasmál jsem se. Jednou. „Věřit,“ vyprskl jsem a znělo to zahořkleji, než jsem zamýšlel. „Jak si můžu být jistý?“

Znovu vzdychl a podíval se na kanál. Jeho tvář vypadala v matné záři dómu skoro znuděně. „Riskoval jsem vlastní život, abych zachránil ten váš,“ promluvil po chvíli. „Takže bych vás teď měl chtít zabít? Možné to asi je, řekl bych, ale moc pravděpodobné to nebude, co myslíte?“ Podíval se na mě a na rtech mu hrál náznak úsměvu. „Zbraně si nechte,“

navázal. „Ale pojďme někam, kde si můžeme promluvit.

Jestli budete mít potom pocit, že mi můžete věřit, vezmu vás do bezpečného domu.“

Váhal jsem. Byl jsem promoklý na kůži a déšť mi tekl do očí. Bolela mě hlava a netušil jsem, jak dlouho se ještě udržím na nohou. Potřeboval jsem si odpočinout. Ukázal jsem zbraní na křoví. „Dobře.“

Svěsil ruce, otočil se a vyrazil. Šel jsem za ním, klestili jsme si cestu hustým podrostem, který lemoval břehy, a potom se začali napůl šplhat, napůl brodit k vrcholu bahnitých kopečků, jež se tyčily kolem vody a dál do tmy.

Světlo dómu zmizelo za hromadami bláta a my začali sestupovat směrem k rozpadajícím se ruinám skladišť a továren hluboko pod námi. Klopýtali jsme a klouzali v hutném, mazlavém jílu. Byl jsem tak vyčerpaný, že jsem zůstával pozadu. Pokaždé na mě trpělivě počkal. V

minimálně půl tuctu případů po mně mohl skočit, sebrat mi jednu ze zbraní a oddělat mě, ale neudělal to. Nechtěl a já to moc dobře věděl. Nakonec jsem si zastrčil pistoli do kapsy a soustředil se jen na to, abych vydržel. Po deseti minutách, možná po čtvrt hodině, jsme došli k veliké, rozpadající se budově z červených cihel s vysokými, úzkými okny. Většina malých skleněných tabulek dávno vypadla nebo ji někdo rozbil kameny. Tipoval bych, že to bylo ve stejné době, kdy někdo vyrazil dveře. Vešli jsme dovnitř, pryč z deště a já se zastavil a rozhlédl kolem. Ocitli jsme se v obrovském, prázdném skladišti, kde se každý zvuk vracel mnohočetnou ozvěnou. Strop se ztrácel kdesi nahoře v temnotě. Od betonové podlahy pronikalo do okolí bledé světlo a šířilo se kolem nás. Ozvěny našich kroků tlumila vrstva prachu, rozlámaných palet a zrezivělého železa. Znovu vykročil a vedl mě hloub do tmy. Došli jsme k pozůstatkům staré plechové a skleněné kanceláře vybudované na druhém konci prázdné budovy. Zatlačil na dveře. Zrezivělé panty zaskřípaly. Zastavil se, rozhlédl a pak do nich několikrát strčil, až rez povolila a dveře se otevřely.

Naznačil mi, abych byl potichu, potom jsme vešli dovnitř. Odložili jsme si kabáty a saka, dalších pět minut jsme mlčky seděli. Já se díval na něj a on zíral skrz sklo na obrovský, matný, obdélníkový vchod na druhém konci rozlehlého skladiště. Nakonec se ke mně otočil a já asi poprvé uviděl pořádně jeho obličej, i když ve tmě toho z něj příliš vidět nebylo. Věděl jsem, že už jsem ho někdy viděl, ale nedokázal jsem určit kde.

„Já tě znám,“ prohlásil jsem. „Znám tvůj obličej. Tak spusť. Kdo jsi a jak to, že mě sleduješ?“

Jen se na mě díval. Potom konečně promluvil: „Neřeknu vám své jméno. Neřeknu vám, jak to, že vás sleduji. Řeknu vám jen tohle. Potřebovali jsme vědět, jestli pro ně pracujete nebo jestli jste oběť. Z toho, co jsem dneska v noci viděl, je jasné, že jste jejich oběť a myslím, že vám můžeme pomoct a vy můžete na oplátku pomoct nám.“

Vzdychl jsem a otřel si tvář. Byl jsem promočený až na kost. Zvedl jsem se, pečlivě odložil zbraně na zem vedle sebe a sundal si oblečení. Vyždímal jsem ho a rozvěsil po různých kusech starého nábytku, který se v místnosti povaloval. Když jsme sem vstoupili, všiml jsem si v rohu hromady starých pytlů. Jeden jsem vzal a utřel se jím. Pak jsem si sedl a pár dalších kolem sebe omotal. Celou dobu mě pozoroval.

Když jsem s tím skončil, řekl jsem mu: „My, nám, oni, jim… plácáš nesmysly. Nedává to žádný smysl. Co to má jako být, Fantastický ostrov? Kdo jsme ‚my‘? A kdo jsou ‚oni‘ a když už jsme u toho, tak kdo, do prdele, jsi ty? Jestli chceš, kámo, abych tě dál poslouchal, budeš muset začít říkat něco, co má hlavu a patu, protože zatím jsi mě akorát pěkně nudil.“

Vyslechl mě a přikývl. „Dobře. My jsme Pátá kolona.

Jsme organizace. Máme širokou základnu a pracujeme v oddělených buňkách, takže nemá cenu se nás snažit vystopovat nebo odhalit strukturu vedení. Před lety jsme začínali jako špatně organizovaná parta naivků. Ale mezi našimi členy najdete spoustu profesionálů a mnoho velmi inteligentních lidí. Velice rychle jsme se učili z praxe a dnes jsme vysoce funkční a špičkově efektivní organizací.“

„Ty jsi z Pátý kolony?.“ Nevěřícnost v mém hlase musela být zjevná. Jasně, že byl. Neodpověděl. Jen se na mě díval. Povytáhl jsem obočí a zeptal se: „Nemáš cígo?“

Sáhl do kapsy a vyndal krabičku. Hodil mi ji i se zapalovačem, zapálil jsem si a hodil oboje zpátky. Když je chytil a uklidil, pokračoval: „Všimli jsme si, že…“

Zvedl jsem ruku. „Moment! Ne tak rychle. Pátá kolona je banda cvoků a potřeštěnců. To přeci vědí všichni…“

Čekal jsem.

Přikývl. „Tenhle dojem podporujeme. Pomáhá nám. Jak už jsem vám řekl – jsme velice dobře fungující, profesionální organizace založená na systému buněk.“

Odmlčel se, pozoroval mě, dával tomu sdělení čas, aby si sedlo, a pak je podpořil: „Konec konců, viděl jste mě v akci,“ usmál se. „Nebo přesněji, neviděl jste mě v akci.“

Měl pravdu. Opřel jsem se a pobídl ho: „Pokračuj.“

Díval se na podlahu a přemýšlel o tom, co se chystal říct.

Pak se nadechl a spustil: „Všimli jsme si, že máte určité informace, které potřebujeme. Mohly by pro nás být velice důležité.“

Moje mysl před ním ale získávala náskok a já mu znovu skočil do řeči: „Uděláme si v tom jasno. Pátá kolona je organizace působící uvnitř státu, jejímž veřejně deklarovaným cílem je pomoct vnějším silám, aby onen stát zničily.“

Tvrdě a odměřeně se na mě podíval. „Přesně tak,“

potvrdil.

Vyfoukl jsem jeho směrem kouř. „Tak proč bych vám, do hajzlu, měl pomáhat?“

Temné stíny způsobovaly, že jeho obličej vypadal velice černě a oči bledě. „A proč byste neměl?“

Natáhl jsem se po pistoli a položil si ji do klína. „Radši bys mi měl zatraceně rychle říct, pro koho pracuješ, kamaráde, jinak ti udělám díru do kebule.“

„Už jsem vám to řekl. Jsme organizace, která…“

„Komu, sakra, tahle pátá kolona slouží?“ Mlčel, jen se na mě díval těma klidnýma očima. Natáhl jsem závěr a namířil na něj. „Ty seš zasrkej islamista, co?“

Zavrtěl hlavou. „Ne.“

Dlouho bylo ticho. Začala se do mě dávat zima a na hlavě mi naskakovala husí kůže. Nelíbilo se mi, kam mě vedly moje vlastní úvahy.

„Existuje určitá konspirace,“ promluvil nakonec on.

„Ještě si nejsme jistí, o co přesně jde. Snažíme se na to přijít.

Ale zatím je jasné, že vláda je náš nepřítel.“ Krátce, suše se zasmál a mávl rukou. „Proboha, podívejte se na sebe!

Podívejte se na to, co nám dělají! Jak lidé žijí. A vy se mě ptáte, komu sloužíme? Já vám to povím. Sloužíme lidskosti.

Chceme chránit lidstvo před ním samým.“ Usmál se. „Na co myslíte, O’Neile? Že jsme mimozemšťani?“ Vytřeštil jsem oči a bezděčně stiskl zbraň v ruce. Zasmál se. „Nejsme mimozemšťani, O’Neile. Jsme muži a ženy. Převážně Suší, ale jsou mezi námi i jeden nebo dva Dómeři. Náš cíl je poměrně jednoduchý, vytvořit svět, ve kterém by mohly lidské bytosti žít šťastně. Důstojně.“

Čekal jsem, vší silou jsem se snažil přemýšlet. Zmohl jsem se jenom na: „Fakt?“ Přikývl. „To je jednoduché. Jak facka. Naprostá brnkačka. A jak chcete ten zázrak provést?

Koho se chystáte na té cestě zabít? A hlavně, kdo vám to bude všechno platit? Jaké vnější síle sloužíte?“

Znovu se usmál. „Financujeme se sami. Někteří naši členové na tom nejsou vůbec zle.“ Podíval se na své ruce, potom zvedl oči a zabodl je do mě. Díval se přesně tak, jak jsem se cítil. Unaveně. „Heleďte se,“ pokračoval, „nemůžu vám říct všechno, co byste chtěl vědět. Nemám tu pravomoc. Ale můžu vás vzít k někomu, kdo ji má. Navíc je možné, že máte určité informace, které by nám mohly být velice užitečné. Tato osoba se vás potřebuje na něco zeptat.“

„A když nepůjdu? Když nebudu mluvit?“

Pokrčil rameny a usmál se na půl úst. „Nutit vás nemůžu.

Zbraně máte vy.“

„Dejme tomu, že s vámi půjdu, poslechnu si, co má ten chlap na srdci, a pak mu odmítnu dát informaci, kterou chce.

Co potom?“

„O’Neile, podívejte se, my se mučením a zabíjením lidí nezabýváme. Usoudili jsme, že pokud chceme dosáhnout cíle, bude to díky lidem, kteří chtějí změnu a věří, že k ní mohou přispět. Myslím, že až si promluvíte s mým nadřízeným, budete chtít pomoct. A když ne, tak jsem vás špatně odhadl. V každém případě…“ ukázal hlavou na zbraně vyrovnané vedle mě, „máte sice pořádný arzenál, ale nevypadá to, že byste měl moc na vybranou.“

Dovolil jsem si mírný úsměv. Začínal jsem toho chlápka respektovat. Každý, komu bych sebral dvě čtyřiačtyřicítky a granátomet a on by nade mnou stejně vyzrál, si můj respekt zasloužil.

„Tak jo,“ souhlasil jsem. „Nejspíš máš pravdu.“

TŘETÍ KAPITOLA

Řekl mi, abych se vyspal, než všechno zařídí, a já se s ním nehádal. Byl jsem úplně vyčerpaný, tělo mě bolelo tak, jak bych nikdy nevěřil, že může bolet. Připadalo mi, že mojí hlavu někdo použil jako trenažér pro nácvik hodu kladivem.

Nasbíral pár kousků dřeva, starých trámů, krabic a palet, narovnal je na sebe a za stolem, kam nebylo z podlahy skladiště vidět, rozdělal malý oheň. Potom mi řekl, že bych si měl nechat uschnout prádlo, a odešel. Pověsil jsem košili, kalhoty a sako přes stůl v blízkosti plamenů, rozložil na zem dalších pár pytlů, lehl si na ně. Myslím, že jsem usnul asi za patnáct vteřin.

Netuším, jak dlouho jsem spal, ale když jsem se probudil, bylo moje oblečení suché jako papír a světlo se změnilo. Teď bylo tmavě šedé. Chvíli jsem jen tak ležel a sledoval slabou, oranžovou záři řeřavých uhlíků odrážející se od hliníkové kostry stolu. Uvědomil jsem si, že je mi zima a přemýšlel, jestli mě vzbudil právě chlad. Potom jsem zaslechl zašustění nebo možná zaškrábání vycházející zpoza dveří kanceláře a došlo mi, že to mě vzbudilo. Odkutálel jsem se od ohně a tiše proklouzl ke dveřím. Přitiskl jsem se ke zdi a podíval se oknem do skladu. Usoudil jsem, že světlo, které sem dopadalo skrz velká vstupní vrata skladiště, se bude ve skle odrážet. Riskl jsem to a zamžoural skrz něj. Doufal jsem, že mě není vidět. Obrys postavy zachumlané do kabátu se přes rozlehlý prostor rychle pohyboval směrem ke mně. Poznal jsem v něm svého pronásledovatele z předešlé noci. Velkými vraty dovnitř proudilo kalné denní světlo.

Když vešel, měl jsem na sobě už kalhoty a zapínal si košili. Smrděla. „Děláš děsný rámus,“ oznámil jsem mu.

„Slyšel jsem tě přicházet.“

Podíval se na mě, ruce vražené hluboko do kapes. Tvář měl ukrytou ve stínu.

„To je v pořádku,“ odpověděl. „Zkontroloval jsem si to, než jsem vešel dovnitř.“

V rámci boje s knoflíky jsem přemýšlel, co je asi zač.

Usoudil jsem, že se mi líbí. Nějaký výcvik by mu neuškodil, ale byl v pohodě. Měl instinkt. „Jak se jmenuješ?“ zeptal jsem se.

Zavrtěl hlavou. „E-e.“ A po minutce dodal: „Jak jste mi doteď v duchu říkal?“

Povytáhl jsem obočí. „Neřeknu ti, jak jsem ti včera v noci říkal.“

Posadil se na kraj stolu a ve tváři měl náznak úsměvu.

„Proč ne? Je to jméno, které znáte jenom vy a to je dobré.“

Pokrčil jsem rameny a chvíli jsem přemýšlel. „Myslím, že jsem o tobě přemýšlel jako o svém pronásledovateli.“

Pohodil hlavou. „Tak jo. Jsem váš pronásledovatel.“

Zarazil jsem se a podíval se na něj. „Takže ti mám říkat Pronásledovatel?“

Zvedl se. „Jste připravený? Musíme jít. Chci odsud vypadnout tak rychle, jak jen to bude možné. Otřete všechny povrchy, kterých jste se dotkl. Odstraníte tak otisky prstů…“

Přikývl jsem. „Tuhle rutinu znám.“

O deset minut později jsme obcházeli ruiny skladiště a mířili ke skupině vysokých kopců z narůžovělého jílu, který byl před desetiletími vytěžen kvůli rozšíření kanálu Grand Union a jeho přeměně na dešťovou kanalizaci. Slyšel jsem jednou nějakého starého chlápka vzpomínat na dobu, kdy byl kanál jen nějakých deset, dvanáct metrů široký. Tehdy jsem se mu vysmál, pořád mi to připadalo absurdní. Dnes měl na šířku dobrých čtyři sta metrů, třicet metrů do hloubky a všechna půda, kterou museli vytěžit, vytvořila podél celého břehu veliké hromady blátivých, narůžovělých dun. Nežili tu ani Bahňáci. Trmáceli jsme se přes duny, a když jsem se zeptal Pronásledovatele, kam jdeme, jen ukázal bradou směrem k vrcholku růžových, blátivých kopců před námi. Byla to náročná cesta, protože jsme se neustále po kotníky bořili do měkkého jílu. Při každém kroku jsme museli nohy silou zvedat, ale po pěti minutách jsme se vydrápali na vrcholek hromady a můj společník ukázal dolů ze strmého srázu do jakési díry nebo údolí mezi náspy, kde stálo zaparkované G-auto. Napůl jsme sklouzali, napůl sjeli dolů ze svahu a za pár minut jsme seškrabovali husté, růžové bahno z bot a nastupovali do auta.

Když jsme se usadili, stáhl si kapuci a já poprvé viděl jeho obličej na světle. Nastartoval optickým zapalování a usmál se. „Bayswater. Seděl jsi venku v nablýskaném G-autě…“ odmlčel jsem se. „Venku před domem. A potom jsi ke mně přišel a poprosil mě o drobák. Akorát že jsi byl oblečený jako vandrák.“

Culil se a vyrazil skrz příkré kopce. „A vy jste byl tak laskavý, že jste mi dal celý dolar. To vám dělá docela čest.“

Přikývl jsem. „Jo, to jo.“ Po chvíli jsem se zeptal: „Byl jsi se mnou u Dona?“

Chvíli jsme jeli v naprostém tichu, jako by si v hlavě přehrával scénář. „Ano,“ odpověděl nakonec.

Podíval jsem se na něj. „Jak to, že tě neviděli?“

Usmál se. „Panebože, vy jste ale podezřívavý chlap.

Chvíli jsem čekal venku.“ Vzdychl, když si uvědomil, že se popisování detailů nevyhne. Uvědomil jsem si, že je to přesně ten typ chlapa, který je nejšťastnější, když si může nechat podrobnosti pro sebe. Každá poskytnutá informace znamenala ztrátu výhody. „Když jste odjel z Bayswater, všiml jsem si, že vás sleduje ještě někdo jiný.“ Ostře jsem se na něj podíval. „Netuším, jak dlouho to mohlo trvat. Poprvé jsem si ho všiml, když jste odjížděl z Bayswater. Takže jsem se rozhodl, že budu pronásledovat pronásledovatele.“

Když jsme přejížděli přes nějaké hrboly a výmoly, zpomalil a zmlkl. Poté najel na dálnici 40 a vyrazil na východ, směrem k Harrow Road a k městu. „Když jste vešel do kostela, čekal jsem v povzdálí, až vyjdete ven a pozoroval muže, který se vám držel v závěsu. Místo toho ale rychle přijela další dvě auta a všichni běželi dovnitř. Spojil jsem se s vedením a bylo mi řečeno, abych šel dovnitř a postaral se o vás.“

Rozhostilo se ticho, sledoval jsem, jak stěrače nahrnují déšť ke stranám předního skla. Uvědomil jsem si, že je to naprosto bezpředmětné. Otočil jsem se k němu a se silnou dávkou ironie v hlase zopakoval: „Postaral se o mě?“

Pokrčil rameny. „Když jsem dorazil, přišlo mi, že si vedete moc dobře. Všechno se trochu zkomplikovalo, když jste se rozhodl se vydat do kanalizace. Kdybyste vyrazil ke dveřím, mohl jsem je zezadu postupně sejmout. Pak jste skočil do vody a já myslel, že je po vás.“

„To já taky. Jak se ti povedl ten kousek s člunem?“

„Pod Londýnem se rozkládá úžasný systém kanalizace starý dobrých dvě stě let. A když postavili dómy, neuvěřitelně jej rozšířili, aby všechnu vodu z dómů mohli odvést do dešťové kanalizace a udrželi je v suchu. Když vznikla naše organizace, přišli jsme na to, že by se mohla kanalizace hodit k nepozorovanému pohybu po městě. Je to neocenitelné při sledování, špehování a útěku. Víte, dělám tuhle práci už hodně dlouho, takže ty kanály znám dost dobře. Dohonil jsem vás právě včas. Vypustil jsem samonafukovací člun a odpálil síť ve výpusti. A potom jsem našim kamarádům uvnitř doručil pár raket.“

Ohlédl jsem se zpátky na nekonečnou šedou linku silnice, po které se valil nekonečný proud náklaďáků a G-aut ztrácející se ve vodní tříšti. „Myslím, že bych ti měl poděkovat,“ poznamenal jsem.

„Přesně tak,“ přitakal, „to byste měl.“

Nakonec jsme sjeli z dálnice a začali se proplétat mezi pozůstatky polorozpadlých domů, kde kdysi, když bylo ještě teplo a sucho, muselo žít obrovské množství lidí. V troskách některých domů přežívaly skupinky Bahňáků. V jiných, těch napůl zachráněných, žili Sušší, kteří si mohli dovolit většinu prosakujících trhlin opravit. Přijeli jsme k činžáku nedaleko Paddingtonu a zastavili. Podíval se na mě. „Čtvrté patro.

Zazvoňte třikrát. Počkejte třicet vteřin a potom zazvoňte znovu.“ Podal mi ruku a usmál se. „Možná se ještě někdy uvidíme, O’Neile. A kdyby ne, věřte, že jsem vás sledoval rád.“

Podíval jsem se na něj a stiskl mu ruku. „Jo. Nebudeme to dramatizovat, Pronásledovateli.“

Sledoval jsem, jak odjíždí a poté vešel do přítmí domu, kde se odlupující omítka spojila se skvrnami od vlhkosti a vytvořila na zdech podivné mapy. Vystoupal jsem po schodech do čtvrtého patra. Byly tam jen jedny dveře.

Objevil jsem na nich šedý, umělohmotný zvonek. Třikrát jsem zazvonil, počítal do třiceti a zazvonil znovu. Dveře se otevřely a v nich stál malý chlapík a díval se na mě z šera bytu. Nemohl mít ani metr sedmdesát, byl lehce proplešlý a velké břicho úhledně vecpal do staromódního saka. Při řeči pečlivě artikuloval a volil slova. Měli jste pocit, že nic neponechává náhodě.

„Vy jste pan O’Neil?“ zeptal se.

„Možná. Kdo jste vy?“ odpověděl jsem.

Ustoupil stranou a vybídl mě, abych šel dál. „Můžete mi říkat Perkins.“ Zavřel dveře a šel přede mnou krátkou chodbou.

„Přirozeně to není moje skutečné jméno,“ prohodil za chůze přes rameno, „ale při našem seznamování odvede svou práci.“

Zastavil se u dalších dveří a otevřel je. Ustoupil stranou a uvedl mě dovnitř. Ocitl jsem se v malé místnosti s lampou, gaučem a několika židlemi. Okno, ze kterého musel být výhled na celý Paddington, bylo zakryté těžkými závěsy. V

krbu hořel oheň, u zdi stála knihovna se skutečnými knihami a několika lahvemi vyrovnanými na vrchu. Následoval mě dovnitř a zavřel dveře. „Prosím,“ ukázal na židli, „posaďte se. Dal byste si skleničku?“

Všiml jsem si jeho zvláštního způsobu vyjadřování. K

chlapovi, jako byl on, se to vůbec nehodilo. Věděl jsem, že se se mnou snaží navázat spojení.

„Jistě,“ opáčil jsem. „Něčím k osvěžení rozhodně nepohrdnu.“

Usmál se, nalil dvě whisky a jednu mi podal. Zvedl se a se svou sklenicí se postavil zády k ohni. „Přejděme tedy k věci.“

„Jistě.“

„Potřebujeme od vás informaci, pane O’Neile. Mohla by být nesmírně důležitá.“

„Pro koho?“

Podíval se do své sklenice, usrkl, polkl a olízl si rty.

Potom se na mě podíval. „Pro nás všechny.“

„Jo? A jak to?“

Opatrně odložil drink na malý stolek vedle ohně a zastrčil ruce do kapes. „Kolik toho o nás víte?“

Teď byla se zíráním do sklenice řada na mně. Vím?

Vlastně jsem o nich nevěděl téměř nic a přesně to jsem mu také pověděl. „Vím, že se považujete za nějakou pátou kolonu, ale netuším pro koho. Vím, že většina vás jsou Sušší, kteří mají dost peněz, aby jimi plýtvali na tohle,“

matně jsem ukázal na zařízení kolem sebe, „…ale ne dost na to, aby mohli žít v dómu. Jestli můžu soudit podle hocha, který mě sledoval, jste dobře vycvičení a opatrní. A vím, že ode mě něco chcete, ale nevím, co to je.“

Rozhodil jsem ruce a pokrčil rameny. Pak jsem se napil.

Pozorně mě poslouchal po celou dobu, co jsem mluvil.

Olízl si rty a zadíval se na své boty. „Mívám tendence sklouzávat k filosofickým úvahám, pane O’Neile. Je pro mě velice nesnadné oddělit lidskou duši od těla. Ale budu se snažit neodbíhat. Pokud se tak i přesto stane, musíte mi říct.“

„Řeknu,“ slíbil jsem.

„Dějiny naší rasy, pane O’Neile, jsou příběhem honby za mocí. Ne za penězi nebo luxusem, ale za mocí. A moc znamená nadvládu nad druhými. Honbu za mocí ovšem provází jeden příznačný fenomén. Když člověk usiluje o moc, vytváří organizace využívající jiné lidi a jakmile se mu to podaří, stvoří instituce. A tyto instituce získají vlastní identitu, život.“

Ztichl, díval se na mě a dával mi čas, abych si mohl v hlavě srovnat to, co právě řekl. Přemýšlel jsem o tom a přikývl. „Dobře. Filosofujete, ale soudím, že máte pravdu.“

Usmál se a znovu zabodl pohled do svých bot. „Brzy poté,“ nadechl se, „člověk tyto instituce spojil, aby vytvořil větší a mocnější konstrukce, větší instituce, které opět postupně získaly vlastní identitu, žily vlastním životem, dokud nevytvořily obří, žijící sociální mašinérie. A čím větší tyto identity byly, tím byly nelidštější. Už neexistovaly – nežily, aby sloužily člověku, který je vytvořil, aby jim pomáhaly získat větší moc, ale aby sloužily svým vlastním cílům. A jejich cílem je získávat stále větší a větší moc.“

Znovu jsem se napil a přikývl. „Jistě. Kam tím míříte?“

„Naše společnost je přesně taková. Jsme součástí obří nelidské mašinérie, která slouží svým vlastním zájmům – dómům. A Dómeři už nejsou jejími pány. Spíše se, stejně jako my, stali jejími otroky.“ Odmlčel se. „A pokud jde o Bahňáky, ti nejsou ani těmi otroky, jsou jen jejich exkrementy. Cílem mašinérie je pokračovat, udržet status quo, a hromadit víc a víc moci, bez ohledu na to, koho cestou zničí nebo pohltí. Základní esencí této moci, pane O’Neile, je strach, strach a jeho vedlejší produkt – nenávist.

Nenávist a strach z neznáma, ať už je z jiné planety nebo z jiných států. Pokud se jejich vzhled, víra a chování liší od toho našeho, je to dostatečný důvod k tomu, abychom je nenáviděli a báli se jich. Jsme touto paranoiou krmeni, pane O’Neile, a náš strach a nenávist mašinérii pohání a podporuje. Na jedné věci mašinérii záleží, jsou to dómy a jejich úžasný věhlas.“

Vyprázdnil jsem sklenici a podíval se na něj. „Poslyšte, Perkinsi, jestli jste mě sem nechal přivézt, abyste mě obrátil na nějakou politickou ideologii…“ zavrtěl jsem hlavou.

„Vážím si vašeho zájmu, ale ztrácíte čas. Tohle jde mimo mě.“

Zvedl ruku a zavrtěl hlavou. „Omlouvám se. Varoval jsem vás. Mám zkrátka tendenci odbíhat. Faktem je, že něco moc mašinérie ohrožuje.“

Zadíval se na mě jedním z těch dlouhých pohledů. Cítil jsem, jak mě svědí nohy. „Tak povídejte,“ vybídl jsem ho.

„Mimozemšťané, pane O’Neile.“

„Zmasakrujeme je atomovkami. Tohle není nic nového.“

Znovu se usmál. „Ne, pane O’Neile. Naše vláda, ve službě mašinérii, šíří tuto propagandu: ,Mimozemšťané přichází jako dobyvatelé, agresivní kolonizátoři…‘“ mávl rukou, aby vyjádřil et cetera, „‚Proto se na ně musíme připravit a zničit je dřív, než se dostanou k našim skladům jaderných raket.‘ Jenže oni vlastně mimozemšťané žádní krvelační dobyvatelé nejsou a my bychom je neměli být schopní zničit, až dorazí.“

Zvedl se a sáhl po mé sklenici. Naklonil jsem se dopředu a podal mu ji. Chtěl jsem, aby mě to zajímalo, ale nějak se mi to nedařilo a začínal jsem být unavený. Oběma nám nalil a vrátil se ke mně s novým panákem. Alespoň se už teď dostal do tempa. Sedl si u ohně na židli čelem ke mně a pokračoval.

„Víte, už nějakou dobu jsme s mimozemšťany v kontaktu. Doteď bylo spojení slabé, ale v poslední době je silnější a jasnější a víme toho o nich už spoustu.“

„Co myslíte tím kontaktem?“

„To vám nemůžu říct. Ale stoprocentně víme, že mimozemšťané přicházejí jen z jediného důvodu. Zachránit nás.“

Vzdychl jsem a opřel se. Byl jsem unesený perfektně vycvičenými tajnými cvoky v Unii. Tohle byli Andyho kámoši.

„Perkinsi, jsem opravdu moc vděčný, že jste mi zachránili život,“ řekl jsem mu. „A taky mockrát děkuji za pití, ale vážně už budu muset jít.“

Tiše se zasmál, zvedl ruku a ukázal mi, abych se znovu posadil. „Já vím. Já vím, jak to zní. Ale mohu vás ujistit, že je to pravda. Existuje důkaz. Existují spousty důkazů. Mohl bych vás jimi, pokud bychom měli čas, provést: jak nás stvořili, jak o nás pečovali, jak nás nechali, abychom se sami vyvíjeli.“ Znovu udělal to gesto, které říkalo: a tak dále.

„Starodávné knihy, mýty, svaté knihy, vše, co je dnes zakázané, je plné experimentů, které vedly k našemu stvoření. Napadlo vás někdy, proč? Jsou plné důkazů o tom, jak nám pomáhali přežít velké přírodní pohromy, když byly naše dějiny ještě v plenkách. Jsou tam rozhovory mezi nimi a jimi zvolenými vůdci lidstva. Jsou jich spousty, z každého národa, z každé kultury. Ale my ten čas nemáme. Přesto vás opravdu mohu ujistit, že přicházejí, protože nás hlídají, a, pane O’Neile, náš současný stav je katastrofální. Planeta další generaci nepřežije. Pokud nezasáhnou, všichni zemřeme.“

Rozhodl jsem se ho vyslechnout a užít si skleničku.

Usoudil jsem, že dokud bude mluvit, budu mít co k pití a zůstanu v suchu.

„Myslím, že budu potřebovat nějaký ten důkaz,“

nadhodil jsem.

Krátce se zasmál. „Ne, to nebudete. Protože tenhle aspekt věcí na vás nepůsobí. Jde o to, že příchod mimozemšťanů je vážnou hrozbou pro – chcete-li – mašinérii. Tudíž je přirozené, že je zájmem mašinérie jejich příchod oddálit nebo, pokud to bude možné, je dokonce i zničit. Naším úkolem je informovat lidi o tom, jak se věci ve skutečnosti mají, sdělit pravdu jak o mimozemšťanech, tak i o naší společnosti, minimalizovat možné pozdvižení, smrt a zkázu, jež by mohla nastat, až konečně dorazí.“

Pokrčil jsem rameny. „Dobře a co to má všechno co dělat se mnou?“

„Mnoho let se Pátá kolona skládala výhradně ze Suchých. Dómeři se o nás nezajímali a Bahňáci jednoduše neměli vzdělání a zdroje. Takže mezi námi byli, jak jsem již řekl, jen samí Sušší. V poslední době ovšem, nejspíš proto, že se situace tolik zhoršila, jsme začali přitahovat pozornost několika Dómerů, kteří, jak se zdálo, nám chtěli pomoct.“

Najednou mě to začalo zajímat. Narovnal jsem se. „Nic mi neříkejte. Jedním z těch Dómerů byl Keyhoe.“

Usmál se a přikývl.

„Kdo jsou ti další?“ vyzvídal jsem.

Zavrtěl hlavou. „Kdepak, pane O’Neile. Operujeme výlučně v buňkách a nikdy, nikdy, neodhalujeme identitu svých členů. Jsme velice výkonní, výjimečně dobře organizovaní a vysoce profesionální. Proto jsme také přežili tak dlouho. Žádná jiná jména, s výjimkou profesora Keyhoea, neuslyšíte.“

„Tak co chcete vědět?“

Díval se do sklenice a zlehka kroužil whisky ve sklenici, takže se zdálo, jako by v ní plameny z krbu tančily nahoru a dolů. „Přidal se k nám před… nějakou dobou. Vypadal velice znepokojeně, sklíčeně. Kontaktoval nás s tím, že má velice důležitou informaci. Informaci, ke které se dostal a kterou bychom podle něj mohli využít. Než jsme zorganizovali schůzku, byl zavražděn.“

Podíval jsem se na něj. Všechno to zapadalo do toho, co mi prozradila paní Keyhoe. Úzkost, sklíčenost, hádky s Azizem, to všechno v téže době. Něco se dozvěděl, něco, co souviselo s jeho povýšením a on se rozhodl o tom těmhle lidem říct. Proč?

„Dobře,“ souhlasil jsem. „Začínám chápat, kam směřujete. Ale pořád nerozumím tomu, co s tím mám…“

Znovu se usmál. „Omlouvám se. Dostanu se k tomu.

Slibuji. Jde o to, že máme přátele všude. Dokonce i v policii.“

Povytáhl jsem obočí. „Opravdu?“ To jsem netušil.

„Ano. Byl byste velice překvapený. Každopádně jsme se dozvěděli, kdo byl pověřen vyšetřováním, a usoudili jsme, že nemáme co ztratit, když ho budeme sledovat, popřípadě se ho pokusíme přesvědčit, aby s námi spolupracoval.

Samozřejmě se ukázalo, že jste to vy. Bohužel, ještě než jsme vás stihli kontaktovat, dostal jste výpověď.“

Vyprázdnil jsem sklenici a on se naklonil, aby mi dolil.

„Takže v podstatě chcete vědět, co vím o Keyhoeovi,“

shrnul jsem to.

Dolil i sám sobě a opřel se. „Tak nějak. Přesně to jsme chtěli, ale potom jsme zaregistrovali, že se s vámi spojila paní Keyhoe a usoudili jsme, že je to všechno čím dál zajímavější, tak jsme vás nechali sledovat.“ Rozhodil rukama. „A teď jsme tady. Opravdu si s vámi chceme promluvit a zjistit, co víte, a jak, pokud nějak, bychom mohli spolupracovat.“

„Spolupracovat…“

Zopakoval jsem to sám pro sebe a zahleděl se do plamenů v krbu. Co mi to Don řekl těsně předtím, než zemřel? „Pustil ses do tak hluboký vody, že mě překvapuje, že ses ještě neutopil…“

Podíval jsem se na Perkinse. „Já nevím. Pracuji teď soukromě a mám zodpovědnost vůči své klientce.“

Perkins se usmál a přikývl. „Já vím.“

„Proč si s ní nepromluvíte?“

„Abych k vám byl, pane O’Neile, upřímný. Je to Dómerka a my jednoduše předpokládáme, že se nikomu z Dómerů nedá věřit, dokud se neprokáže opak.“ Pokrčil rameny. „Je jednou z Nich.“

Zabručel jsem. Musel jsem uznat, že to dává smysl. Po chvíli jsem si začal prohledávat kapsy. Potřeboval jsem si zakouřit asi tak akutně, jako jsem potřeboval dýchat, ale moje kapsy zely prázdnotou. Stejně jako já.

Perkins se zvedl a přešel ke komodě. Otevřel ji a vytáhl balíček cigaret a zapalovač. Přinesl je a položil na stolek.

Zapálil jsem si, zhluboka potáhl a vyfoukl kouř ke stropu.

„Mám dojem, jako kdybyste mě podplácel,“ poznamenal jsem.

Zavrtěl hlavou. „Nepodplácím vás, pane O’Neile.

Vydírám. Jestliže nám nepomůžete získat informace, které nám chtěl poskytnout Keyhoe, mohly by miliony lidí zemřít.“

Vstal jsem a vydal se k oknu zakrytému závěsem.

Potřeboval jsem se na chvilku podívat ven na skutečný svět.

Najednou vzduch prořízl jeho výkřik: „Neroztahujte ty závěsy! Prosím.“ Otočil jsem se a podíval se na něj. Naše pohledy se setkaly. „Opatrnosti není nikdy nazbyt.“

„Jo.“ Zamířil jsem tedy ke krbu, zastavil se před krbem a zadíval se do plamenů. „Udělám s vámi obchod. Chcete po mně, abych uvěřil spoustě věcí. A musím věřit jen proto, že to říkáte.“ Otočil jsem se k němu. „Já takhle nefunguji.

Potřebuji fakta. Fakta podložená důkazy. Všechno, co jste mi, Perkinsi, zatím dal, jsou jen báchorky. Ale mám pocit, že jste upřímný, i když trochu mimo. Takže s vámi udělám obchod.“ Znovu jsem potáhl z cigarety a čekal, až se mi myšlenky ustálí a sestaví nějaký logický plán. „Říkal jste, že jste dobře organizovaní. Jste i dobře vybavení?“

Chvilku velice opatrně přemýšlel. „Ano,“ přitakal nakonec. „Jsme poměrně dobře vybaveni.“

„Nemám žádnou informaci, která by podle mě odpovídala tomu, co chcete vědět. A i kdybych ji měl, bez souhlasu své klientky bych vám ji neposkytl.“

Povytáhl obočí, ale ignoroval jsem to.

„Mám určitou teorii, a pokud je pravdivá, může být život mé klientky v ohrožení. Myslím, že bych měl zjistit, jestli je v pořádku. A ať se na to podíváte jakkoliv, je i ve vašem zájmu, aby se jí nic nestalo, protože by mohla mít informaci, která by vám mohla pomoct. Jasné?“

Našpulil rty a rozhodil ruce. „Poslouchám. Jakou máte teorii?“

„To teď není důležité,“ odbyl jsem ho. „Než se do čehokoliv pustím, potřebuji se své klientce ohlásit a ujistit se, že je v pořádku. Potom se musím poohlédnout po pár věcech. Vy mi s tím pomůžete a já se s vámi podělím o to, co zjistím, pokud usoudím, že by vás to mohlo zajímat.“

Dlouho seděl a díval se na mě. Potom přikývl a zahleděl se do ohně.

Po chvíli prolomil ticho: „Co potřebujete?“

Znovu jsem se posadil a zapálil si další cigaretu.

„Potřebuji se dostat do Ealingského dómu.“

Usmál se. „A to je vše?“ Pak dodal: „A jak si to představujete?“

„Říkal jste, že máte členy všude, je to tak? Potřebuji náklaďák veřejných služeb. Je fuk, co to bude zač: plyn, voda, elektrika, cokoliv. A potřebuji uniformu, osobní dokumenty a propustku. Jestli to půjde, tak by se hodil i jednodenní harmonogram prací.“

Udělal z prstů malou stříšku a očima klouzal po místnosti. „Máte vůbec představu, jak je něco takového obtížné?“ zeptal se. „Dokážete si představit, do jakého nebezpečí se chystáte vrhnout? Víte, jaké jsou za takovéhle podfuky tresty?“

Přikývl jsem. „Jo. Mám, dokážu a vím. Ale pokud je situace tak vážná, jak tvrdíte, pak to za to stojí, nemám pravdu?“

„A jakou budu mít já záruku, že tohle všechno prostě nevyužijete k tomu, abyste pláchl a nechal nás na holičkách?“

„Protože se snažím zjistit, jestli jste banda cvoků nebo jestli na tom, co mi tu vykládáte, je něco pravdy. Pokud ano, nebo aspoň z části ano, pak je mým zájmem, i zájmem všech ostatních, zjistit, co má vláda za lubem a jaké jsou skutečné úmysly mimozemšťanů.“

Pozoroval oheň. „Chystám se podstoupit velké riziko, O’Neile.“ Upřel na mě pohled a neuhnul očima. „Nezklamte mě.“

Povzdechl si, jako kdyby byl najednou vyčerpaný a zapřel se rukama o opěrky křesla, aby se zvedl. „Netuším, jak dlouho to bude trvat,“ prohlásil, když vstal. „Ozvu se vám telefonicky, buď zítra, nebo později a dám vám vědět, jak se situace vyvíjí. Doporučoval bych vám, abyste si zatím odpočinul a najedl se.“ Ukázal prstem na závěsy, jako by se je chystal prostřílet. „Neroztahujte závěsy. Nedívejte se ven.

Nechoďte z bytu, neotvírejte dveře a nezvedejte telefon.

Když budu volat, nechám telefon třikrát zazvonit a potom zavěsím. Tohle udělám třikrát po sobě, potom můžete sluchátko zvednout. Jasné?“

Přikývl jsem. „Dohodnuto.“

On také přikývl a vyrazil pryč. Vypadal staře a unaveně.

„Ano. Dohodnuto.“ Zamumlal tiše.

Sledoval jsem ho, jak si obléká plášť do deště, odchází dveřmi a zavírá je s cvaknutím za sebou. Posadil jsem se, díval se do plamenů a po chvíli jsem uslyšel, jak nastartoval G-auto a zvuk motoru zmizel v dálce.

K pokoji s krbem přiléhala ložnice se skutečnou postelí.

Když jsem se do ní konečně svalil, spal jsem neklidně a nijak si neodpočinul. Zdála se mi spousta snů a všechny byly nesrozumitelné a téměř fyzicky vyčerpávající. Většinu času se mi zdálo, že jsem ve starém velkém domě, ve kterém jsou tisíce pokojů a všechny se rozpadají. Všude pršelo a všude byla spousta vody. A každé dveře, jež jsem otevřel, vypadly z pantů a zůstaly mi v ruce. Něco jsem hledal, něco důležitého, ale nevěděl, co to je.

Když jsem se nakonec v šest hodin probudil, bolelo mě celé tělo a připadal jsem si unavenější, než když jsem si šel lehnout. Dal jsem si dlouhou horkou sprchu, vypral si oblečení a pověsil ho, aby uschlo. Snědl jsem toast a uvařil si kávu. Při jejím pití jsem si prohlížel knihy. Některé z nich jako Bible, Shakespearovo dílo a něco, co se jmenovalo Ztracený ráj od chlápka jménem Milton, byly psané jazykem podobným angličtině, kterému jsem ale úplně nerozuměl. Ostatní knihy nebyly tak staré a mohl jsem si je bez problému přečíst. Na přebalu jedné z nich stálo, že jde o prorockou knihu, ale když jsem se do ní pustil, musel jsem se smát všem těm nepřesnostem. Jmenovala se 1984. Potom jsem četl jiné knížky. Měl jsem na to spoustu času. Čas plynul, hodiny přešly ve dny a já po celou dobu jenom jedl, spal a četl knihy. Ve všech jsem za zvuků nekonečného, padajícího deště, bubnujícího do okenních tabulek zakrytých závěsy četl o modré obloze a slunci. Stránku za stránkou, knihu za knihou. Všude žili lidé venku v otevřené krajině pod oblohou, z níž nepadá déšť.

Třetí den jsem našel v rohu knihovny zastrčený malý šanon. Když jsem jej otevřel, zjistil jsem, že má na stránkách nalepené fotografie. Bylo to něco jako knížka s obrázky, na každou stranu se vešly dva nebo tři a krátký, rukou psaný popisek, co na fotografii je a kde byla pořízena.

Mohly být dobrých osmdesát let staré a vypadalo to, že byly všechny nafocené u moře. Zvláštní na nich bylo to, jak mě děsily. Kdykoliv jsem se na ně podíval, musel jsem je odložit a zapálit si cigaretu, ale potom jsem se k nim zase musel vrátit. Nakonec jsem se přinutil posadit se a pomalu si je prohlédnout. Myslím, že za to mohla obloha. Ta její prázdná, klenoucí se plocha. A barva. Ta barva byla tak divná. Nikdy předtím jsem takovou modrou neviděl, dokonce ani v dómech ne. Tahle modrá byla prázdná a tak neuvěřitelně vysoko. Měli jste z ní pocit, jako by vás mohla vcucnout a vyplivnout do vesmíru. Vzpomněl jsem si, že tam byla jedna, na které stál muž a žena na bílém písku po kolena ve vodě. Barvy byly zvláštní. Velice intenzívní.

Tenhle chlápek se ženou na sobě neměli téměř žádné oblečení a oba se smáli. A když jste se podívali za ně, na moře, mohli jste vidět kilometry a kilometry daleko.

Připadal jsem si divně, tak trochu vyděšeně. Pomyšlení na to, že kdysi takhle vypadal celý svět, že jste mohli dělat přesně to samé, stát pod sluncem, dívat se na nebe, mě děsilo a vyvolávalo neznámý, svíravý pocit na prsou a v krku.

Odložil jsem knihu, zapálil si a nalil pořádnou sklenici whisky, ale nedokázal jsem ty obrázky dostat z hlavy. Po chvíli jsem se rozčílil. Říkal jsem si, že jsem sám zamčený bez kontaktu s kýmkoliv už tak dlouho, že jsem z toho začínal bláznit. Občas se to stávalo vězňům. Ty obrázky mě něčím nakazily. Jako kdyby měly nějakou nemoc. Přinutil jsem se na ně už znovu nedívat a dál jsem pročítal knihy.

Ale nakonec i ony způsobily, že se mi v hlavě začaly objevovat obrazy, stejné jako v té obrázkové knížce. Obrazy obrovských, otevřených prostor s oblohou tak neuvěřitelně vysokou, prázdnou, kde byl vzduch suchý a čerstvý a všude kolem se to hemžilo neuvěřitelně sytými barvami.

Čtvrtého dne mi přišlo, že se musím rychle dostat ven, začít něco dělat, nebo se zblázním. Kromě toho mě napadlo, že Perkinse možná chytili a vyslýchají ho. Nemohl jsem v tom bytě zůstat navždy. Celý den jsem ležel na gauči, kouřil a přemýšlel o tom, co podniknu. Den ubíhal, hodinu za hodinou, když se začalo stmívat, rozhodl jsem se, že pokud tu noc nezavolá, další den ráno odejdu. Když mě dokázali najít poprvé, dokážou to i kdykoliv jindy, usoudil jsem.

Jakmile jsem dokouřil a definitivně se rozhodl, zazvonil telefon. Přestal jsem kouřit a sledoval přístroj, jako kdyby se měl dát do pohybu. Zazvonil třikrát a zmlkl. Po chvíli začal zvonit znovu. Po třech zazvoněních přestal. A pak najednou znovu, třikrát a ticho. Když začal zvonit počtvrté, skočil jsem po sluchátku. Po čtyřech dnech ticha zněl můj hlas divně.

„Ano?“

Odpověděl mi Perkinsův hlas.

„Nemluvte. Jen poslouchejte. Dnes v noci, v osm třicet u vstupu na tržiště na Notting Hillu. Vydejte se na východ podél Bayswater, dokud nedorazíte k suchým domům na Queen’s Way. Někdo se s vámi spojí a předá vám instrukce.

Rozuměl jste?“

„Ano.“

Zavěsil. Ze sluchátka se ozývalo jen podivné bzučení.

Položil jsem telefon a podíval se na hodinky. Bylo půl sedmé. Vstal jsem a nalil si panáka whisky na zahřátí a pročištění hlavy. Opláchl jsem si obličej, oblékl si kabát a zapálil cigáro. Potom jsem odešel z bytu.

Za tři čtvrtě hodiny jsem dorazil na nottinghillské tržiště.

Bylo fajn, být zase venku, cítit na obličeji déšť a mačkající se lidi kolem. Nejlíp mi ale dělaly jejich hlasy. Křičeli, pořvávali jeden na druhého, snažili se jeden druhému něco prodat. Lidé se cpali chilli, hádali se, nadávali, smáli se.

Skvělý pocit. Díval jsem se na ně, poslouchal je a snažil se představit si je ve světě, který jsem viděl na fotografiích.

Nefungovalo to. Tamten svět neexistoval. Tenhle ano.

V osm třicet jsem se vydal napříč přeplněným tržištěm, schovaným pod celtami, a vyhýbal se rozhoupaným lampám. Do nosu se mi drala vůně horkého chilli linoucí se vlhkým vzduchem z přeplněných stánků a směřoval jsem k Bayswater a suchým domům na Queen’s Way. Brzy jsem se ocitl na úrovni hydeparkského slumu. Ležel po mé pravici, rozmáčený, bahnitý, temný. Ušel jsem tak dvacet, třicet kroků, prodíral se davem a díval se všem do tváří. Snažil jsem se rozpoznat svůj kontakt, když do mě někdo zezadu vrazil a protlačil se kolem. Zrovna jsem se mu chystal říct, aby koukal, kam šlape, když promluvil – rychle a tiše, aniž by se nadechl nebo se na mě podíval: „V kapse kabátu.

Nedívejte se na to. Heslo je ‚čisté nebe‘. Sledujte mě na Queen’s Way a řeknu vám víc.“

Pospíchal přede mnou. Byl zhruba stejně vysoký jako já.

A ve velkém šedém kabátu a klobouku vypadal rozložitě.

Ale ten hlas jsem poznal. Byl to můj Pronásledovatel. Šel jsem za ním a snažil se tvářit, jako kdybych se proplétal davem nazdařbůh a užíval si déšť. Držel jsem se čtyři, pět lidí za ním, ale dával jsem si dobrý pozor na to, abych ho neztratil z dohledu. V jednu chvíli prokličkoval mezi náklaďáky a G-auty na druhou stranu ulice. Chvíli jsem pokračoval dál po téže straně, a teprve poté přešel. Stejně jako té příležitosti využil k tomu, abych se rozhlédl, jestli nás někdo nesleduje, než jsem přeběhl ulici. Než jsem se dostal na druhou stranu, vmísil se mezi nás tucet lidí a já se začal obávat, že ho ztratím, takže jsem natáhl nohy a začal zkracovat vzdálenost.

V tu chvíli vystoupil z prostoru mezi dvěma stánky nějaký muž a vrazil do mě. Vychrstl na mě obsah svého plastového tácku plného chilli, vynadal jsem mu a odstrčil ho. Smetl jsem ze sebe omáčku a vyrazil dál. Snažil jsem se dostihnout Pronásledovatele, ale když jsem se rozhlédl, byl pryč. Tiše jsem zaklel, přidal do kroku a rozhlížel se kolem.

Potom jsem zaslechl z druhé strany ulice rozzlobené zvuky.

Zadíval jsem se tím směrem a spatřil hlouček strkajících se a pokřikujících lidí. Trvalo mi asi dvě vteřiny, než jsem se zorientoval. Čtyři z nich byli ti velcí chlapi, naklonovaní obři, kteří mě honili ve stokách. Skřípli Pronásledovatele.

Neúspěšně se snažil bránit se, nakopnout je, něco křičel, ale neslyšel jsem co. Potom ho začali vláčet přes silnici, lidé se k nim obraceli zády, nechtěli nic vidět, nechtěli se do toho zaplést. Když ho dovlekli na okraj slumu, otevřel se mi na ně přímý výhled. Tři z nich ho drželi a čtvrtý ho bil a kopal.

Třetí vytáhl zpod kabátu dlouhý nůž a čtyřikrát mu jej zabodl do hrudníku. Lidi se rozutekli pryč. Viděl jsem, jak sebou jeho tělo ještě párkrát škublo. Vzali ho za ruce a nohy a přehodili přes zídku do tmy a bahna slumu. A potom ti chlápci odešli, na východ směrem ke Queen’s Way.

Urovnali si kabáty a splynuli s proudícím davem. Ten pozvolna zaplnil mezeru, kterou vytvořili. Pár lidí se naklonilo přes zídku. Přišlo mi, že tam stojím snad věčnost a upřeně zírám na místo, kde ještě před pár vteřinami byl Pronásledovatel. Na místo, od něhož teď pár metrů ležel v bahně mrtvý nebo umírající.

Vyrazil jsem, neměl jsem tušení, kam jdu ani co budu dělat. Zastrčil jsem pravou ruku do kapsy a nahmatal velkou obálku. Potřeboval jsem si někde sednout a přečíst si, co je v ní. A přemýšlet. Potřeboval jsem přemýšlet. Mířili na východ. Na východ směrem ke Queen’s Way. Otočil Jsem se, přešel silnici a vydal se zpátky na západ. Šel jsem rychle, a když jsem dorazil na Old Church Street, zahnul jsem vlevo a nechal přeplněné tržiště za sebou. Cestou z kopce jsem ještě víc přidal do kroku. Trochu jsem zpomalil až u kostry zříceniny kostela. Zahnul jsem doprava a začal se prodírat polorozpadlými zbytky obrovských, starých budov směrem ke Hammersmith Dyke. Spousta Suchých se usadila v závětří Dykeu a já tam znal jeden penzion. Často ho využívali drobní podvodníčci, kteří potřebovali na nějaký čas zmizet. Majitel podniku byl pěkná krysa. Dalo se na něj ale spolehnout, že bude držet jazyk za zuby. Jak jsem kráčel, rozhodl jsem se, že se tam na den, dva zašiji, než si prohlédnu obsah obálky, kterou mi Perkins poslal, a promyslím další tah.

Také jsem myslel na Betty Keyhoe. A pokaždé, když jsem si na ni vzpomněl, něco mi vrtalo hlavou. Potřeboval jsem se k ní dostat. Potřeboval jsem s ní mluvit. Dělal jsem si starosti. Byl jsem z toho tak trochu znechucený, ale zároveň jsem se do toho namočil natolik a tolik se toho už stalo, že jsem prostě nedokázal rozumně, chladně uvažovat.

Nedokázal jsem v tu chvíli vnímat všechny spojitosti.

Trvalo mi asi hodinu, než jsem tam tmou konečně došel.

Nakonec jsem zahlédl světla budov v blízkosti hráze, které zachránili a opravili. Dokonce i ony jakoby se pod váhou vody hrbily. Stejně jako všechny ostatní čtvrti Londýna, byla i tato zaplavená stánky, dráty lamp a osvětlení a posetá provizorními přístřešky a chatrčemi. Nikdo se na mě, jak jsem se prodíral davem v ulicích, ani nepodíval. Nikdo se na nikoho, pokud to nebylo nezbytně nutné, nedíval. Přešel jsem Broadway a směřoval ke Kings Street. V půli cesty jsem zahnul do úzké neosvětlené uličky. Nebyla tam ani žádná strouha, takže se po chodníku valilo po kotníky vody.

Válely se tam odpadky, hromady odpadků v pytlích a sypaly se z nich, bezejmenné, beztvaré, plavaly ve vodě a lepily se na zdi. Na konci uličky si lidé z palet přistavených ke zdi vyrobili pár přístřešků. Unavené, z nekonečného nedostatku jakékoliv radosti rezignované lidské trosky se na mě z hromad igelitů, které jim sloužily jako zdi, ani nepodívaly.

Mezi nimi se nacházely staré dveře pobité prkny. Zabušil jsem na ně a strčil do nich.

Vešel jsem do špinavé haly. Jediná žárovka zářila kdesi vzadu, za futry bez dveří v místech, kde se ve stínu ztrácelo bezbarvé schodiště. Podél zdi se vinul úzký pult, který se tvářil jako recepce. Na jeho konci stála televize, ze které řvaly zprávy. Zpod něj vyčuhoval roh uválené, růžové matrace. Za pultem seděl chlap. Vypadal jako Arab. Byl malý, snědý a ze špinavé šedivé vesty se mu valil mohutný pupek. Civěl na televizi a bral si peníze od velikého, beztvarého chlapa v klobouku a pršiplášti.

„Jsem ve městě jenom na pár dní,“ vykládal zrovna ten chlápek, „prodávám ňákej ten škvár. Kdyby se po mně někdo ptal, tak tu nejsem. Chápeš, jak to myslím, ne?“

Chlápek za pultem převaloval v puse žvýkačku a se slovy „Dvě stě šest“ mu podal klíče.

„Na tvý kšefty nejsem zvědavej, kámo. Nikdy jsem tě neviděl. Dvacet babek na dva dny dopředu. A další pětku za diskrétnost.“

Chlap zavrčel, podal mu příplatek a vydal se prázdnými futry nalevo od recepce nahoru po vrzajících schodech.

Přistoupil jsem k pultu a vysázel na něj třicet dolarů.

„Dej mi pokoj nahoře. Chci mít klid,“ oznámil jsem tomu slizounovi.

Nijak na to nezareagoval. Podíval se na mě a podal mi klíč. Mrkl jsem na něj. Bylo na něm číslo čtyři sta deset.

„Je to nahoře?“ zeptal jsem se.

„Jo,“ zavrčel. „Úplně nahoře. Je tam klid.“ Potom se pokusil o cosi, co by nejspíš mohl být úsměv… kdyby mu v puse zbyly nějaké zuby, které by k tomu mohl použít.

„Budeš psát básničky?“ Když jsem odcházel, zachrchlal a odplivl si na podlahu. Cestou po schodech mě doprovázel řev zpráv.

Pokoj byl malý a špinavý. Kromě železné postele, špinavého okna a televize na plastovém stolku tam trůnil v koutě už jen dřez s kohoutkem, ze kterého tekla jen studená voda. Sundal jsem si kabát a pověsil ho na dveře, aby uschl.

Vyndal jsem obálku a plácl sebou na postel. Chvíli jsem jen tak ležel, aniž bych ji otevřel a myslel jsem na Pronásledovatele. Nedokázal jsem jeho obraz dostat z hlavy.

Když ho vláčeli přes silnici, na okamžik jsem zachytil pohled jeho očí. Byl v nich strach. Za necelou minutu se úplně všechno, mimozemšťani, dómy, spiknutí a déšť, smrsklo na pár vteřin strachu, když ho vláčeli přes přeplněnou silnici a nějaký chlap ho čtyřikrát bodl do hrudníku. Potom zemřel. Potom prostě přestal existovat.

Podíval jsem se na obálku a roztrhl ji. Obsah jsem vysypal na postel a začal ho prohlížet. Našel jsem tam identifikační průkaz na jméno Jonas Brent. Podle ní jsem byl technik IT Telecomu. Dál tam byl nepodepsaný, vytištěný dopis, který vypadal jako instrukce. Odsunul jsem to na jednu stranu a začal zkoumat zbytek. Řidičský průkaz, taktéž na jméno Jonas Brent, které mě opravňovalo k řízení náklaďáku IT Telecomu třídy G. A nakonec jsem našel průkaz DSC, díky němuž jsem mohl projít kontrolními stanovišti londýnských dómů, a instrukce, na které adrese v Ealingském dómu mám opravit počítačový komunikační systém.

Lehl jsem si mezi všechny ty věci a zíral do stropu.

Hlavou se mi honila jediná otázka: jestli všechny ty zatracené dokumenty mají ještě nějaký smysl. Podle toho, jak ti chlapi Pronásledovatele obklíčili a zabili, to vypadalo, že na něj čekali. Jestliže na něj čekali, znamenalo to, že věděli, že tam v tu chvíli bude. Z čehož vyplývalo, že věděli i proč. A z toho zase plynulo, že z Perkinsovy „velice profesionálně“ organizované buňky unikaly informace. A pokud k úniku došlo, kolik toho věděli? Věděli o mně? Proč neobklíčili a neodrovnali i mě? Věděli o těch dokumentech?

A věděli, co v nich stojí?

Vyndal jsem balíček cigaret a zapálil si. Na chvílí, jak jsem tak vyfukoval kouř ke stropu, se moje myšlenky podivně odmlčely.

Potom, co ho zavraždili, vyrazili směrem ke Queen’s Way. Tam jsme se měli setkat. Sledoval mě a dostal se ke mně, aby mi předal dokumenty před dohodnutým místem a časem. Z toho vyplývaly dvě věci. Jednak že věděli o domluveném místě a čase a poté, co ho zabili, se vydali najít a oddělat i mě. A za druhé, že si jich možná všiml a rozhodl se improvizovat. Proto mi strčil obálku do kapsy a dal mi heslo předtím, než jsme se dostali na dohodnuté místo.

Kdyby tomu tak bylo, potom si alespoň on myslel, že ty dokumenty ještě mají svou hodnotu.

Sáhl jsem po dopise s instrukcemi a začal číst:

Přiložené dokumenty a náklaďák, který k nim náleží, vám budou bezpečně k dispozici po 24 hodin, ne déle. Odveďte svou práci zítra a auto i papíry nechte v Brentfordském slumu. Zapalte ho a zmizte.

Jakmile vše dokončíte, zavolejte na toto číslo: 02086547@33369966. Nemluvte. Jen řekněte heslo, které jste dostal, a poslouchejte. Budou vám předány instrukce.

Na toto číslo smíte zatelefonovat jen a jen v naléhavém případě. Zapamatujte si ho, tento papír spalte a popel spláchněte do odpadu.

Zapamatoval jsem si číslo a došel k dřezu v rohu. Dopis jsem spálil, rozdrtil popel a nechal téct vodu, dokud se všechen nespláchl do výlevky. Znovu jsem si lehl na postel a zíral na strop.

Cítil jsem, že to všechno má nějakou slabinu, ale moje mysl a tělo byly tak unavené, že jsem ji nedokázal najít.

Zapnul jsem televizi a začal přepínat kanály, aniž bych se na ně díval. Šel jsem k Donovi a oni věděli, že tam jsem.

Sledovali mě. Pronásledovatel je viděl. Když jsem vstoupil dovnitř, šli za mnou a pokusili se mě zabít. Do konspiračního bytu pro mě nepřišli.

Strávil jsem tam čtyři dny a neukázali se. To znamená, že netušili, že tam jsem, ale když mi Perkins poslal instrukce, věděli o nich a přepadli nás. Z toho vyplývá, že o konspiračním bytě nic netušili, avšak o setkání ano.

Odposlech telefonu? Ne. Kdyby odposlouchávali telefon, dokázali by podle linky určit adresu. Tak. Co tedy? Únik informací. Někdo z Perkinsovy buňky je vynáší. Někdo, komu Perkins věří a kdo je ve stejné buňce jako Pronásledovatel. Někdo, kdo byl součástí operace připravované poté, co se jim Keyhoe ozval. Někdo, komu Perkins řekl o setkání, ale už ne o bytě.

Dostal jsem ke kanálu, na němž běžely zprávy. Posadil jsem se a poslouchal. Zachvátil mě zvláštní pocit neskutečna. Z televize se linul mužský hlas: „…nebezpečný terorista, podle všeho sympatizant s islámem. Je podezřelý z vraždy profesora Keyhoea, k níž došlo minulý týden v jeho domě v Ealingském dómu, a dalších zvěrstev a zločinů proti lidskosti. Tento muž je velmi dobře vycvičený a velice přesvědčivý. Mnoho let pracoval jako policejní detektiv a operoval svým kolegům přímo pod nosem.“

Na televizní obrazovce se objevil můj obličej a pomalu, téměř něžně, se mi, jak jsem tak seděl a koukal, proplížil do mozku. „Jestliže tohoto muže spatříte, nesnažte se ho zastavit,“ pokračoval mezitím moderátor. „Musím zdůraznit, že je velice nebezpečný. Neprodleně kontaktujte policii.

Nesnažte se ho jakýmkoliv způsobem zastavit nebo se k němu přibližovat. Je ozbrojený, velice dobře vycvičený a extrémně nebezpečný. Policie nabízí odměnu pět tisíc dolarů komukoliv, kdo může poskytnout informace…“

Bylo to tak jasné. Mělo mi to dojít hned. Uvědomil jsem si, že jsem to vlastně věděl od samého začátku a dokonce jsem i Betty Keyhoe varoval, ale potom jsem na to ve všem tom zmatku nějak zapomněl. Posadil jsem se zpříma, před očima se mi promítl obraz toho slizouna z recepce a jeho věčně zapnuté televize. Za pět táců se dala pořídit pořádná hromada chleba a měla mnohem větší váhu než deset babek za diskrétnost.

Vypnul jsem televizi a rychle shrábl všechny dokumenty. Nacpal jsem si je do kapsy, přešel ke dveřím a vstoupil na podestu. Čekal jsem. Všude vládlo ticho. Přitiskl jsem se k zábradlí, abych se vyhnul vrzajícím prknům na podlaze a dostal se tak až ke schodům. Sešel jsem do druhého patra a hledal pokoj 206. Našel jsem ho na konci chodby. Došel jsem k němu a tiše zaklepal.

Dlouho bylo ticho a už jsem chtěl zaklepat znovu, když se zpoza dveří ozvalo zamumlání: „Kdo je to?“

„Éé… prej prodáváš ňákej škvár?“ houkl jsem.

Ticho. A potom: „Kdo ti to řek?“

„No tak, chlape. Prostě někdo. Prodáváš šmejd, kámo.

Joe dole to povídal.“

Následovalo další dlouhé ticho, po němž následoval zvuk odemykaného zámku. Dveře se pootevřely. Držel jsem se ve stínu. „Klídek, jsem čistej. Jen chci koupit ňákej škvár.

Prachy mám,“ snažil jsem se ho ukecat.

Nejspíš usoudil, že kdybych byl od policie, mačkalo by se nás tam alespoň šest. Nebo si prostě jen strašně moc chtěl vydělat. V každém případě se na mě mrkl, a potom otevřel dveře dokořán. Zrovna se mi chystal říct, abych šel dál, když se moje pěst potkala s jeho bradou. Padl k zemi jako pytel písku. Vzal jsem ho v podpaží a táhl ho dál od dveří, které jsem za sebou zabouchl. Dotáhl jsem ho do pokoje. Vytrhl jsem kabel z telefonu a svázal mu jím ruce a nohy. Do pusy jsem mu nacpal povlak z polštáře, to kdyby ho náhodou napadlo řvát. Potom jsem se svlékl a vzal si ze skříně jeho oblečení. Bylo mi moc velké, ale přesně to se mi hodilo.

Vycpal jsem se kolem pasu hadry a povlečením, navrch jsem si vzal jeho kabát. A na hlavu nasadil klobouk. Podle obrazu v zrcadle jsem vypadal jako někdo, kdo by z fleku vyhrál soutěž jedlíků.

Když jsem vyšel z pokoje a kráčel dolů po schodech, uslyšel jsem kvílení sirén. Policejní auta se hrnula do uličky.

Když mi scházelo dolů posledních pár schodů, vřítili se dovnitř čtyři policajti a slizoun je vítal tím svým úděsným, bezzubým úsměvem. Ukazoval nahoru. „Pokoj čtyři sta deset. Neví, že jdete!“ hlásil.

Položil jsem na pult před něj klíče od pokoje číslo dvě stě šest a vyšel do deště. Šel jsem klidně, ale rázně směrem ke Kings Street. Usoudil jsem, že mám tak deset minut na to, abych zmizel. Alespoň jsem teď věděl, co musím udělat.

Když jsem se ocitl na Kings Street, přidal jsem do kroku a splynul s davem, který mě donesl až na Broadway. Tam jsem zahnul na sever a vydal se ke slumu Bush. Trvalo mi asi půl hodiny, než jsem se tam dostal. Vydal jsem se přes slum, brodil se bahnem a ztrácel se mezi všemi těmi chatrčemi a celtami. Hledal jsem chlapa, který by měl zhruba stejnou postavu jako já. Nebylo to zrovna jednoduché, protože většina Bahňáků byla dost malá a vychrtlá, ale občas jste narazili na někoho, kdo mohl mít ještě nedávno práci. Jednoho jsem uviděl. Byl zhruba stejně vysoký a seděl na dřevěných paletách, nad kterými měl na klackách natažený kus igelitu. Usoudil jsem, že tam není moc dlouho, protože na Bahňáka vypadal dost silně a zdravě. Přešel jsem k němu, podíval se na mě zpod plachty podezíravýma očima. Sáhl jsem do kapsy, vyndal pár dolarů a podal mu je. Vytrhl mi je z ruky a znovu se na mě podíval těma vyděšenýma očima.

„Chci udělat obchod,“ řekl jsem mu. Neodpověděl, jen si mě prohlížel. „Dám ti svůj kabát, klobouk a další oblečení, které pod ním mám. Výměnou za to si vezmu tvůj kabát a klobouk.“

Chvíli neodpovídal. Nakonec nevydržel: „Proč?“

Přemýšlel jsem. Potom jsem mu řekl pravdu. „Hledají mě policajti. Chci je zmást.“

Přes tvář mu přeběhl stín úsměvu a vyměnili jsme si věci. Usoudil jsem, že stejně jako pro většinu Bahňáků, ani pro něj nebyli poldové ti nejoblíbenější lidé na světě.

Vypotácel jsem se ze slumu zpátky k Bushi. Jakmile jsem se znovu vmístil do víru lidí a světel, začal jsem hledat IT stánek. Jeden stál na rohu Bush a Bush Road. Prodral jsem se k němu, vešel dovnitř a zavřel za sebou plexisklové dveře. Zvolil jsem telefonní mód a vytočil číslo, které mi dal Perkins. Ozvalo se trojí zazvonění a poté telefon někdo zvedl.

Chvíli bylo ticho. „Čisté nebe. Máme pořádný problém,“

ohlásil jsem se.

Odpověděl mi Perkinsův hlas: „Dobře. Povídejte. Máte minutu. Nepoužívejte žádná klíčová slova.“

Klíčová slova byla ta, která aktivovala vládní počítače monitorující veškeré komunikační sítě. Jakmile je uslyšely, automaticky se zapnulo nahrávání a vysledovaly telefonát.

Jen opravdoví profíci znali klíčová slova, takže jsem usoudil, že Perkins musí být skutečný profesionál.

„Rande nevyšlo,“ řekl jsem.

Na druhém konci bylo chvíli ticho. „Neukázala se?“

„Ukázala se, v pohodě i dopis mi předala. Ale pak se objevil nějakej jinej chlap a zlomil jí srdce.“ Následovala další dlouhá pauza. Věděl, co mu říkám, ale chtěl jsem si být jistý, že mu to opravdu došlo, tak jsem dodal: „Botou na jehlovém podpatku.“

„Ano, chápu,“ odpověděl.

Podíval jsem se na hodinky. Zbývalo mi třicet vteřin.

„Víte co?“ pokračoval jsem. „Díval jsem se na vaši střechu.

Bude potřebovat trochu zaizolovat. Takhle dochází k velkým tepelným únikům. Co kdybych přišel a mrknul se na to?“

Další ticho. „Ano. Ano, myslím, že to je dobrý nápad.

Kde teď jste? Vyzvednu vás.“

Řekl jsem mu, že se sejdeme na rohu Bush Road a Broadway a zavěsil, s pěti vteřinami k dobru. Vyšel jsem ven a vyrazil zpátky k Broadwayi. Vypadal jsem jako jeden z Bahňáků. Když jsem dorazil na roh, sedl jsem si na chodník a předstíral, že žebrám. Byl to nejlepší způsob, jak na sebe neupoutávat pozornost. Čekal jsem půl hodiny, déšť se mi vsakoval do kabátu a stékal mi po kůži. Kolem sebe jsem viděl jen miliony nohou zabalených do velkých gumáků. Déšť, který dopadal na můj klobouk a mezi všechny ty lidi, měnil ulici na jednu velkou řeku. Náklaďáky a G-auta se sunuly masou lidí, kteří vyplňovali ulici, v trhavém, mokrém rytmu. Poté jsem se zvedl a postavil se na obrubník, rozhlížel se oběma směry po Broadway a snažil se zahlédnout Perkinse. Najednou u kraje zastavilo luxusní G-auto a já zahlédl, jak z něj vystupuje Perkins. Zůstal stát u dveří a pohledem pročesával dav. Vzpomněl jsem si na Pronásledovatele, zastrčil si ruce do kapes a vydal se k němu, jako kdybych k němu vlastně ani nešel.

Když jsem se k němu přiblížil, natáhl jsem ruku.

„Nemáte drobák, pane?“ zaskuhral jsem.

Ani se na mě nepodíval, jen zavrčel. „Je mi líto. Jděte pryč.“

Přešlapoval jsem na místě. „Ale no tak, pane. Takovejhle bourák. Přece mi můžete dát aspoň doláč na něco do žaludku.“

Sáhl do kapsy, vyndal dolarovku a strčil mi ji do ruky.

„A teď jděte, prosím.“

Dál jsem šoupal nohama. „Nesvezl byste mě?“ Vrhl na mě ostrý pohled. Dodal jsem: „Mám nahoře ve městě schůzku správní rady Pojišťovny Utopie s.r.o, a mám trochu strach, že to jinak nestihnu.“

Rychle se na mě podíval. „Nastupte! Hned! Snažte se být nenápadný,“ zašeptal chraptivě.

Usmál jsem se a nastoupil. Když jsem se uvelebil, ucítil jsem, jak se mi něco studeného a tvrdého dotklo lebky.

„Jestli se pohnete, zabiju vás,“ oznámil mi tichý, klidný hlas.

Ani jsem se nehnul. Nepředpokládal jsem, že to myslí vážně, ale nechtěl jsem to riskovat.

Perkins se usadil na místě řidiče a nastartoval. Zařadili jsme se do provozu a pomalu se sunuli po Broadwayi k Bush Road po cestě, kterou jsem právě přišel. Za jízdy se nakláněl dopředu, mžoural skrz déšť stékající po předním skle, proplétal se mezi lidmi přebíhajícími silnici. „Nic neříkejte,“ houkl na mě. „Řeknu vám, až budete moct.“

Dostat se na konec Bush Road nám zabralo patnáct minut, potom jsme zabočili na severovýchod směrem k Paddingtonu.

„Kam to jedeme? Zpátky do toho samého bytu?“

vyzvídal jsem.

Zavrtěl hlavou. „Víte moc dobře, že tam už znovu nemůžeme.“

Když jsme vyjeli z Bush, doprava prořídla a my se mohli rozjet plnou rychlostí směr Portobello. Asi po pěti minutách jsme vjeli do malé uličky, kde ještě pořád stálo pár domů.

Vypadaly lacině a ne zrovna rozlehle.

Hádal jsem, že byly malé a laciné už předtím, než začalo pršet. Perkins vystoupil. Druhý chlap ve stínu mi ještě pořád tiskl pistoli k hlavě. Perkins zůstal stát u otevřených dveří a rozhlížel se kolem. Po chvíli vyndal z kapsy revolver, namířil ho skrz dveře. „Vystupte,“ vybídl mě.

„Mám vás na mušce zezadu,“ ujistil mě chlap ze stínu.

Opatrně jsem vystoupil. Napadlo mě, že bych se mohl pokusit s Perkinsem promluvit, ale věděl jsem, že to nemá žádný smysl. Přemýšlel jsem, jestli se mě chystají zabít, ale usoudil jsem, že mě nejdřív budou chtít vyslechnout.

Uslyšel jsem, jak se za mnou se syčením zavřely dveře a G-auto vyrazilo pryč. Perkins ode mě poodstoupil a ukázal na dům po mé pravici. Šel jsem před ním. Když jsme došli k domu, dveře se s cvaknutím otevřely. Uslyšel jsem za sebou Perkinsův hlas. Zněl klidně. „Otevřete dveře. A prosím, nedělejte žádné hlouposti. Nechci vás zabít, ale bez váhání to udělám.“

Opatrně jsem otevřel dveře a vešel dovnitř. „Druhé patro,“ zavelel.

Vystoupal jsem po schodech do druhého patra. Nalevo jsem zahlédl trosky nějakého bytu. Dveře kdysi někdo vyrval z pantů a spálil, skrz futra byla vidět betonová suť a skrz zbytky stropu oranžová oblaka. Napravo stály oprýskané červené dveře. Byly pootevřené a za nimi se rýsovala jen tma.

„Jděte dovnitř,“ poručil mi Perkins.

Vstoupil jsem do temnoty. Chvíli trvalo, než si na ni moje oči přivykly, takže jsem nejdřív musel šmátrat kolem sebe, abych věděl, kudy mám jít. Úzká chodba končila pokojem. Zastavil jsem se v něm a po chvíli jsem ucítil, jak se mi do kříže zabodla hlaveň pistole.

„Za chvíli se rozsvítí světlo,“ prohodil se Perkins, „až se tak stane, uvidíte před sebou židli. Jděte a posaďte se na ni.“

Ozvalo se cvaknutí a holá žárovka zavěšená uprostřed stropu se rozzářila. Vydávala matné, žluté světlo. Nalevo jsem si všiml zavřených šedobílých dveří. Páchlo to tam po shnilých cibulích. Napravo se nacházela přecpaná místnost, plná koberců, polštářů a starých obrazů. Všiml jsem si gauče zakrytého přehozem a hromadou dek, a všude kolem stály svícny. Do každého z nich někdo zasadil barevnou svíčku.

Někdo tu bydlel. Přímo přede mnou stála dřevěná židle.

Ucítil jsem dloubnutí hlavně do zad, přešel k ní a posadil se.

Perkins dokráčel k pohovce a také si sedl.

„Povím vám, co se bude dít,“ začal. „Popíšete mi všechno, co se stalo. Já potom rozhodnu o dvou věcech: za prvé, jestli lžete a za druhé, jestli potřebujeme znát pravdu.

Jestliže usoudím, že lžete a potřebujeme znát pravdu, budu vás mučit tak dlouho, dokud nebudu mít pocit, že mluvíte pravdu. Jestliže usoudím, že lžete a my pravdu znát nepotřebujeme, zabiju vás.“

„A co když budu říkat pravdu?“

Přikývl. „Potom s tím začneme něco dělat. A teď spusťte.“

Vyložil jsem mu úplně všechno, jak se mnou Pronásledovatel navázal kontakt dřív, než bylo domluveno, jak mi předal heslo a jak jsem ho sledoval na domluvené místo. Jak se odnikud vynořili ti velcí chlapi, jak ho zavraždili a zase zmizeli směrem k místu, kde jsme se měli setkat. Pak jsem mu řekl, kde jsem byl a co jsem od toho okamžiku dělal. Bez hnutí mě poslouchal, aniž by na sobě dal znát jakékoliv emoce, kromě okamžiku, kdy jsem popisoval, jak zabodli Pronásledovateli nůž do srdce. Přišlo mi, že v tu chvíli rychleji zamrkal, ale možná to bylo jen dílo mé představivosti.

Když jsem domluvil, zadíval jsem se na něj. „Někdo vynáší informace a já to nejsem,“ prohlásil jsem nejpevněji, jak jsem dokázal.

„Váš názor mě nezajímá,“ usadil mě rezolutně. Pět minut jen bez hnutí seděl a zíral na mě, aniž by se jeho výraz jakkoliv změnil. Měl jsem z toho hodně nepříjemný pocit.

Úplně jsem slyšet, jak mu to v hlavě šrotuje.

Nakonec se zhluboka nadechl. „Možnost: jste tajný agent vyslaný s cílem získat naši důvěru a infiltrovat organizaci.

Přesvědčte mě, že to tak není.“

Podíval jsem se na něj a bylo mi jasné, že je o krok napřed. Během pěti minut si stihl všechno promyslet tak, jak by to mně trvalo týden. To jsem také řekl nahlas a dodal: „Mimoto, kdyby si policajti nebo Ústřední bezpečnost dali tolik práce, aby mezi vás pronikli, rozhodně by to nepodělali už na začátku tím, že by zabili jednoho z vašich agentů způsobem, který by jasně ukazoval na špiona. Nebo jo?“

„Tak proč ti zabijáci nevzali jedním šmahem i vás?“

„Protože váš agent byl zatraceně dobrej profík a zachoval se podle vašich instrukcí. Mně jste dal jednu sadu instrukcí – abych se s ním sešel v určitou dobu na určitém místě – a on mě zkontaktoval před určeným časem a místem, nejspíš proto, že jste mu z bezpečnostních důvodů doporučil jiný postup, nebo si možná myslel, že ho někdo sleduje. V každém případě ti zabijáci počítali s tím, že mířím na zadané místo, kam se poté vydali i oni. Takže mi zachránil život. Už podruhé.“ A potom jsem upřímně dodal: „Bude mi chybět.“

„To nám všem, pane O’Neile,“ odvětil, aniž by hnul brvou. Vzdychl, protřel si oči a zbraň si položil do klína.

„Povězte mi,“ vyzval mě, „co si o tom myslíte?“

Trochu jsem se uklidnil a opřel se. „Pracujete v uzavřených buňkách. Kolik lidí v nich bývá?“

Zadíval se na mě, spojil ruce a odpověděl spíš svým kolenům než mně. „To záleží. Mezi třemi a šesti.“

„Kolik jich je v téhle?“

Přemýšlel o chvilku déle, přitiskl si prsty ke rtům a dál si prohlížel vlastní kolena. „Mezi třemi a šesti,“ pronesl poté tichým hlasem.

„Ale no tak, Perkinsi! Koho se to snažíte chránit? Buňka je infiltrovaná! Kolik lidí v ní je?“

Zhluboka si povzdechl a zavřel oči. Platil vysokou cenu.

„Byla to malá buňka, pouze tříčlenná. Bezmezně jsme jeden druhému věřili. Domnívali jsme se, že byste se mohl stát čtvrtým členem.“

„Vy. Chlápek, který mě pronásledoval a jeden další.“

Přikývl s pohledem zavrtaným do svých dlaní. „Nemusím vám říkat, co to znamená. Jsou to velice jednoduché počty.

Třetí chlap je práskač.“

Svaly v obličeji mu ztvrdly. „To nemusí být nutně pravda. Disponují špičkovou odposlouchávací technikou.

Mohli nás napíchnout.“

Povytáhl jsem obočí. Bylo mi ho líto. Tenhle člověk chtěl, víc než cokoliv jiného, věřit lidem. Jestli měl nějakou slabost, pak tuhle.

„Jo, to by mohli,“ přitakal jsem tak klidně, jak jsem jen dokázal, „ale moc dobře víte, že to tak není. Poslyšte, Perkinsi, vy pevně věříte tomu, co děláte, ale jako policajt vám můžu říct, že ani policie ani tajné služby vás zrovna dvakrát vážně neberou. Považují vás za bandu cvoků.

Infiltrovali by vás, jen aby vás měli v merku a ujistili se, že nechystáte nějakou revoluci.

Rozhodně ale na to nebudou používat drahé technologie.“

„Tak proč zabili našeho muže, když nás neberou vážně, O’Neile?“

„Kvůli mně.“

„A jak mohli vědět, že se máte sejít?“

„Díky práskači. Sám dobře víte, že je to jediné vysvětlení.“

Znovu vzdychl a zavřel oči. Po chvíli se na mě podíval.

„Vím.“

„Kdo je ten další člověk, Perkinsi?“ zeptal jsem se.

Chvíli neodpovídal. Nakonec zavrtěl hlavou. „To vám nemohu říct. Vypořádám se s ním. Neporuším náš bezpečnostní kodex.“

Díval jsem se na něj a uvědomil si, že ho obdivuji.

Kdyby tenhle chlap věřil v něco skutečného a ne v anděly, byl by vážně nebezpečný.

„Co kdybych vám to řekl sám?“ navrhl jsem mu.

Zvedl hlavu a zamračil se. „Jak byste to mohl vědět?“

„Dneska v noci mi to došlo. Je to naprosto jasné, ale zpočátku to bylo příliš blízko, než abych to viděl. Může to být jen jediný člověk.“

Potemněly mu oči a já věděl, že si to spojil stejně jako já.

„Jmenuje se Aziz, viďte?“ zeptal jsem se. Nijak nezareagoval, což bylo přesně to potvrzení mého přesvědčení, které jsem potřeboval. „Byl to kolega Keyhoea, že? Přidal se k vám chvíli před tím, než začal mít zájem o Keyhoe – pár týdnů, možná déle. V každém případě dost dlouho na to, abyste mu začal věřit. Možná jste kontakt s Keyhoem navázal jeho prostřednictvím.“ Zavrtal se mi pohledem do tváře.

„Mám pravdu?“ zeptal jsem se.

Zavřel oči, přikývl a napůl šeptem, jako kdyby to ani nechtěl vyslovil, dodal: „Ano, máte pravdu. Jak to víte?“

Vyndal jsem si balíček cigaret, jednu vyklepl a dal si ji do pusy. „Dal bych si něco k pití,“ prohodil jsem a zapálil si cigaretu.

Zvedl se a nalil nám oběma velkou whisky. Usoudil jsem, že i jemu přijde k duhu. Pronásledovatelova smrt ho musela pěkně vzít, i když to na sobě nedával znát. Zhluboka jsem vdechl kouř, uvolnil se a pořádně si lokl. „Když jste mě kontaktovali,“ vysvětloval jsem, „váš muž mi řekl, že si všiml, že mě někdo sleduje krátce poté, co jsem odešel od Azize. V tu chvíli jsem za tím viděl někoho z oddělení, kdo dává pozor, abych nedělal potíže. Ale když jsem přišel k Donovi, objevili se u něj během chvilky všichni ti chlápci, kteří vypadali jeden jako druhý. Don neměl čas, aby zavolal Grummanovi a aby se tam se svými hochy objevil tak rychle. To znamená, že mě nešpiclovali lidi od policie. Ti, co se mi podle vašeho muže drželi v patách, a Grummanovi chlapi byli jedni a ti samí. Nebo alespoň Grummana průběžně informovali. A když se pak tihle chlápci objevili dneska v noci a věděli o místu a čase setkání, všechny dílky do sebe zapadly. Jen jediný člověk má kontakt na Grummana, věděl, že jsem byl u Azize, ví, že by mě Grumman mohl chtít sledovat a že by to mohl být problém.

A tím je sám Aziz.“ Potáhl jsem z cigarety a znovu si lokl whisky. „Už jste mi řekl, že se s vámi chtěl Keyhoe spojit a že v poslední době projevili zájem další Dómeři. Tahle úvaha se v podstatě nabízela. Člověk, který mi pověsil na záda špeha, se dobře znal s Grummanem a Keyhoem a zároveň to byl tentýž muž, který vás spojil s Keyhoem a mě se pokusil už podruhé zabít: skeptický, lidský a o lidské rase tolik pochybující Aziz.“

Celou dobu se díval na dno své sklenice. Teď ji naráz vyprázdnil a znovu si dolil. „Ano,“ přitakal. „Měl jsem si toho všimnout.“

„Vždyť jste si toho všiml. Jen jste tomu nechtěl věřit.“

Pokrčil jsem rameny. „To dokážu pochopit.“

Usmál se napůl úst. Chvíli jsme seděli v naprostém tichu, kouřili a popíjeli. Chtěl jsem si s ním promluvit o spoustě věcí, ale nevěděl jsem, jak začít.

„Perkinsi, vaše organizace je vysoce efektivní,“

promluvil jsem nakonec. „A vy sám jste zatraceně efektivní.“ Povytáhl obočí, zjevně přemýšlel, kam tím mířím. „Jestli můžu soudit podle agenta, který mě sledoval, jsou vaši muži velice dobře vycvičení,“ navázal jsem.

Opřel se, vrhl po mně skeptický pohled a zeptal se: „Kam tím míříte?“

„Pokoušel jste se mi onehdy naznačit cosi o mašinérii, společnosti a tak podobně.“

Přikývl. „To nebylo žádné naznačování, pane O’Neile.

Já tomu věřím.“

„Jasně. Jde o to, že byste se to měl pokusit říct…“ ukázal jsem na okno, jako kdyby za ním měli stát normální lidé z ulice, „ …obyčejným lidem. Suchým, kteří nežijí v dómech nebo dokonce i Bahňákům.“ Pokrčil jsem rameny. „Vy nejste jen schopný agent. Dokážete i mluvit. Umíte přesvědčovat. A jde vám to právě proto, že tomu, co říkáte a děláte, věříte. To udělá dojem.“

„K věci, O’Neile.“

„Mohl byste uvést věci do pohybu. Mohl byste něco změnit.“

„To přece dělám.“

„Ne. Neděláte.“ Potáhl jsem a típl cigaretu. „Čekáte, až to za vás udělá někdo jiný. Někdo, kdo možná ani neexistuje.“ V očích se mu zablesklo, odvrátil pohled stranou. „Se svou organizací a intelektem byste mohl něco doopravdy změnit, Perkinsi. Mohl byste těm lidem opravdu pomoct. Můžete něco změnit.“

Zavrtěl hlavou, stále se díval stranou. „Ještě nejsme připravení. Nevím jak.“ Obrátil se ke mně. Vypadal vyčerpaně.

„Potřebujeme

pomoct,

pane

O’Neile.

Potřebujeme, aby nám někdo ukázal, jak na to.“ Ukázal prstem na zatažené okno. „Podívejte. Podívejte, jakou jsme tam venku nadělali paseku.“

Bezděčně jsem sledoval jeho prst a zadíval se na okno zakryté závěsem. Před očima jsem viděl to neobyčejně modré nebe, cítil suchý, čistý vzduch. Sluneční paprsky.

„Můžeme se poučit,“ nadhodil jsem. „To přeci dělá lidi lidmi. Učíme se z vlastních chyb.“

Krátce se zasmál. „To, co dělá z lidí lidi je fakt, že se z vlastních chyb nikdy nepoučí. Žijeme na téhle planetě už minimálně deset tisíc let, pane O’Neile, a naší touhou, naší hnací silou a motorem je nutkání ovládat jiné lidské bytosti, podřídit je vlastní vůli. Tvrdě si za tím jdeme. Je to silnější než my. Nerozvíjíme se, pane O’Neile. Ne po duševní stránce. Jen se učíme, jak být krutí co nejpromyšleněji.“

Nevěděl jsem, co mu na to odpovědět. Všechny důkazy podporovaly jeho slova. „Ne,“ odporoval jsem chabě.

Bylo to ubohé. Znělo to uboze.

„Země je už navíc ve fázi nevratného rozkladu,“

pokračoval, „nemůže přežít. Bez pomoci všichni zemřeme.

Naší úlohou je připravit pro ně půdu. Jen oni nás mohou zachránit.“

Přejel jsem si rukama po obličeji, naklonil se k němu, lokty si opřel o kolena a povídal se mu zpříma do tváře. „Co když neexistují, Perkinsi? Co když se mýlíte? Co když jsou to nepřátelští predátoři? Přesně jako my, jen s vesmírnými loděmi? Napadlo vás, že se my, lidská rasa, řídíme přírodními zákony? Možná, že všechny rasy na Zemi i ve vesmíru jsou stejní, jako my. Jako krysy. O život se musí bojovat. A zabíjet. Jak si můžete být tak zatraceně jistý, že jsou takoví, jak tvrdíte?“ Podíval se na mě. Bylo mi jasné, co si myslí. „Perkinsi,“ naléhal jsem, „četl jsem vaše knihy, viděl jsem vaše album s fotografiemi a z mého úhlu pohledu to vypadá, že trpíte hodně silným zbožným přáním. Chcete, aby se všechno vrátilo do starých kolejí, ale zároveň se vám to nezdá možné. Takže chcete věřit v někoho natolik mocného a dobrého, že dokáže vrátit věci do stavu, v němž kdysi byly.“ Pořád mlčel. Opřel jsem se a zapálil si další cigaretu. Vyfoukl jsem kouř jeho směrem a podíval se na něj. „Možná tu něco takového je. Možná jste to vy.“

Usmál se tím svým křivým úsměvem. „Díky. Ale mýlíte se. Poslouchal jsem, co jste mi, pane O’Neile, říkal, a samozřejmě, že je vaše dedukce naprosto bezchybná. Jde tu však o to, že já vím, že existují. Stejně jako že se v nich nepletu.“

Povzdechl jsem si. „Jak? Jak můžete něco takového vědět?“

S odpovědí si dával načas. „Jestliže vám, pane O’Neile, poskytnu důkaz, přidáte se k nám a pomůžete naší věci?“

Skoro jsem řekl ne, ale zarazil jsem se. Místo toho jsem navrhl: „Jestliže mi to dokážete, dám vám slovo, že vám pomohu, jak jen budu moct. Ale nemohu slíbit, že se k vám přidám.“ Věnoval jsem mu jeden neveselý úsměv. „Nejsem zrovna kolektivumilovný tvor.“

Zvedl se a podíval se na mě. „Dobře,“ přikývl. „Něco vám ukážu.“

Přešel k IT-fonu v rohu pokoje a zvedl sluchátko. Stiskl tlačítko a po chvilce promluvil k někomu na druhém konci: „Zdravím. Potřebuji vidět Rebeccu. Je připravená?“ Na chvíli se odmlčel. „Dobře. Budeme tam zhruba za deset minut.“ Zavěsil a otočil se ke mně. „Dopijte, pane O’Neile.

Musíme jít.“

Kopl jsem do sebe zbytek whisky a natáhl se po kabátu, ale on zavrtěl hlavou. „Kabát nebudete potřebovat. Je to dole. V suterénu.“

Šel jsem za ním po šedých betonových schodech až dolů do vstupní haly. Holá žárovka zavěšená na stropě vrhala matné stíny na holý beton. U paty schodů se otočil a zamířil dozadu, kde se za dveřmi skrývalo schodiště. Zastavil se u nich a třikrát zaklepal. Počkal a zaklepal znovu, tentokrát dvakrát. Po další odmlce zaklepal jednou a dveře se okamžitě rozlétly. Gestem mě vybídl, abych ho následoval.

Za dveřmi byla holá betonová podesta a spousta příkrých schodů dolů do suterénu. Viděl jsem jenom nejasný obrys mužské postavy, která zmizela v přítmí před Perkinsem. Ten šel za ním. Zavřel jsem dveře a vydal se za nimi. Konec schodů náhle ozářil příval světla, když muž vepředu otevřel dveře. Perkins se na chvíli zastavil. Viděl jsem, jak ozářená silueta muže prošla dveřmi a zmizela. Pak se Perkins dal do pohybu, pozvolna scházel ze schodů a mířil do matné, žluté záře.

Nakonec jsem i já prošel dveřmi do jakéhosi sklepa.

Nebylo v něm prakticky žádné vybavení, ale bylo tam sucho. Na zemi ležela vrstva cementového prachu a zdi pokrýval holý beton. U stropu se houpala závěsná lampa a v rohu trůnil rozkládací stůl a několik dřevěných židlí. Vedle něj stál nějaký muž a prohlížel si mě. Vypadal zvědavě, ale mlčel. Druhý muž si stoupl ke dveřím v protější zdi vedle Perkinse. Všichni se na mě dívali přes šířku místnosti a čekali, až se k nim připojím.

„Něco vám ukážu, pane O’Neile,“ promluvil Perkins. „Je to nejspíš ta poslední věc na celém světě, kterou byste čekal.

Chci, abyste se před tím, co uvidíte, neuzavíral. Nedělejte žádné závěry, dokud vše neskončí. Poté vám dám určité informace, díky nimž vše získá jinou perspektivu. Chci, abyste na to pamatoval.“

Zamračil jsem se na něj. „Proč mi ty informace nemůže dát teď?“

Zavrtěl hlavou. „Nechci, aby ovlivnily váš úsudek. Jste připravený?“

„Jistě,“ pokrčil jsem rameny.

Otočil se k muži po svém boku a kývl hlavou. Muž vytáhl svazek klíčů a odemkl dveře.

Perkins vešel první a muž za námi dveře zavřel. Ocitli jsme se ve stejné místnosti, tahle jenom byla o něco menší.

V půlkruhu tam stálo několik dřevěných židlí a střed pokoje zaujímalo místo staré, hnědé umělohmotné křeslo. V něm seděla žena, kulaťoučká, bledá žena, jíž mohlo být mezi pětadvaceti a pětatřiceti lety a která měla v očích takový ten prázdný pohled lidí, kteří netráví moc času přemýšlením.

Pohlédla na mě a potom na Perkinse, aniž by se její výraz nějak změnil. Vedle ní stáli dva muži. Jeden z nich, zhruba stejně starý jako Perkins, byl pěkně oblečený, nejspíš nějaký dobře zajištěný Suchý. Druhý, o něco mladší, také nevypadal, že by trpěl nouzí.

Kývli na Perkinse, který se na ně usmál a zeptal se: „Je připravená?“

„Ano,“ přitakal starší muž.

„Posaďte se. Připravím světla,“ dodal druhý.

Perkins mi nabídl židli a já se posadil. Sedl si vedle mě a mladší chlapík nás obloukem obešel. Žena ho pozorovala, jako by nechtěla, aby odešel příliš daleko z jejího dosahu.

Vypadala neklidně. Uslyšel jsem cvaknutí a světla zhasla.

Potom se ozvalo další, tišší cvaknutí. Musela se rozsvítit nějaká menší lampa, protože pokoj zalilo tlumené načervenalé světlo. Starší muž si přitáhl židli, posadil se velice blízko k ženě a intenzivně se na ni zadíval. Mladší muž se vrátil a zaujal místo z její druhé strany. Potom začal ten starší něco mumlat. Jeho hlas byl monotónní a vypadalo to, že se ani nenadechuje. Pořád dokola opakoval stejný zvuk, znovu a znovu, viděl jsem, jak žena zavírá oči a hlava jí začíná padat na prsa. Jakmile se zdálo, že spí, chlapík se zvedl a ustoupil stranou. Podíval jsem se na Perkinse.

Upřeně pozoroval ženu. Chystal jsem se něco prohodit, ale ostře se na mě podíval a přitiskl si prst ke rtům, takže jsem zavřel pusu a znovu se zahleděl na ženu.

Po chvilce zvedla hlavu a otevřela oči. Dívala se přímo na Perkinse. Něco nepopsatelného se na ní změnilo. Dalo by se říct, že vypadala živěji, víc při vědomí. Ale ani to není tak docela výstižné. Vypadala jako jiný člověk ve stejném těle.

Najednou Perkins nahlas promluvil. Překvapeně jsem na něj pohlédl. „Dobrý den,“ oslovil ženu. „S kým hovořím, prosím?“

Měl jsem to čekat, ale když se žena ozvala, nadskočil jsem. Z úst jí totiž vycházel hlasitý, silný, hluboký a jakoby mužský hlas. Hovořila s rozhodností a autoritou, která se k ní vůbec nehodila.

„Tady Apollo. Jsem kapitánem Argonauta III na misi Olymp. Přejete si zahájit neplánovanou komunikaci?“

zeptala se.

Perkins na mě vrhl letmý pohled, a potom se zadíval znovu na ni a pokračoval. „Ano. Děkuji, kapitáne.

Narazili jsme na překážku. Jeden z našich služebně starších agentů byl zavražděn.“

Výraz ženiny tváře se nezměnil, ale hlas získal smutný podtón. „To je mi opravdu velice líto.“

„Ale máme mezi sebou potenciálního nováčka,“ navázal Perkins. „Je však skeptický vůči podstatě vašeho poslání.

Jak víte, vláda na naší planetě šíří propagandu, která vás popisuje jakožto nepřátelskou invazní sílu.“

„Ano,“ žena se odmlčela. Její tvář ztratila jakýkoliv výraz. „Té propagandy si jsme vědomi,“ promluvila znovu.

„Sledujeme všechny vaše zprávy, vizuální i akustické. Víme o všem, co se děje na vaší planetě. Umírá. Nic nedokáže její smrt odvrátit. Vaše rasa vyhyne. Přežijí jen bakterie a hmyz.

Teplota stoupne a planetu zaplaví vody. Stane se z ní bažina.

Lidstvo nemůže přežít.“

„Jak tomu můžeme zabránit?“ zeptal se Perkins.

„Nemůžete,“ odpověděla. „To dokážeme jen my. Naše technologie jsou velice vyspělé. Dokážeme zkázu, kterou jste stvořili, zvrátit. Ale musíte nás přijmout a věřit nám.

Musíte své lidi připravit na to, aby nás přijali.“

Opřel jsem se a vzdychl. Otočil jsem se k Perkinsovi.

Díval se na mě. Povytáhl jsem obočí. „Můžu něco říct?“

otázal jsem se.

„Co byste rád věděl?“ odpověděla žena otázkou.

„Tohle nic nedokazuje,“ prohlásil jsem. „Co to má být?

Takových médií jsou v zadních místnostech na tržištích mraky. No tak! Je to podfuk!“ Otočil jsem se na Perkinse.

„Tohle má být jako důkaz? Můžu vás vzít na jakýkoliv trh v Londýně a ukážu vám stovky takových podvodníků. Řeknou vám cokoliv, co chcete slyšet. Dokonce kvůli vám nasadí i strašidelný hlas. Teď jste mě tedy, Perkinsi, překvapil.“

Zvedl ruku, aby mě zadržel. „Já vím. Počkejte.“ Otočil se k ženě. „Kapitáne Apollo. Můžete nám, prosím, vysvětlit systém pohonu vašich lodí?“

„Ano,“ odvětila žena. „Pokusím se to pro vás zjednodušit. Jak dobře víte, vzdálenosti, jež je třeba překonávat, jsou enormní. Pocházíme z hvězdné soustavy známé jako Alfa Centauri, jež je od vaší planety vzdálená mnoho světelných let. Umíme cestovat rychlostí světla a využívat překrývání a zakřivení času a prostoru, ale v tomto případě s ohledem na vrtošivost relativity k vaší planetě nedorazíme v pravý čas. Proto využíváme solárních proudů.

Používáme nanotechnologii – to je technologie, jež využívá subatomové částice – s jejíž pomocí vyrábíme plachty ze syntetické, diamatu podobné látky a zachycuje paprsky sluncí a hvězd a pohání naše lodě skrz prázdnotu.

Dosahujeme rychlosti těsně pod hranicí rychlosti světla, ale zasahování do kontinuity vesmírného času je nižší, než kdybychom cestovali rychlostí světla nebo ještě rychleji.“

Perkins už to všechno slyšel. „Jak udáváte kurz?“

„Máme

uměle

vypěstované

bio-počítače.

Jsou

instalovány na palubě a slouží k výrobě kyborgů, tudíž se naše lodě podobají spíše živým bytostem než strojům.

Pozorují hvězdy, ukládají jejich souřadnice do svých databází a jsou schopni je průběžně navigovat galaxií a upravovat souřadnice. Sdělíme jim, kam se chceme dostat a oni nás tam dostanou. Znají cestu.“

„Jako Jáson,“ dodal Perkins.

Žena přitakala. „Ano. Jako Jáson.“

„Disponoval Jáson touto technologií?“

„Mnoho z vašich mytických hrdinů ovládala naše technologie. Než jsme opustili vaši planetu, pomohli jsme k růstu mnohým civilizacím.“

Další půl hodiny se bavili podobným způsobem. Žena začala zabíhat do čím dál větších technických podrobností, mluvila o jejich technologiích tak detailně, že jsem to nebyl schopný sledovat. V jednu chvíli poprosila o papír a tužku a naskicovala neuvěřitelně podrobný, technický nákres jedné z jejich lodí. Potom pokračovala a začala hovořit o našich dějinách, o vývoji a úpadku dávných společností. O

některých z nich, třeba Římanech, jsem už slyšel. Jiní pro mě byli naprostou španělskou vesnicí. Ke konci jsem rozuměl možná tak zlomku z toho, co vykládala. Když zmlkla, Perkins se na mě dlouze díval a zkoumal můj výraz.

„Děkuji vám, kapitáne. Moc jste nám pomohl.“

„Jsme tu, abychom vám pomáhali a sloužili. Jste naše děti,“ prohlásila žena.

Potom jí spadla hlava na hrudník a jediným slyšitelným zvukem se stalo její klidné oddechování. Dva muži se zvedli a přešli ke dveřím. Někdo rozsvítil. Perkins chvíli seděl s rukama na kolenou a zíral na podlahu.

Podíval se na mě. „Pojďme.“

Zvedli jsme se a starší muž otevřel dveře. Po podlaze se rozlilo matné žluté světlo z vedlejší místnosti, vstoupili jsme na šedou, betonovou podlahu předpokoje. Perkins vrhl letmý pohled na staršího muže. „Děkuji, Janusi.“

Janus a mladší muž vyšli z místnosti za námi. Janus zamkl a oba se k nám připojili. „Budete nás ještě potřebovat?“ zeptal se mladší z nich.

Perkins zavrtěl hlavou. „Ne. Díky. Můžete jít.“

Přikývli a odešli. Perkins se otočil ke dvěma chlápkům, kteří seděli u stolu s podstavcem a sledovali nás. „Počkáte tady, než se probudí?“ zeptal se.

„Samozřejmě.“

Otočil se ke mně. „Pojďte se mnou zpátky nahoru.“

Šel jsem za ním po temných, betonových schodech do prázdné vstupní haly a potom za rozléhajících se našich kroků nahoru do bytu, z něhož jsme před hodinou odešli.

Odemkl dveře a znovu jsme se ocitli v přeplněné místnosti vystlané koberci a dekami. Po té prázdnotě a chladu tam dole to působilo zvláštně vlídně. Zavřel, zamkl dveře a přešel ke křeslu, v němž předtím seděl. Nalil si panáka a uvelebil se. Zůstal jsem stát. Podíval se na mě přes sklenici.

„Perkinsi,“ prolomil jsem ticho, „je to blbost a vy to víte.

Buď se na mě snažíte ušít nějakou boudu a v tom případě urážíte mou inteligenci, nebo jste hloupější, než jsem si myslel.“ Chvilku jsem počkal, a potom dodal: „Je to jeden z těch efektních pouličních švindlů dobrý tak akorát na to, aby na něj naletěly staré báby. Nejspíš bych to zvládl taky.“

Znovu přikývl. Napil se a odložil sklenici. „Aspoň trochu mi věřte, pane O’Neile. Já tohle vím. Ale co ty technické znalosti? A nákres? Musíte přiznat, že to byly poměrně komplikované věci, o kterých mluvil. Ani v encyklopedii…“

„Byly to poměrně komplikované věci, o kterých mluvila,“ skočil jsem mu do řeči. „Ona je žena, zapomněl jste? Nebyl to žádný kapitán Apollo z vesmírné lodi Argonaut.“ Odmlčel jsem se a prohlížel si jeho obličej.

Snažil jsem se z něj vyčíst, co se mu asi honí hlavou.

„Připouštím, že to bylo připravené a secvičené. Ale je to přesně ten typ informací, které najdete v každé vědecké knize – a když mluvíte s amatéry, nemusíte si ani lámat hlavu s tím, jestli je to všechno pravda nebo ne, protože oni to beztak nepoznají…“

„Máte, samozřejmě, pravdu,“ přerušil mě.

Zmlkl jsem a zaryl do něj pohled. „Jak to myslíte, že mám pravdu?“

„Máte pravdu. Naprostou pravdu. To vidí každý hlupák.“

Usmál se a v očích se mu zračilo nefalšované pobavení.

„Nemusíte být policista, abyste si dokázal dát dohromady důkazy a jejich váhu, pane O’Neile.“ Jeho obličej získal vážný výraz. „Ale co kdybych vám řekl, že Rebecca byla Bahňák?“ Zamračil jsem se. Sledoval mou tvář a pokračoval: „Změnilo by to něco?“

Přešel jsem k židli a posadil se. Po chvíli jsem si nalil skleničku a zeptal se: „Jak to myslíte, Bahňák?“

Vyklepal si cigaretu a hodil mi balíček. Vyndal jsem si jednu, zatímco se on skláněl k hořící zápalce. Potáhl a vyfoukl kouř ke stropu. „Je to fenomén, jenž jsme poprvé zaznamenali asi před šesti lety, a od té doby se s ním setkáváme čím dál častěji – s Bahňáky rozenými a mezi Bahňáky vychovanými, kteří mají schopnost spojit se s mimozemšťany. Není jich mnoho. Rebecca je nejlepší.

Máme štěstí, že jsme na ni narazili.“ Odmlčel se, jako by přemýšlel, a pak pokračoval: „Spousta našich členů působí i v charitativní organizaci zvané Člověk v bahně. Rozdávají oblečení a jídlo ve slumech.“ Usmál se sám pro sebe.

„Potřebným se dostává pomoci a zároveň si tak vytváříme základnu. Každopádně jsme si začali všímat, že někteří Bahňáci upadají do jakéhosi transu, během něhož nesouvisle mumlají. Zpočátku jsme si mysleli, že jde o důsledek hladu, horečky, nemocí…“ Pokrčil rameny a zavrtěl hlavou. „Jeden z našich členů si později všiml, že ve velmi vzácných případech Bahňáci, kteří nedisponují absolutně žádnými technickými znalostmi, přicházejí s údaji, jimž nemohou vůbec rozumět…“ Krátce, suše se zasmál. „A používají slovní zásobu, kterou neměli kde získat.“

Poryv větru nahnal na okenní sklo s rachotem spršku deště a Perkinsovi přeběhl mráz po zádech. Vstal, strčil si do úst cigaretu a přikrčil se, aby zapálil malá, plynová kamínka po mé levici.

„A co se stalo?“ zeptal jsem se.

Oheň cvakl a tiše se rozhořel k životu. Zvedl se a díval se dolů na mě. „Nejdřív nic. Poté si jeden z našich agentů všiml, že jedna určitá Bahňačka mluví o flotile mimozemšťanů, kteří nás přilétají zachránit. Začal se jí vyptávat a přišel na to, že pokud použije správný tón hlasu, může nejen komunikovat s tím, co zpočátku považoval za jakousi bizarní část ženina podvědomí, ale může tyto stavy transu dokonce i vyvolávat.“ Otočil se ke mně.

„Předpokládám, že jste nikdy neslyšel o Carlu Jungovi?“

Zavrtěl jsem hlavou. Perkins si odfrkl a otočil se k ohni.

„Hovořil o kolektivním podvědomí. Náš agent se zprvu domníval, že se napojil na kolektivní podvědomí a že mu ženina omezenost a jednoduchost umožňuje proplout skrz – jak sám říkal – hromadu ,komplikovaností‘.“

Odmlčel se, aby se mohl zasmát něčemu, co mu zjevně přišlo zábavné.

„Přestávám vás stíhat,“ prohodil jsem po chvíli.

Mrkl na mě a přikývl, nepřestával se usmívat. Vrátil se ke svému křeslu a típl cigaretu. „Prostě jsme si pomysleli, že by pro nás mohla být užitečná a přivedli jsme ji sem. A jak jsme ji tak začali uvádět do transů a systematicky se jí vyptávat, uvědomili jsme si, že nejednáme s kolektivním podvědomím lidstva, ale s něčím mnohem důležitějším.

Našli jsme rádio, biologické rádio, schopné, díky jakési šťastné hříčce přírody, naladit se na vlnovou délku mimozemšťanů.“

Využil jsem jeho odmlky a zapálil si cigaretu. „Co to jako má být, to ‚biologické rádio‘, Perkinsi?“ zeptal jsem se, když se rozhořela. „Rádia jsou mechanická. Vyrábí se z měděných drátů a krystalků.“

Usmál se. „Věděl jste, že když připojíte rádio k živé rostlině, bude se ta rostlina chovat jak anténa a zlepší se díky ní signál? Víte, že stejně jako jsme biologickými organismy, jsme

zároveň

i

nezměrně

sofistikovanými

elektromagnetickými okruhy? No tak, pane O’Neile, v současné době se dokonce i vědci běžně přiklánějí k tezi, že ač jde o vzácný jev, telepatie existuje. Od našich kontaktů víme, že mimozemšťané zakomponovali vědu a technologii do sféry, v níž se biologie s technikou stýká. Nemělo by nás překvapit, že přivedli k dokonalosti přirozený fenomén telepatie skrze jeho vlastní použití.“

Začínala mě z toho bolet hlava. Tlačil mě do kouta, nutil přijmout věci, o kterých moje instinkty tvrdily, že je to nesmysl, a to všechno jen proto, že jsem nedokázal vyargumentovat opak. Potřeboval jsem fakta. Pokrčil jsem rameny a zkusil to jinak. „Kolik jí bylo, když jste ji našli?“

„Kolem dvaceti. Přesný věk Bahňáků je velice těžké určit. Ale nebojte se, pane O’Neile, nijak jsme ji necvičili.

Pouze jsme ji umyli, nakrmili a dali jí nějaké čisté oblečení.

A poslouchali ji. Díky ní a Janusovi, který ji našel, vznikla Pátá kolona.“

Vrhl jsem na něj překvapený pohled. „Cože?“

Přikývl, pořád se ještě usmíval. „Ano, pane O’Neile.

Předtím jsme byli špičkově vycvičená ilegální organizace, jejímž cílem bylo svržení vlády. Byli jsme revolucionáři, prostě jen revolucionáři.“

Začínalo mi svítat. „Tak proto jste tak výkonní.“

„Přesně tak. Z knih a fotografií, které se některým z nás podařilo zachránit, jsme se dozvěděli, jak svět vypadal dříve. Věděli jsme, jak by mohl život na naší planetě vypadat. Stejně tak jsme věděli, že do tohoto stavu nás dostala politická chamtivost a rozhodli jsme se, ať už dojde k mimozemské invazi nebo ne, bojovat za spravedlivější způsob života. A když jsem řekl bojovat, měl jsem na mysli bojovat zbraněmi a bombami.“ Přestal se usmívat, zíral do ohně. Několikrát si povzdechl. „Zabíjením lidí.“

„Ale…?“ pobízel jsem ho.

„Ale díky našim kontaktům s mimozemšťany jsme si uvědomili, že tak bychom se jen bránili koloběhu. Bylo na nás, abychom použili organizaci, jakožto nástroj k přípravě světa na jejich přijetí. Jen oni nás mohou zachránit, pane O’Neile.“

Povzdechl jsem si, znovu si protřel obličej a oponoval: „I tak se mohla všechno naučit.“

„To by bylo opravdu neuvěřitelné,“ odvětil.

„O nic víc než telepatický kontakt s mimozemšťany vzdálenými světelné roky!“

Zavrtěl hlavou. „Jedna z prvních věcí, které jsme udělali, byly IQ testy. Jak psané, tak pomocí elektroscanu.“

Opřel jsem se s pocitem neodvratné porážky. „A?“

„Má IQ 70. Nevešla se dokonce ani do běžných tabulek.“

Zamračil jsem se. „To znamená…“

„Ano. Mentální retardaci. Je téměř neschopná provádět většinu běžných úkonů, natož skicování mezihvězdné vesmírné lodi. Ano, věřte mi. Vyzkoušel jsem to. Dokáže vás provést detailním plánkem celé lodi. Narodila se ve slumu Bush. Mezi chatrčemi se rvala o kůrky chleba. Neumí ani číst, ani psát. Ale co je nejdůležitější, je téměř neschopná jakéhokoliv učení se.“

Opřel se, chvíli pokuřoval a sledoval mě. Myslím, že si užíval úžas, který musel být na mé tváři patrný. Po chvíli pokračoval. „Dohlédli jsme na to, aby tomu tak zůstalo. Její hloupost a nevědomost jsou zárukou naší autenticity.

Chápete? Je tu elementární rozpor. Není schopná znát nebo rozumět tomu, co říká. Ona se ani nedokáže nic z toho, co říká, naučit.“ Krátce se zasmál a zopakoval: „Ona se ani nedokáže nic z toho, co říká,naučit! Je to nemožné!

Nicméně mluví s jistotou a její intonace naznačuje, že tomu, co říká, rozumí. Jak tohle vyřešíte, pane O’Neile?“

Odvrátil jsem pohled, ale cítil, že on se na mě pořád dívá a čeká, až přijmu nevyhnutelné. Kouřil jsem a nakonec zabručel: „Nemůžu.“

„Je tu jen jedna možnost, jak to vysvětlit.“ Vyčkával.

„Jiná mysl promlouvá skrze ni.“ Podíval jsem se na něj.

Pokrčil rameny. „Nebo tomu říkejme jinak. Telepatie.“

Dlouho jsme seděli v naprostém tichu, kouřili, pili whisky a poslouchali kapky deště, bubnující za těžkými závěsy na okno, a syčení plynového ohně.

Nakonec jsem si povzdechl a prohlásil: „Potřebuju se vyspat. Potřebuju přemýšlet.“

Přikývl, típl cigaretu a zvedl se. Když promluvil, měl zastřený hlas a já začal uvažovat o tom, jestli není opilý.

„Tenhle dům je bezpečný. V okolí nehlídkuje policie a téměř nikdo tu nežije. Prozatím tu můžete zůstat. Během zítřka se sem vrátím a promluvíme si o tom, co bude dál.

Kuchyň a vše, co v ní najdete, je vám plně k dispozici.“

Oblékl si kabát a otevřel dveře. Zastavil se. Něco mu vrtalo hlavou, ale buď to nedokázal vyjádřit, nebo to vyjadřovat nechtěl. Usoudil jsem, že by to mohla být stejná věc, která žrala mě. A ani já nevěděl, co přesně to je.

Obrátil se ke mně a zhluboka se nadechl. „Rádi bychom vás přivítali na palubě, pane O’Neile. Potřebujeme lidi, jako jste vy.“

Podíval jsem se na něj, ale nic jsem neřekl.

Chvíli váhal a pak dodal: „Takhle je to nejlepší, víte – myslím tím, že nebojujeme. Žádné vraždění lidí.

Dokonce…“

„Dokonce ani lidí, jako jsou oni?“ dopověděl jsem za něj.

Koutky jeho úst se zkroutily nahoru. „Ano,“ odvětil.

„Dokonce ani lidí, jako jsou oni.“

„Není to tak dlouho,“ rýpl jsem si, „co jste se mě chystal mučit a zabít.“

Úsměv na jeho tváři se roztáhl a zavrtěl hlavou. „Ne, pane O’Neile, nechystal. Ale, jak jste řekl, umím být velice přesvědčivý. Dobrou noc.“

Otočil se, zavřel dveře a já osaměl. Slyšel jsem, jak schází ze schodů. Bouchly dveře a za chvíli se ozval zvuk motoru G-auta, který se rychle rozplynul v dešti. Pak jsem už poslouchal jen drobné vlhké zvuky noci. Nakonec jsem si na gauč vzal poloprázdnou láhev, zhasnul, natáhl se a po tmě se propil ke spánku.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Spal jsem tvrdě a zdály se mi sny. Jenže ty já si nikdy nepamatuju. V jednu chvíli mi přišlo, že se mnou někdo třese a vzbudil jsem se zmatený a s kocovinou. Zamžoural jsem se skrz matné, šedé světlo a spatřil Perkinse, který stál nade mnou a třásl mi ramenem. „Co ksakru chcete?“ zavrčel jsem naštvaně.

„Je sedm hodin,“ odpověděl. „George připravuje snídani.“

V tu chvíli jsem ucítil vůni kávy. Zabručel jsem a vstal.

„Jděte se umýt,“ přikázal mi. „Dejte si ledovou sprchu.

Musíme si promluvit.“

Dopotácel jsem se do koupelny a pět minut stál pod proudem studené vody. Když jsem se vrátil, Perkins seděl u stolu, jedl toast a popíjel k němu silnou černou kávu.

Dosušil jsem si vlasy ručníkem a natáhl si košili. Chlápek jménem George vyšel z kuchyně s hrstí plnou připáleného chleba, který položil na stůl. Čekal tam pro mě nachystaný talíř, hrnek a velká sklenice. Sedl jsem si a než jsem se zakousl do prvního toastu, vypil jsem dva hrnky kafe.

Perkins mě pozoroval. Připadalo mi, že se mi z toho, jak na mě pořád civí, brzy udělá zle od žaludku. Když jsem dojedl první plátek chleba a naléval si třetí šálek, promluvil: „Potřebuji od vás odpověď.“

Opřel jsem se. „Odpověď zní ne,“ odpověděl jsem.

Zrovna se chystal se napít, teď ale hrneček odložil, seděl, díval se na svůj talíř a kousal si spodní ret.

„Už jsem vám to včera v noci řekl,“ pokračoval jsem.

„Nemám k tomuhle předpoklady. Nemám tušení, jak se vede válka za lásku a porozumění. Jestli je všechno to, co říkáte pravda, pak nás devastují nechávají chcípat hlady, vraždí nás – lidé, které mám podle vás milovat, komunikovat s nimi a přemlouvat je.“ Zavrtěl jsem hlavou. „Ne. Čeká na mě práce, Perkinsi. Nejspíš to nebude tak famózní, jako zachraňování světa a je možné že se s vaší misí v určité fázi protne. Anebo taky ne. Ale udělám to podle svého, ne podle vašeho. Peníze beru od paní Keyhoe a tudíž je to ona, kdo píská. A já budu tancovat tak, jak to umím.“

Díval jsem se na něj. Zjevně nebyl z toho, co jsem říkal, nijak zvlášť zdrcený. „Ale můžeme spolupracovat,“

nadhodil po chvíli ticha.

„Jo. Můžeme spolupracovat.“

Vypil jsem ještě trochu kávy a snědl další toast.

„Čo teď máte tedy v plánu?“ zeptal se.

Utřel jsem si pusu. „Prohledám Azizovu laboratoř. Chci vědět, proč si myslel, že stojí za to infiltrovat tajnou organizaci, kterou jak policajti, tak ústřední zpravodajská služba považují za bandu magorů. Chci vědět, proč ho sem nasadili. Chci vědět, co se snažil chránit a především chci vědět, proč se svými kámoši zavraždil Keyhoea. A když už budu v tom, zjistím, na co Keyhoe přišel a co vám chtěl předat.“

Snídani jsme dojedli v tichu. Zvedl jsem se, přešel ke krbu a postavil se k němu zády. „Vážím si toho, co děláte, stejně jako uznávám vaši inteligenci, Perkinsi. Ale myslím, že jste blázen, když berete jako fakt to, co slyšíte od Rebeky a dalších médií. I kdyby opravdu byli schopni telepaticky komunikovat, a je vážně moc těžké něčemu takovému uvěřit, jak si můžete být jistý, že vzkazy, ať už je vysílá kdokoliv, jsou pravdivé? Jak můžete vědět, že připravujete cestičku pro anděly a ne pro invazní sílu z planety podobné té naší?“

Pokrčil jsem rameny a zavrtěl hlavou. „Představte si, že kdyby nám trvala devastace naší planety o nějakých dvě stě, tři sta let déle, byli bychom teď my na cestě do Alfa Centauri a hledali nový domov.“

Ještě než jsem domluvil, začal vrtět hlavou, ale nevypadal dvakrát přesvědčeně. „Tomu nevěřím. Jsou…“

„Co?“

„Jsou tak vyspělí.“ Pokrčil rameny.

Povytáhl jsem obočí, ale on se díval jinam. „Jistě,“

prohodil jsem, „můžete tomu věřit, Perkinsi, ale já jsem policajt, a kdybych věřil každému inteligentnímu, přesvědčivému podvodníkovi, se kterým jsem kdy mluvil, byla by teď ze mě hromádka popela, se kterou by mohli akorát tak hnojit sojové boby v nějakém skleníku.“ Na chvíli jsem se odmlčel, aby mu to došlo, a pak pokračoval: „Jsem ochotný se s vámi podělit o informace, Perkinsi, ale budu dělat to, k čemu jsem byl vycvičený. Budu hledat důkazy, abych vás přesvědčil o tom, že se mýlíte. Abych vám dokázal, že Rebecca je jen další podvodník nebo ji využívají jako součást hodně velkého, inteligentního a promakaného podfuku. Z vlastní zkušenosti můžu říct, že kdykoliv se lidi stanou ,inteligentnějšími‘ a ,vyspělejšími‘ znamená to akorát, že našli drsnější, špinavější a sofistikovanější způsob, jak zmáčknout svoje bližní. Jediné, co určuje hranice, kam až je člověk schopen zajít, aby získal to, co chce, je jeho inteligence. Inteligence může být zatraceně zlá věc, Perkinsi. Víte to stejně dobře jako já. Pokusím se vám dokázat, že se mýlíte, a budu doufat, že se mi to nepodaří. A jestli máte pravdu a já se pletu, pak mě můžete obrátit na pravou víru a můžeme to klidně společně oslavit. Mezitím se mrknu do Azizovy laboratoře a prohledám to tam. Mám takové tušení, že bych tam mohl něco najít.“

Podíval se na mě a přišlo mi, že vypadá vyděšeně. Jako by se bál toho, co bych tam mohl najít. Usoudil jsem, že má hodně co ztratit.

Přesto se zeptal: „Jak vám mohu pomoct?“

Posadil jsem se a zapálil si cigaretu. Vzal jsem si kus papíru a tužku a sepsal seznam. Každou položku jsem okomentoval: „Budu potřebovat elektronický paklíč. Možná taky optický demobilizér – možná budu potřebovat ukrást auto. Pak chci auto – s naváděcím zařízením. Možná vám budu chtít poslat z laborky nějaké důkazy.“

Skoro s sebou při tom slově trhl.

Ostře jsem se na něj podíval. „Zvládnete to?“

„Ano. Ale…“ vzdychl, „když se do tohohle pustíte, ponesete odpovědnost. Důkazy mi můžete poslat jen tehdy, když si budete jistý, že nás kvůli nim neodhalí. A poté mě smíte znovu kontaktovat, až a pouze pokud by se vám podařilo zjistit něco tak přesvědčivého, že by za to stálo bojovat.“

Říkal mi, že v tom jedu na vlastní triko a já mu to ani v nejmenším nevyčítal. „Jistě,“ souhlasil jsem.

Oba jsme přemýšleli, na chvíli zavládlo ticho. „Věděl Aziz o těch dokladech, co jste mi poslal?“ zeptal jsem se.

„Pokud ano, budu potřebovat nové.“

Zavrtěl hlavou. „Věděl jen o místě, kde jste se měli setkat.“

„Dobře,“ přikývl jsem. „Ví o nich někdo jiný?“

Znovu zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Takže budu potřebovat jenom ten optický demobilizér a G-auto s naváděcím zařízením, abych se tam dostal a mohl vám poslat důkazy, když nějaké najdu. Jak rychle mi to seženete?“

Vrhl letmý pohled na George, který stál v kuchyňských dveřích a poslouchal nás. „Jak rychle nám to můžeš obstarat?“ zeptal se ho.

„Dejte mi hodinu,“ odvětil George.

Perkins přikývl a George odešel.

„V příhodné době vás budu potřebovat kontaktovat,“

oznámil jsem mu.

Vstal, zastrčil ruce do kapes a přešel třemi kroky ke dveřím. Zastavil se a prohlížel si své boty. Déšť bubnoval na okna a snažil se skrz sklo dostat dovnitř. Někde bouchly dveře. Nakonec prohodil: „Nechci vám dávat telefonní číslo.

Až odejdete, bude opuštěna i tahle adresa. Pochopte, je vysoká pravděpodobnost, že vás chytí a budou mučit.

Nechci jim dát ani tu nejmenší možnost, aby nás přes vás vystopovali.“

„Jestliže najdu něco, co by stálo za to, abyste to dostali, dám vám znamení. Pak si mě najdete.“

Pořád ještě zíral na své nohy. Ani trochu se mu to, co dělal, nelíbilo. Usoudil jsem, že neměl v tu chvíli rád ani sám sebe. „Jaké znamení?“ zeptal se.

„V Actonu je na Churchfield Road bar. Jmenuje se Algarve.“

Přikývl. „Znám ho.“

„Místní barman je jeden z vás.“

Žádná reakce.

„Jestliže vás budu potřebovat zkontaktovat, nechám u něj vzkaz. Jednou týdně k němu zajděte. Neříkejte mi, který den. Řekněte Andymu, že to vypadá, že se počasí začíná zlepšovat. Tak, aby to znělo jako fór. Řekněte, že si myslíte, že by zítra mohlo být pěkně. Jestliže se s ním neuvidím, bude si o vás myslet, že jenom otravujete. Jestliže se tam ale zastavím, předá vám zprávy, ať už budou jakékoliv.“

Chvíli přemýšlel. „Jakou mám záruku, že jim to, pokud vás chytí, neřeknete?“

„Žádnou. Můžete si být zatraceně jistý, že jim to vyžvaním. Nakonec. Ale můžete Algarve hlídat. Vaši hoši jsou dostatečně schopní, aby poznali, jestli kolem začínají čmuchat.“

Znovu přikývl. „Počkejte tak tři týdny,“ dodal jsem. „Pro všechny případy. Ale jestli se tam během dvou týdnů neukážu, předpokládejte, že je po mně.“

„Ano,“ přitakal tiše. „To je dobrý plán.“

O dvě hodiny později jsem mířil k Bayswater. Nejdřív jsem si říkal, že nejlepší čas pro vloupání bude pozdě v noci, protože to bude menší pravděpodobnost, že by mohl být Aziz ve své laboratoři a mohl by mě chytit. Říkal jsem si, že tentokrát by mi asi skotskou nenabídl. Ale pak jsem došel k závěru, že vzhledem k tomu, co Aziz dělá, nejde vlastně vůbec říct, ve kterou noční nebo denní dobu zrovna pracuje.

Takže devět ráno může být stejně dobrých jako čtyři v noci.

Tak jako tak mě tam může načapat. Uvědomil jsem si, že je mi vlastně úplně jedno, jestli doma bude nebo ne.

Zaparkoval jsem před jeho laboratoří, vystoupil z auta a proběhl deštěm na zastřešenou verandu. Odemkl jsem elektronickým paklíčem a narazil přesně na to, co jsem čekal. Žádný alarm. Na tomhle místě žádné zloděje nečekal, a jestli má nějaké bezpečnostní zařízení nainstalované, pak bude dole v laborce. Zámek cvakl, strčil jsem do dveří a vešel dovnitř. Vládlo tam naprosté ticho. Někde tikaly hodiny. Šumění deště venku znělo jako unavené vzdychání, přešel jsem ke schodům a vystoupal do půlky. Zaposlouchal jsem se. Zhora se nic neozývalo, takže jsem usoudil, že tam není. Měl jsem Azize zařazeného mezi lidi, kteří netráví moc času tím, že by seděli a civěli do zdi. Nejspíš používal přijímací pokoj v patře jen tehdy, když měl návštěvu.

Neslyšel jsem žádné hlasy, takže jsem počítal s tím, že bude dole v laboratoři. Tak trochu jsem v to vlastně doufal.

Sešel jsem zpátky do haly a pokračoval dolů ke sklepní laboratoři. Jak jsem sestupoval po schodech dolů, všiml jsem si, že jsou ocelové dveře na jejich úpatí pootevřené.

Šikmý proud světla se tiše linul přes schodiště a z útrob jsem slyšel občasné tlumené zapípání počítačů, které tiše promlouvaly ke svému pánovi. Došel jsem dolů, aniž bych způsobil jakýkoliv hluk a jemně strčil do dveří. Zlehka se otevřely a zastavily se.

Na druhém konci místnosti seděl zády ke mně, před velkým, barevným monitorem Aziz. Obrazovka byla tmavě modrá a daly se na ní rozeznat trojrozměrné, zeleně ohraničené nákresy lidského těla. Modely se pomalu otáčely a on je čas od času zastavil a napsal něco na klávesnici. Jak jsem ho pozoroval, objevilo se na obrazovce červené schéma čehosi, co vypadalo jako nějaká buňka. Všude kolem ní byly rovnice, které mi nic neříkaly.

Mezi mnou a Azizem stál velký stůl, na němž rozkládal a zkoumal to, co vytiskl. Překážel mi v nejsnazší cestě k němu. Zůstal jsem stát ve dveřích možná patnáct vteřin, sledoval ho a přemýšlel, co udělám. Netuším, co způsobilo, že jsem se rozhodl. Nebylo to vědomé rozhodnutí. Jako kdyby uvnitř mě najednou vybuchl nashromáždění vztek stovek miliónů lidí.

V zásuvce hned vedle dveří byla zapojená IT-fonní jednotka. Natáhl jsem se po ní a pravačkou ji vytrhl ze zdi.

Současně s tím jsem se zapřel levačkou o stůl a přehoupl se přes něj. Uslyšel mě jen o chviličku později, pro něj příliš pozdě, když jsem nohama kopl do opěradla jeho židle.

Otočila se na kolečkách, narazila na počítačový terminál před ním a naklonila se zpátky. Zašmátral v pádu po počítači a já nemotorně padl na něj. Kolenem jsem mu klečel v obličeji a on se mě snažil chytit za nohu. Snažil jsem se dostat k jeho obličeji, ale zaryl mi nehty do ruky a zakousl se mi do prstu. Nadzvedl jsem se, sedl si na něj obkročmo, ale on mnou silně trhl dopředu, takže jsem přepadl dopředu a tvrdě narazil hlavou do stolu. Pak to šlo ráz na ráz.

Převrácená židle ležela napůl přes něj. Odtáhl jsem nohu, chňapl po židli a zvedl ji. Horečně se škrábal na nohy. Zvedl jsem židli nad něj a silně ho s ní praštil do ramene. Zařval, spadl na bok a držel se za rameno. Přehodil jsem židli přes stůl, sklonil se dolů a popadl ho za vlasy.

Zvedl se s jekotem na nohy a já mu vrazil pěst do ledvin.

Chtěl jsem ho praštit znovu, ale ovládl jsem se. Potřeboval jsem ho živého, protože jsem s ním musel mluvit. Mrštil jsem jím na podlahu, klekl si mu na hrudník a začal ho fackovat hřbety obou rukou. Když mu začala z nosu a pusy téct krev, popadl jsem ho za zátylek a znovu ho zvedl na nohy. Kolena měl jak z rosolu, musel jsem ho opřít o stůl.

Otočil jsem se a rozhlédl se kolem. IT-fonní jednotka spadla na zem. Rychle jsem se shýbl a zvedl ji. Když jsem se zvedl, měl ruce nahoře, dlaněmi ke mně a snažil se mě zastavit. Vypadal vyděšeně. „Co… co to děláte?

O’Neile…?“ blekotal.

Skoro moje jméno zakřičel a mně se z toho zvedl žaludek. Vrazil jsem mu další facku a tentokrát do toho zapojil i rameno. Hlava mu odlítla dozadu a já k němu přiskočil, omotal mu kabel kolem krku a přitáhl. Oči mu vylezly z důlků, spíš ze strachu a hrůzy, než že bych hodně přitáhl. Odtrhl jsem ho od stolu a on zakopl o převrácenou židli. Znovu jsem škubl a on kašlal a dusil se, ale musel jít za mnou přes půl místnosti k židli, která ještě stála. Kopl jsem ji směrem k němu a škubl kabelem. „Sednout!“

přikázal jsem mu.

Silně kašlal a začínal rudnout. Posadil se a zatínal prsty po kabelu omotaného kolem krku. Stál jsem za ním a trochu povolil.

Když začal znovu dýchat, oznámil jsem mu: „Tak jo, Azizi, začni zpívat.“

„Nevím… Nevím, co k čertu…“

Prudkým trhnutím za oba konce kabelu jsem utnul jeho proslov, který skončil drsným zachrčením. Díval jsem se, jak si rukama zase šmátrá na krku, a usoudil, že mu asi dochází kyslík, protože se drásal do krve. Ale před očima jsem pořád viděl Pronásledovatele a jeho vyděšené oči, když ho vlekli přes silnici a záblesk klonova nože, když ho bodal do srdce, znovu a znovu.

Povolil jsem kabel a naklonil se blíž z Azizovu zátylku.

„Žádné kraviny, Azizi,“ zašeptal jsem mu do ucha. „Chci tě zabít. Opravdu se musím moc ovládat, protože od tebe potřebuju nějaké informace. Když je získám, možná to přežiješ. Jestli ne, buď si jistý, že ztratím všechnu trpělivost a oddělám tě. Nemám co ztratit, Azizi, o to ses přece postaral, ne? Ale ty máš pořád hodně o co přijít a já chci, abys o to taky přišel. Hajzle! A teď mluv!“

Zavřel oči a snažil se ovládnout své dýchání.

Nefungovalo to. Několikrát se přerývavě nadechl a prohlásil: „Děláš velkou chybu, O’Neile. Nevím, co si myslíš, ale…“

Začal jsem přitahovat kabel, tentokrát hezky plynule.

Najednou se jeho hlas změnil v pronikavé ječení: „NE!

POSLOUCHEJ MĚ!“

Přestal jsem smyčku utahovat. „Kecy mě nezajímají, Azizi. Slyšel jsem jich už tolik, že mi vystačí do konce života. Chci pravdu. Víš, co to je, že jo?“

Znovu zavřel oči. Třásl se a přerývavě dýchal. „Co chceš vědět?“ zeptal se.

„To je lepší,“ přendal jsem si oba konce kabelu do pravé ruky, opřel se o stůl a sáhl si do kapsy kabátu pro balíček cigaret. Jednu jsem vyndal a dal si ji do pusy. „Jsi členem Páté kolony, je to tak?“

Viděl jsem, jak mu těkají oči ze strany na stranu a snaží se mě zahlédnout. Chvíli neodpovídal, tak jsem přitáhl kabel. Stačilo to. Trhl sebou a vyhrkl: „Ano!“ A pak trochu uvolněněji: „Ano, jsem. Nemyslím si, že by mimozemšťané přicházeli jako nepřátelští dobyvatelé. Věřím…“

Na stole ležela tlustá kniha v pevné vazbě. Vzal jsem ji do ruky a opatrně, aby neztratil vědomí, jsem ho s ní přetáhl přes hlavu. Vykřikl jako ženská, naklonil se dopředu a vzlykal do dlaní. Narovnal jsem se a knihu hodil na zem vedle něj. Vydala hlasité, agresivní zadunění a on nadskočil.

Mezi popotahováním začal kňourat: „Proč jsi…?“

Zařval jsem na něj. Začínal jsem cítit lítost a nechtěl jsem tohohle vraždícího parchanta litovat. „ŘEKL JSEM

ŽÁDNÝ KECY! ŽÁDNÝ KECY!“ Naklonil jsem se blíž k jeho uchu a skoro mu do něj zaječel: „ŽÁDNÝ ZASRANÝ

KECY!“

Potom jsem se zase narovnal a sledoval, jak se mu třesou ramena. Znovu jsem si dal cigaretu do pusy a zapálil si.

Kouřil jsem a nechával ho, aby se zklidnil. „Dal jsi echo Grummanovi, že jsem tu byl,“ konstatoval jsem.

Přikývl a posadil se vzpřímeně. Nos i pusu měl od popotahování opuchlou. Když promluvil, jeho hlas zněl jako hlas dítěte. „Ano. Byl to šok. Nečekali jsme, že by Betty něco takového udělala.“

„Tak proč jsi mi, ksakru, dával ten graf a fotku? A informace o vulkumu?“

Podíval se na mě úkosem, koutkem oka. Vypadal vyděšeně. „Já… my si mysleli…“

Čekal jsem. „Co? Co jste si mysleli?“

„Mysleli jsme si, že to bude legrace.“

Oči mu těkaly, když to říkal.

Chvíli jsem ho sledoval. „Legrace…?“

Vypadalo to, že se skrčil, jak by očekával další ránu. „Že to bude zábava. Jako hra, lov, vypustíme tě na stopu. Chtěli jsme zjistit, jak daleko se dostaneš, než… Grumman má lov rád. Byl to jeho nápad.“

V žaludku mi vyrostla ledová hora. Hlavu mi zaplavila tvrdá, tichá nenávist. Podíval jsem se na jeho zátylek a pobídl ho: „Pokračuj.“

„Sledovali tě k Orlu v Portobellu. Když si agent uvědomil, po čem jdeš, zavolal Grummanovi a pokusili se tam dostat tak rychle, jak jen to bylo možné.“ Hlas se mu zadrhával a po tvářích se mu začaly kutálet slzy. „Ale už bylo pozdě.“ Brada se mu chvěla, ohrnul dolní ret. „Neměl jsi zabíjet Dona, O’Neile. To’s vážně neměl dělat…“

Chvíli bylo ticho. Pak jsem se zeptal: „Proč jsi pronikl do Páté kolony?“ Čekal jsem. Viděl jsem, jak mu znovu oči sjely do koutků, ale mlčel. „Všichni vědí, že je to banda cvoků,“ pokračoval jsem. „Nikoho neohrožují. Proč jsi to udělal? Co ses od nich chtěl dozvědět?“

Nic neříkal.

Škubl jsem s kabely. Ztuhl, ale dál mlčel. „Nenuť mě to udělat, Azizi,“ varoval jsem ho.

Když promluvil, sotva šeptal. „Vždycky je dobré vědět, o co jde. Jsou tajná podvratná organizace. I když jsou neškodní, je dobré vědět, o co jim jde. Našel jsi u nich útočiště, takže víš, že se to vyplatilo.“

Lhal, ale tentokrát jsem to přešel. „A co Rebecca?“

zeptal jsem se. Téměř nepostřehnutelně ztuhl. „Víš o Rebecce?“

Už mi na tuhle otázku v podstatě odpověděl, takže ještě než mohl začít přemýšlet, ptal jsem se dál: „Proč jsi zabil můj kontakt? To byla taky součást legrace? Součást lovu?“

Hlava mi začínala vřít. Věděl jsem, že bez trochy přesvědčování neodpoví, takže jsem přitáhl kabel, opřel se o něj kolenem a začal utahovat. Hlava se mu zvrátila dozadu, narazila na mé koleno, oči mu vylézaly z důlků a zíraly do těch mých. Dál jsem utahoval, zíral mu do očí, dokud jsem neuviděl to, na co jsem čekal: jistotu smrti. Když mi bylo jasné, že ví, že zemře, nechal jsem ho být. Přepadl dopředu, sípal a téměř ječel. Chňapl jsem ho levačkou za vlasy a strhl mu hlavu dozadu přes opěradlo. Díval jsem se na něj. „Proč jsi zabil můj kontakt, Azizi?“

Lapal po dechu. Nemohl skoro mluvit, ale zoufale chtěl žít. „Abych tě zastavil… Abych tě zastavil…“ vyrážel ze sebe.

„Proč jsi zabil Keyhoea?“ ptal jsem se dál.

Vytřeštil na mě oči. Vypadal, jako kdyby měl každou chvílí vybouchnout. Když mluvil, oči mu rejdily zleva doprava. „Věděl… on věděl… ale nevěřil…“

„Věděl co? Co věděl?“

„Věděl… ale on by… on nevěřil…“

Zvedl jsem se a drsně jsem ho chytil za vlasy. „Co věděl? Viděl Rebeccu? Věděl o Rebecce?“

Oči mu šíleně těkaly. Zíral na mě jako blázen. „Ano! Ne!

On…“

Najednou začal ječet. Ruce mu vystřelily jako drápy a pokusil se mi vyškrábat oči. Trhl jsem hlavou stranou a ucítil, jak mi jeho nehty drásají kůži na tváři. Spadl jsem dozadu, oči pevně zavřené a slyšel, jak se židle s rachotem zřítila na zem. Otevřel jsem oči a uviděl ho, jak se snaží postavit a strhává si kabel z krku. Potom se rozběhl přes místnost. Vydrápal jsem se na nohy a vyrazil za ním. Zahnul a mrštil po mně IT-fon. Přikrčil jsem se, ale stejně mě trefil do ramene. Bolest mi projela rukou jako jehla. Teď byl na druhé straně stolu, otevíral zásuvky a přehraboval se v nich.

Přehoupl jsem se přes stůl a vrhl se po něm. Viděl mě a o krok ustoupil. Popadl tiskárnu, vyrval ji ze zdi a hodil mi ji pod nohy. Trefil se do holeně. Slyšel jsem sám sebe zařvat bolestí. Spadl jsem na zem. Tvrdě jsem narazil na stůl a uklouzl. V dalším okamžiku se moje hlava a pravé rameno střetly s podlahou.

Vteřinu jsem zůstal ležet s hlavou pod stolem, připadalo mi to jako hodina. Byl jsem omráčený a dokázal vnímat jen Azizovy nohy, které se míhaly sem a tam jako nohy nějakého šíleného tanečníka, a na zvuk s rachotem otevíraným a zavíraných šuplíků. Podařilo se mi se posadit a začal jsem se drápat zpod stolu. A pak jsem uslyšel výstřel.

A další. Ztuhl jsem a čekal, kdy se mi v zádech rozhoří oheň. Nic se nestalo. Padl další výstřel. „Do hajzlu!“ zaklel jsem.

Vyhrabal jsem se zpod stolu a uskočil stranou. Na druhé straně stolu Aziz, pořád ještě s očima vyděšeného koně, držel pistoli a pálil jednu ránu za druhou do svých počítačů.

Sehnul jsem se a popadl jednu z převrácených židlí.

Narovnal jsem se a zvedl ji nad hlavu. Aziz se otočil a namířil revolver na mě. Mrštil jsem židlí. Ozval se výstřel.

Aziz padl pod židlí a něco za mnou se roztříštilo.

Přeskočil jsem stůl. Aziz zápasil s židlí. Odhodil jsem ji z něj a klekl si mu na prsa. Popadl jsem jeho zbraň a vykroutil mu ji z prstů. Drtil jsem mu nos klouby na ruce, dokud neotevřel pusu. Narval jsem mu do ní hlaveň. Ucítil jsem, jak mu pod tlakem kovu praskly zuby. Natáhl jsem závěr. „Řekni mi heslo a přežiješ to. Mlč a rozmáznu ti kebuli po podlaze. Počítám do pěti. Jeden, dva, tři, čtyři…“

Křičel a svíjel se. Vytáhl jsem mu hlaveň pusy.

„Genesis!“ křičel. „Genesis!“

Vstal jsem a přešel k nejbližšímu stolu. Díval se na mě a třásl se. „V téhle hře máš jen jeden pokus, Azizi,“ řekl jsem mu. „Jestli jsi mi lhal, zabiju tě.“

Začal jsem zadávat heslo. Aziz zakňoural. Podíval jsem se na něj a viděl, jak se mu po kalhotách šíří tmavý flek.

Smazal jsem heslo a namířil na něj zbraň. „Heslo,“ houknul jsem na něj.

Jeho hlas nebylo téměř slyšet. Hlava mu spadla na zem.

„Nový den. Nový den. Nový den…“ opakoval.

Tělem mi v tu chvíli proběhla vlna nenávisti, hnusu a lítosti. Sklopil jsem zbraň, když jsem zadával heslo. Získal jsem přístup a začal prohlížet složky. Hlídal jsem si, co po mé pravici dělá. Na konci stolu jsem si všiml nože na dopisy a věděl jsem, že se ho pokusí získat. Bylo to laciné a nečestné a na to, co jsem udělal, rozhodně nejsem hrdý.

Nechal jsem ho přiblížit se natolik, aby pro mě představoval skutečné nebezpečí. Dost blízko na to, abych mohl sám před sebou ospravedlnit to, co jsem udělal vzápětí. Otočil jsem se a podíval se mu do očí. Tvář se mu zkrabatila strachem a nenávistí a zvedl nůž. Napral jsem mu zbývající čtyři rány do hrudníku. V momentě, kdy dopadl na zeď, byl už mrtvý.

Odhodil jsem zbraň na zem a přitáhl si židli. Posadil jsem se před monitor a projížděl složky. Většina z nich měla názvy podobné těm, které brblal Aziz: Nový den, Genesis I, Genesis II, Projekt úsvit. Projekt přežití. Jedna se jmenovala Den jedna (Bio úpravy při příletu). Byly to velké složky a já neměl čas je pročítat. Chystal jsem se to vypnout a zapsat si pro Perkinse heslo, když jsem koutkem oka postřehl jeden malý soubor. Jmenoval se Korespondence – Betty/O’Neil.

Otevřel jsem ho. Byly v něm tři e-maily.

1) Nejvyšší komise Vnitřního kruhu rozhodla, že Keyhoeova žena je způsobilá k popravě R-l.

n

2) Je to jediné možné řešení. Těším se, že se toho zúčastním. Jaké rozhodnutí padlo o O’Neilovi? Žádám, abyste mě nechal ho popravit co nejdříve.

z

3) Nechápu, jak můžete zastávat tohle stanovisko. Prostá poprava by ukojila jen vaši osobní touhu po pomstě. Neměl byste dovolit, aby vás emoce takto ovládaly, Azizi. Don si zaslouží víc. Miloval jste ho stejně, jako já – jako my všichni. Komise Vnitřního kruhu na mé doporučení zvažuje popravu R-1 i pro něj, navzdory značné netradičnosti.

Prosím, neberte nic do vlastních rukou a vyčkejte mého souhlasu.

Grumman

Vypnul jsem počítač, zaznamenal si heslo na kus papíru a přilepil ho k pouzdru. Prohrabal jsem šuplík, našel nějaké náboje, nabil revolver a zasunul si ho do kapsy. Potom jsem počítač zvedl a odnesl ho do patra. Zastavil jsem se u dveří, otevřel je na škvírku a rozhlédl se venku oběma směry.

Nikoho jsem neviděl, tak jsem proběhl deštěm, otevřel dveře G-auta, položil počítač na zadní sedadlo a přikryl ho kabátem. Potom jsem sám nastoupil.

Chvíli jsem seděl, pomalu dýchal a díval se do zpětných zrcátek. Pár minut se nic nedělo, ale pak zpoza rohu ulice vyšel nějaký muž. Nevypadal nijak zvlášť mohutně, jenže z takové vzdálenosti a ze zpětného zrcátka se to dalo jen těžko říct s jistotou. Zastavil se na rohu a jen tak se rozhlížel kolem. Usoudil jsem, že by to mohl být buď jeden z Perkinsových hochů, který na mě dává bacha, nebo jeden z Grummanových poskoků. Při všem tom elektronickém vybavení, co Aziz v laborce měl, jsem si nemohl být jistý, že jsem nespustil nějaký alarm.

Nastartoval jsem a vyrazil, ne moc rychle, ulicí pryč.

Nevypadalo to, že by mě sledoval. Potřeboval jsem dostat počítač k Perkinsovi. Neměl jsem čas si všechny složky prohlédnout, ale názvy naznačovaly, že obsahují informace o příletu mimozemšťanů, a stejně tak naznačovaly, že Grumman a jeho kamarádi na ně čekají stejně netrpělivě, jako Perkins. Ať jste se na to podívali jakkoliv, počítač na zadním sedadle mého auta byl pro Pátou kolonu klíčový.

Objel jsem blok, znovu přejel přes Bayswater a zabrousil do Azizovy ulice. Chlap na rohu pořád stál a zdálo se mi, že po autu vrhl letmý pohled. A pak, když jsem míjel Azizovy dveře, všiml jsem si, jak u nich stojí dva chlapi a jeden se je snaží otevřít. Podíval jsem se do zrcátka a uviděl, jak chlap na rohu zařval. Dva chlapi ode dveří se otočili a podívali na mě. Dupnul jsem na plynový pedál a vypadl odtamtud.

Rychle.

Několik zatáček jsem projel plnou rychlostí a potom vyrazil k odlehlým, opuštěným oblastem kolem Swiss Cottage. Během cesty jsem vylovil z kapsy revolver, namířil ho na naváděcí zařízení a odstřelil ho. Teď už jsem neměl nejmenší šanci poslat jim jeho prostřednictvím obsah harddisku. Mohl jsem počítač akorát tak schovat a dát Perkinsovi echo přes Andyho.

Asi patnáct minut jsem jel na sever, dokud jsem doprava na silnici neprořídla a já si nebyl jistý, že mě nikdo nesleduje. Potom jsem zahnul na západ a zamířil skrz postraní uličky směrem ke kanálu Grand Union a opuštěným skladištím, kam mě vzal Pronásledovatel před stovkami let uschnout. Za dvacet minut jsem byl na místě. Projel jsem kolem skladišť a zaparkoval G-auto v jakémsi údolí mezi dvěma hromadami růžového bahna. Vystoupil jsem a vzal počítač ze zadního sedadla. Běžel jsem s ním přes kaluže dešťové vody a rozbahněnou hlínu do skladiště. V jeho temnotě jsem se cítil v suchu a bezpečí. Vydal jsem se napříč tlumenou, zaprášenou ozvěnou pod vysokým, temným stropem k malé kanceláři na druhém konci a zalila mě vlna spokojenosti, když jsem tam neobjevil žádné známky toho, že by tam někdo o chvíli, co jsme rozdělali oheň, byl.

Položil jsem počítač na zem, přikryl ho kabátem a narovnal kolem něj pytle, suť a staré kusy dřeva. Potom jsem k němu ještě přitáhl starý stůl a přidal ho navrch hromady. Nakonec jsem utrhl prkno ze staré palety a rozběhl se deštěm zpátky k autu.

Trvalo mi asi hodinu, než jsem obalil G-auto růžovým bahnem do výšky podběhů kol. Další hodinu mi pak zabralo maskování kapoty, oken a střechy, ale po dvou hodinách práce nebylo auto mezi hromadami růžového bláta vidět ani ze vzdálenosti pár kroků. Vrátil jsem se do skladiště. Očistil jsem si ruce, zapálil si cigaretu a při kouření se snažil vymyslet, co budu dělat dál. Ve chvíli, kdy jsem si dovolil dát sám sobě nějaký čas na přemýšlení, dopadlo na mě s plnou silou to, co stálo v e-mailech. Betty Keyhoe měla být popravena. Možná už byla popravena. Nebo ji snad popravovali právě teď, zatímco já seděl na zadku a pokuřoval.

Odhodil jsem napůl vykouřenou cigaretu na zem a uhasil nedopalek nohou. Nebyl žádný důvod, proč bych si kvůli tomu měl dělat starosti. Tisíce lidí v tomhle světě zemřou každý den, zimou, na zápal plic, hlady – z čirého zhnusení světem, který jsme si sami vytvořili, abychom v něm žili.

Paní Betty Keyhoe byla jednou z těch šťastných. Možná zrovna teď umírala pod rukama těch magorů, ale měla hezký život. Ti méně štěstí pod rukama těch magorů neumírali, ti méně šťastní pod rukama těch magorů žili. Zaklel jsem a zvedl se. Věděl jsem, co musím udělat. Neměl jsem na vybranou. Neměl jsem na vybranou, protože mi záleželo na tom, co se s ní stane. Protože ve světě bezcitného hnusu byla tím nejkrásnějším, co jsem kdy viděl. Představovala – byla – to, jak by měl život vypadat. Chtěl jsem, aby žila.

Potřeboval jsem, aby přežila.

Trvalo mi téměř dvě hodiny, než jsem se v dešti dostal k tržišti Kensal Rise. Znal jsem tam jeden motorest, kde se řidiči cestou na sever zastavovali na nejlepší tradiční anglický hamburger a hot dog na téhle straně Atlantiku.

Sven, majitel podniku, přísahal, že v jeho mase není ani stopa po sóje. Ne že bych mu to věřil, ale jestli tam nějaká sója byla, uměl její chuť zamaskovat.

Do motorestu nechodili jenom dálkoví řidiči, našli byste tam řidiče všeho druhu a přesně proto jsem tam šel i já.

Potřeboval jsem náklaďák IT Telecomu. A to hodně rychle.

Když jsem vyšel na Kensal Rise, na ulicích zavládl čilý ruch. Bylo pozdní odpoledne a ulice se hemžily lidmi, kteří přišli do téhle oblíbené obchodní části města za nákupy. V

okolí žila spousta Suchých a celá oblast byla považována za bohatou. Prodíral jsem se mezi lidmi a stánky se zeleninou.

Do nosu se mi zabodla ostrá vůně chilli a křik a smích obchodníků mi zněl v uších podivně, jako kdyby přicházel z velké dálky. Před sebou, v matném, navlhlém světle jsem uviděl zvláštní záři výlohy. Byl to obchod s IT televizory a jeho měnící se, blikající světlo se odráželo od stánku s občerstvením před ním. Prodral jsem se pod celtu a podíval se do výlohy. Oblouková lampa se pohupovala v kapkách deště. Ve výloze měli asi tucet televizí. Z každé z nich se shlížela moje hladce oholená tvář, dívala se na mě a na promáčené, temné tržiště, na slumy za ním a na nikdy neustávající déšť.

Obrazovka se zablikala a moje tvář zmizela. Nahradil ji chlápek s mikrofonem před actonským policejním velitelstvím. Za ním zářil Ealingský dóm. Mluvil, ukazoval při tom na budovu velitelství. Pak si přehodil mikrofon do druhé ruky a ukázal za sebe směrem k dómu a domovu muže, kterého jsem měl zavraždit. Díval jsem se na něj a třel si tvář. Obrazovka blikla a znovu se objevil můj obličej. V

policejní uniformě jsem působil velmi elegantně. Tváře jsem měl hladce oholené. Zaostřil jsem na svůj odraz ve skle výlohy. Teď jsem měl na tváři krátké vousy. Oblečení páchlo špínou. Vypadal jsem jako Bahňák.

Odvrátil jsem se od výlohy, vmísil se do davu a prohlížel si tváře lidí, kteří mě míjeli. Ani se na mě nepodívali. Tak nás vychovali a tak jsme se to naučili. Bahňáci prostě neexistovali. Nemuseli jsme na ně myslet. Nemuseli jsme se – nesměli jsme se – o ně starat. Byli něco jako déšť, trochu nepříjemní, ale nevyhnutelní. Všudypřítomní, ale vlastně neviditelní. Naučili jsme se s nimi žít a nevšímat si jich.

Viděl jsem, jak se proti mně šine Suchá. Nesla dvě nákupní tašky. Vstoupil jsem jí do cesty a ona se se mnou srazila.

Podíval jsem se jí zpříma do obličeje. Lomcoval s ní vztek.

„Proboha, čum, kam šlapeš, ty zatracenej kreténe!“

Podívala se přímo skrz mě a obešla mě. Byl jsem Bahňák. Bahňáky nevidíte. Bahňáky vidět nemáte. Usmál jsem se a vykročil ke Svenovu tradičnímu burger baru. Platil jsem za nejnebezpečnějšího islámského teroristu v celé Unii, ale nikdo mě nemohl vidět.

Uvnitř bylo narváno, hlučno, teplo a sucho. V televizi usazené na poličce na zdi omílali pořád ty samé bláboly jako každý jiný den. Proklestil jsem si cestu k baru a poprosil Svena o burger a pivo. Nepodíval se na mě a dál upíral pohled na sklenice, které oplachoval pod pultem. „Na zaplacení máš?“ zeptal se.

Neodpověděl jsem. Na pult jsem vyskládal peníze.

Sebral je, přepočítal a zakřičel do kuchyně vzadu. Potom vyndal z lednice pivo, otevřel ho a postavil na pult přede mě. Chtěl jsem si říct o sklenici, ale rozmyslel jsem si to.

Bahňáci ze skleniček nepijí. Za pět minut jsem dostal své jídlo a vyrazil jsem ke stolku v rohu. Při jídle jsem si prohlížel osazenstvo baru. Postávala tam spousta mohutných kamioňáků s tlapama, s kterýma by mohli lámat skály.

Zdálo se, že se tam zastavili na dlouhé štrece, ať už na cestě na sever nebo dolů na jih. Bylo tam několik opravářů, ale všichni dělali buď do plynu, nebo elektriky. Všiml jsem si i dvou instalatérů, ale ani ti se mi nehodili.

Jedl jsem pomalu a sledoval zprávy. Vypadalo to, že se O’Neil někde skrývá, zahnaný do kouta. Policie si byla jistá, že ho dopadne a zatkne během následujících dvaceti čtyř hodin. Usmál jsem se. Bahňáci jsou neviditelní. Jestliže se z O’Neila stal Bahňák, stal se také O’Neil neviditelným a zmizel neznámo kam. Začalo mě zajímat, koho to tedy zahnali do kouta. Uvažoval jsem o tom celou jednu vteřinu.

Policie z toho nesmí vyjít poražena. Takže O’Neila musí chytit – nebo to tak musí alespoň vypadat. Jestliže řeknou, že ho mají, pak ho mají. Bahňáci jsou neviditelní a televize nikdy nelže.

Podle hodin na zdi bylo sedm, když vešel chlap, na kterého jsem čekal. Byl to opravář od IT Telecomu. Když si sundal pláštěnku, odhalil bílou kombinézu s emblémem vyšitým na náprsní kapse. Vešel dovnitř s pár dalšími chlapy, smáli se a hulákali. Přešel k pultu, Sven ho evidentně znal.

„Rundu čaje pro všechny, Svene. Tady Josh to platí. A dej si taky jeden, kámo.“

Ozval se výbuch smíchu a Josh prohlásil něco v tom smyslu, kam si můj člověk může ten čaj strčit. Všichni se znovu rozesmáli, tentokrát ještě hlasitěji. Sven připravoval čaje. Zaplatili a přešli s křikem, smíchem a klením k místu, kde jsem seděl. Vytáhli židle a sedli, tedy kromě mého chlapa, na kterého židle nezbyla.

Josh se na něj podíval a ukázal na mě. „Hele, Pete, sedni si támhle, kámo.“ Pak se podíval na mě a houknul: „Hele, ty, dekuj se.“

Chvilku jsem se na něj díval, potom jsem něco zamumlal, zvedl se a sunul se ke dveřím.

Za sebou jsem uslyšel, jak Pete prohodil strojeným, dómerským dialektem: „Jéminánku! Jako kdyby od stolu zrovinka odplula kytice růží.“

Po tomhle opravdu zařvali smíchy. Otevřel jsem dveře a vyšel do tmy a deště. Jak se zavíraly, utnuly salvu jejich smíchu. Dokráčel jsem na roh a sedl si do vody, která vytékala ze strouhy na kraji chodníku. Brzy zase bude muset vyjít ven, dával si jenom čaj. Nemohl zaparkovat na hlavní ulici, protože ta byla rezervovaná pro stánkaře. Takže parkoval v boční uličce. Ve tmě.

Asi za dvacet minut vyšel ven i se svými kamarády.

Dalších pět minut stáli ve dveřích, smáli se a hulákali. Pak se rozdělili, mávali si a loučili se. Byli to vážně moc milí lidé. Krev téhle země. Páteř společnosti. Potom se můj muž vydal ulicí směrem ke mně, ruce zastrčené hluboko v kapsách pláštěnky, choulil se před deštěm a razil si cestu mezi lidmi. Na chvíli jsem se zamyslel a usoudil jsem, že přesně takhle proplouvá životem. Minul mě, aniž by si mě všiml. Nechal jsem ho poodejít o pár kroků, zvedl se ze země a vyrazil za ním. Zahnul do neosvětlené boční ulice a vkročil do hluboké tmy. V dálce jsem uviděl obrys zaparkovaného náklaďáku. Zrychlil jsem a dohnal ho, zrovna když přistupoval k autu. Přitiskl jsem mu hlaveň pistole k zádům. Opravdu jsem se musel moc snažit, abych si to neužíval. Nefungovalo to.

„Ahoj, Pete,“ zašklebil jsem se. „Pohni se, zakřič nebo udělej nějakou jinou kravinu a já ti vystřelím všechen čaj z toho tvýho tlustýho břicha.“ Udělal, co jsem řekl. Skoro uchcával strachy a já moc dobře věděl, že udělá přesně, co mu řeknu. Předtím stačil otevřít dveře a teď přerývavě dýchal. „Nastup a přelez si na místo řidiče.“ Poslechl a já vylezl za ním. Zabouchl jsem za sebou dveře, opřel se o ně a díval se na něj. „Zajeď k nejbližšímu slumu a zastav někde, kde bude klid,“ přikázal jsem mu.

Držel volant, ale nic nedělal. Ruce se mu třásly. Po minutě zaskuhral: „Hele, mrzí mě, že jsem ti vzal židli.

Nemyslel jsem to…“

Díval jsem se na něj a usmál se. Mlčel jsem. Za poslední týden jsem se naučil, že si člověk musí každou příjemnou chvilku maximálně vychutnat.

Zmlkl, snažil se zklidnit dýchání a rozhodl se změnit taktiku. „Chceš peníze? Nemám jich moc, ale mohl bych…“

„Nechci peníze,“ přerušil jsem ho. „Sklapni a jeď.“

Ani se nehnul. „Co mi uděláš?“ zeptal se po chvíli.

Uvědomil jsem si, že když ho neuklidním, nikam se nedostaneme, tak jsem mu odpověděl: „Nic. Hraj podle pravidel a zítra odpoledne budeš bohatší o dvě stovky.

Udělej nějakou blbost a budeš mrtvej.“

Podíval se na mě. Sáhl jsem do kapsy a vytáhnul zbytek balíčku, který mi dala Betty Keyhoe. Pořád z něj zbývala valná většina. Ukázal jsem mu ho. Polkl, nastartoval motor a rozjel se.

Za půl hodiny jsme zaparkovali na klidné silnici, která lemovala východní cíp Hamsteadského slumu. Vypnul motor a podíval se na mě koutkem oka. „Otevři dveře,“

nařídil jsem mu. „Nevystupuj.“

Udělal, co jsem mu řekl. Vystoupil jsem, obešel kabinu a celou dobu ho nespouštěl z mušky. Když jsem došel k jeho dveřím, přikázal jsem mu: „Vylez a otevři zadní dveře.“

Přikývl a obešel auto. Blátivé pleskání jeho bot se v okolním tichu podivně rozléhalo. „Takže tohle je loupež, jo?“ zeptal se.

„Na nic se neptej,“ uzemnil jsem ho, „informace jsou nebezpečná věc. Mohly by tě zabít.“

Přikývl. „Jasně! Jasně!“ Pak se pokusil o vtip a slabý úsměv. „Jen se snažím udržovat společenskou konverzaci.“

Nezasmál jsem se.

Nechal zadní dveře otevřené. „Nastup si,“ přikázal jsem mu. Vlezl dovnitř a já za ním. „Rozsviť a zavři dveře.“

„Svlíkni se,“ poručil jsem mu, když rozsvítil. Viděl jsem, jak zbledl a zůstal na mě zírat. Ani se nehnul. „To ne…“

heknul.

Ušklíbl jsem se. „Zůstaň v klidu, Pete. V mojí společnosti je tvoje počestnost v bezpečí. Nejde mi o tebe, jde mi o tvoje hadry.“ Znovu polkl a začal se svlékat. Když měl na sobě jenom trenky, prohlásil jsem: „Fajn. Otoč se a chytni se držáku. Teď se opři hlavou o zeď a ruce dej za záda. Začni couvat, dokud se nebudeš o přepážku opírat jenom hlavou.“

Vrhl po mně letmý pohled, jako kdybych byl naprostý cvok, ale udělal, co jsem mu řekl. Jakmile se ocitl pod úhlem pětačtyřiceti stupňů a já si byl jistý, že se nemůže pohnout, aniž by spadl, oznámil jsem mu: „Tak jo, Pete, zůstaň, jak jsi, než se oblíknu. Jediný pohyb a zabiju tě, jasný?“

Zašilhal po mně koutkem oka a mlčel. Myslím, že to pochopil. Vyndal jsem z kapsy svoje padělané dokumenty a položil je na zem. Pak jsem si sundal oblečení a vzal si to jeho. Znovu jsem na něj namířil pistoli. „A teď si obleč moje šaty, Pete.“ Vzal si je, i když jsem si všiml, jak se z toho smradu otřásl. Zazubil jsem se na něj: „Nevoní snad jako kytice růží, Pete?“

Neodpověděl. Nenašel na tom, co jsem zrovna řekl, vůbec nic zábavného.

„Fajn, Pete, vedeš si skvěle. Teď vystup a postav se k tamté zdi,“ vyzval jsem ho, když se převlékl.

Vypotácel se ven a přešel k nízké zídce, které se vinula podél slumu. Také jsem vyskočil a postavil se za něj. Pravou rukou jsem na něj pořád mířil revolverem, levou jsem sáhl do kapsy a vyndal optický demobilizér. „Teď ti tohle přiložím k oku, Pete. Jenom ti to vyfotí duhovku, jasný?

Nebude to bolet. Zkus se uvolnit.“

Vyfotil jsem mu oko a obrázek uložil. Natáhl jsem ruku.

„Dej mi svoje papíry, Pete.“

Podal mi je a já si je schoval do kapsy. Vytáhl jsem zbytek bankovek, které mi dala Betty Keyhoe. Odpočítal jsem sto dolarů a dal mu je. Díval se na mě, jako bych byl nějaký blázen. V tu chvíli mě napadlo, že má vlastně pravdu, jen netuší, jak velký cvok ve skutečnosti jsem.

Váhal jenom chvilku, potom se natáhl a skoro mi peníze z ruky vyrval. „Jsou pravý?“ zeptal se.

Přikývl jsem. „Ano, jsou pravý. Mám tu další stovku. Na čtyřiadvacet hodin se někam ztrať, Pete. Prostě vypadni z města, jdi do bordelu nebo tak něco. Vrať se sem zítra v tu samou dobu. Tvůj náklaďák tu bude stát. Pod přístrojovou deskou najdeš svoje doklady a dalších sto dolarů. Drž zobák a vyjdeš z toho jako vítěz. Mluv, udělej nějakou blbost a najdeme si tě a zabijeme tebe i celou tvoji rodinu. Je ti to jasný?“

Lhal jsem. Žádné „my“ neexistovalo, byl jsem jen já. A i kdyby, Peta bych nehledal a nezabíjel bych ho. Ale to on netušil. Přikývl a já viděl, jak se mu třesou kolena. Opravdu moc si přály zdrhnout, ale ještě chvíli nikam nepoběží.

Udělal jsem krok vpřed a jednu jsem mu vrazil do čelisti, ne moc velkou, ale stačila na to, aby ho tak na hodinu vyřadila z provozu. Přesně tolik jsem potřeboval, abych získal náskok. Zhroutil se zídku a já se otočil zpátky k náklaďáku.

Byl jsem si téměř jistý, že udělá to, co jsem mu řekl, a bude držet jazyk za zuby. Doufal, že druhý den dostane další peníze a mlčením nemohl nic ztratit. Ale na dvojitém jištění není nic špatného, usoudil jsem a jakákoliv výhoda, kterou jsem mohl získat, se mi hodila. Nastoupil jsem tedy do auta, připojil demobilizér k zapalování a uslyšel, jak se motor probudil k životu. Zabouchl jsem dveře a vyrazil.

K Ealingskému dómu jsem přijel po Uxbridge Road od Actonu. To, jak v dešti zářil, bylo vážně zvláštní. Vypadal přesně tak, jak jsem si představoval slunce – obří slunce – vykukující zpoza trhajících se mraků. Neuběhl ani týden od mé poslední cesty na tohle místo, kdy jsem se jel podívat na mrtvolu Keyhoea roztaženou s vyrvaným srdcem na vlastním jídelním stole. Zapálil jsem si cigaretu, kouř vyfoukl na čelní sklo a sledoval stěrače, které se bezvýsledně snaží zbavit sklo deště. Nepřipadalo mi, že by to byla nějaká roky stará záležitost. Přišlo mi, jako se to klidně mohlo odehrát v jiném životě. Jako by se to stalo úplně jinému člověku.

Opraváři při vstupu do dómů procházejí jiným bezpečnostním stanovištěm. Na to tam jezdí příliš často, aby museli podstupovat obvyklé procedury. Moc by je to zpomalilo a obyvatelům dómů způsobilo nepříjemnosti.

Takže se na ně vztahují zvláštní procedury, které jsou založeny spíš na vozidle, než na fyzické osobě.

Zjednodušeně to vypadá tak, že vozidlo vjede do zvláštní skenovací komory, která nasnímá zapalování a zjistí jeho optický program. Potom přístroj nasnímá ještě řidičovo oko, aby se zjistilo, jestli odpovídá. Pokud ano, pak je řidič přiřazen k vozidlu a dostane povolení k vjezdu. Pokud ne, komora se zavře a řidiče zatknou. Za všechna ta léta u policie jsem neslyšel o jediném případu, kdy by řidič k autu nepasoval.

Poslouchal jsem mohutné, pomalé burácení otevírajících se ocelových vrat komory. Vjel jsem dovnitř a zastavil náklaďák na kontrolní plošině. Velká vrata se za mnou zavřela a já zůstal zavřený uvnitř. Nechal jsem běžet motor, po chvíli se od zdi se skřípěním odlepilo elektronické rameno a začalo se šinout ke kapotě auta. Spojilo se se snímací zásuvkou na jejím boku. Zahájilo načítání a chvíli se nic nedělo. Pak se ozvalo zabzučení, rameno se odpojilo a stáhlo zpět.

Na pár vteřin zavládlo ticho, které přerušil hlas z reproduktorů rezonující v uzavřeném prostoru scanovací komory. „Řidiči Petere Dane, popojedte patnáct metrů a zastavte. Otevřete okno u řidiče.“

Zařadil jsem rychlost a udělal, co mi řekli. Přede mnou se rozsvítilo červené světlo a ten samý hlas mi přikázal, abych zastavil. Přesně to jsem také udělal. Další elektronické rameno třímající oční skenner se se skřípáním odlepilo od zdi ve výšce mého okna a pohybovalo se ke mně. Zastavilo se před mým pravým okem a hlas mi poručil, abych se podíval do čočky.

Natáhl jsem se a z přístrojové desky vzal optický demobilizér a umístil ho na skenner. Chvíli hučel a pak se stáhl. Nic se nestalo. Cítil jsem, jak mi začíná tlouct srdce a po zádech mi stéká ledový pot. Čekal jsem a snažil se ovládnout svůj dech.

Po chvíli se jako rána ozval z reproduktorů ten samý hlas. „Řidiči Petere Dane, v čem spočívá důvod vaší cesty do Ealingského dómu?“

Zhluboka jsem se nadechl a bojoval s třesoucím se hrudníkem. V hlavě jsem viděl instrukce, které pro mě vytvořil Perkins.

Vyklonil jsem se z okna a řekl: „Rutinní prohlídka IT-fonních jednotek.“

Doufal jsem, že otázka byla součástí běžné procedury a že se nezeptají na adresu. Nebo se na ni zeptají, ale už ji nebudou porovnávat se jménem. Kdybych měl Perkinsovy původní papíry, jméno by práci odpovídalo. Ale já se snažil dostat dovnitř pod jménem Petera Dana a jeho instrukce jsem neznal. Kdyby si zkontrolovali, jestli měl Pete Dane na určité adrese provést rutinní kontrolu, byl bych v háji. Čekal jsem.

Po chvíli se hlas ozval znovu: „Řidiči Pete Dane, uveďte kontrolovanou adresu.“

Srdce mi bilo jako splašené. Ruce se mi třásly, když jsem sahal do kapsy pro instrukce. Dokola jsem se ujišťoval, že to bude v pořádku. Rutinní kontroly byly naprosto běžné.

Šlo tu jen o formalitu. Muselo. A pak jsem začal šátrat.

Šátral jsem po kapsách, nalevo a napravo, hledal jsem dokumenty, které tam nebyly. Ležely na zemi v nákladním prostoru auta, kde jsem je nechal, když jsem si s Danem měnil oblečení. Strnule jsem seděl, mlčel a zuřivě jsem se snažil vypátrat v paměti adresu. Ale bylo tam pusto prázdno.

Ticho nemohlo trvat déle, než dvě vteřiny, ale přišlo mi, jako by nemělo nikdy skončit. Najednou se z mojí pusy vydrala adresa Keyhoeových, jen proto, aby vyplnila to ticho a v ten samý okamžik na mě moje mysl křičela, abych zmlkl a nedělal to. Věděl jsem, že jsem ztracený. Páchal jsem pomalou sebevraždu. Když jsem skončil, opřel jsem se a zavřel oči. Očekával jsem na řinčení vrat, dusot bot a rachot zbraní. Vyčkal jsem asi patnáct vteřin.

Z ničeho nic se ozval hluk. Ale to rachotily a řinčely kovové dveře, které se otevřely a umožnily tak paprskům umělého slunce proniknout skrz přední sklo. Seděl jsem, tupě zíral a poslouchal naprosto bezpředmětné vrzání stěračů na skle v jasném, suchém vzduchu.

„Řidiči Petere Dane, okamžitě se svým vozidlem opusťte prostor!“

Probral jsem se a nastartoval náklaďák.

Nejdřív jsem přemýšlel o tom, že bych se ke Keyhoeovým vydal oklikou, ale teď se nezdálo, že by to mělo nějaký smysl. V dómu každopádně neexistovalo prakticky žádné zabezpečení. Celý smysl dómů tkvěl v tom, udržet všechno nepříjemné venku. Dómeři by si rozhodně nepřáli, aby se po okolí potulovala spousta Suchých bezpečáků a řešila odhazování odpadků na ulici. Takže bezpečnostní opatření při vjezdu byla hodně přísná, ale uvnitř jste už nenarazili téměř na žádná.

Vyrazil jsem tedy rovnou k domu a zaparkoval v ulici kus od něj. Seděl jsem a dobrých patnáct minut dům pozoroval. Na příjezdové cestě nestála žádná G-auta a všechna okna byla zavřená. Vůbec nic se tam nedělo.

Najednou mi to došlo, jak jsem tak seděl v náklaďáku a sledoval prázdný, mrtvý dům: neměl jsem kam utéct. Neměl jsem, jak se dostat ven – a žádné „venku“, na které bych se měl dostat, neexistovalo. Mohl jsem vejít do dómu, ale z něj už se nikdy nedostanu. Po čtvrt hodině jsem vystoupil z auta a vydal se k domu. Ani jsem se nesnažil předstírat, že tam na mě čeká nějaká práce. Betty Keyhoe tam nebyla. Poté, co jsem viděl Azizovy e-maily a našel dům v tomhle stavu, mi bylo jasné, že je mrtvá. A jestliže mě pustili přes bránu, jestliže mě nechali dostat se tak daleko, dělo se to jen proto, že se rozhodli, že mě tu seberou a zabijí mě. Dočkám se popravy R-l, ať už to, k čertu, znamenalo cokoliv. S tou náhlou jistotou, že je Betty mrtvá, začaly se vytrácet poslední zbytky smysluplnosti mého počínání, na kterých jsem tolik lpěl.

Přešel jsem ke dveřím a odemkl je paklíčem. Dómeři ve svých domech neměli alarmy, nepotřebovali je a obecně byly považovány za zbytečné. Otevřel jsem dveře a vešel dovnitř. Mé kroky se rozléhaly, jak je to možné jen ve velkých prázdných domech. Měl jsem pocit, jako by mě velká, ztichlá klenba haly obklopila a pozorovala mě.

Nevšímal jsem si toho a vykročil k přijímacímu salónu. Nic v něm nezůstalo. Žádný nábytek, závěsy ani koberce.

Dokonce ani žárovky. Knihovna, pracovna a obývací pokoj vypadaly naprosto stejně: velké, prázdné prostory. Celé dolní patro bylo pusté.

Pomalu jsem vystoupal po schodech do jídelny, kde jsem poprvé našel na jídelním stole mrtvého Keyhoea. Uvědomil jsem si, že na podestě zůstal koberec. Podíval jsem se dolů a všiml si, že je propálený v místě, kde jsem odhodil a típl cigaretu, abych udělal Grummanovi radost. Neuběhl ještě ani týden a v tu chvíli mi to všechno došlo.

Celou vteřinu jsem uvažoval o tom, že jsem možná měl udělat, co mi bylo řečeno, co po mně Mankoo chtěl.

Skrz velké dvoukřídlé dveře, jsem vešel do šikmých paprsků světla smíseného s poletujícím prachem, které sem dopadalo skrz velká okna obrovské jídelny. Mé kroky se odrážely od černobílých dlaždic a nesly se výš k vysokému stropu. Stůl zmizel. Všechno zmizelo. Veškeré stopy. Vůbec nic tam nezůstalo. Dokonce ani Keyhoeův duch ne.

Procházel jsem chodbou, otevíral dveře a nakukoval do toho, co podle mě musely být ložnice. Přemýšlel jsem, která z nich asi patřila Betty Keyhoe a jestli ji sdílela s manželem.

Uvědomil jsem si, že stojím ve dveřích, dívám se do prázdného pokoje zbaveného veškerého smyslu nebo významu a uvažuji nad tím, proč jsme se museli narodit tak daleko od sebe, tak nepřekonatelně, neřešitelně daleko. A zjistil jsem, že mě její ztráta bolí a lámal jsem si hlavu s tím, proč.

Za dalšími dveřmi jsem našel pokoj, který musel sloužit jako hlavní ložnice. Vlastně to bylo několik pokojů. Stál jsem ve dveřích jakéhosi malého obýváku. Jak jsem tak stál, uvědomil jsem si, že slyším ženský hlas. Mluvila rozrušeně, zároveň mi i došlo, že jí nikdo neodpovídá, jako kdyby telefonovala. Zadusil jsem naději, která začínala klíčit kdesi v mých útrobách. Kdyby tu byla, všechno by se změnilo.

Po pravici jsem měl napůl otevřené dveře. Nakoukl jsem tam a zjistil, že je to koupelna. Podíval jsem se doleva. Hlas vycházel zpoza zavřených dveří, za nimiž musela být samotná ložnice. Tiše jsem přešel přes prázdný pokoj, zastavil se přede dveřmi a poslouchal. Hlas chvíli něco drmolil a pak utichl. Měl jsem pocit, jako bych slyšel ještě nějaký další zvuk, ale nedokázal jsem ho zařadit. Točila se mi hlava a ze všech sil jsem si snažil srovnat myšlenky.

Kdybych ji našel uvnitř, byla by zároveň i naděje, že u vjezdu zbaštili moji historku – že jsem opravář IT-fonů na rutinní prohlídce v Keyhoeovic rezidenci. Dotaz na adresu mohl být, konec konců, jen běžnou praxí. Kdyby byla naživu, mohli bychom mít ještě šanci, s pomocí Páté kolony, utéct. Dostat se ven.

Vzal jsem za kliku, stiskl ji a lehce strčil do dveří.

Pomalu, tiše a bez odporu se otevřely. Vedly do krátké chodby. Na konci jsem viděl nohy velké postele. Žena začala znovu mluvit, rychle, aniž by se byť jen na okamžik odmlčela. Ale nerozuměl jsem, co říká. A pak jsem ten hlas s jistotou poznal. Pustil jsem kliku a došel na konec chodbičky. Otočil jsem se a spatřil to, co jsem věděl, že spatřím. Na malém stolku u hlavy postele stála malá televize. Hlas patřil známé reportérce. Měla na starost atraktivní trestné činy a přesně tím se také zrovna teď zabývala. Stála před bránou do Ealingského dómu na Uxbridge Road a mluvila do mikrofonu. Kolem ní ve světlech reflektorů dopadaly kapky deště jako třpytící se ostří nože. Napůl křičela, aby ji bylo slyšet. „Je to opravdu neslýchané, Rogere. Ještě nikdy se nestalo, aby se někdo, natož nebezpečný terorista a vrah O’Neilova formátu, dostal a byl zatčen uvnitř dómu. V dómech totiž, Rogere, neexistuje žádná kriminalita a stejně tak tam nepůsobí žádné bezpečnostní jednotky. Což dokazuje jistou geniálnost tohoto muže, který, jelikož věděl, že je hledaný, se ukryl na místě, kde by ho nikdy nikdo nehledal. Z Actonu povolali, Rogere, velké množství policistů, aby obklíčili dům, v němž bude zatčen. Policisté se pochopitelně snaží co nejméně narušit běh života v dómu.“

Přitiskla si prst k uchu a vypadalo to, že poslouchá.

Usmála se, přikývla a začala znovu mluvit. „Přesně tak, Rogere, dostaly se k nám informace o poměrně divoké přestřelce mezi O’Neilem a policejními silami, ale musím podotknout, že nejsou potvrzeny. Co ale potvrdit mohu, je fakt, že O’Neil byl zadržen, živý, a bude podroben intenzivnímu, zevrubnému výslechu o svých vazbách na islámské teroristické skupiny. Rozhodně si může každá země v Unii oddechnout, Rogere, protože…“

Zvedl jsem ovládání, vypnul televizi a posadil se na postel. V televizi to říkali jasně. Grumman prokázal svou vrchol své arogance, když poručil Azizovi, aby se postaral o to, abych našel důkazy, které jsem hledal. Vypustil mě jako lišku nebo zajíce a lovil mě s tou svou výsostnou sebejistotou lovce, který zná svou oběť jako svoje boty. Hra skončila. Od samého začátku věděli, že sem přijdu. Kam jinam bych taky šel? Betty Keyhoe byla mým jediným důvodem a zdrojem podpory. Musel jsem přijít za ní domů.

Ale oni ji dostali, zabili ji, stejně jako velice brzy určitě zabijí i mě. A jejich jednoduchá, ale efektivní ukázka síly, jejich vlastní víry v tuto sílu, spočívala v tom, že mohli do světa pustit zprávu o mém zatčení ještě předtím, než mě skutečně zatkli. Oni byli ta síla, ta moc. Oni byli mašinérie.

Všechno jim musí sloužit.

Seděl jsem na posteli, zapálil si cigaretu a sledoval kouř, který zůstal viset ve vzduchu přede mnou. Vypadalo to, jako by se mi skrz kůži prokousala jakási mrtvolná ztuhlost a ochromila moje svaly a kosti. Ať jsem udělal cokoliv, ať jsem se snažil jakkoliv, věděl jsem, že mají pod kontrolou každý můj pohyb, v každém okamžiku, protože i já, stejně jako Betty Keyhoe, Grumman a Perkins, jsem byl součástí mašinérie. Mohl jsem v tu chvíli maximálně tak sedět a čekat, až si pro mě přijdou.

Nevím, jak dlouho jsem tam dřepěl a naprosto klidně kouřil, ale nakonec jsem znovu zapnul televizi. Reportáž pokračovala, ale tentokrát byl před kamerou muž. Stál v dešti před actonským policejním ředitelstvím a jeho hlas zněl vzrušeně: „Rogere, náčelník zdejší policie nám právě potvrdil, že se O’Neil v podstatě přiznal k vraždě profesora Keyhoea v Ealingském dómu z minulého týdne. A nemusím ti určitě říkat, jak je tato novina šokující. Místní detektivové se budou chtít O’Neila zeptat na spoustu věcí, nejen na to, jak se mu podařilo prolomit bezpečnostní opatření dómu.

Budou také chtít vědět, proč mu vražda profesora Keyhoea stála za tolik potíží. Jaký, jestli nějaký, měl Keyhoe význam? Budou také zjišťovat jeho kontakty s islámskými skupinami, a jestli na ně byl nějak napojený.“

Chvíli poslouchal, co mu říkají do sluchátka, a poté odpověděl: „Přesně tak, Rogere, objevily se informace, které zatím nemáme potvrzené, že O’Neil je zapletený do dalších zločinů, a sice proniknutí do počítačových systémů, kybernetické špionáže a kybernetického terorismu. Zda jsou tyto informace pravdivé, se ukáže během několika následujících dní…“

Hlas mluvil dál, ale já přestal poslouchat. Zaslechl jsem, že se dole otevřely dveře. Ozbrojení policisté začali, po vstupu do domu s dusotem zabírat klíčové pozice. Zvedl jsem se a přešel ke dveřím. Opřel jsem se o futro a zavolal: „Jsem nahoře! Nejsem ozbrojený a nebráním se zatčení!“

Přešel jsem na podestu. Když jsem se podíval přes zábradlí, policisté zaklekli a namířil na mě zbraně. Přemýšlel jsem, jestli mě i tak zastřelí, ale usoudil jsem, že ne. Zatím ne.

„Ruce nad hlavu a lehnout na zem!“ vyzval mě jeden z nich.

Vrazil jsem si ruce do kapes a přešel k hornímu konci schodiště. Pak jsem uviděl Mankooa. Zastavil jsem se. Díval se na mě přimhouřenýma očima. Vypadal zmateně. „Tak jo, O’Neile,“ zavolal na mě, „hezky v klidu. Pojď dolů a nedělej žádné překvapivé pohyby.“

Udělal jsem hezky v klidu, co říkal, a když jsem sešel ze schodů, přiskočilo ke mně pár chlapů a prohledali mě. Nic nenašli a Mankoo rozkázal: „Dej si ruce za záda.“ Poslechl jsem a ucítil jsem, jak se mi pouta zakousla do zápěstí. Když jsem byl zajištěný, postavil se těsně ke mně a podíval se mi do očí. V těch jeho bylo nepochopení. „Proč jsi to udělal, O’Neile?“ zeptal se. „Byl jsi dobrý policajt. Měl jsi před sebou dlouhou kariéru. U policie ti bylo dobře. Proč jsi to dělal?“

Díval jsem se mu přímo do očí. „Viděl’s zprávy, Mankoo?“ Neodpověděl, ale věděl jsem, že ví, co v nich bylo. „Jsou to lži, jasný? Kecy servírovaný za jasným účelem, jo?“ Pořád se na mě díval, ale nepochopení se měnilo ve znechucení. „No, a to, co říkají o mně, to jsou taky naprostý kecy.“

Pohrdavě se na mě ušklíbl a zavrtěl hlavou. „Je mi z tebe zle! Odveďte ho!“

Dva policajti mě chytili za ruce a začali mě vláčet ke dveřím. S trhnutím jsem se zastavil a otočil k Mankoovi.

Nevím, proč jsem řekl to, to jsem řekl. Přišlo mi, jako by si slova sama našla cestu ven. „Myslíš si, že víš, Mankoo.

Myslíš si, že víš, o co tu jde, co je správné a co je špatné.

Ale víš jen to, co oni chtějí, abys věděl. Myslíš si, co ti řeknou, že si máš myslet. Nejsi nic, Mankoo. Jsi jenom chodící, mluvící hromada chcíplýho masa.“

Chvíli na mě zíral, pak tiše kývl hlavou a jeho muži mě odvedli.

Vystrkali mě dveřmi ven, přes příjezdovou cestu k zaparkovanému obrněnu vozu. Hodili mě dozadu, zabouchli dveře a zamkli je. Jeli jsme zhruba patnáct minut. Pak jsme párkrát zastavili a znovu se rozjeli. Slyšel jsem rachocení bran dómu. Znovu jsme se dali do pohybu a déšť začal bubnovat do střechy náklaďáku. Cesta trvala dalších deset, možná patnáct minut. Nic jsem neviděl. V zadní části vozu nebyla žádná okna, vnitřek ozařovalo umělé, matné žluté světlo. Nakonec jsme znovu zastavili, motor běžel. Uslyšel jsem, jak se s rachocením otevřela velká železná vrata a auto začala sjíždět dolů z kopce nebo po nějaké rampě. Soudě podle změny zvuku motoru jsme museli být v nějaké podzemní garáži. Nakonec jsme se zastavili a já uslyšel, jak bouchly dveře kabiny. Pak se otevřely i zadní dveře a dva policajti mi řekli, abych vystoupil. Udělal jsem to a oni mě beze slova vedli k výtahu s velkými kovovými dveřmi, na kterých se skvěla nakreslená žlutá a černá písmena V. „Kde to jsme?“ zeptal jsem se.

Jeden z nich, chlápek kolem padesáti s malým nosem a velkým břichem, popotáhl a prskl na mě: „Vyser si voko, sluníčko. Prodávals vlastní lidi podělanejm Arabáčům? Já ti řeknu, kde seš. Tady splatíš svoje dluhy, kamaráde.“

Byl to obyčejný chlap. Došli jsme k výtahu. Dveře se otevřely a ti dva mě strčili dovnitř. Cestou nahoru jsme mlčeli. Vyjeli jsme do prvního patra. Dveře se znovu otevřely, vystrčili mě ven. Znal jsem to tam. Ocitl jsem se na ústředí actonské policie. Rozhlédl jsem se. Většinu policajtů jsem tu znal a oni znali mě. Dívali se na mě s odporem a pohrdáním. Na vteřinu se moje oči setkaly s těmi jejich, a pak mě moji strážci začali strkat ke dveřím vedoucím do výslechových místností.

Šli jsme dolů chodbou k místnostem deset až patnáct, ale nevešli jsme ani do jedné z nich. Zastavili jsme se na konci chodby před ocelovými bezpečnostními dveřmi vedoucími dolů k rizikovým celám. Do těchto zvláštních cel se zavírali extrémně nebezpeční a šílení vězni. Byly zvukotěsné. Tlustý chlap s pupkem se na mě uculil a vyťukal kód. Dveře se otevřely, sešli jsme po holých betonových schodech dolů.

Tam jsme se ocitli v další, širší chodbě. Stála tam velká ocelová brána a na její druhé straně seděl policista v uniformě. Postavil se, když jsme k němu došli a odemkl bránu. Prošli jsme jí a on ji za námi zavřel a zamkl.

„O’Neil?“ zeptal se dozorce.

„Jo. Pan Muhammad O’Neil,“ přisvědčil tlustý policajt.

Zasmáli se a dozorce dodal: „Je v čísle šestnáct, na konci.“

Dovedli mě do cely číslo šestnáct. Odemkli dveře a šoupli mě dovnitř. Zůstal jsem stát a rozhlížel se. Cela měla tak dva a půl na dva půl metru, strop byl maximálně dva metry vysoko. Podlahu tvořil holý beton a za jediné vybavení by se dal považovat kýbl v rohu. Žádné okno, žádný stůl, žádná židle, žádná postel. Nic. Otočil jsem se a podíval se na tlusťocha s malým nosem. Opíral se o futra a culil se.

„Líbí se ti tu?“ zeptal se mě. „Nebo bys radši modlitební kobereček?“ Nic jsem neřekl. Přestal se usmívat a přešel ke mně. Dýchal ztěžka a jeho oči se na mě dívaly tak nějak zastřeně.

„Víš ty co, O’Neile? Moc rád bych ti nakopal. Z lidí, jako seš ty, se mi chce blejt. Ale zakázali mi to. Víš proč?“

Čekal, ale já mlčel. „Dobře,“ pokračoval, „tak já ti to povím. Tvůj, é…“ zakřenil se a povytáhl si kalhoty, „výslech, abych tak řekl, bude zvláštní. Vypadá to, že kdybych ti teď nakopal, mohl bych tím zkazit pečlivě vypočítaný efekt programu, který pro tebe připravili. Tak!“

Znovu si povytáhl kalhoty a úsměv se mu rozšířil ještě o něco víc. „Nepřipadáš si teď děsně důležitej?“

Pořád jsem mlčel. Zavrčel a s prásknutím za sebou zabouchl dveře. Věděl jsem, že existují různé programy.

Byly určeny k tomu, aby zlomily obzvláště zatvrzelé svědky a islámské agenty a věděl jsem, že na mě použijí kombinaci psychického a fyzického mučení. Netušil jsem ale, jak bych to mohl vydržet. Jakou hru se mnou budou hrát, věděli jen oni sami, protože součástí procesu bylo čekání na bolest, která musela nevyhnutelně přijít, jen jste netušili, kdy.

Ruce jsem měl pořád spoutané, takže jsem přešel ke zdi, opřel se o ni zády a sedl si do tureckého sedu. Zavřel jsem oči a soustředil se. Snažil jsem se zformovat myšlenky.

Věděl jsem, že nakonec, ať se budu snažit sebevíc, jim řeknu všechno, co budou chtít vědět. Perkins to věděl také.

Takže když vydržím dostatečně dlouho, budou se moct připravit. V podstatě jsem věděl jen o něco málo víc než Aziz, byť ten to znal jen teoreticky. Znal jsem pár adres, ale v momentě, kdy mě je donutí prozradit, bude Pátá kolona dávno beze stopy pryč. A pokud jde o lidi, nevěděl jsem o nikom z nich tolik, aby je to mohlo jakkoliv ohrozit.

Jedna věc mohla být potenciální bombou – a to sice, že jsem věděl, že Andy je jedním z nich. Sloužil navíc jako můj kontakt na Perkinse. Tohle musím zapomenout. Prostě sám sebe přesvědčit, že tohle se v mojí hlavě vůbec nevyskytuje.

Přesvědčit je, že jsem se k Páté koloně nepřidal. Podle mě byla Pátá kolona banda pošuků a jen jsem je využil, abych se dostal do dómu. Když o tom sám sebe dokážu přesvědčit, mohl bych o tom přesvědčit i je. Opakoval jsem si to jako mantru, znovu a znovu.

Nakonec mě vlastně vůbec nevyslýchali a já se ve finále snažil dosáhnout téměř přesného opaku, než na jaký jsem se snažil sám sebe připravit. Ale to přišlo až později.

Po hodině mě začaly bolet ruce a o své se přihlásila i ramena. Snažil jsem se lehnout si do různých poloh, na bok, na břicho, do klubíčka, ale s rukama svázanýma za zády se na betonové podlaze prostě pohodlná poloha najít nedala.

Hodina se změnila ve dvě a bolest v ramenou začínala být nesnesitelná. Snažil jsem se vstát a chodit, ale po třech hodinách na mě dolehlo vyčerpání a stísněný prostor mě začínal drtit. Ze tří hodin se stalo pět, pak šest a já začínal mít pocit, že zešílím. Pořád dokola jsem si říkal, že je to součást procesu a že to brzy skončí. Jenže ten miniaturní prostor se mi zarýval do hlavy a posedla mě představa, že mě tam nechají, dokud nezemřu. Věděli, že nejsem žádný terorista. Věděli, že jsem Keyhoea nezavraždil. Ve skutečnosti mě vůbec nechtěli vyslýchat. Co by tak asi mohli chtít vědět? Něco o Páté koloně? Aziz by jim všechno, co by mohli chtít vědět, klidně řekl a mimoto si o nich stejně všichni mysleli, že je to banda pošahanců. Proč by mě měli kvůli nim chtít vyslýchat? Prostě mě sem jen odhodili, abych tu chcípnul hlady. Nikdy pro mě nikdo nepřijde. Už nikdy nebudu mluvit s živou duší. Zemřu šílený žízní a hladem.

Rostoucí šílenství nakonec asi po osmi hodinách přešlo v totální vyčerpání. Zhroutil jsem se na zem a upadl do neklidného spánku, v němž spolu bojovala mučivá bolest v ramenou s psychickým a fyzickým vyčerpáním. A přesně na to čekali, aby mohli začít s programem.

Musel jsem spát jen pár minut, když se dveře s rachocením otevřely a dovnitř vtrhli tři dozorci v černých uniformách. Podíval jsem se na ně, ale oni se na mě nedívali. Tvářili se naprosto nezúčastněně. Byly to obličeje profesionálů, kteří jenom dělají svou práci. Zavřeli dveře, opatrně si sundali čepice a začali si natahovat chirurgické rukavice. Dva z nich mě zvedli za ruce a podepřeli. Třetí, vysoký, hubený a dobře stavěný muž, mě začal bít.

Takhle to, myslím, pokračovalo další dva dny. Pokaždé to trvalo od dvaceti minut do jedné hodiny. Ze začátku jsem jen bojoval s bolestí. To ale nedokážete dělat donekonečna.

Vy se unavíte, ale bolest se neunaví nikdy. Takže bolest vždycky vyhraje. Nakonec jsem se soustředil na každý krok, na každou ránu, každé odfrknutí, stal jsem se součástí toho všeho a začal rozlišovat jednotlivé fáze našich malých seancí. Když mě praštili třicetkrát a dvakrát přitom změnili moji polohu, potom to mohlo trvat patnáct nebo dvacet minut. Dospěli jsme možná do čtvrtiny, poloviny, dvou třetin. A potom ta úleva, když to skončilo a já se mohl propadnout do temnoty. Občas se po zhruba patnácti minutách vrátili a celý proces začal nanovo. Občas odešli i na hodinu. Jednou dokonce i na dvě. Pak se vrátili, bili mě, nechali být a za minutu dvě se zase vrátili. Tehdy jsem myslel, že vybuchnu a všechno co vím, vykřičím do zdí a stropu.

Bití nebylo nijak brutální. Spíš téměř chirurgicky přesné.

Nešlo jim o to mě zničit nebo mě zdevastovat, ale co nejvíc rozjitřit oblasti jako obličej, krk, záda nebo nohy opakovaným bitím, které nikdy nedosáhlo té míry tvrdosti, aby způsobilo vnitřní zrnění nebo pošramotilo nervová zakončení. Takže nakonec bolest způsobená obyčejným plácnutím, dosáhla takových rozměrů, až byste nikdy nevěřili, že může něco tak strašně bolet. Zezačátku jsem se jich ptal, co chtějí. Nikdy neodpověděli, prostě si mě nevšímali a pokračovali s výpraskem. Pak jsem se jim snažil nabízet informace, které ale nechtěli slyšet. Nepřišli mě vyslýchat, jen mi způsobit bolest. A v tom, co dělali, byli opravdu dobří.

Nakonec jsem ztratil veškerý pojem o čase a prostoru.

Celý můj život, celá má existence, mé já se scvrklo v neustále se opakující, nesmyslné a absurdní bití: bolest, čekání, zvuk kroků za dveřmi a rachocení zámku a nad tím vším očekávaná bolest a bezmoc, když mě upravovali do ideální polohy pro nový příděl bití.

Jednoho dne se otevřeli dveře a v nich nestáli oni, ale velký muž s čerstvě oholenými tmavými vousy a podivně přívětivým obličejem. Měl velké hnědé oči. Podíval se na mě, klekl si a posvítil mi malou baterkou do očí.

Doprovázeli ho dva dozorci a mladší muž v bílém plášti s psací podložkou. Velký muž mi jemnými prsty změřil puls a prohlédl mě, což bylo zvláštní, protože se nezdálo, že by mě viděl. Jako kdyby prohlížel starou deku nebo něco hledal v popelnici.

Otočil se k chlápkovi s podložkou. „Ano. Je připravený,“

oznámil mu.

Pak se zvedl a spolu s chlapem držícím podložku odešel.

Dva dozorci mě popadli za ruce a vyvlekli ven z místnosti.

Táhli mě několika chodbami a nakonec se zastavili u bílých dveří. V matném světle jediné žárovky, která visela u stropu, jsem si všiml, že na dveřích je napsaná číslice pět.

Jeden ze strážných zaklepal a zevnitř se ozval hlas: „Dále!“

Dozorce otevřel dveře a vešli jsme do vybílené místnosti, na jejímž konci stálo elektrické křeslo. Podíval jsem se na něj a chtěl začít panikařit, ale neměl na to ani sílu, ani energii. Cítil jsem, jak mi žaludek zaplavuje horkost a následně chlad. Ruce a nohy jsem měl ochablé a dělalo se mi zle od žaludku. Vedle křesla stál jakýsi přístroj s číselníky a tlačítky. Vedle něj seděl chlap kolem šedesáti.

Měl dozadu sčesané vlasy a podrážděný pohled člověka, kterého někdo odvádí od oblíbené práce. Podíval se na dozorce a ukázal na křeslo.

„Posaďte ho tam,“ přikázal jim.

Odtáhli mě ke křeslu a upustili do něj. Drželi mě, abych se necukal, a ten starý chlap mi přivazoval kotníky a zápěstí.

Pak propustil strážné, posadil se, zadíval se na přístroj s tlačítky a zkoumal nějaké číselníky. Přístroj začal hučet.

„Kdo jsi?“ zeptal se.

Podíval jsem se na něj. Bláznivost té otázky mě šokovala. Jak můžou někoho mučit, když ani neví, kdo to je?

„Cože?“ vyhrkl jsem.

Znovu se zeptal: „Kdo jsi?“ Jeho hlas zněl mechanicky.

„Jmenuji se O’Neil…“ odpověděl jsem.

Kůží mi projela taková bolest, jakou jsem nikdy v životě nepoznal. Jediné, k čemu by se to snad dalo přirovnat je k ponoření ruky do kyseliny, do níž vám navíc pustí elektrický proud. V mžiku mě to připravilo o veškerou vládu nad vlastním tělem a myslí. Celé mé já se rozsypalo. Zařval jsem. Slyšel jsem svůj křik, ale nezněl vůbec lidsky.

Nedokázal jsem vůbec na nic myslet. Vůbec na ničem mi nezáleželo. Chtěl jsem jenom, aby to přestalo. Nakonec to přišlo a já se zhroutil do křesla a lapal po dechu. Muž se na mě nepodíval. Dál pozorně sledoval ciferník.

„Kdo jsi?“ zopakoval stejným mechanickým hlasem předchozí otázku.

Usilovně jsem přemýšlel a snažil se uhádnout, co chce slyšet. „Detektiv inspektor…“

Než jsem to dořekl, příšerná bolest se rozjela nanovo.

Ten pocit se téměř nedá popsat. Připomínalo to špendlíky a jehly, ale s milionkrát větší silou. Jako kdyby vám trhali z kostí maso a šli ještě hloub. A současně s tím jste cítili, jak se vám rozkládá vědomí. Slyšel jsem svůj hlas, znovu jsem křičel, chtěl jsem prosit, aby to přestalo, ale nedokázal jsem zformulovat ani slovo.

Přestalo to. Modlil jsem se, abych ztratil vědomí, ale ten hrozný, mechanický hlas se ozval znovu. „Kdo jsi?“

V hlavě mi to šrotovalo, jak jsem se snažil najít správnou odpověď, ale nedokázal jsem myslet. Panický strach z přístroje, z bolesti a z toho, že bych znovu špatně odpověděl, mě naprosto ochromil. „Nevím. Co chcete, abych řekl? Ať chcete cokoliv…“

Znovu otočil vypínačem a tentokrát se mi zdálo, že bolest je nekonečná. Věděl jsem, že trvala déle. Poté jsem udělal všechno, co mě napadlo. Prosil jsem a žadonil.

Přísahal jsem, že kdyby mi jen řekl, co mám říct, řekl bych to, ale ať jsem řekl, co jsem řekl, vypínač cvakl a znovu mě zaplavila ta strašlivá bolest. Netuším, jak dlouho to celé trvalo, protože jsem v té místnost ztratil naprostý pojem o čase a realitě. Nakonec to skončilo, přišli dozorci, odvlekli mě a hodili do mé cely. Nedali mi pouta a já spal. Nemohlo to trvat dlouho, ale poprvé za dobu, kterou jsem odhadoval na tři dny, jsem usnul.

Když jsem se probudil, znovu přišli dozorci a odvedli mě do té místnosti. A celé představení se opakovalo. Nakonec jsem na tu otázku přestal odpovídat. Intervaly mezi bolestí jsem využíval k prosbám a žadonění, a nakonec jsem přestal i s tím. Když jsem přestal odpovídat, šoupli mě zpátky do cely a nechali vyspat. Pak mě znovu odvedli a čekalo mě to samé.

Stalo se to při třetím kole, po jednom obzvlášť dlouhém šoku. Křičel jsem tak moc, že jsem vzadu na patře ucítil krev. Roztřásl jsem se. Celé moje tělo se začalo nekontrolovaně třást a zmocnil se mě podivný pocit.

Vyděsilo mě to. Nikdy předtím, ani potom jsem se necítil tak vyděšeně. Dokážu to vysvětlit jenom tak, že jsem měl pocit, jako kdybych ztrácel „sebe“. Jako kdybych se rozpadal. Všechny „díly“, které tvořily „mě“, klouzaly jeden po druhém pryč. Jako by magnet nebo gravitace, které je držely pohromadě, zmizely a nechaly po sobě uprostřed prázdnou díru. Chtěl jsem křičet, ale nemohl jsem. Měl jsem sucho v hrdle a krvácel jsem. Skoro jsem přišel o hlas. Přišel jsem skoro o všechno. Muž u ovládání se na mě poprvé podíval. Chvíli mě pozoroval a poté se zeptal: „Kdo jsi?“

Zadíval jsem se na něj a najednou jsem to pochopil.

„Nikdo,“ odpověděl jsem. „Neexistuji. Nejsem nic.“

Vypínač cvakl. Musel to být jiný vypínač. Přístroj se zastavil a hučení ztichlo. Zvedl se a postavil se přede mě.

Mluvil tichým, věcným hlasem: „Přesně tak. To je správná odpověď. Nejsi nic. Patříš nám. Jsi náš majetek a sám o sobě nemáš žádnou hodnotu ani život. Máš život a hodnotu jen tehdy, když ti ji dáme. Tvou chybou bylo, že jsi věřil, že něco znamenáš, že máš nějaký vlastní život. Teď ses naučil, že neznamenáš vůbec nic. Nejsi O’Neil. Nejsi detektiv inspektor O’Neil. Nejsi osoba, která se mě snaží uklidnit, uprosit nebo mě oblbnout a ošálit. Nejsi nic. Nic. Nic.“

Něco udělal. Zazvonil nebo zavolal a dveře se otevřely.

Vešli dozorci a odvlekli mě zpátky do cely. Hodili mě na podlahu a já zůstal ležet tváří dolů, třásl se, poslouchal, jak mi cvakají zuby, a věděl, že uvnitř mě nezůstalo vůbec nic.

Cokoliv ode mě teď budou chtít, to jim budu muset dát.

Zničili mě.

Dveře za mnou se otevřely a já se neobtěžoval podívat, kdo vešel. Už dávno jsem se dostal do stavu, kdy jsem si přál jenom umřít. Teď se z toho stala nutnost. Další kolo bych už nezvládl. Zavřel jsem oči a chtěl říct: „Ne. Už ne.“

Ale neměl jsem sílu. Chvíli bylo ticho, během kterého se nic nestalo. Potom jsem za zavřenýma očima ucítil, že kolem mě někdo prošel. Zaslechl jsem slabé zaškrábání dřeva o beton, jak si ke mně přitáhl židli. Otevřel jsem oči a uviděl před sebou velké boty. Potom jsem uslyšel Mankooův hlas.

Všiml jsem si, že namáhavě, přerývaně dýchá. Zněl divně.

„No to mě poser! Do jakých straček ses to dostal?“

prohlásil. Na chvíli se rozhostilo ticho. Neměl jsem dost síly ani na to, abych se na něj podíval. „Stálo ti to za to?“ zeptal se. „Hm? V konečném důsledku? Nestálo ti to za to, co?

Podívej se na sebe!“

Slyšel jsem, jak se pohnul. V dalším okamžiku si přidřepl a uvelebil se na zemi, aby mi viděl do obličeje.

Skoro jsem se usmál. Vypadal ztrápeně. „Proč jsi to udělal, O’Neile?“ zeptal se. „Šlo ti o peníze?“

Zíral na mě a čekal na odpověď. Nemohl jsem. Zavřel jsem oči. Vzdychl a za chvíli vypálil další otázku: „Jsi připravený spolupracovat?“

Když se ptali na spolupráci, mohlo to znamenat, že je „program“ u konce. Bolest mohla skončit. Podařilo se mi přikývnout. Myslím, že potom vstal a odešel. Upadl jsem do hlubokého bezvědomí a tentokrát mě nebudili.

Hádám, že mě nechali spát několik hodin. Když jsem se probudil, cítil jsem slabost. Strašnou slabost, ale zároveň jsem si nedokázal vzpomenout, kdy jsem si připadal odpočatější. Bolela mě hlava, bolelo mě celé tělo, ale spal jsem. Podařilo se mi zvednout a odplížit se ke zdi, o kterou jsem se opřel. Vzpomínky na předchozí den se mi vplížily do hlavy jako vlhké, plesnivé fleky. Uvědomil jsem si, že mučení skončilo a celé mé tělo se začalo nekontrolovaně třást. Ale necítil jsem vůbec nic. Žádnou úlevu, žádnou radost. Seděl jsem a díval se na šedé betonové zdi, třásl se a přemýšlel o neznámém muži, který stál nade mnou a nutil mě říkat, že nejsem nic. Že nejsem nikdo. Že neexistuji.

Snažil jsem se na něj myslet, na jeho tvář, na jeho obličej a snažil jsem se ho nenávidět. Ale necítil jsem vůbec nic.

Uběhla hodina a dolní část dveří se odsunula. Uvnitř přistál tác s neidentifikovatelným jídlem. Chvíli jsem seděl a díval se na něj. Potom jsem se k němu připlížil a snědl to.

Když jsem dojedl, znovu jsem se doplazil ke zdi a snažil se přemýšlet. V hlavě jsem měl ale jen ticho a prázdno.

Nenávist

vůči

dozorcům,

vůči

Mankoovi,

vůči

Grummanovi, Azizovi, třem mužům, kteří mě bili, muži, který tam seděl a mačkal tlačítko a ptal se mě, kdo jsem. Nic tam nebylo. Nic. Necítil jsem žádnou nenávist. Necítil jsem nic. Později mi pode dveřmi prostrčili další tác. Snědl jsem jeho obsah a usnul.

Takhle to pokračovalo nějakou dobu. Ztratil jsem pojem o tom, jak dlouho. Celkově jsem ztratil pojem o čase. Mohl jsem na tomhle místě být dny, týdny, měsíce nebo roky.

Neměl jsem vůbec představu. Ale jídlo přicházelo, já ho jedl a spal. Během krátkých okamžiků, kdy jsem byl vzhůru, jsem se snažil přemýšlet, vyvolat nějaké emoce, ale nedařilo se mi to. Zezačátku jsem si myslel, že je to proto, že jsem traumatizovaný, že se moje city schovaly do jakési vnitřní ulity a že je dokážu, kousek po kousku, znovu přivést k životu. Po čase mi ale došlo, že to je další úskok mašinérie.

Namíchali mi do jídla drogy. Dávali do nich něco, co zneutralizovalo moje pocity, emoce, mě samého. To, co ze mě zbylo.

Program pořád běžel.

Pak mě čekal Mankoo. Přišli, aby mě odvedli. Už jsem měl dost síly na to, abych každý den vstal a pár minut chodil kolem dokola cely. A když přišli dozorci, aby mě odvedli za Mankooem, dokázal jsem skoro celou cestu do výslechové místnosti dojít sám bez jejich pomoci. Seděl u stolu uprostřed místnosti a zvedl hlavu, když jsem vešel dovnitř.

Jeho oči se trochu zúžily a já věděl, že je v šoku z toho, jak vypadám. Ale neřekl nic.

Posadil jsem se na židli proti němu a podíval se na balíček cigaret. „Už je to dost dlouho, co jsem si naposledy zakouřil,“ prohodil jsem.

Posunul balíček přes stůl spolu se zapalovačem. Jednu jsem si vzal a zapálil si. Zhluboka jsem si potáhl, bylo to moc příjemné. „Jak dlouho už tu trčím?“ zeptal jsem se.

„Deset dní,“ odpověděl. „Zhubl jsi. Vypadáš vychrtle.“

„Mluvil bych už před týdnem. Sedl bych si na zadnici a zatancoval rumbu. Proč ten cirkus? Co chtějí?“

Zavrtěl hlavou. „Nežvaň! Já tohle nemám na svědomí.

Tohle je záležitost tajných.“ Vzal si balíček a také si zapálil cigaretu. Jeho tvář vypadala divně. Vážně. „Týden jsem po nich rajtoval, aby mě nechali tě vyslechnout. Pořád mě od toho odstavovali.“

„A jaký z toho máš dojem?“

Ostře se na mě podíval. Otázka ze mě vylítla se stejnou lehkostí, jako vydechnutí. Mohla za to síla zvyku, ptal jsem se takhle tisíckrát, ještě když jsme stáli na stejné straně.

Obličej mu potemněl a odvrátil se. Když se potom zeptal, znělo to mnohem víc jako výčitka, než cokoliv jiného. „Proč jsi to udělal, Liame?“

„Udělal co?“ odvětil jsem otázkou.

Vzdychl. „No tak. Říkal jsi, že jsi připravený spolupracovat. Nechceš se vrátit zpátky nebo ano?“

Zavrtěl jsem hlavou, aniž bych uhnul očima. Pocit klidu vyvolaný drogami mě ještě pořád zaplavoval. „Ne, nechci.

A jsem připravený spolupracovat,“ potvrdil jsem mu. „Ale na co se mě to přesně ptáš?“

Zamračil se na mě, jako kdyby přemýšlel nad tím, jestli jsem během mučení neztratil paměť. „Proč jsi zabil Keyhoea? Proč jsi začal pracovat pro Araby? Šlo o peníze?“

Dal jsem mu minutku. Znal jsem ho. Byl to posera, ale stejně tak byl i dobrý detektiv a dobrý vyšetřovatel. Získal jsem takovou zvláštní jistotu. Možná jsem měl umřít, ale nemuselo by to být zbytečné. Nechal jsem ho přemýšlet o jeho vlastní otázce a pak jsem mu řekl: „Nevím. Neřekli mi to. Ale nedává to smysl, nebo ano?“ Zamračil se ještě víc.

Potahoval jsem z cigarety a sledoval kouř, který jsem vyfoukl ke stropu. „Peníze?“ Podíval jsem se na něj.

„Zkontroloval jsi moje účty?“ Neodpověděl. Díval se dolů, na stůl. Pokrčil jsem rameny. „Vím, že ano, ale žádné peníze jsi nenašel, viď? Protože žádné nejsou. Tak kde by ty prachy mohly být, Hardave? Možná jsem je utratil. Ale za co? Za auta? Víš, že jediný auto, kterým jsem kdy jezdil, bylo běžné policejní G-auto. Tak za byt?“ Povytáhl jsem obočí a on si odfrkl. Díval se na podlahu a jeho tvář byla temnější a temnější. „Tak za co tedy? Za oblečení? Za chlast? Za jídlo?“

Podíval se na mě. „Tak jo! Teď ses trefil! Nešlo o peníze! Tak proč?“ vyštěkl.

„No jo. Taky jsem nad tím přemýšlel. Proč? Nešlo o prachy, tak o co? Že by ideologie?“ Nahlas jsem se zasmál.

Jednou. „Znáš mě, Hardave, celý život jsem pravověrný muslim.“

Típnul cigaretu, vyndal si další, zadíval se na ni a odhodil ji na stůl. „Nech toho, Liame!“

„Tak co teda? Ani peníze, ani ideologie. Vydírání!

Kompromitující fotky mě a kuchaře z Algarve.“ Odmlčel jsem se. Měla to být sranda, já a kuchař z Algarve, to bylo srandovní. Ale ani jeden z nás se ten den moc nenasmál.

Působilo to směšně. Položil si hlavu do dlaní a zíral na stůl.

Prohlížel jsem si ho. Po chvíli jsem se ozval. „Nevím, proč jsem to udělal, Hardave. Vůbec žádný motiv neexistuje.“

Podíval se na mě. Slyšel, co říkám, ale nechtěl to slyšet.

„Ale přiznáváš, že jsi to udělal?“ zeptal se nakonec.

Pokrčil jsem rameny. „Potom, čím jsem si během posledních deseti dní prošel, přiznám cokoliv. Nepamatuji si, že bych něco podobného udělal. Neměl jsem k tomu příležitost. Ani motiv. Ale tvrdí mi, že jsem to udělal, tak jsem to udělal.“

Zvedl se, rozzlobeně odstrčil židli a obešel místnost. Za chvíli se vrátil zpátky ke stolu a sebral cigaretu, kterou předtím odhodil. Zapálil ji, odešel ke zdi a opřel se o ni zády čelem ke mně. Kouřil a díval se na mě.

„Nespolupracuješ,“ prohlásil nakonec.

„Mrzí mě to,“ odvětil jsem. „Co chceš, abych řekl?“

„Ksakru, O’Neile!“

Mohl mi kdykoliv předložit přiznání a já věděl, že bych ho podepsal. Ale neudělal to. Podíval jsem se mu zpříma do očí. Necítil jsem vůbec nic. Žádnou zlost, touhu po pomstě, nenávist. Zároveň jsem se ale ani nebál. A stejně tak jsem věděl, jak jsem tak na něj koukal, že je slabým článkem řetězu, a přestože jsem nic necítil, něco uvnitř mě pohánělo k tomu, abych s tím slabým článkem zalomcoval. „Nezabil jsem Keyhoea, Mankoo,“ začal jsem klidným, tichým hlasem.

„Nejsem agent žádné islámské organizace. Nejsem terorista. Jsem jenom policajt, který se snaží dělat svoji práci.“ Vrhl po mně tvrdý pohled. Setkal jsem se s jeho očima. Získal jsem si jeho pozornost. Možná že i někde v hloubi respekt. „Dej mi přiznání, Hardave,“ vyzval jsem ho.

Nepohnul se. Seděl jsem, zíral na něj. „A já ti ho podepíšu.

Víš to moc dobře. Musím. Dej mi to přiznání. Hned.“ Pořád se nehýbal.

Nakonec odhodil cigaretu na podlahu, vzteklým dupnutím botou ji típnul. „To by pro dnešek stačilo,“

prohlásil. „Uvidíme se znovu zítra.“ Otevřel dveře a zakřičel: „Oli! Pocem! Oli!“

Objevil se seržant v uniformě. „Ano, šéfe?“

Mankoo trhl hlavou směrem ke mně. „Odveď ho, ano?

Spolupracuje. Dej mu něco slušného k jídlu a hrnek kafe.

Vypadá polomrtvě. Možná zítra vydrží o něco déle.“

Seržant přikývl a otočil se ke mně. „Tak jo. Pojď.“

Nechal mě v cele a asi za čtvrt hodiny se objevil s tácem, na kterém leželo pár sendvičů a hrnek kafe. Snědl jsem je, vypil kafe, a když mi později, jako vždycky, podstrčili dírou pode dveřmi tác s obědem, nesnědl jsem z něj nic.

Tu noc jsem spal hlubokým spánkem, ale zdály se mi děsivé sny, ve kterých jsem křičel, řádil a ječel, holýma rukama zavraždil muže bez tváře. Vymlátil jsem mu mozek z hlavy o skálu. Probudil mě hlad, jenž mi začínal hlodat v břiše. Po chvíli mi u dveří přistála snídaně. Podíval jsem se na ni, ale rozhodl se, že ji jíst nebudu a spolu s obědem skončila v kýblu v rohu. Za chvíli se objevili dozorci a odvedli mě na další kolo výslechu s Mankooem. Seděl na stejném místě, kde seděl den předtím. Na stole ležel neotevřený balíček cigaret. Posadil jsem se proti němu, sáhl po krabičce, otevřel ji a jednu cigaretu si vyndal.

„Dobře, O’Neile,“ spustil, ještě než jsem si cigaretu zapálil. „Předpokládejme, že jsem z nějakého důvodu akceptoval tvoje absurdní tvrzení, že jsi to neudělal.“

Vyfoukl jsem kouř a zadíval se na něj. Ucítil jsem v žaludku slabé píchnutí rozčilení. Věděl jsem, co dělá. V prvé řadě to byl detektiv. Vyšetřovatel. Stiskl jsem jeho tlačítka a on probděl celou noc a sám sobě kladl otázky. Chtěl vědět.

Chtěl pravdu.

Přikývl jsem. „Dobře.“

„Vysvětluj! Dej mi svou verzi. O co tu jde?“

Opřel se, rozhodil ruce a ve stejné chvíli povytáhl obočí.

Celé gesto bylo nasáklé sarkasmem. Šlo o to, že se mě snažil vlákat do pasti, v níž jsem měl ze sebe udělat hlupáka a ukázat se jako lhář. Ale zároveň mě vyzval, abych se s ním podělil výsledky svého vyšetřování. Chvíli jsem měl obrovskou chuť se zasmát, ale přijal jsem jeho skrytou nabídku. „To právě nevím. Snažil jsem se to zjistit, když jste mě sebrali,“ prohlásil jsem nakonec.

Vrhl po mně krátký pohled a potom: „Víš dobře, že to nebyla moje…“

Zarazil se.

Povytáhl jsem obočí. Nechal jsem ticho trvat tak dlouho, než mu došlo, co řekl a začalo mu to být nepříjemné. Pak jsem pokračoval. „Je to komplikované. Můžu dostat nějaké obložené chleby? A kafe? Budu mluvit při jídle.“

Po chvíli přikývl a odešel ke dveřím. Zavolal seržanta a požádal ho o talíř obložených chlebů a velký hrnek silného kafe. Během čekání zavládlo ticho. V jeden moment se na mě podíval a prohodil: „Vždycky jsi byl zatracenej, nesnesitelnej parchant, Liame. O co ksakru jde? Co to tu hraješ za hru?“

V tu chvíli se objevilo jídlo a já neodpověděl. Hladově jsem do sebe cpal chleby, a když jsem dojedl, posadil jsem se, zapálil si cigaretu a usrkával kafe. „Pokud můžu soudit, existuje určité spiknutí,“ začal jsem nakonec mluvit.

„Keyhoe se do něj buď zapletl a chtěl vycouvat, nebo na ně náhodou narazil a chtěl ho proláknout. Každopádně se dostal do velkých problémů a zavraždili ho.“

Položil si nohy na stůl, zkřížil si ruce na prsou a s těžkou ironií v hlase prohlásil: „Spiknutí…“

„Jo.“

„A kdo jsou ti spiklenci? Proti komu se spikli? A co se snaží tím spiknutím získat?“

„Spiklenci jsou vláda. Konspirují proti většině obyvatel.

A co se snaží tím spiknutím získat, tak tím si, Mankoo, ještě nejsem jistý. Zrovna jsem se na to chystal přijít, když jste mě zatkli.“

„Dobře.“

„Ale vím tohle. Hrají v tom roli mimozemšťané.“

Zhluboka jsem potáhl z cigarety. Díval se na mě a já si uvědomil, že mi poslední dobou strašně chyběl někdo, profesionální policajt jako Mankoo, kdo by se mnou prošel mé úvahy. S kým bych to mohl rozebrat. Uvolnil jsem se, vyfoukl kouř a na chvíli se odmlčel. „Nevím nic na sto procent, Hardave, ale vypadá to, že se snaží utajit informace.

Existuje důkaz, a já ho viděl na vlastní oči, že mimozemšťané nejsou nepřátelští. Vlastně nám přicházejí na pomoc. Nevím, jestli je to pravda nebo ne – jen říkám, že existuje přesvědčivý důkaz. Ale zdá se, že jakési spiknutí Dómerů nechce, abychom se to dozvěděli.“ Zhluboka jsem se nadechl. Pořád mě ještě pozoroval a na jeho tváři jsem nenašel žádný výraz. „Slyšel jsi o Páté koloně?“

„Jistěže. Banda pošahanců, kteří…“

„Jo. Ve skutečnosti je to nesmírně profesionální organizace…“

Odfrkl si, ale já ho ignoroval a pokračoval: „…a těsně předtím, než Keyhoe zemřel, se k nim chystal připojit.“

Sundal ze stolu a zašilhal na mě přes kouřovou clonu.

„Keyhoe se chtěl přidat k Páté koloně?“

Zadíval jsem se na jeho obličej a pocítil slabý náznak pobavení. Naklonil jsem se dopředu a opřel se lokty o stůl.

„A to není všechno. Že nevíš, kdo byl taky jejich členem?“

Rozhodil ruce. Vypadal rozčileně. Dělalo mi to dobře. V

minulosti jsme tímhle prošli nespočetněkrát. Bylo to skoro jako za starých časů. „Jo,“ prohlásil. „Všichni cvoci, co mají díru do prdele, New Age, spirituální pošahanci na téhle straně Středozemního moře! To jsou jejich členi!“

Zavrtěl jsem hlavou. „Slyšel jsi o Abrahamu Azizovi?“

Neodpověděl, ale jeho zamračený výraz potemněl a přivřenýma očima prozkoumával můj obličej. „Ty víš o Abrahamu Azizovi?“ zeptal se nakonec.

Skoro jsem se usmál. Užíval jsem si to. „Je to jakýsi kybernetický genetik. Specializuje se na kyborgy. Asi před jedenácti dny ho zavraždili v jeho laboratoři v Bayswater.“

„A byl to jeden z tvých…“

„Byl členem Páté kolony a taky jedním z těch, kdo jim představil Keyhoea.“

Vyndal jsem si další cigaretu, poklepal jejím koncem o stůl a zapálil ji. Opřel jsem se a sledoval jeho výraz.

Vypadal ztrápeně a to se mi líbilo. Jen abych mu přidal ještě trošku starostí, jsem dodal: „Navíc je to blízký kámoš Grummana.“

Zvedl se a chvíli se s rukama v kapsách procházel.

„Děláš si ze mě prdel.“ Otočil se ke mně. „Děláš si mě zkurvenou prdel. Jak víš o Azizovi?“

„Zabil jsem ho. V sebeobraně. Zastřelil jsem ho.“

Nic na to neřekl, tak jsem pokračoval. „Je tu nějaký problém s mimozemšťany, Hardave. Pátá kolona tvrdí, že s nimi dokáže navázat spojení. Viděl jsem to a vypadá to přesvědčivě. Mimozemšťané tvrdí, že mají mírumilovné úmysly. Ví, že naše atmosféra devastuje planetu. Jestli tohle vědí, proč by nás do háje měli chtít kolonizovat? Takže tvrdí, že nám chtějí pomoc to spravit. Jde o to, že pokud je to pravda, mají Dómeři problém.“

Hardave Mankoo seděl a pozoroval mě. „Proč?“ zeptal se.

„Protože nebezpečí mimozemské invaze v současné době ospravedlňuje každoroční investice miliard dolarů do obranného programu a do udržování dómů. Ale stejně jako já dobře víš, velká část těch peněz jde na zachování jejich životního stylu a na udržování těch chudáků hlupáků venku v deseti centimetrech sraček. Je to stará historka, Hardave, bohatí žijí v přepychu, chudáci přežívají v prasečích hovnech a celé je to ospravedlněné tím, že se přece musíme bránit mimozemské invazi. Takže ve finále jsme těm parchantům, kteří kradou naše jídlo, peníze a domovy, vděční.“

Mankoo vypadal trochu vyděšeně. „Sklapni, O’Neile,“

okřikl mě.

Prohlížel jsem si jeho obličej. Nevypadalo to, že by se mě chystal umlčet, tak jsem pokračoval: „Jestliže hrozba mimozemské invaze zmizí, Mankoo, vezmeme jim ospravedlnění toho, že nás vysávají do poslední kapky. Mají hodně, co ztratit.“ Povzdechl jsem si. Najednou jsem se cítil strašně unavený. „Myslím, že Keyhoe buď věděl, nebo zjistil, že mimozemšťané nejsou nebezpeční a svěřil se s tím starému kamarádovi a kolegovi Azizovi. Betty Keyhoe mi řekla, že se krátce předtím, než její muž zemřel, docela dost pohádali. Keyhoe byl idealista. Snílek. A myslím, že chtěl něco udělat, změnit věci k lepšímu.“

Chvíli jsme seděli v naprostém tichu. Mankoo na mě zíral. „Ale Aziz ho práskl, načež ho rituálně zavraždili,“

dodal jsem nakonec.

Mankoo se posadil a zamračil se. „Ale říkal jsi, že Aziz byl jeho kamarád! A taky jsi říkal, že byl členem Páté kolony! Proč by ho práskal?“

Zvedl jsem se a protáhl se. Přešel jsem výslechovou místnost tam a zpátky a poprvé, od okamžiku, kdy jsem se pustil do vyšetřování, jsem si začal srovnávat myšlenky v hlavě. Chvíli mi to dělalo zatraceně dobře a málem jsem začal být Hardaveovi vděčný za to, že mi dal šancí. „Je to dlouhý příběh, Hardave,“ odpověděl jsem. „Bezpečnostní služba je nástrojem Dómerů. Používají ji, aby si udrželi nadvládu. Víš to. Všichni to víme. Bezpečnostní služba sleduje Pátou kolonu už delší dobu, ale nikdy je nepovažovali za reálnou hrozbu. Nejlepší způsob, jak se s nimi vypořádat, bylo dělat si z nich legraci. Ale myslím, že je bezpečnost nikdy nepřestala sledovat, jen tak pro jistotu, a v poslední době na ně dávali pozor možná víc, než kdy jindy. V každém případě tam Azize nastrčili. Měl je infiltrovat. Řekl bych, že nalákání Keyhoea do Páté kolony mohla být jakási zkouška, kterou neprošel. Když jsem začal vyšetřovat, pokusil se mě Grumman přinutit navést určitým směrem. Jenže já se mu na to vykašlal, a tak mě nechal vyhodit.“

Podíval jsem se na Mankooa, zíral do země a skoro mi až přišlo, že zčervenal. „Pak za mnou přišla Keyhoeova žena a soukromě si mě najala na vyšetřování vraždy svého manžela.“

Vyděšeně se na mě podíval. „Nekecej!“

Přikývl jsem. „Myslela si, že Aziz byl přítelem jejího muže a poradila mi, abych za ním zašel s nějakými důkazy, které jsem měl u sebe. Ten parchant byl tak arogantní, že mi dokonce ty vzorky analyzoval, dal mi informace a nechal mě jít. V té době mě už ovšem dávno, stejně jako Keyhoeovu ženu, práskl Grummanovi.“

Na chvíli zavládlo ticho. Potom se zeptal: „Proč tě prostě nezabili?“

Nadobro vzdal předstírání, že mi nevěří. Opřel jsem se o zeď a strčil si ruce do kapes.

„Mysleli si, že bude sranda, mě lovit. Nikdy jsem pro ně nepředstavoval skutečnou hrozbu. Předvídali docela dobře téměř všechny moje kroky. Párkrát se mě pokusili zabít.

Před pár týdny zavraždili jednoho agenta Páté kolony, se kterým jsem se měl sejít. Pak se chystali oddělat mě, ale měl jsem štěstí a dostal se z toho. Prozraď mi, kdo vám dal hlášku, že jsem v Keyhoeovic domě?“

Díval se do země a zavrtěl hlavou. „Ne. To ti nemůžu říct.“

„Trochu zvláštní, nebo ne? Že věděli, že se tam ukážu ještě předtím, než se to stalo. Byli si tím tak jistí, že to dokonce dali novinářům. Vyřídit celou tu věc, hezky z jedné vody načisto a zároveň upevnit paranoiu, kterou šíří, abychom i nadále hezky poslouchali.“

„Sklapni, Liame,“ okřikl mě tiše. „Proč prostě neposlali partu střelců, aby tě u Keyhoeových sejmuli?“ zeptal se po chvíli.

„To nevím. Spoustu toho nevím. Většinou jen odhaduji.“

Odlepil jsem se od zdi a přešel ke stolu. Posadil jsem se a zapálil si cigaretu. „Myslím, že jsem něco našel.“

Pečlivě jsem si ho prohlížel, netušil jsem, jak daleko můžu zajít, netušil jsem, jak dalece můžu věřit jeho nutkání poznat pravdu. Věděl jsem, že kdyby na něj zatlačili, podvolil by se, ale jestli jsem ho odhadl správně, mohl by mi pomoct.

„Co?“ nevydržel.

„Vzal jsem v Azizově laboratoři počítač. Měl na něm uložené e-maily. Aziz mě chtěl zabít rovnou, ale Grumman a jakýsi výbor pro mě chtěli něco, čemu říkal…“ snažil jsem se vší silou vzpomenout. Protřel jsem si obličej a zavrtěl hlavou. „Poprava Rl.“ Pokrčil jsem rameny. „Nebo něco podobného. Netuším, co tím myslel. Ale myslím, že na tom disku toho najdete dost na to, aby to mohlo zničit Dómery a možná i vládu.“

Hardave najednou vyskočil na nohy a rukama si prohrábl vlasy. „Do prdele, O’Neile! Do čeho ses to namočil? Ty tu svoji hubu nikdy nedokážeš držet zavřenou! Proč jsi prostě nemohl udělat, co jsem ti do prdele řekl?“

Chvíli rázoval sem a tam po místnosti a v tichosti kouřil.

Potom se otočil a zeptal se: „Kde je ten zkurvenej počítač teď?“

Dobrou minutu jsem si ho prohlížel. „Kéž bych ti to mohl říct,“ prohlásil jsem. „Jenže potom, čím jsem si během posledních pár dní prošel, trpím částečnou ztrátou paměti. V

paměti se mi objevily obrovské díry. Možná jsem ho hodil do kanálu Grand Union.“

Uhnul pohledem. „To taky, prokrista, doufám!“ Pořád se ještě díval na zeď, když se mě ptal: „Uvědomuješ si, že ať teď uděláš cokoliv, umřeš?“

Věděl jsem to celou dobu, ale jak to řekl, projelo mnou to vědomí shora dolů. Bylo to divné, jako pomalý náraz. V

žaludku mi začalo hořet a já ucítil obrovskou vlnu nenávisti, která se ve mně vzdouvala. Bojoval jsem s tím a snažil se nedat to na sobě znát. Ale když se to zároveň všechno smíchalo, zaplavila mě zvláštní radost – obrovská euforie z toho, že se mi vrací pocity. Nebyl jsem mrtvý. Ještě ne. „Já vím,“ odpověděl jsem.

Pořád ještě se na mě nepodíval. „Nikdo ti nemůže vůbec nijak pomoct. Rozumíš tomu?“

„Jo, ale ještě pořád si s nimi můžu vyrovnat účty.“

Neodpovídal. Pokračoval jsem: „Jestliže má Pátá kolona pravdu. Jestli je to pravda. Kdyby Pátá kolona našla ten počítač…“

„Drž hubu!“ zařval na mě. A pak znovu: „Drž hubu!“

Přešel dlouhými kroky ke dveřím a s trhnutím je otevřel.

„Seržante! Seržante!“

Slyšel jsem pospíchajícího seržanta. Nakoukl do dveří.

Vypadal vyděšeně. Stále ještě jsem seděl na židli a kouřil.

Mankoo na něj zaječel: „Přineste nějaký zasraný sendviče! A taky kafe, kurva! A odveďte tohohle parchanta do jeho zasraný cely!“ Potom se otočil ke mně. Obličej měl brunátný a oči mu vzteky svítily. „Zítra to s ním skončím.“

Obrátil se k odchodu, ale najednou se zastavil zády ke mně. Viděl jsem, jak mu ramena stoupají a klesají z toho, jak vztekle dýchal. Podíval se na seržanta a zeptal se: „V

jaké cele je?“

Předběhl jsem ho. „Jsem v šestnácte. Dole, v celách magorů.“

Ztuhl. Po chvíli znovu promluvil na seržanta. „Už to není potřeba. Přesuňte ho nahoru.“

A zmizel. Seržant zůstal stát, díval se na mě a v obličeji měl zvláštní výraz. „Tak pojď,“ řekl mi nakonec.

Nepodíval jsem se na něj. Tělo mi pulzovalo emocemi.

Znovu jsem cítil. Ještě pořád v mém nitru vládlo převážně ticho a klid, ale pomalu, krůček za krůčkem, emoce začínaly prosakovat do mého vědomí. Snažil jsem se dostat svoji mysl zpátky do té místnosti, kde jsem seděl na křesle a mysl i tělo mi drásal ten brutální, drásavý pocit. Myslel jsem na chlapa, který seděl u ovládání, a aniž by hnul brvou, opakoval: „Kdo jsi?“

Podíval jsem se na seržanta.

„Tak pojď, zvedej se,“ pobídl mě.

Zvedl jsem se, odhodil cigaretu na zem, a když jsem se ji chystal zašlápnout, uviděl jsem před očima tvář neznámého muže, který tam seděl, rval mi mysl a duši z těla a říkal mi, že nejsem nic a nikdo. Stoupl jsem na špačka a rozdrtil ho podpatkem. V duchu jsem pod ním drtil tu ledovou, nelidskou tvář a celé mé já zaplavila na vteřinu prchavá, spalující nenávist. A to bylo dobře.

Podíval jsem se na seržanta. Trošku se zamračil. Usmál jsem se na něj jedním koutkem a přitakal. „Jo, pojďme.“

Nová cela měla okno a skrz něj jsem viděl těžké, šedé nebe, díky kterému se mi líp odhadovalo, jaká část dne je.

Spal jsem asi dvanáct hodin a nechali mě být. Pořád ještě jsem nejedl jídlo, které mi do cely přinášeli. Usoudil jsem, že když budu při výsleších jíst sendviče a pít kafe, nahradí mi to jídla, která jsem v cele nepozřel. Netušil jsem, jak by mi to mohlo prospěch, ale chtěl jsem svoje pocity zpátky.

Potřeboval jsem je. Jestli se mě chystali zabít, nechtěl jsem umřít lhostejně. Chtěl jsem je při tom nenávidět.

Také jsem se rozhodl, že každý den budu tiše sedět a soustředit se na věci, které mi udělali. Budu tiše sedět na posteli a koncentrovat se. Budu se soustředit na Pronásledovatele, kterého chytili a zatímco se bránil, vláčeli přes ulici, na jeho bezmocné, vyděšené oči, na jeho cukající se tělo, když ho bodali do srdce a odhodili za zeď. Do bahna. Budu se soustředit na bolest, kterou mi způsobili při lhostejném bití v gumových rukavicích. Na proječené hodiny pod jejich mrazivými elektrodami a na muže bez výrazu, muže jako stroj, který se mě pořád dokola a dokola ptal, kdo jsi? Kdo jsi? Kdo jsi? Dokud jsem neodpověděl správně.

Soustředil jsem se na tyhle věci, pomalu krmil a opečovával své pocity nenávisti, odporu a agresivity, dokud jsem se znovu necítil jako člověk.

Spal jsem nerušeně a před dalším kolem jsem se cítil dobře. Zato Mankoo dobře nevypadal. Zdálo se, že vůbec nespal. Seděl na té samé židli, oba lokty opřené o stůl, a okusoval si spodní ret. Když jsem vešel, ani nevzhlédl.

Dveře se za mnou zavřely, posadil jsem se, díval se na něj a čekal. Usoudil jsem, že míček je na jeho straně kurtu.

„Ta tvoje historka stojí za houby,“ utrousil nakonec.

„Jasně,“ přitakal jsem.

Letmo na mě pohlédl, jako chlap, kterého něco zatraceně hodně žere. Věděl jsem, že chce víc, ale má smůlu. Ještě chvíli si kousal ret a nakonec mě vyzval: „Musíš mi dát něco jiného. Něco konkrétního, po čem bych mohl jít.“

Pozoroval jsem ho. „Mám hlad,“ prohlásil jsem nakonec.

„Do prdele práce!“ zavrčel a zvedl se. Otevřel dveře a zařval do chodby o kafe a chleby. A aniž by čekal na odpověď, práskl za sebou dveřmi. „Kdo je tvůj kontakt v Páté koloně?“

Počítal jsem do tří, než jsem odpověděl.

„Chlápek jménem Perkins.“

„Kdo ještě?“

Pět.

„Nikdo.“

„Máš jen jeden kontakt?“

„Můžu si zapálit?“

Posunul ke mně balíček a čekal, zatímco jsem si zapaloval. Potáhl jsem a vychutnával si cigaretu. „Máš jen jeden kontakt?“ zeptal se znovu.

„Můžu si tu krabičku nechat?“

Zamračil se. „Nech si tu zasranou krabičku. Měl jsi jenom jeden kontakt?“

Přikývl jsem. „Jenom jeden.“

„Jak dlouho jsi byl členem?“

„Nebyl jsem členem. Mluvili o možnosti spolupráce.“

„Jaké spolupráce?“

Pokrčil jsem rameny. „Možná sdílení informací.“ Znovu jsem pokrčil rameny a odklepl popel z cigarety.

„Kolik jsi jim toho řekl?“

Podíval jsem se na něj a zvažoval důležitost otázky. „O

čem?“

„Keyhoe… vražda…“

„Aziz…?“ dodal jsem za něj.

Tentokrát pokrčil rameny on a vzal si z balíčku cigaretu.

„Znáš mě, Mankoo. Nejsem zrovna ukecanej. Radši poslouchám,“ poznamenal jsem.

Přikývl. „Jo.“ A pak: „Jak se s tím Perkinsem spojím?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Nespojíš.“

Opřel se a rozhodil ruce. „Tak jak ho kontaktuješ ty?“

„Nekontaktuju. Nekontaktoval. On se spojil se mnou.

Nasadil na mě agenta, ten mě dostihl a odvedl k Perkinsovi.“

„Kam?“

„Zavázali mi oči. Stejně každé místo používají jen jednou. Potom se přesunou. Říkal jsem ti to. Jsou to profíci.“

Položil si ruce na spánky. „Nedá se říct, že bys dvakrát spolupracoval, Liame.“

Kouřil jsem a pozoroval ho. Čekal, dokud si neuvědomil, že se mu nechystám odpovědět. Potom se ke mně naklonil a naprosto vážně, napjatě zašeptal: „Chceš, abych ti pomohl nebo ne?“

To byl ten problém s Hardavem Mankooem. Jako vyšetřovatel se narodil, ale jako herec nestál za zlámanou grešli. Na chvíli mě zaplavil smutek. Včera se dostal tak blízko. Opravdu blízko. Alespoň na chvíli se zajímal také o něco jiného, než jen o sebe. Ale nikdy mu to nevydrželo.

Nemohlo. Jeho já by mu to nedovolilo. Navždycky se z něj stala součást systému, součást té mašinérie. Věděl jsem, že takový být nechce, ale měl zhruba stejnou naději, že bude jednou sám k sobě upřímný, jako že déšť začne padat nahoru, zpátky do mraků. Usmál jsem se na něj a odklepal si popel z cigarety. „Samozřejmě,“ odpověděl jsem.

„Tak jak mám dostat ten podělanej počítač do Páté kolony, když mi neřekneš, jak se s nimi mám spojit?“

Znělo to fakt upřímně. „To máš těžké. Myslím, že budeš muset použít svoje vlastní zdroje. Moc bych si přál, abych ti mohl pomoc, Hardave. Opravdu.“

Sklopil hlavu. Viděl jsem, jak se jeho prsty vzájemně dotkly. Kousal si ret. Potom prohlásil, aniž by se na mě podíval: „Tak jo. Uvidím, co se dá dělat.“ Zhluboka se nadechl a pokusil se mi podívat do očí. „Ale musíš mi říct, kde ten počítač je.“

Čekal a úzkost mu skoro zkřivila obličej.

Usmál jsem se na něj, poposedl si na židli blíž ke kraji a lokty se opřel o stůl. Prstem jsem mu naznačil, aby se ke mně naklonil, a když to udělal, zašeptal jsem mu do ucha: „Co mi zaručí, že ho nevezmeš a nepoběžíš s ním tak rychle, jak jen ti ty tvoje krátké tlusté nožičky dovolí, a rovnou ke Grummanovi a jeho velkým smradlavým, pěstěným, zkurveným prackám?“

Opřel jsem se a dál se na něj usmíval. Zíral na mě a jeho obličej získal tmavě rudý odstín. Věděl jsem, že má něco v plánu a předtím, než stihl zareagovat, jsem dodal: „Neposer to, Mankoo.“ Zvedl jsem pravou ruku, ukazováček a palec se mi skoro dotýkaly. „Takhle daleko jsi od velkého povýšení. Akorát musíš být chytrý. Chyť mě do pasti, podveď mě, přesvědč mě.“ Krátce jsem se zasmál. „Faktem je, Mankoo, že když mi došlo, že mě Grummanovi muži sledují, nechal jsem ten počítač na místě, kde ho nikdy nenajdou. V Grand Union. Je ztracený navždy, pro Pátou kolonu i pro tebe.“ Podíval jsem se na něj. „Ale jak si tím můžeš být jistý? Možná tě jenom tahám za fusekli. Možná ti nevěřím. Co uděláš, abych ti uvěřil, Mankoo?“

Najednou vstal a s rukama v kapsách začal obcházet celu. Nakonec dlouhými kroky připochodoval ke mně, jednou ruku sevřel hranu stolu a druhou opěradlo mojí židle.

Naklonil se ke mně tak blízko, že jsem na uchu cítil jeho dech. Skoro na mě plival, když mluvil. „Prokristapána, O’Neile! Jestli je to, co říkáš pravda, pak je v zasraným zájmu všech, něco udělat! Dobře, nejsem pojebaná Sněhurka. Jsem sebestřednej parchant a chci povýšení, prachy a bejt za dobře s podělanýma pohlavárama, bez ohledu na to, co jsou zač! Ale nerad kryju ty, co mají prohrát a jestli jdou Dómeři ke dnu, chci, aby si o mně kdokoliv, kdo má nastoupit po nich, myslel, že jsem jeho kámoš! Kde je, do prdele, ten harddisk?“

Otočil jsem se, abych se na něj mohl podívat. „Dělá se mi z tebe zle, Mankoo.“

Poulil oči jako dvě natvrdo uvařená vejce. Chraptěl a na čele mu vystouply žíly. „Umřeš, O’Neile. Nechtěl jsem to takhle. Mám tě rád, ale sám sis to na sebe přivolal tou svojí zasranou paličatostí. Nech mě to převzít a přispět svou troškou do mlýna. Proboha, copak to není v zájmu všech?“

Vstal a rychle přešel do středu místnosti, chvíli tam stál zády ke mně a potom se otočil. Zatínal zuby, jako by cedil slova skrz nával vzteku. „Chceš se vrátit zpátky do programu?“

Nechtěl jsem na to odpovídat a naštěstí jsem ani nemusel, protože se ozvalo zaklepání na dveře. Mankoo zavřel oči, zhluboka se nadechl a zavolal: „Ano?“

Dveře se otevřely a dovnitř vešel seržant. Nesl tác s obloženými chleby a kafem. Položil ho na stůl a otočil se k Mankoovi. „Máte telefon, šéfe,“ oznámil mu.

Mankoo na mě chvíli zíral. „Jasně. Tak dobře,“ prohlásil potom. „Co kdybys o tom trochu přemýšlel, zatímco budu pryč, O’Neile?“

„Jasně, Mankoo. Přesně to udělám,“ odpověděl jsem mu.

Odešel a práskl za sebou dveřmi.

Mohl být pryč tak patnáct minut. Když se vrátil, vypadal pobledle a třásly se mu ruce. Dokonce se to ani nesnažil zakrýt. Zavřel za sebou dveře, zůstal stát a díval se na mě.

Viděl jsem, jak mu po čele stéká potůček potu a mizí v obočí.

Po chvíli se zahihňal. „Páni!“ zavolal na celou místnost.

Sedl si proti mně a znovu se přinutil se zasmát. Měl jsem pocit, že se mě snaží do něčeho zasvětit, ale netušil jsem do čeho.

„Páni!“ zopakoval. „Teď jsi mě vážně dostal!“ Dál vrtěl hlavou. Pak přestal a začal přikyvovat. „Bylo to pořádně promyšlený! Chci říct, myslím, že jsi dostal úplně všechny!“

Nahrbil se v ramenou. Přestal se smát, jeho hlas začal na místo toho znít bezmocně a zoufale. „Chci říct…“ Vypadalo to, jako by se ptal všech. Celého světa. Boha, jestli existuje.

„Koho to mohlo napadnout? Všichni ti to zbaštili!

Bezpečnost stála na tvojí straně…“

Zvedl se a začal rázovat po místnosti. Sledoval jsem ho a čekal na nějakou nápovědu. Nakonec se ke mně otočil.

Ztěžka oddechoval. Připadalo mi, že se možná i rozbrečí.

„Hele, Liame. Jen jsem hrál takovou habaďůru. Víš to, vid? Chci říct, muselo to vypadat dostatečně přesvědčivě, když jsem chtěl dostat ten disk, ne? Vždycky jsem byl loajální. Loajální vůči nám, chci říct. Věděl jsi to celou dobu, že jo? Věděl jsi, že držím hubu a krok. Je to tak?

Jakmile bych ho dostal, hned bych ho běžel dát Grummanovi. Přísahám Bohu, že jo!“

V hlavě mi to šrotovalo. Natáhl jsem se po cigaretách a velice pomalu jednu vyndal. Usilovně jsem se soustředil na její zapalování. Když začala hořet, pomalu jako med stékající ze lžíce, zhluboka jsem z ní potáhl a rozvážně vyfoukl hustý sloupec kouře ke stropu. Pozoroval mě při tom, jako kdyby to byl nějaký kouzelnický trik. „Kdo ti volal, Mankoo?“ zeptal jsem se.

Polkl a zadíval se na zem. „Grumman.“

Nevím proč, ale jakési tušení mi napovědělo, abych přikývl, jako kdybych to, co řekl, čekal. „Co přesně ti říkal?“ Snažil jsem se mluvit co možná nejrozvážněji.

Zamračil se. Podíval jsem se mu zpříma do očí. „Potřebuji to slyšet slovo od slova, Mankoo.“

Znovu polkl. Namáhavě oddechoval, soustředil se.

„Řekl, že tě máme okamžitě propustit. Říct ti, že vyšetřování bylo uzavřeno. Že máš jít domů a oba dva, ty i paní Keyhoe, obdržíte v patřičný čas odměnu. Taky mi řekl, abych ti vyjá… abych ti vyjádřil jeho díky a nejhlubší úctu.“

Když mi to vykládal, zračila se mu v očích skutečná hrůza. Na chvilku jsem se zamyslel. Stačila mi chvíle.

Závěry, které Mankoo z rozhovoru vyvodil, byly naprosto zřejmé. Myslel si, že se stal součástí vyšetřování Vnitřní bezpečnosti. Ta někdy pracovala dost sofistikovaně, ale nikdy ne až tak moc sofistikovaně. Zvedl jsem se a zastrčil Mankoovi cigarety do kapsy košile. Sledoval mě. Do očí se mu draly slzy. Dělalo se mi z něj zle, ale nemohl jsem si pomoct a musel ho litovat. Zvážil jsem to a nakonec prohlásil: „Neboj, Mankoo. Nikdo ti neublíží. Nikoho nijak neohrožuješ. Na to, abys někoho ohrožoval, jsi moc blbej.“

Došel jsem ke dveřím a otevřel je. Cítil jsem, jak se do mých zad zabodává jeho naštvaný pohled. Otočil jsem se a poručil si: „Sežeň mi G-auto, Mankoo. A vrať mi moji zbraň.“

„Jistě, Liame. Jistě,“ přikyvoval.

Zvedl se a pospíchal ke dveřím. Tam se na chvíli zastavil a zaváhal. Nemohl si pomoct. Otočil se a zadíval se na mě.

„Takže Keyhoe… je…? Byl…?“

Zavrtěl jsem hlavou, s přimhouřenýma očima jsem se na něj podíval skrz cigaretový kouř. „Informace jsou nebezpečné, Hardave. Myslím, že to nechceš vědět.“

Otočil se. Vyšel ven, pořád se ještě potil, ale už se netřásl.

Nasedl jsem do G-auta a dokouřil cigaretu. Užíval jsem si déšť dopadající na přední sklo a snažil se srovnat si to v hlavě. Vůbec mě nechtěli vyslýchat. Dokonce ani nechtěli přiznání. Byla to jenom show. Kdyby jim o něco šlo, použili by opravdového profesionála a ne pitomce Mankoova kalibru. Mankoo byl dobrý policajt a dokázal se docela dobře vypořádat s vraždou nebo s loupeží. Ale nikdy se mu nepovede rozlousknout něco tak velkého. Zavřeli mě tam, aby mě potrestali. Stejně jako zavraždili Keyhoea takovým způsobem, jaký považovali za odpovídající. Rituální trest za vzdorování mašinérii.

Zatracená mašinérie. Ucítil jsem, jak se mi v břiše pomalu zvedá horká vlna nenávisti a stoupá mi přes hrudník do hlavy. Rozpohybovala mi ruce a nohy. Donutila mě přemýšlet. Poháněla mě. Otevřel jsem okýnko a vyhodil nedopalek cigarety ven do deště. Sledoval jsem, jak ho voda uhasila a začala rozpouštět. Zavřel jsem okno a zapnul stěrače. Ve zpětném zrcátku, jsem viděl Mankoovu postavu, která ve šplíchancích vody mizela a znovu se objevovala, jak stojí ve dveřích a dívá se za mnou. Nastartoval jsem a vyrazil velkými železnými vraty ven z parkoviště.

Jezdil jsem dobrou půl hodinu křížem krážem, jak mě napadlo, a nespouštěl oči ze zpětného zrcátka. Aziz věděl, kdo je můj kontakt. A jestliže to věděl, předal informaci Grummanovi. Ale teď byl Aziz po smrti a Perkins uzavřel všechny sítě a buňky, které by mohly být díky Azizovi infiltrované. Takže jsem musel předpokládat, že mě sledují, ať už Grummanovi nebo Mankoovi muži. Ať už se měly věci jakkoliv, chystal jsem se odolat nutkání vyrazit rovnou za Andym a předat mu informace o počítači.

Trvalo mi asi deset minut, než jsem si všiml G-auta a dalších třicet, než jsem si uvědomil, že jsou to jedni z Mankoových hochů. Z toho, jak se na mě dívali, když jsem zahýbal doleva, se dalo odhadnout, že netuší, jestli jsem z Vnitřní bezpečnosti nebo o co tu k čertu vlastně jde. Takže se rozhodli hrát při zdi. Ostatně jako vždycky. Dalších pět minut mi trvalo, než jsem je setřásl. Nebylo to těžké. Udělal jsem osmičku kolem pár bloků a na příští křižovatce jsem zastavil v protisměru vedle nich. Stočil jsem okýnko.

Gestem jsem naznačil řidiči, že by měl udělat to samé.

Poslechl a zamračil se na mě.

„Vyřiď kapitánu Mankoovi, že tohle v mojí zprávě nebude vypadat dobře,“ zavolal jsem na něj. „A taky mu vyřiď, že Grummana to pěkně naprdne. A jestli si chce udržet práci, ať mě přestane sledovat.“

Pak jsem se vyklonil z okýnka a prostřelil jim přední kolo. Nechal jsem je stát v dešti a kopat do kol.

Přemýšlel jsem, že bych vyrazil do Algarve, ale nějak mi ten nápad neseděl. Měl jsem tušení, že něco není v pořádku.

Stejně tak jsem věděl, že pokyny, které poslal Grumman, jsou precizní a věděl, že jim budu rozumět. Oznamoval mi tak, že mají Betty Keyhoe a možná jsou ochotní přistoupit na nějakou dohodu. Usoudil jsem, že ona dohoda by se nejspíš mohla týkat počítače. Možná.

Jezdil jsem kolem dokola další půl hodinu, abych si to srovnal v hlavě. Nakonec jsem dospěl k závěru, že beztak nic nevymyslím, protože jsem pořád nevěděl příliš mnoho věcí. Nepřestával jsem se dívat do zpětného zrcátka, věděl jsem, že mě nikdo nesleduje, takže jsem zamířil ke Grand Union. Cestou jsem zajel na okraj bloku plného chudě vypadajících bytů, v nichž žili Sušší. Vyšel jsem do druhého patra a náhodně si vybral byt. Zabušil jsem na dveře, a když se ozval hlas, který se ptal, kdo to je, vyštěkl jsem: „Policie!“

Dveře se otevřely na délku bezpečnostního řetízku a vykoukla na mě půlka obličeje. Byla to stará tvář a za to, co jsem potom udělal, jsem se nenáviděl. Namířil jsem na ni hlaveň pistole a přikázal: „Otevři.“

Tvář se začala třást. Slyšel jsem rachocení řetízku a dveře se otevřely dokořán. Stál v nich muž kolem padesátky v šedém svetru na knoflíky. Zevnitř jsem zaslechl žvatlání televize a na chvilku jsem zauvažoval, jestli viděl můj obličej ve zprávách. „Jsi tady sám?“ zeptal jsem se.

Přikývl. Nemohl mluvit, protože se mu příšerně třásly rty. Zastrčil jsem si pistoli za opasek a zavrčel na něj: „Tohle je policejní záležitost. Ukaž mi telefon. Rychle!“

Spěchal do pokoje s televizí a namířil třesoucí se ruku na IT-fon. „Je další jednotka v ložnici?“ prskl jsem na něj.

Zavrtěl hlavou. „N-n- n- …“

„Jdi do ložnice. A nechoď ven,“ přikázal jsem mu.

Udělal, co jsem mu řekl a vypadal vděčně.

Zvedl jsem sluchátko a vytočil číslo do Algarve. Ozval se Andy: „Jo?“

„Andy?“ zeptal jsem se.

„Jo… kdo…“

Mluvil jsem rychle. „Existuje chlápek…“ popsal jsem Perkinse. „Ukázal se dvakrát, třikrát a mluvil o tom, jak je počasí hezké.“

Na chvíli se rozhostilo ticho. „Jo. Hele, o co jde?“

Skočil jsem mu do řeči. „Je z Páté kolony. Čeká na vzkaz. Něco pro něj mám a ty to musíš vyzvednout.

Rozuměls?“

„Co jsi zač?“

„To je jedno!“

„Musíš mi něco říct, abych nezavěsil.“

V hlavě mi to šrotovalo. Potřeboval jsem to rychle vyřídit. Střelil jsem naslepo.

„Posílá mě Rebecca.“

Následovalo další dlouhé ticho. „Tak jo,“ odvětil nakonec.

Nadiktoval jsem mu adresu ve Finchley Village. „Za tři hodiny se tam sejdeme. Předám ti balíček. Bude těžký.

Takže přijeď G-autem. Rozuměls?“

„Rozuměl.“

Zavěsil jsem a vešel do ložnice. Starší pán seděl na posteli a díval se na mě. Vzal jsem si z jeho skříně náruč šatů a převlékl si košili a sako. Podíval jsem se na muže, který pořád ještě seděl na své posteli. „Honí mě ilegální arabsko-mimozemská organizace. Převlékají se za policisty.

Jestli se tu bude někdo po mně ptát, neviděls mě, jasný?“

Byla to hodně hloupá báchorka, ale něco jsem říct musel.

Přikývl a já zmizel.

Venku jsem si natáhl kapuci a schoulil se před deštěm.

Pomalu jsem se coural pryč, G-auto jsem tam nechal pro potenciální čumily k očumování.

Cesta ke kanálu Grand Union mi zabrala dvě hodiny.

Když jsem se konečně dostal k velké, bahnité promenádě, byl jsem vyčerpaný a promoklý na kůži. Odbočil jsem z hlavní cesty a vydal se přes rozlehlé, bahnité plochy.

Připadal jsem si jako pod obrovským mikroskopem a každý zatracený tajný agent v Unii mě sledoval. Po čtvrt hodině jsem se dostal k prvnímu velkému kopci bahna. Pomalu jsem se na něj vydrápal a zastavil se nahoře. Podíval jsem se zpátky na cestu, kterou jsem přišel, ale neviděl jsem živou duši. Otočil jsem se a sklouzl dolů na druhou stranu kopce.

Nohy jsem měl obalené bahnem a namáhavě se brodil dál.

Před sebou jsem uviděl skladiště. Věděl jsem, že mi nezbývá moc času a zbytek bahenního pole jsem napůl přeběhl.

Nakonec jsem obrovskými dveřmi vstoupil dovnitř a sundal si kabát. Byl nasáklý vodou a vážil snad metrák. Odhodil jsem ho na paletu a běžel přes obrovský, prázdný prostor.

Doběhl jsem do malé kanceláře a našel hromadu zakrytou stolem v naprosto stejném stavu, v jakém jsem ji zanechal.

Srdce mi divoce bušilo a sám sebe jsem se ptal, jak dlouho vydrží Andy čekat. Popadl jsem stůl, odhodil ho a začal se prohrabovat pytli a sutí, které jsem navršil na počítač. Čekal tam na mě.

Omotal jsem ho pytli a igelitem a přehodil si ho přes rameno. Znovu jsem se rozběhl přes ohromné skladiště směrem k obrovskému, šedě zářícímu rámu dveří. Našel jsem kabát a oblékl si ho. Vyrazil jsem ke strmému bahnitému údolí, kde jsem nechal zaparkované G-auto.

Snažil jsem se bahnem běžet, ale pořád jsem klouzal a padal.

Asi po pěti minutách, jsem to místo našel a začal seškrabávat bahno stejným kusem dřeva, s jehož pomocí jsem ho před dvěma týdny pohřbil. Když byla většina bláta pryč, opřel jsem se a odpočíval. Lapal jsem po dechu a přišlo mi, že každou chvílí omdlím. Podíval jsem se na hodinky. Řekněme, že mi cesta tam zabere deset minut.

Řekněme, že patnáct minut počká. Tím bych získal pětadvacet minut. Otevřel jsem dveře a pevný disk schoval pod zadní sedadlo. Narovnal jsem se a prohlédl si G-auto ze všech úhlů. Skrýš z venku nebyla vidět. Vytřel jsem si rukávem vodu z očí, nadechl se a chystal se otevřít dveře.

Pak jsem ucítil, jak se mi do zad zarylo něco malého a pevného. Nic jsem neslyšel. Nic jsem neviděl. Ale najednou to tam bylo. Hlas – velice zvláštní hlas, čistý a příjemný, ne moc hluboký, spíš vyšší, trochu chlapecký. Říkal: „Dle instrukcí jsi měl jít domů.“

„Co jsi zač?“ zeptal jsem se.

„Nastup do auta nebo tě střelím do nohy,“ opáčil hlas.

„Dobře. Nastupuji. Nestřílej,“ chrlil jsem ze sebe rychle.

Nechal jsem kus dřeva, se kterým jsem odklízel bahno, ležet na kapotě G-auta. Natáhl jsem se pro něj, jako kdybych ho chtěl odendat, abych mohl řídit. Došlo mu, co se chystám udělat, přesně o vteřinu pozdě. Otočil jsem se, přikrčil se a praštil ho prknem přes ruku. Ve chvíli, kdy se prkno s jeho rukou setkalo, jsem si všiml, že je to jeden z těch velkých klonů, co má Grumman pořád kolem sebe. Udeřil jsem ho silně a nejsem žádná sušinka, ale on s sebou jenom cukl.

Uslyšel jsem výstřel z pistole a uviděl, jak z hlavně vyšlehl plamen. Horký závan vzduchu se mi otřel o obličej. Znovu jsem se napřáhl a praštil ho prknem do boku. Zamrkal a praštil mě hřbetem ruky přes obličej. Projela mnou nepředstavitelná bolest. Uviděl jsem oblaka, oblohu a déšť padající z výšky. Pak jsem přistál na druhé straně auta.

Zvedl jsem hlavu. Můj mozek byl ochromený. Natáhl po mně obrovskou pracku a popadl mě za zátylek. Jednou rukou mě postavil na nohy.

„Nastup. Sednu si na místo spolujezdce. Jeď do svého bytu.“

Zadíval jsem se na jeho bezvýraznou tvář a ucítil nápor nenávisti. Připadal jsem si slabý a z rány, kterou mi dal, se mi dělalo zle od žaludku, ale nenávist, která mě zaplavovala, to přetloukla. „Polib si prdel!“

Nebylo to chytré. Vykopl jsem pravou nohu a naremploval ho do rozkroku. Viděl jsem, jak se mu oči zamlžily bolestí a nakopl ho znovu. Volnou rukou mě dvakrát praštil přes obličej. Pak mě zvedl za opasek nad hlavu a odhodil mě. Měl jsem štěstí, že jsem přistál do měkkého bahna jednoho z kopců. Kdybych přistál na suché zemi nebo na betonu, zlomil bych si páteř. Ležel jsem, do hrudníku se mi zakusovaly ostré jehličky bolesti a snažil se popadnout dech. Došel ke mně a podíval se mi do tváře.

„Tohle nedělej. Je to hloupé. Nastup si do auta.“

Snažil jsem se zvednout. Už jsem takové hajzly zabil předtím. Jeden vypadal jako druhý, takže bych mohl dostat i tohohle parchanta, kdybych k tomu jenom dostal příležitost.

Ale byl jsem moc slabý. Přelétl jsem očima G-auto. Potom jsem se podíval na něj.

Uvědomil jsem si, že mě sledoval z velké vzdálenosti.

Harddisk neviděl. Nevěděl, že je v autě. Natáhl jsem k němu ruku. „Dobře. Vyhráls. Budu řídit.“

Zvedl mě a pomohl mi ke dveřím řidiče. Otevřel jsem je a chystal se nasednout, když mě zarazil: „Počkej.“

Namířil na mě zbraň. Přešel k místu spolujezdce. Otevřel dveře a nastoupil. Slyšel jsem jeho hlas zevnitř. „Dobře.

Teď pojď.“

Nasoukal jsem se dovnitř a podíval se na něj. Chvíli mě pozoroval a zeptal se: „Jsi v pořádku? Potřebuješ si odpočinout?“

„Ne,“ odpověděl jsem po chvíli.

Nakonec jsem nastartoval a vyrazil. Jeli jsme deštěm k mému bytu a já se snažil soustředit. Pocit prázdnoty mi začal prosakovat z žaludku do rukou a nohou, spolu s vyčerpáním, bolestí a všudypřítomnou odevzdaností. K

Andymu se teď už nedostanu. Poslední jiskřička naděje zhasla. Až přijde Perkins do Algarve příště, Andy mu řekne o telefonátu. A pak o setkání, k němuž nedošlo, a dospějí tak k nevyhnutelnému závěru. V té době už budu mrtvý. Snažil jsem se s tím pocitem bojovat, ale věděl jsem, že prohrávám.

Zapálil jsem si cigaretu a přístrojové desce poručil: „Rádio.“

Něco, cokoliv, co by mohlo tu prázdnotu vyplnit. Displej se rozzářil a ozval se ženský hlas. „Představitelé ministerstva obrany dnes oznámili, že odborníci na kybernetickou obranu překazili vlnu útoků na Západní obranný systém vedenou nájezdníky z Východu. Útoky, které trvaly dvacet čtyři hodin, dosáhly počtu tří tisíc a směřovaly z oblastí v Číně a na Blízkém východě. Úřady uvedly, že cílem útoků bylo v prvé řadě implantovat viry do počítačových obranných systémů, mimo jiné do laserem řízených satelitů. Byly však zaznamenány i pokusy o sběr obranných zpravodajských informací. Prezident chválil britskou počítačovou ochranu, dle něj je jednou z nejlepších v Unii. Přesto však zdůraznil, že v budoucnu bude nutné investovat do jejího vylepšení.“

Zprávy skončily a začala hrát hudba. Kolikrát jsem podobné zpravodajství slyšel, aniž bych mu věnoval pozornost? Stokrát? Tisíckrát? Snažil jsem se soustředit na silnici před sebou. Ve zpětném zrcátku zazářila světla a čtyři auta prosvištěla kolem. Jejich jasná zadní světla mizela v temnotě. Snažil jsem se dál přemýšlet, dát dohromady otázky, sestavit nějaké odpovědi, ale mé myšlenky, které už předtím nedržely dvakrát pohromadě, vyhasínaly jako jiskry za studené noci. Podíval jsem se koutkem oka na obra sedícího na vedlejším sedadle. Naprosto lhostejně se díval před sebe do deště a tmy. „Jak to, že všichni vypadáte úplně stejně?“ zeptal jsem se.

Na chvíli se na mě zadíval, a potom znovu stočil pohled na silnici.

Nevydržel jsem to a nakonec se znovu zeptal: „Co jsi zač? Jak se jmenuješ?“

Znovu se na mě podíval a odpověděl: „Nemám ti poskytovat žádné informace. Prostě jeď domů, jak stálo v instrukcích.“

„Dobře. Tak jo,“ povzdechl jsem si.

Po dvaceti minutách se před námi začala rýsovat matná záře Ealingského dómu. Měl jsem pocit, že se mi zavírají oči a zatřásl jsem hlavou. „Zprávy!“ zavrčel jsem na přístrojovou desku a na zeleně podsvíceném displeji se začala míhat čísla. Zastavila se na zpravodajském kanálu.

Ozval se hlas, v němž jsem poznal ministra obrany.

„Velikost raketového arzenálu dosáhla požadovaných čísel. Jsme velice hrdí na odvedené úsilí a na oběti, které lidé přinesli tváří v tvář této hrozbě. Ale musím zdůraznit, že to, čeho jsme dosáhli, přestože je to významné, nestačí.

Můžeme říct, že dnes bychom se prvnímu útoku nepřátelské síly z vesmíru mohli postavit. Ale pokud byste se mě zeptali, zda bychom odolali frontálnímu útoku nepřátelské síly z vesmíru, musel bych odpovědět, že ne. Ne. Neodolali.

Investice musí pokračovat v neztenčené míře. A nejen v té míře, v níž jsou nyní, ale musí se zvýšit, jestliže se chceme s touto hrozbou utkat…“

Litanie pokračovala. Litanie, kterou jsem slyšel tolikrát, že jsem ji přestal poslouchat. Já a všichni ostatní obyvatelé Unie. Dómerské vysávání bylo stejně neviditelné jako ti Bahňáci, protože bylo všudypřítomné. Ale teď jsem znovu poslouchal a začínal vnímat. Vnímal jsem hrozby: hrozby mimozemské invaze, pronikání z Východu, hrozby přicházející zpoza zabezpečených hranic, zpoza našeho domovského světa. Hrozba, která ospravedlňuje naprosté zotročení lidstva. Odkud to hrozba přicházela? Kdo byli nepřátelé? Hlavu mi zaplavovala bolest, tepala mi ve spáncích. Co to Don říkal? „Projekt přežití je moc velký…“

Jaký projekt? Kdo ještě mluvil o projektu? Projekt úsvit, Projekt přežití…?

Otočil jsem se znovu na obra. „Co je to Projekt přežití?“

zeptal jsem se.

Znovu ke mně obrátil ten svůj zatracený, bezvýrazný obličej. „Žádné otázky,“ prohlásil.

Proplétal jsem se mezi přeplněnými stánky na Churchfield Road, poslouchal křik v dešti a kapky bubnující o celty, cítil ostré aroma chilli. Zastavil jsem na Newbourgh Road a díval se skrz čelní sklo na hemžící se, umírající život. Cítil jsem, že se na mě obr dívá. „Co teď? Zabodneš mi kudlu do srdce a přehodíš přes zídku tamtoho slumu?“

Zbraň mu ležela na klíně. Zvedl ji a namířil na mou hlavu. „Otevři dveře. Vystup napůl ven a zůstaň tak.“

Udělal jsem, co mi řekl, a čekal, až se druhou stranou vysouká ven. Namířil na mě pistoli přes střechu G-auta.

„Jdi. Jdi domů,“ rozkázal mi.

Popošel jsem asi dvacet metrů po Churchfield Road, kráčel těsně za mnou a zbraň mi zarýval do ledvin. Ulice byla plná lidí, jako ostatně vždycky. Nikdo pistoli neviděl.

Nebo pokud ano, usoudili, že to není jejich problém. „Jdi k předním dveřím,“ nařídil mi obrovský replikant. „Já zůstanu venku. Jestli utečeš, zlomím ti nohy a odnesu tě nahoru.“

„To je od tebe moc hezké,“ odpověděl jsem. „Vidím, že jsi moc milý muž.“

Šel se mnou až ke vchodovým dveřím mého paneláku.

Měl klíč, odemkl a jemně mě strčil dovnitř. Podíval jsem se na něj. „Jdi nahoru. Já zůstanu tady,“ nařídil mi.

PÁTÁ KAPITOLA

Vystoupal jsem po schodech a věděl, že stoupám vstříc své smrti. Věděl jsem, že na mě tam nahoře čekají. Neznal jsem podrobnosti, věděl jsem jen, že je po všem a že jsme prohráli. Z neznalosti podrobností mě zachvacovala podivná hrůza. Absolutní nedostatek naděje, totální kapitulace dodala nějakým způsobem podivnou důležitost podrobnostem toho, jak zemřu. Moje mysl se plně soustředila na nekonečné množství možností.

Zasunul jsem klíč do zámku, otočil jím a otevřel dveře.

Silný, kyselý zápach kouře okamžitě naplnil moje smysly, ale usoudil jsem, že jsem příliš unavený, než abych nějak reagoval nebo se k tomu vyjádřil. Než jsem si to připustil, zavřel jsem dveře. Potom se rozsvítilo světlo a já je uviděl, jak sedí rozsazení po pokoji. Grumman stál zády k plynovým kamnům a držel zbraň namířenou na mé břicho.

Modrooký, blonďatý obr seděl na gauči a usmíval se. I on držel automatickou pistoli, kterou na mě mířil, a na židli, na té s dírou, dřepěl Aziz a kouřil jednu z těch svých zatraceně nechutných cigaret. Ruce jsem měl vlhké potem a nepříjemně mi lepily a nedokázal jsem se rozhodnout, co mě bolí víc. Jestli záda, hrudník nebo hlava. Otočil jsem se a podíval se na Azize. Srdce mi divoce bušilo.

„Jsi mrtvej, zastřelil jsem tě,“ vyhrkl jsem dost hloupě.

Jen se na mě podíval. Z očí mu čišela ryzí nenávist.

„Abraham je genetik, O’Neile,“ ozval se Grumman. „Ten nejlepší. Proto je ve Vnitřním kruhu. Všichni jsme proti nehodám pojištěni. Vypěstovali jsme si spoustu náhradních dílů. Naštěstí se nám podařilo se k němu dostat včas a dokázali poškozený orgán nahradit. Ale není to ono, O’Neile. Jsi opravdu brutální zvíře a všem jsi nám způsobil mnoho bolesti a zármutku.“

Mluvil příkře a v jeho hlase zazníval špatně skrývaný vztek.

„Pěstujete si náhradní díly?“ zeptal jsem se.

„Samozřejmě. Potřebná technologie je dostupná. Proč bychom neměli?“

Znovu jsem se obrátil k Azizovi. Čirá nenávist, kterou jsem vůči němu cítil, nenávist, kterou jsem piplal během programu, mě pálila v hrudi. „Nedávej mi druhou možnost, Azizi,“ zavrčel jsem na něj. „Příště z tebe ty tvý zasraný vnitřnosti vyrvu a nakrmím jimi krysy.“

Rozhostilo se dlouhé ticho. Dívali se na mě a vzájemný odpor ve vzduchu skoro jiskřil. Potom Aziz promluvil a hlas se mu třásl: „Jako Donovi?“

„Jo,“ přitakal jsem. „Bude mi chybět. Byl to vážně správnej chlap. Jako ty, Azizi. Loajální. Dobrý kamarád.“

Znovu zavládlo ticho. „Nesmíš dávat vinu Abrahamovi, O’Neile,“ přerušil ho Grumman. „Tobě se nejspíš zdá, že zradil tebe, Perkinse i tu bláznivou organizaci, ale ve skutečnosti udělal správnou věc. Jsme bratrstvo. Jsme vzájemně absolutně loajální.“

Nohy se mi třásly vyčerpáním. Ale podíval jsem se na Grummana a zavrčel: „Tak proto jste zabili Keyhoea? Z

loajality?“

Smutně se usmál. „Nechytej mě za slovo, O’Neile. Na to nejsi dost chytrý. Loajalita je obousměrná cesta.

William nás zradil a musel za to být potrestán. A když Projekt trestá, nesmí to příšerné jen být, musí to tak i vypadat.“

Zamotala se mi hlava a udělalo se mi zle od žaludku.

Snažil jsem se nepřemýšlet nad tím, jak se Projekt chystá potrestat Betty Keyhoe a mě. Vytáhl jsem od stolu židli a sedl si. „Nejsem součást vašeho zatraceného Projektu. Jak ospravedlníte moji vraždu?“ zeptal jsem se. „Ani se mi to neobtěžujte říkat. Já vám to povím sám. Vyhrabete nějaký vyšperkovaný intelektuálský žargon, zamotáte to do něj a nakonec to vyzní tak, že je to vlastně v pořádku. Nazvete to Imperativem nezbytnosti nebo nějakým podobným žvástem.

Přesně to totiž šílenci dělají, aby ospravedlnili masakrování lidí.“

Aziz zíral na své dlaně, pomalu a silou si je třel palcem.

Myslím, že mu bylo zle. Grumman se ještě pořád usmíval.

„Nepotřebuji vaše zabití nijak ospravedlňovat, O’Neile,“

oznámil mi Grumman. „A nebude to žádný Imperativ nezbytnosti. Pijete nám krev a vaše zabití je nejjednodušším řešením. Navíc jste zavraždil jednoho z nás. Don na sebe před dvaceti lety vzal nejtěžší oběť. Žil mezi Bahňáky, aby sloužil Projektu. Brzy za to měl být odměněn a tys ho zavraždil. Musíš za to být potrestán a trest musí vypadat děsivě. Usmívej se, O’Neile. Budeš ve zprávách.“

Nepodíval jsem se na něj. Očima jsem se soustředil na Azize. „Víš, že jsi další na řadě, Azizi?“ zeptal jsem se ho.

Vyděšeně se na mě podíval. Potom na Grummana. „No jo,“

pokračoval jsem. „Vypadáš nervózně. Nějak se ti to všechno začíná zajídat, co? Jsi sráč, ale Keyhoe byl kámoš a tobě se nelíbí to, že ho zabili. Chybí ti. Řekl jsi mi to. Pamatuješ?

Nevypadáš moc šťastně, Azizi. Dostává tvoje věrnost trhliny? Jako ta jeho? Věř mi, když jsem si toho všiml já, tak oni taky. No, a když tvoje věrnost začne dostávat trhliny, objevíš se na seznamu.“

„Hezký pokus, O’Neile. Ale to nezabere. Aziz je naším členem už mnoho let. Billa pro nás zverboval on.

Nepochybuje, O’Neile. Je smutný, stejně jako my všichni, že jsme během jediného týdne přišli o tři milované členy.“

Zostra jsem se na něj podíval a on věděl, co si myslím.

Keyhoe byl jeden, magor Don druhý. Komu patřilo číslo tři?

Chtěl jsem se zeptat, ale ani jsem nemusel. „Ano, O’Neile,“

potvrdil mou obavu. „Tvoje zaměstnavatelka Elizabeth Keyhoe. Ještě není mrtvá, ale zítra touhle dobou už to bude mít za sebou. A to bude konec celé téhle smutné epizody.“

Všichni přítomní chvíli podivně přikyvovali, mumlali a dívali se na zem. Po chvíli ticha Grumman prohlásil: „Dobře. Pojďme.“

Žaludek se mi obrátil na ruby a srdce mi divoce tlouklo o žebra. Velký chlápek se zvedl a já přemýšlel o tom, že jestli dneska mám jít ke dnu, udělám všechno pro to, abych vzal Grummana a Azize s sebou. Všichni ostatní už také stáli a Grumman se usmál tím svým lehkým, leklým úsměvem: „Neboj se, O’Neile. Zatím ne. Potom ti to vysvětlím.

Nejdřív se trochu projedeme. Podíváme se za Betty. To se ti bude líbit, ne?“

Podíval jsem se na něj. „Jsi šílenec.“ Znělo to bezmocně.

Bylo to bezmocné. Ale něco jsem říct musel.

„Nejsem žádný malý, obyčejný človíček, jestli jsi tím myslel tohle, O’Neile. Ale všechna čest, to nejsi ani ty.

Zarputilý a hloupý, to ano. Brutální a animální, bezesporu.

Ale ne banální. A teď buď tak laskavý a zvedni se, ať můžeme jít. Čeká nás dlouhá cesta.“

Sešli jsme po schodech dolů. Obr zabodl svoji automatickou pistoli do jedné z mých modřin. Vyšli jsme do deště a shonu. Před námi stály zaparkované dvě velké G-dodávky a čekaly na nás. Grumman a velký blonďák mě vedli ke druhé v pořadí. Grumman odsunul boční dveře a obr mě chytil a hodil dovnitř. Zůstal jsem ležet tváří k zemi, a jakmile jsem popadl dech, všiml jsem si tří párů obrovských, černých bot. Vzhlédl jsem a uviděl tři obří plavovlasé replikanty, na vlas stejné jako chlap, který mě právě hodil do vozu. Usmívali se na mě. Ohlédl jsem se přes rameno. Grumman se opíral o dveře a smál se. Aziz stál vedle něj.

„Oni jen stejně nevypadají, O’Neile,“ prohodil. „Je jich zhruba šest tisíc a jsou stejní ve všech myslitelných směrech.

Jsou to moje děti. Navrhl jsem je a vytvořil. Milujeme je.

Jsou to naši ochránci v nepřátelském světě. A oni milují nás.

Bezpodmínečně. S absolutní oddaností žijí jen pro nás.“

Povzdechl si a chtěl zavřít dveře, ale pak se zarazil, a jako kdyby ho ještě něco napadlo, a dodal: „Dostalo se ti veliké cti, O’Neile. Viděl jsi věci, které nikdo mimo Vnitřního kruhu nikdy neviděl.“ Potom stiskl tlačítko a přes syčení zavírajících se dveří jsem ještě zaslechl: „A to zdaleka ještě není všechno.“

Dveře se zavřely, uslyšel jsem bouchnutí předních dveří a vyjeli jsme. Proplétali jsme se mezi stánky a tržiště v Actonu a brzy najeli na dlouhou, temnou silnici vedoucí na sever do pustiny. Světla zmizela a tma se zavřela kolem nás.

Jeden z velkých chlapů otevřel kufřík, vyndal masti a obvazy a s něžností, kterou byste čekali spíše od ženy, mi ošetřil a obvázal záda, boky a ruce. Potom z malé krabičky vyndal dva prášky a podal mi je. Podíval jsem se na něj, ale nespolkl je.

„To je arnika,“ vysvětloval mi. „Pomůže tvému tělo zmenšit otoky a modřiny a pomůže ti s usínáním. Cesta bude trvat dlouho. Potřebuješ se vyspat.“

Vzal jsem si prášky do ruky. Nebyly nijak cítit a já usoudil, že jestli jsou jedovaté, je tohle stejně vhodný čas na umírání, jako jakýkoliv jiný. Tak jsem je do sebe hodil. Lehl jsem si na podlahu na záda a tiché předení náklaďáku mě brzy ukolébalo. Byl jsem unavený. Naposledy, alespoň co si pamatuji, jsem viděl čtyři obrovské blondýny zírající na neviditelné místo, jakýsi imaginární střed náklaďáku.

Užívali si absolutní klid své absolutní stupidity.

Nevím, jak dlouho jsem spal, ale když jsem otevřel oči, seděli ti chlapi v naprosto stejné pozici, jako předtím, ale teď sem skrz střešním oknem pronikalo světlo. Chvíli jsem se na ně díval, ale oni mi pohled neoplatili. Asi po pěti minutách jsem se posadil a začal zkoumat ruce a tělo, abych zjistil, jak na tom jsem. Nebylo to tak zlé, jak by mohlo být.

Vlastně jsem se cítil mnohem lépe, než za celou poslední dobu. Podíval jsem se na obra, který se o mě postaral. „Je mi mnohem líp. Děkuju,“ oslovil jsem ho.

Ani nemrkl. Možná spal. Možná spali s otevřenýma očima. Zakručelo mi v břiše. „Bodla by trocha kafe,“

zauvažoval jsem nahlas.

V tu chvílí se na mě všichni čtyři najednou podívali. Ale promluvil jenom jeden: „Najíš se. Brzy.“

Pak znovu zmlkli a čekali.

Po zhruba patnácti minutách se hučení motoru změnilo, začali jsme zpomalovat. Zahnuli jsme doleva a země začala být hrbolatá. Jeli jsme pomalu, nadskakovali, zpomalovali, zrychlovali a točili se. Potom jsme začali strmě stoupat a vypadalo to, že motor řve a zabírá ze všech sil. Nakonec, po několika hodinách takové jízdy, jsme najeli na rovnou plochu a zastavili. Než se se zasyčením otevřely zadní dveře, uběhla tak minuta, možná dvě. Ve dveřích stál Grumman, na tváři mu hrál úsměv, ale jeho oči se neusmívaly.

„Jsme tu. Vystupovat. Můžeme se pustit do příprav.“

Postavil jsem se, protáhl se a vyrazil ke dveřím. Na každé jejich straně stál jeden blondýn. „Přípravy?“

Podíval se na mě a jeho úsměv se nepostřehnutelně změnil. Možná do něj tentokrát zapojil i oči. Přál jsem si, aby to nedělal. „Na tvé exemplární potrestání, O’Neile.“

Vystoupil jsem do světle šedivého ranního deště a rozhlédl se kolem. Mhouřil jsem oči, jak mi do nich stékaly ledové kapky. Stáli jsme velmi vysoko, na vrcholu nějaké hory. Téměř na úrovni mraků. Mrzlo a déšť tu byl drsný, smíchaný s hustou, ledovou mlhou. Viditelnost nestála za moc, ale postřehl jsem, že v místech, kde jsme zastavili, cesta končila. Masa těžkých mraků, která zakrývala celou severní polokouli, visela kousek nad námi, jako nízký strop.

Po mojí levé ruce klesal prudký sráz, do hlubokého údolí se strmými stěnami. Napravo a přede mnou se svah mezi kameny a balvany prudce zvedal. Nerostla tu žádná vegetace, viděl jsem jen bahno a veliké, lesknoucí se mokré kameny. Déšť mě prudce šlehal do obličeje a drsný vítr ostře bičoval kolem skalních převisů. Podíval jsem se na Grummana. „Ten exemplární trest bude spočívat v tom, že mě shodíte z nějakého skotského kopce?“

Zavrtěl hlavou a jeden z blonďatých klonů mě postrčil dopředu. Všichni jsme začali stoupat, Aziz trochu zaostával a Grumman rázoval v čele, drápal se s rukama jako pařáty nahoru bahnem, ledem a přes kameny. Asi po deseti minutách jsme stanuli na hřebeni a pod námi, v hluboké jámě jsem uviděl betonový bunkr s kovovými vraty zabudovaný do jedné strany kopce. Klouzali jsme dolů bahnem, a když jsme se přiblížili, začala se velká železná vrata otevírat.

Vešli jsme do haly, která vypadala jako hangár, s chodbami vybíhajícími do všech možných směrů a zakusujícími se hluboko do skály. Prostory byly téměř prázdné a rozléhala se jimi monotónní, chladná ozvěna našich kroků. Občas se objevily hlídky, tvořené výhradně stejnými blonďatými replikanty. Až na to, že tady nosili uniformy a útočné pušky. Grumman se otočil na chlapa, který mě držel a přikázal mu: „Vezměte ho dolů, do C130.

Dejte mu nějakou snídani.“ Obrátil se, aby na mě viděl.

„Chceme, aby ses pěkně najedl, O’Neile. Ponížení v okamžiku smrti je díky tomu ještě dokonalejší.“

Potom mě odvedli do velkého výtahu, kterým jsme sjížděli asi čtvrt hodiny dolů. Výtah se s kovovým bouchnutím zastavil a replikanti mě vedli dalšími chodbami.

Minuli jsme místnost s otevřenými dveřmi, uvnitř jsem zahlédl obrazovky monitorující dění v mnoha místnostech.

Tohle místo, ať už bylo kdekoliv, tvořilo pořádný úl. Všiml jsem si, že u obrazovek sedí jen jeden chlap. Prošli jsme kolem a nakonec se zastavili před dveřmi označenými nápisem C130. Blonďák nastavil duhovku scanneru vedle dveří a ty se s hlasitým zasyčením otevřely. Hodili mě dovnitř.

Místnost mohla mít tak čtyři metry čtvereční a jejím jediné vybavení tvořila dřevěná lavice, stůl a židle. Čtvrt hodiny jsem seděl na lavici a díval se na stůl a židli, potom jsem si sedl na židli a dalších patnáct minut se díval na stůl a lavici. Všiml jsem si, že na lavici nejsou žádné lůžkoviny a věděl jsem proč. Zrovna jsem seděl ponořený do myšlenek na stole, když se dveře se zasyčením otevřely a dovnitř vešel plavovlasý klon s tácem. Kafe, croissant, toast, máslo a marmeláda, vajíčka a slanina. Položil to všechno na stůl.

„Kdybys chtěl přidat, stačí říct. Vidíme tě a slyšíme,“

oznámil mi.

Kývl na zeď za mnou a já si za lavicí poprvé všiml malého černého kolečka. Čočka kamery se zabudovaným mikrofonem. Neměl jsem hlad, ale ani náhodou jsem jim nehodlal poskytnout to zadostiučinění z toho, že mě dostali.

Posadil jsem se na židli a většinu toho snědl.

Po další čtvrthodině se dveře se zasyčením opět otevřely.

Očividně se mě snažili zabavit. Zvedl jsem hlavu a najednou jsem stál na nohou. V žaludku a srdcí mi hořel obrovský oheň.

Do cely hodili Betty Keyhoe. Se zasyčením se dveře zavřely. Vypadala hrozně. Dlouhé husté vlasy jí oholili a na sobě měla jen dlouhou nemocniční košili. Zaplavila mě vlna vzteku a bojoval jsem s ním, abych to na sobě nedal znát.

Podívala se na mě. Tvář měla umazanou od slz a oči rudé tak, jak je to možné jen po několika dnech nekonečného pláče. Vzal jsem ji do náruče a pevně ji k sobě přitiskl. A v jeden zvláštní okamžik jsem, uprostřed všeho toho neštěstí, bolesti a strachu, pocítil radost. Tu krátkou chvíli, co jsem ji držel, mi na ničem jiném nezáleželo. Nakonec jsem se trochu odtáhl a zašeptal jí do ucha. „Hlavně klid, holka. Vidí nás a slyší nás. Nedovol jim, aby viděli, že tě dostali. Zůstaň v klidu.“

Ustoupila dozadu, podívala se na mě. „Je mi fajn,“

usmála se. „Ale ty vypadáš hrozně. Zhubl jsi. Co ti to udělali?“

Uculil jsem se. „Měla bys vidět, jak dopadli ti ostatní.“

Zasmála se tomu a dokonce i bez vlasů, s nateklýma červenýma očima, to byla ta nejkrásnější bytost, jakou jsem kdy viděl. Věděl jsem, že zemřeme a stejně tak jsem věděl, že mám možná poslední šanci jí to říct, tak jsem jí to řekl.

Začervenala se, podívala se dolů na své ruce a potom se na mě usmála. Posadila se na židli u stolu. Já si zabral místo na lavici a díval se na ni. Tvářila se vážně a pořád si prohlížela ruce. „Byl to Abraham, víš to?“ prohlásila nakonec. „Měl jsi pravdu. Zavolal je.“

„Jsou členy nějaké organizace. Mluvil o ní tvůj manžel někdy?“

„Ne. Nikdy. Vím jen, že mají strašnou moc nad svými členy. Nemůžu uvěřit tomu, že by tohle Abraham udělal.“

„Jo. Ale udělal. Máš nějakou představu o tom, co dělají?

Jaký je jejich cíl?“

Zavrtěla hlavou. „Netuším.“

Seděli jsme v tichu. Po chvíli se zvedla a sedla si vedle mě na lavici. Objel jsem ji kolem ramen a zůstali jsme tak dobrou půl hodinu v naprostém tichu. Už nebylo co říkat.

Dveře se se zasyčením znovu otevřely. Změřil jsem si to.

Trvalo to pět vteřin.

Dovnitř nahlédl jeden z těch velkých chlapů. „Pojďte.

Pan Grumman vás chce vidět a ukázat vám, kde zemřete.“

Podíval jsem se na Betty, očima visela na mě a obličej měla úplně bílý. Stiskl jsem ji a hloupě ujistil: „To bude dobrý, děvče.“

Usmála se a zavřela oči, zlehka zavrtěla hlavou, jako by si myslela, že jsem se nejspíš zbláznil. Možná měla pravdu.

Potlačované návaly nenávisti a vzteku způsobovaly, že jsem měl pocit, že jsem opravdu zešílel.

Zvedli jsme se a následovali klona chodbou, kolem místnosti s obrazovkami k výtahu. Stoupali jsme asi tak tři minuty, poté se výtah se zasyčením zastavil. Dveře se otevřely, vystoupili jsme a proplétali se dalšími chodbami.

Nakonec jsme došli ke dvojitým železným dveřím pomalovaným černými a žlutými písmeny V. Blonďatý replikant přitiskl duhovku k optickému scanu a dveře se otevřely. Vešli jsme do veliké, kruhové místnosti, jejíž obvod byl ve stupňovitých řadách vyplněný sedačkami.

Vypadalo to tam jako v nějakém amfiteátru. Doprostřed umístili vedle sebe dva velké kamenné katafalky, každý něco přes metr vysoký a přes dva dlouhý. Nějak se mezi všechen ten chrom a kov nehodily. Mezi nimi stál malý stoleček s vyskládaným náčiním, k němuž patřily dva dlouhé, úzké nože, nějaké injekční stříkačky a skleněné nádoby s jakousi tekutinou. Grumman, oblečený v dlouhém, fialovém plášti, stál u bližšího kamene a bavil se s Azizem a několika klony.

Náš klon zasalutoval a oznámil: „Pane Grummane, pane, vedu vězně.“

Grumman se otočil a podíval se na mě. Jeho tvář byla naprosto bez výrazu. Na Betty se nepodíval. Jako kdyby si ani nevšiml, že tam je. „O’Neile. Chci ti ukázat, jak to všechno proběhne. Fakt, že v očekávání věcí příštích strávíte zhruba následující hodinu, umocní váš strach. Mým cílem je tě naprosto zničit, O’Neile. Jak psychicky, tak fyzicky. Vím, že v actonském policejním velitelství už jsi absolvoval dobré zahřívací kolo. Mým záměrem je jejich práci dnes dokončit.“

Vší silou jsem zatnul zuby. Cítil jsem, jak se mi v břiše vaří adrenalin, srdce mi začínalo bít jako splašené, ale dokud ve mně zbýval nějaký život, nehodlal jsem dát tomuhle hajzlovi najevo, že mám strach. „Celý se třesu, Grummane,“

pečlivě jsem volil slova v odpovědi. „Dal bych se ještě jeden dva croissanty? Pověz mi, pečeš je tady v tomhle areálu sám? Nebo je kupujete?“

Ignoroval mě a ukázal na kámen. „Položíme vás každého na jeden z těchto megalitů. Sejde se tu dost velké obecenstvo, O’Neile. Ve Vnitřním kruhu ses stal celebritou.

Povětšinou jsi poměrně silně nenáviděný, ale myslím, že tě zároveň všichni i tak trochu respektují. Tvrdohlavost je vlastnost, kterou obdivujeme, ale vražda Dona je něco, co ti nikdy neodpustíme. Zhruba za hodinu očekáváme delegaci čítající zhruba dvě stě osob, dorazí i ředitele Stanice. Přiletí, aby se stali svědky tvého potrestání.“ Otočil se ke mně, vůbec to nevypadalo, že by si dělal legraci. „Měl bys to brát jako čest. Takové pocty se nedostalo ani Williamovi.“

„Tohle má být poprava R-l?“ zeptal jsem se.

Odmlčel se a chvíli zíral na kameny. Vypadal roztržitě.

Potom pokračoval. „Přesně tak. Víš, co to znamená?

Rituální poprava 1. Smrt jako taková je naprosto bezvýznamná, O’Neile. Má však obrovský význam pro ty, které necháš za sebou. Nápor na psychiku při rituálu je nezměrný.“ Podíval se na mě. „Tohle postavení sis zasloužil. Ale to odbočuji.“ Ukázal na kameny. „Budete umístěni na kameny a injekčně vám bude vpraven do těla metafren. Jedná se o látku, která vám okamžitě zpomalí metabolismus a umožní vaším tělům absorbovat veliké množství otřesů a přežít dvě minuty po odstranění životně důležitých orgánů, aniž byste ztratili vědomí.“

Raději jsem Betty zachytil dřív, než se zakymácela a spadla. Otočil jsem se k ní a objal ji. Opřela se o mě a já vzal na sebe celou její váhu. Oba jsme věděli, že přesně to samé udělali Keyhoeovi. Znovu jsem se pohledem vrátil ke Grummanovi. Usmíval se tím svým prázdným úsměvem.

„Jakmile budete na kamenech a patřičně nadrogovaní, provedu před vybraným obecenstvem rituál trestu. Vyjmu vám tři životně důležité orgány. Stanou se z nich symbolické dary Projektu, abychom dokázali hloubku svého odevzdání Přežití.“

Obličej mu začal zvláštně zářit. Evidentně si to moc užíval. Usoudil jsem, že tohle byla část jeho práce, kterou měl obzvlášť rád. „O jakém přežití to mluvíš, Grummane?“

zeptal jsem se. „Seš magor! Máte dómy. Máte rakety. Máte technologii. Prokristapána! K čemu potřebujete tyhle zatracený hokuspokusy? Vždyť dokonce ani s jistotou nevíte, jestli jsou ti zatracení mimozemšťani nepřátelé! Aziz to musí od Rebeky vědět!“

Dlouho si mě prohlížel a poprvé se v jeho tváři objevilo upřímné pobavení. Ale tentokrát promluvil Aziz. „Ach ano.

Rebecca, která komunikuje s mimozemšťany.“ Tázavě se zadíval na Grummana a ten přikývl. Pak pokynul mně.

„Pojď.“

Následovali jsme je ocelovými dveřmi ven z amfiteátru a dál spletí chodeb. Na konci jedné krátké chodby jsme prošli dalšími kovovými dveřmi a ocitli se v obrovském hangáru.

Nad námi se klenula nekonečná kupolovitá střecha a na druhém konci byla vidět obří roletová vrata. Grumman kráčel dlouhými kroky, čímž jako by podtrhoval rozměry haly.

„Sem naši hosté dorazí. Venku je přistávací plocha a jejich plavidla sem budou přistavena na dotankování.“

Podíval se na mě s tím svým pobaveným úsměvem přes rameno. „Je to dlouhá cesta, O’Neile. Před návratem musí dotankovat.“

V žaludku jsem ucítil nepříjemné bodnutí, ale zahnal jsem ho. Tohle podezření mě až příliš znepokojovalo.

Důsledky mi připadaly až moc šílené.

Zamířil k malým dveřím ve zdi, nastavil oko ke scanneru a dveře se otevřely. Vstoupili jsme do dalšího výtahu a začali stoupat. Celou cestu nahoru, dokud výtah se zasyčením nezastavil, si mě prohlížel s tím zvláštním úsměvem. Dveře se otevřely a my vystoupili do zvláštní tmy.

Opřel se do mě nápor větru a připlácl mi vlasy k tváři.

Nejprve jsem nedokázal říct, co nebylo v pořádku. A pak mi to došlo, jako kdyby mě někdo kopl do hlavy. Nepršelo tu a nad hlavami nám nevisely žádné mraky. Stáli jsme na jakési obrovské terase ohraničené kamenným zábradlím. Než jsem dokázal sám sebe zastavit, rozběhl jsem se k okraji a podíval se přes něj dolů a potom nahoru na nebe. Pod námi ležela hustá vrstva mraků. Pod ní pršelo, jako vždycky, ale nad námi se rozprostírala ta nejneuvěřitelnější věc, jakou jsem kdy v životě viděl. Nezměrná, nekonečná báň nočního nebe, průsvitná a posázená miliony a miliony zvláštně zářících teček a pohybujících se světýlek. Zíral jsem s otevřenou pusou a Aziz v sobě dusil smích.

„Nikdy předtím jsi to neviděl, O’Neile? To je nebe! To jsou naše hvězdy!“ Pak zvážněl. „Tvoje ne. Patříš sem, mezi odpad.“ Potom se otočil k Betty. „Patří nám,“ říkal s naprostou vážností, „nám, kteří jsme schopni přinést oběti a zasloužit si je. Tohle je nebe.“ Odvrátila se od něj a zakryla si obličej rukama. Udělal krok dopředu a podíval se nahoru se mnou. Grumman se k nám připojil a prstem ukázal za sebe. Otočil jsem se a sledoval jeho prst. Zářil tam obrovský zlatý kotouč velký jako mince. „A tohle,“ prohlásil, „je Stanice.“

Žaludek mi zkroutil chlad a maso mi začalo cukat.

Obrátil jsem se na něj, střeva mi spaloval oheň. Znovu se usmál a třásl hlavou. „Ne, O’Neile. Nejsem mimozemšťan.

Nepřijeli předem, nežijí mezi námi, nespřádají žádné ukrutné spiknutí, aby napadli naši nebohou malou planetu.“

Najednou to na mě dopadlo a chlad uvnitř mě se změnil v led. „Žádní mimozemšťané neexistují, co? Nikdy neexistovali,“ poznamenal jsem.

Opřel se o zábradlí.

„Kdo by mohl tuhle planetu chtít, O’Neile? Umírá.

Konce tohoto století se nedočká. Poškození je s největší pravděpodobností nezvratné, a i kdyby ne, trvalo by stovky let, než by se život na Zemi stal alespoň trochu snesitelným a do té doby lidstvo vymře. Planeta bude patřit švábům a krysám. A,“ obrátil se a kývl hlavou směrem k zářící minci na obloze, „my odjíždíme. To, co vidíš, je obrovská vesmírná stanice, která nás, až nastane ten správný čas, odnese do našeho nového domova. Posledních čtyřicet let, od okamžiku, kdy jsme zjistili, že změny jsou nezvratné, budujeme na Marsu gigantickou biosféru.

Příští rok, možná o něco později, bude pro nás připravená. Nahoře v současné době žije jádro složené ze zhruba dvaceti tisíc vědců. Pracují na tom, aby to pro nás, až dorazíme do nového domova, bylo všechno příjemné.

Dohromady nás je asi šest milionů. Jeden milion z Británie, zbytek ze Severní Ameriky. Pokud jde o vás ostatní…“

chvíli přemýšlel, vítr mu připlácl pramen vlasů k čelu a okraje jeho pláště se v něm třepetaly jako šílené, „…vy ostatní jste odpad a zemřete utopení v bahně. Budete ohryzávat kosti druhých, abyste prodloužili svou mrzkou existenci o další den. Tam nahoře…“ Jeho oči přestaly vnímat okolí, objevil se v nich nefalšovaný úžas. Povzdechl si a zavrtěl hlavou. „Tam nahoře máme zelená pole, potoky, říčky, řeky, ptáky a vysokou. Slunce.“ Zůstal takhle stát a upřeně civět do dálky docela dlouho, potom se podíval na mě. Naprosto upřímně se usmíval. „Je to ráj, O’Neile. Ráj.“

Mrkl na hodinky. „Nicméně,“ prohodil s krátkým zasmáním, „nemůžeme si tu dál povídat. Čeká mě práce.“

„A co Rebecca?“ zeptal jsem se.

Odfrkl si. „Rebecca. Pátá kolona připravená přivítat anděle spásy z vesmíru. Naše otce. Naše stvořitele.“

Prohlížel si mě. Měl jsem z toho skoro pocit, jako by byl zklamaný. „Myslel jsem, že ti to dojde. Myslel jsem, že jsi dost velký cynik, O’Neile, abys to prokoukl. Tvůj kamarád Aziz je mistr kybernetiky. Vytvořit něco, jako je Rebecca, je velice jednoduché. Nejde o nic jiného, než o implantování čipu do mozku.“

Díval jsem se na něj a najednou se cítil vyčerpaně.

„Biočip?“

„Jednobuněčný biologický počítač s programem vepsaným fotonovým laserem do jeho proteinů. S

připojením na radiový přijímač je telepatie dětskou hrou.“

Pokrčil rameny. Schoulil jsem se před plíživou zimou.

„Tenhle projekt musel přijít na miliardy. Takže jste použili hrozbu mimozemské invaze jako záminku pro investice do vesmírného projektu a většinu lidstva jste rozdrtili podpatkem. Jenže jste museli počítat se stálým nebezpečím vzpoury ze strany vzdělanějších, inteligentních Suchých.

Proto jste vytvořili Rebeku a Pátou kolonu, aby se o ně postarali. Dokud věří v anděly, čekají v tichosti, odmítají násilí a nechávají vás dělat, co chcete. A přesně na to přišel Keyhoe a chtěl jim říct pravdu.“

Betty Keyhoe náhle vydala podivný lkavý zvuk a vzlykala do dlaní. Grumman ji ignoroval, jako kdyby přestala existovat už před dlouhou dobou. Znovu přikývl.

„Přesně tak. Čistý Orwell,“ prohlásil.

„Nejspíš,“ přitakal jsem. „Ať je to cokoliv. A co Arabové? Mají také vlastní biosféru? Proč všechny ty kecy o tom, jak se snaží nabourat do našeho systému?“

Tentokrát odpověděl Aziz. Tvářil se zasmušile. „To nejsou kecy, O’Neile. To je pravda. Pro ně tam nahoře žádné biosféra není. Planeta čeká na nás a oni na tom nemají žádný podíl. Zůstanou hladovět tady dole, víš? Je to tam ještě horší, než tady. Nemají žádnou vodu kromě té, kterou si vydestilují z moře. Běží závod s časem, aby vyvinuli nějakou technologii, která jim umožní nabourat naši obranu, vyřadit z provozu rakety a přesunout se na sever, i kdyby to měl být posun o pár stovek kilometrů.“

„Oni o Projektu přežití neví?“

Zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Kdyby…“

Nahlas vzdychl, téměř dal najevo zárodek nějakých emocí. „Ne. Žádné kdyby.“

Tentokrát jsem byl s přikývnutím na řadě já. „Dobře. Až odejdete, Arabové se sem začnou hrnout jako krysy z kanálů, nahrnou se do vašich dómů a získají vaše dokumenty. A brzy začnou využívat veškerou technologii, která tu po vás zbude. Je jedno, kolik toho zničíte a proženete skartovačkou, těmhle hochům z východu nebude trvat moc dlouho, než zjistí, co jste udělali a za pár let si postaví vlastní raketoplán a vyrazí za vámi, aby bylo nějaký vzrůšo. To vám nedošlo, co?“

Věnoval mi jeden ze svých studených, vyrovnaných úsměvů. „My jsme Vnitřní kruh. Mars je náš.“

„Takže jste se zaměřili na Keyhoea, syntetického biologa. Usoudili jste, že pokud to necháte na planetě samotné, mohlo by trvat sto let, než budou Arabové vyhlazeni i se zbytkem populace. To by mohlo pár dostatečně odhodlaným chytrákům stačit na to, aby zjistili, jak se za vámi vydat. Ale pokud si na tu práci najmete syntetického biologa, mohla by být práce splněna řekněme tak za čtyři týdny, nemám pravdu? Takže Keyhoe začal pracovat na bakterii, kterou byste mohli začít bombardovat Zemi ze Stanice, kterou po sobě necháte. Jeden oběh by mohl stačit, několik set raket s hlavicemi nacpanými biologickými náložemi. Dokázali by do atmosféry dostat dostatečné množství virů, aby to vyhladilo celé lidstvo.“

Zkřížil si ruce na prsou. „Dobrý plán. Kdybychom dokázali vyvinout bakterie s omezenou délkou života, mohli bychom dokonce zachránit planetu a naše vnoučata by se mohla eventuálně vrátit, ať už by tu měla žít nebo jen využívat přírodní zdroje.“

„Ale Keyhoe s tím nechtěl mít nic společného, co? Kladl všechny ty pitomé otázky, které kladl už kdysi. Neměl žaludek na to vyhladit miliardy lidí. Byl příliš člověkem.“

Ucítil jsem, jak sebou Betty vedle mě trhla a objal jsem ji kolem ramen. Dívala se na Azize, ale on se jejímu pohledu vyhýbal. Najednou promluvila, její hlas byl ze vší té zimy tichý a slabý: „Abrahame, věřil ti jako vlastnímu bratrovi.

Jak jsi to jen mohl udělat?“

Grummanův jí skočil do řeči, bez jakýchkoliv emocí, aniž by chtěl něco říct jí, nebo mě. Mluvil k celému světu: „Zradil Projekt a musel být potrestán takovým způsobem, aby mohl sloužit jako příklad. Zaslíbil svoje srdce Projektu.

Nedoručil ho, tak jsme si ho vzali sami. Stejně jako si vezmeme ta vaše.“ Podíval se na hodinky. „Dorazí za méně než hodinu. Je čas jít.“

Pospíchali jsme zpátky k výtahu, zpět do obřího hangáru, kde se právě otevírala veliká ocelová roletová vrata. Ta nám odkryla pohled na nekonečnou, hvězdami posázenou oblohu. Někde tam nahoře se dvě stě lidských bytostí hnaly vesmírem z obřího satelitu, aby se mohly stát svědky naší rituální vraždy.

Vedli nás zpátky chodbou, kolem popravčího sálu, kolem místnosti s obrazovkami a nakonec do naší cely.

Strčili nás dovnitř a zabouchli za námi dveře. Rozhostilo se ticho. Otočil jsem se a podíval se na Betty. Měla pevně zavřené oči a kousala si spodní ret. Ramena se jí třásla a silně sama sebe objímala. Přistoupil jsem k ní a znovu ji objal. Zhroutila se, začala se třást a vzlykat. Tiše jsem k ní promluvil, aniž bych věděl, jak citlivé jsou nainstalované mikrofony.

„Poslouchej, holčičko. Vypadá to, že nás za chvilku zabijí. Můžeme buď začít žebrat, přesně jak chtějí, anebo začít ze všech sil kopat. Nikdy mi moc nešlo dělat to, co po mně chtějí jiní, takže já mám jasno. Jdeš do toho se mnou?“

Její oči, velké, černé a rudě orámované se setkaly s mými. Slzy jí stékaly po tvářích. Přikývla a já ji zlehka políbil na rty. Možná jsem na to šel moc rychle, ale nechtěl jsem se spoléhat na to, že dostanu další příležitost.

Rychle jsem vyskočil. Vyndal jsem si z boty kapesní nůž a stoupl si na lavici. Otevřel jsem velké ostří a zaklínil ho do zdi vedle kamery. Po chvíli prudkého dloubání zlehka vypadla ze zdi. Seskočil jsem z lavice. Betty vypadal vyděšeně. „O’Neile. Dozorci to poznají! Přijdou sem!“

Zvedl jsem židli a praštil s ní o zeď. „Žádní dozorci‘,“

odvětil jsem. „Všimla sis? Jsou si těmi velkými, hloupými klony tak jistí, že vždycky používají jen jednoho. V

místnosti s monitory je jen jeden a bude tady za pár minut.“

Zvedl jsem jednu nohu židle a zlomený konec opracoval nožem tak, že vznikla hezká, ostrá špička. Přešel jsem ke dveřím a čelem k nim se přikrčil. Za chvíli jsem uslyšel zasyčení a počítal do dvou. Dveře se ani ne metr přede mnou otevřely a já s řevem vyskočil v záchvatu zuřivosti proti nim. Ostrý konec se setkal s chvilkovým odporem a potom vklouzl dovnitř. Uslyšel jsem další výkřik, který se připojil k tomu mému a horká krev mi vystříkla do obličeje a na košili.

Velký chlap se skácel, nabodnutý na konec nohy od židle, která mu trčela z břicha. Sehnul jsem se, vzal jeho útočnou pušku, popadl Betty a zamířil k místnosti s obrazovkami.

Dostali jsme se tam, aniž by nás někdo zahlédl. Místnost byla malá, stál tam ovládací panel a u zdi hradba monitorů.

Jeden z nich jen zrnil, ale tucty dalších zabíraly všechny místnosti v komplexu. Snímaly obrovské prostory. A stráží po chodbách pendlovalo poskrovnu. Usoudil jsem, že si byli docela dost jistí tím, že je nemůžeme nijak ohrozit. Až doteď měli pravdu. V každém případě si zatím nikdo nevšiml, že je jeden z klonů po smrti. Zatím to šlo dobře.

Našel jsem monitor zobrazující přistávací plošinu, na kterou měla dorazit delegace. Zkontroloval jsem hodiny na zdi.

Otočil jsem se k Betty. „Přistanou za pár minut. Chci, abys tu zůstala a sledovala obrazovky. Musím udělat pár věcí. Až budu hotový, dám ti znamení. A až to udělám, chci, abys běžela jako o život na terasu, na tu, ze které jsme se dívali na Stanici. Ano?“

Přikývla.

Znovu jsem se podíval na obrazovku a uviděl, jak se dovnitř otevřenými vraty snáší třpytivý raketoplán, který vypadal trochu jako tryskáč. Po pár minutách se otevřely dveře a delegace začala sestupovat po schodech, aby se uvítala s Grummanem, Azizem a pár dalšími, které jsem neznal. Bavili se, třásli si rukama a odcházeli mimo záběr bezpečnostní kamery, jen aby se hned objevili v zorném poli další. Kráčeli chodbou směrem ke dveřím, smáli se, plácali se navzájem po ramenou. Zmizeli a znovu se objevili ve velké hale se schodištěm, pohovkami a barem. Vypadalo to velice kultivovaně. Buď teď, anebo nikdy.

Tiše jsem vyběhl z místnosti s monitory a širokými chodbami utíkal do hangáru. Strážce u dveří byl tak překvapený, že mě vidí, že se mi ho podařilo sejmout jednou ranou. V obrovské místnosti výstřel téměř zanikl. Skácel se k zemi jako pytel s pískem a já si přehodil jeho zbraň přes rameno a hodil si jeho pravé oko do kapsy. Ušklíbl jsem se.

Přišlo mi, že podobné věci dělám v poslední době nějak často.

Za raketoplánem stál na kovových schůdkách mechanik.

Měl v raketoplánu zastrčenou velikou hadici, a ať už dělal cokoliv, pohroužil se do toho tak, že si ani nestihl uvědomit, že ho někdo zastřelil. Vystoupal jsem na schůdky.

Na straně raketoplánu, hned vedle kokpitu, měl nad křídlem otevřený velký panel. Nebyl jsem si jistý, koneckonců nejsem žádný mechanik. Tušil jsem, že se tím ovládalo něco jako přívod paliva do jedné z turbín na křídle.

Nařízl jsem to kapesním nožem a přičichl si. Smrdělo to jako palivo, takže jsem to nařízl ještě trochu víc a desku vrátil zpátky. Odšrouboval jsem širokou hadici a hodil ji na zem. Za chvíli celou podlahu zaplavilo palivo. Slezl jsem ze schůdků a podíval se po čočkách kamery. Našel jsem je u stropu a zvedl palec. Ukazoval jsem ke dveřím na terasu, dával jsem jí znamení, aby utekla, zmizela. Vypadl jsem odtamtud a opět se dal do běhu; tentokrát směrem k hale, kde ještě pořád popíjeli koktejly. Zastavil jsem se přede dveřmi, ztěžka oddychoval a srdce mi divoce tlouklo do žeber. Pomalu jsem počítal do tří set, abych dal Betty dost času k útěku na terasu. Potom jsem se otočil a přiložil oko klona ke čtečce. Dveře se se zasyčením otevřely.

Následoval skutečně bizarní okamžik, kdy jsem vešel dovnitř a podíval se na víc než dvě stě lidských bytostí.

Všichni tam stáli a zírali na mě. Přijeli, aby mě zabili a já přišel, abych zabil je. Najednou se uvnitř mě vzedmula obrovská temná vlna tvořená veškerou nenávistí a odporem, které se ve mně nahromadila za poslední dva týdny, a zaplavila mě. Začal jsem střílet; klidně, metodicky jsem kropil místnost před sebou. Láhve se tříštily, vybuchovaly, sklo létalo, lidé utíkali, bláznivě si zakrývali hlavy rukama, kymáceli se a padali a škubali sebou na zemi. Krev vybuchovala v malých sopkách, hlavy a hrudníky explodovaly. Lidé padali, křičeli a zmítali se na podlaze.

Vyprázdnil jsem jeden zásobník a začal pálit z dalšího. Na druhém konci místnosti někdo, mohl to být Grumman, udělal to, co jsem čekal, že udělá a otevřel další dveře.

Následoval hromadný úprk k východu. Křesla padala a rozbíjela se. Všiml jsem si Azize a jedinou ranou jsem mu ustřelil hlavu. To byl jediný orgán, který nemohli nahradit.

Poblíž dveří ležel v kaluži krve jeden z klonů. Zvedl jsem jeho zbraň a vešel do chodby. Celá se zaplnila lidmi prchajícími do hangáru. Do raketoplánu. Chtěli utéct do vesmíru. Začal jsem po nich střílet. Poskakovali, kroutili se, klopýtali a snažili se zamačkávat tryskající fontánky krve z otevřených ran. Halou se nesly ozvěny hrůzy. Šel jsem za nimi.

Jak

se

drápali

do

hangáru

zaplaveného

vysokooktanovým palivem, přestal jsem střílet. Vypálil jsem jen jednu nebo dvě dávky do stropu, aby se nezastavili a běželi dál. Škrábali se nahoru po železných schůdkách, utíkali do bezpečí. Prchali pod ochranu hvězd. Do vesmírné lodi, která je odnese do domova na nebesích. Nechal jsem je být a rychle přešel k výtahu.

Dveře se se zasyčením otevřely. Dveře raketoplánu se se zasyčením zavřely. Poslední dvojice, která to nestihla, spadla ze schůdků na beton. Utrhl jsem si pruh látky z rukávu, vymáchal ho v palivu rozlitém po zemi, zapálil ho a odhodil. Výtahové dveře se za mnou zavřely a začal jsem stoupat. Nemohl jsem to slyšet, ale viděl jsem to před očima: raketoplán se pomalu, lopotně otáčí směrem k ocelovým vratům, prodírá se plameny, které olizují celou obrovskou, klenutou místnost, přibližují se k veliké hadici, olizují ústí a sunou se dovnitř…

Dveře se se zasyčením otevřely a já vystoupil do studeného, suchého větru. Stála tam a třásla se zimou.

Rozběhla se ke mně. Dlouho jsme jeden druhého objímali.

Pak se ozvalo zadunění, záblesk a obloha se rozzářila. Přešli jsme k zídce a naklonili se přes okraj. Pod námi, vrhaje na oblaky dole podivné světlo, se vynořil obrovský, plameny obklopený raketoplán. Vypadal jako ohromný, ohnivý pták, ponořený v žáru a oranžové záři. Zakryli jsme si tváře rukama, když se s rachotem prohnal kolem nás a stoupal výš a výš, vysoko na noční oblohu.

Pod námi zničehonic vypukl zběsilý shon. Hora se třásla a burácela. Pevně jsme se jeden k druhému přitiskli.

Skála rachotila a kolem nás padalo kamení. A pak, provázen obrovskou explozí, vyšlehl z místa, kde se vynořil raketoplán, gigantický plamenný jazyk. Stáčel se, olizoval úbočí a zářil do noci. Oheň se rozšířil ke skladu paliva a teď se celá hora otřásla výbuchem. Vysoko nad námi se raketoplán, který vypadal jako malé smítko na obloze, rozvinul v explozi jako palma z ohně a dýmu. Malé, zářící ohníčky se ve spirále řítily dolů nočním nebem k umírající Zemi, z níž se jim nepodařilo utéct.

Stáli jsme tam dlouho a jeden druhého objímali pod širým nebem.

Později, mnohem později, jsem seděl na baru v Algarve s nejkrásnější ženskou, jaká kdy vedle mě seděla. Vlasy měla nemódně krátké, ale čert to vem. I tak byla naprosto dokonalá. Andy mi nalil dvojitou a Betty si dala to samé.

Řekl jsem mu, aby si taky jednu nalil. Platil jsem já. Stal se ze mě bohatý chlap. Měl jsem na své jméno napsaných padesát tisíc dolarů. Nalil si dvojitou whisky a kopl ji do sebe. Pak se koutkem oka podíval na Betty a zeptal se: „Kde jsi byl? Chvíli jsem tě tu neviděl.“

Zadíval jsem se na něj. „Andy, pamatuješ si, jak jsi mi kdysi vyprávěl o nějakých tvých kamarádech – jakési uvítací komisi pro mimozemšťany?“ zeptal jsem se.

Vrhl letmý pohled na osazenstvo baru. „Ale nikde to moc neroztrubuj, O’Neile. Není to něco, co by o tobě zrovna musel vědět kdejaký Tom, Dick nebo Harry.“

Usmál jsem se. „A vzpomínáš si na telefonát před pár týdny, kdy někdo chtěl, aby ses sešel s nějakým tupcem, který se nakonec neukázal?“

Zamračil se, podíval se jinam a potom se mu zúžily oči zvědavostí. „O co tady jde? Tos’ volal ty? Myslel jsem, že jsem poznal…“

Pobídl jsem ho prstem, aby se ke mně naklonil blíž.

„Andy, budu ti vyprávět dlouhý příběh o vraždě, partě cvoků, která si říkala Vnitřní kruh, další partě cvoků, která si říkala Pátá kolona, o krásné ženě, živém rádiu Rebecce a počítačovém disku. Pak možná docela rád sáhneš po telefonu a zavoláš Perkinsovi. Mám pro něj práci a počítač a myslím, že bude mít plné ruce práce se zachraňováním světa.“

Poškrábal se na hlavě a podíval se na mě. Zapálil jsem si cigaretu, pohled mu vrátil a usmál se.

Potom jsem se zasmál nahlas. Naděje. Můžete se na ni vychcat, vysrat a nechat ji na dešti, aby ji spláchl, ale nakonec stejně znovu vytryskne v srdci nějakého zatraceného blázna, který je příliš vyděšený nebo hloupý na to, aby viděl realitu. Zvedl jsem svou sklenici a zhluboka se napil.