James S. A. Corey

Leviatan se probouzí

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Leviathan Wakes

Copyright © 2011 by James S. A. Corey

All rights reserved.

Translation © Jana Rečková, 2013

Cover © Daniel Dociu, 2013

◎ Stanislav Juhaňák – Triton, 2013

ISBN 978-80-7387-701-9

Stanislav Juhaňák – TRITON, Vykáňská 5,100 00 Praha 10 www.tridistri.cz

LEVIATAN

SE PROBOUZÍ

EXPANZE – KNIHA PRVNÍ

JAMES S. A. COREY

LEVIATAN

SE PROBOUZÍ

EXPANZE – KNIHA PRVNÍ

JAMES S. A. COREY

Stanislav Juhaňák – Triton

Pro Jayné a Kat, za to, že mě povzbuzovaly

v denním snění o vesmírných lodích.

Prolog: Julie

Scopuli zajali před osmi dny, a Julie Maová byla konečně připravena na zastřelení.

Trvalo jí celých osm dní v pasti ve skladové skříňce, než k tomu dospěla. První dva dny zůstávala bez hnutí, byla si jistá, že to ti ozbrojení muži, kteří ji tam strčili, mysleli vážně. Prvních pár hodin neměla loď, v níž byla zajata, zapnutý pohon, takže se ve skříni vznášela a jemnými pohyby se přitom vyhýbala srážce se stěnami nebo skafandrem, s nímž ten prostor sdílela. Když se loď dala do pohybu a pohon jí vrátil váhu, stála nehybně, dokud ji nezačaly chytat křeče do nohou, a pak se pomalu schoulila do fetální polohy. Čůrala do kombinézy a nestarala se o svědivé vlhko ani zápach; měla jen strach, že by mohla uklouznout a upadnout do mokré skvrny, která se utvořila na podlaze. Nesměla dělat hluk. Zastřelili by ji.

Třetího dne ji žízeň přiměla k činu. Všude kolem ní se ozýval hluk lodi. Slabý subsonický hukot reaktoru a pohonu. Neustálý sykot a dunění hydraulických a ocelových zámků, jak se otevíraly a zavíraly dveře mezi palubami. Dusot těžkých bot na kovových roštech. Čekala, dokud se všechny zvuky, jež slyšela, nevzdálily, potom stáhla skafandr z háčku na podlahu skříně. Naslouchala, zda se neblíží žádné zvuky, a přitom pomalu rozebrala ochranný oblek a vyndala z něj zásobu vody. Byla stará a chutnala zatuchle; skafandr zjevně celé věky nikdo neudržoval. Jenže ona už neměla několik dní ani doušek, a zteplalá voda s jílovitou příchutí v zásobníku byla to nejlepší, co kdy ochutnala. Musela se usilovně přemáhat, aby ji nevypila všechnu, a nevyvolala si tím zvracení.

Když se jí znovu začalo chtít na malou, vyndala z obleku nádržku s katétrem a vymočila se do ní. Seděla na podlaze nyní vystlané vyztuženým skafandrem téměř v pohodlí a uvažovala, kdo jsou její věznitelé – flotila Koalice, piráti, nebo něco ještě horšího? Chvílemi usínala.

Čtvrtého dne ji izolace, hlad, nuda a zmenšující se prostor, kam ukládat moč, nakonec málem donutily navázat s nimi kontakt. Slýchala tlumené bolestné výkřiky. Někde blízko bili nebo mučili její kolegy z posádky. Když teď upoutá pozornost únosců, možná ji prostě přidají k ostatním. To by bylo v pořádku. Bití by dokázala zvládnout. Připadalo jí to jako malá cena, pokud to znamenalo, že zase uvidí lidi.

Skříň se nacházela vedle vnitřních dveří přetlakové komory. Během letu v těchto místech obvykle nebýval velký provoz, i když o rozvržení této konkrétní lodi nic nevěděla. Přemýšlela, co říct, jak na sebe upozornit. Když však konečně zaslechla, jak se někdo pohybuje směrem k ní, prostě se pokusila zařvat, že chce ven. Suché zaskřehotání, které jí vyšlo z hrdla, ji překvapilo. Polkla, pokusila se přimět jazyk, aby vyrobil trochu slin, a zkusila to znovu. Další slabé zachrčení v krku.

Ti lidé byli přímo přede dveřmi její skříně. Jakýsi hlas tiše hovořil. Julie se napřáhla, chystala se zabušit na dveře pěstí, a vtom zaslechla, co říká.

Ne. Prosím vás, ne. Prosím, ne.

Dave. Opravář z její lodi. Dave, který sbíral staré komiksy a znal milión vtipů, tady prosí tenkým hláskem.

Ne, prosím vás, ne, říkal.

Hydraulika zašuměla, zámky klaply, vnitřní vstup přechodové komory se otevřel. Následovalo tupé žuchnutí, jak byl někdo vhozen dovnitř. Další cvaknutí, komora se uzavřela. Sykot unikajícího vzduchu.

Když přechodová komora dokončila svůj cyklus, lidé přede dveřmi odešli. Nezabouchala, aby upoutala jejich pozornost.

Úplně loď vyčistili. Zadržení příslušníky válečného loďstva vnitřních planet mělo nepříjemný scénář, ale všem se dostalo patřičného výcviku, jak se v takovém případě zachovat. Citlivé informace byly vymazány a přepsány na pohled nezávadnými soubory s falešnými časovými známkami. Všechny údaje, příliš závažné, než aby se daly svěřit počítači, kapitán zničil. Když útočníci vstoupili na loď, mohli si hrát na neviňátka.

Nezáleželo na tom.

Nedošlo na žádné otázky ohledně nákladu nebo povolení. Útočníci vešli dovnitř, jako by jim to tu patřilo, a kapitán Darren jim ve všem vyhověl. Ostatní – Mike, Dave, Wan Li – všichni prostě zvedli ruce a podrobili se. Piráti či otrokáři, nebo co byli zač, je vytáhli z malé přepravní lodi, jež byla jejich domovem, a přiměli je projít propojovacím tunelem jen v minimálních ochranných oděvech. Mezi nimi a krutou prázdnotou byla jen tenká vrstva mylaru: doufej, že nepraskne, a pokud ano, máš po plících.

Julie se také podrobila, ale ti hajzlové ji začali osahávat a pokoušeli se ji svléknout.

Pět let tréninku jiu jitsu v podmínkách nízké gravitace, a teď se s nimi octla v uzavřeném prostoru bez tíže. Nadělala spoustu škody. Skoro už si myslela, že zvítězí, když vtom kde se vzala, tu se vzala, přilétla pěst v rukavici a udeřila ji do obličeje. Pak se jí všechno zamlžilo. Následovala ta skříň a Zastřelte ji, jestli se jen pohne. Čtyři dny se snažila být úplně potichu, zatímco kdesi pod ní mlátili její přátele a jednoho vyhodili přechodovou komorou ven.

Po šesti dnech všechno utichlo.

Při střídavých návalech vědomí a rozkouskovaných snů neurčitě vnímala, jak zvuky chůze, řeči a tlakových uzávěrů, i podzvukový hukot reaktoru a pohonu postupně slábnou. Když umlkly motory, zmizela i tíže a Julie se probudila ze snu o závodu ve svém starém člunu, zjistila, že se vznáší a její svaly proti tomu zuřivě protestují, než se zase uvolnily.

Přitáhla se ke dveřím a přitiskla ucho na chladný kov. Projel jí záchvěv děsu, než zachytila slabý šum vzduchové recyklace. Loď měla stále energii a vzduch, ale motory byly vypnuté a nikdo neotevíral dveře, nechodil ani nemluvil. Možná se právě konala schůze posádky. Nebo večírek na jiné palubě. Nebo všichni opravovali nějakou poruchu na zařízení.

Strávila den nasloucháním a čekáním.

Sedmého dne dopila poslední doušek vody. Po dobu čtyřiadvaceti hodin se nikdo na lodi nedostal na doslech. Cucala plastovou trubičku ze skafandru, až si vytvořila trochu slin; pak začala ječet. Ochraptěla křikem.

Nikdo nepřišel.

Osmého dne byla připravena na zastřelení. Dva dny neměla vodu, čtyři dny měla plnou odpadní nádržku. Přitiskla se rameny na zadní stěnu skříně, rukama se opřela o postranní. Pak vykopla oběma nohama, jak nejvíc dokázala. Křeče, jež následovaly po prvním kopnutí, ji téměř připravily o vědomí. Místo toho zaječela.

Hloupá holka, pokárala sama sebe. Byla dehydratovaná. Osm dní bez pohybu bohatě stačí na počátky svalové atrofie. Přinejmenším se mohla předem protáhnout. Masírovala si ztuhlé svaly, dokud uzly nezmizely, pak se pustila do protahování. V duchu si představovala, že je zpátky v dojo. Když své tělo ovládla, vykopla znovu. A znovu. A ještě, až kolem krajů dveří začalo pronikat světlo. A ještě, až byly dveře tak prohnuté, že držely v rámu na třech pantech a zámku.

A naposled, až se prohnuly tolik, že zámek už petlici neudržel a dveře se rozlétly.

Julie vyrazila ze skříně s rukama napůl zdviženýma, připravena tvářit se buď hrozivě, nebo vyděšeně, podle toho, co se bude zdát užitečnější.

Na celé palubě však nikdo nebyl: přechodová komora, sklad skafandrů, kde strávila posledních osm dní, půl tuctu dalších skladišť – všechno prázdné. Vytrhla ze soupravy pro opuštění lodi magnetizovaný hasák, který se rozměrem hodil na případné rozbíjení hlav, a vydala se dolů po služebním žebříku na spodní palubu.

A pak ještě o palubu níž, a ještě níž. Osobní kajuty byly dokonale, vojensky uklizené. Sklad proviantu jevil známky rvačky. Opuštěná ošetřovna. Torpédovna. Nikdo. Komunikační stanice bez obsluhy, přepnutá do úsporného režimu a zamčená. Pár dosud fungujících senzorů neukazovalo ani stopu po Scopuli. Sevřely se jí útroby novým strachem. Paluba po palubě, místnost po místnosti bez známek života. Něco se stalo. Únik radiace. Otrava vzduchu. Něco, co je donutilo k evakuaci. Zauvažovala, jestli by dokázala loď řídit sama.

Ale kdyby se evakuovali, musela by je přece slyšet vycházet ven přechodovou komorou, ne?

Dorazila k poslednímu palubnímu průlezu, který vedl do strojovny, a zastavila se, když se automaticky neotevřel. Červené světlo na panelu zamykání signalizovalo, že místnost byla uzavřena zevnitř. Znovu pomyslela na únik radiace a podobné vážné poruchy. Ale kdyby skutečně šlo o něco takového, proč potom zamykat dveře zevnitř? Kromě toho cestou sem míjela jeden nástěnný monitor za druhým, a na žádném z nich nesvítilo varování před nebezpečím. Ne, tady nepůjde o radiaci, ale o něco jiného.

Kolem viděla další nepořádek. Krev. Rozházené nástroje a bedny. Ať se stalo cokoli, došlo k tomu právě tady. Nebo ne; tady to začalo. A skončilo to za těmi zamčenými dveřmi.

Vyžádalo si to dvě hodiny práce se svařovacím hořákem a páčidly z dílny, než se prořezala průlezem do strojovny. Hydraulika byla pokažená, musela dveře odstrčit ručně. Ven se vyvalil závan teplého, vlhkého vzduchu, jenž s sebou nesl nemocniční pach bez dezinfekce. Pach s příchutí mědi, vyvolávající nevolnost. Takže mučírna. Uvnitř budou její přátelé, zbití nebo rozsekaní na kusy. Julie zvedla svůj hasák a připravila se, že rozmlátí nejméně jednu hlavu, než ji zabijí. A vplula dovnitř.

Strojovna byla obrovská, s klenbou jako katedrála. Vévodil jí fúzní reaktor, umístěný uprostřed. Cosi s ním nebylo v pořádku. Tam, kde by měla vidět displeje, štíty a monitory, jádro reaktoru jako by potahovalo jakési bláto. Pomalu se vznášela k němu, jednu ruku stále na žebříku. Podivný pach sílil, až se zdál nesnesitelný.

Bláto pokrývající reaktor se svým složením nepodobalo ničemu, co kdy spatřila. Procházely jím trubice podobné cévám či dýchacím cestám. Některé tepaly. Takže to nebude žádné bahno.

Tkáň.

Jeden z výběžků té věci se pohnul k ní. V porovnání s celkem působil drobně, asi jako malíček u nohy. Byla to hlava kapitána Darrena.

„Pomoz mi,“ řekla.

Kapitola první: Holden

Před sto padesáti lety, kdy provinciální neshody mezi Zemí a Marsem došly až na pokraj války, byl Pás vzdáleným obzorem nesmírného nerostného bohatství, z hlediska ekonomického využití mimo dosah, a vnější planety přesahovaly i nejsmělejší, nejfantastičtější sny korporací. Potom Solomon Epstein postavil svůj malý modifikovaný fúzní motor, strčil ho do své jachty pro tři a zapnul ho. S kvalitním dalekohledem jeho loď můžete ještě stále vidět, jak zlomkem rychlosti světla míří do velkého prázdného vesmíru. Nejlepší, nejdelší pohřeb v dějinách lidstva. Naštěstí nechal plány motoru na svém domácím počítači. Epsteinův pohon sice lidstvu nedaroval hvězdy, ale přiblížil mu planety.

Canterbury byla přestavěná a nově vybavená kolonizační loď, tři čtvrtě kilometru dlouhá, čtvrt kilometru široká, zhruba ve tvaru požárního hydrantu a uvnitř převážně prázdná. Kdysi bývala plná lidí, zásob, schémat, strojů, bublin pro udržení životního prostředí a naděje. V současné době žilo na Saturnových měsících něco pod dvacet miliónů lidí. Canterbury tam dopravila téměř milión jejich předků. Pětačtyřicet miliónů osídlilo Jupiterovy měsíce. Na jednom měsíci Uranu se usadilo pět tisíc – nejvzdálenější výspa lidské civilizace, přinejmenším dokud mormoni nedokončí svou vícegenerační loď a nezamíří ke hvězdám a osvobození od zákonů pro omezení populace.

A pak tu byl Pás.

Kdybyste se na to zeptali náborářů SVP, když jsou opilí a ve sdílné náladě, možná by vám odpověděli, že v Pásu je snad sto miliónů. Zeptejte se sčítacího komisaře z vnitřních planet, a dozvíte se, že spíš padesát miliónů. Ať se to vezme z kterékoli strany, osídlení je to obrovské a potřebuje spoustu vody.

A tak teď Canterbury a tucty jejích sesterských lodí, zaměstnaných u společnosti Čiročistá, pendlovaly od štědrých Saturnových prstenců k Pásu a vláčely s sebou ledovce, a budou to dělat, dokud z nich nezbude nic než vraky.

Jimu Holdenovi to připadalo poetické.

„Holdene?“ Obrátil se k palubě hangáru. Hlavní inženýrka Naomi Nagata se tyčila nad ním. Měřila skoro dva metry, hřívu kudrnatých vlasů měla sepnutou do černého ohonu, ve tváři napůl pobavený, napůl podrážděný výraz. Jako ostatní obyvatelé Pásu měla ve zvyku krčit rukama místo rameny.

„Holdene, posloucháš mě, nebo jen tak civíš z okna?“

„Vyskytl se problém,“ pravil Holden, „a protože jsi opravdu, ale opravdu dobrá, dokážeš to opravit, přestože nemáš dost peněz ani prostředků.“

Naomi se zasmála.

„Takže jsi neposlouchal,“ konstatovala.

„Ne, ani ne.“

„No ale podstatu jsi pochopil správně. Přistávací zařízení Rytíře nebude v atmosféře spolehlivé, pokud nevyměníme těsnicí spoje. Bude to problém?“

„Zeptám se starého pána,“ odpověděl Holden. „Ale kdy jsme ten raketoplán naposled použili v atmosféře?“

„Nikdy, ale podle předpisů musíme mít aspoň jeden schopný provozu v atmosférických podmínkách.“

„Hej, šéfe!“ zaječel Amos Burton, Naomin asistent původem ze Země. Mával svalnatou paží zhruba jejich směrem. Myslel Naomi. Byl sice na lodi kapitána McDowella a Holden byl zástupce velitele, ale ve světě Amose Burtona byla šéfem jedině Naomi.

„Co se děje?“ houkla na něj Naomi.

„Vadný kabel. Můžeš tohohle hajzlíka podržet, než seženu náhradní?“

Naomi se Holdena pohledem zeptala: Jsme tady hotovi? Ironicky jí zasalutoval, odfrkla a odcházela, potřásajíc hlavou, dlouhá a štíhlá, v umaštěné kombinéze.

Sedm let v Zemské flotile, pět let práce ve vesmíru s civilisty, a stejně si nemohl zvyknout na ty dlouhé, neuvěřitelně tenké kosti obyvatel Pásu. Dětství pod vlivem gravitace navždy ovlivnilo jeho vnímání.

U ústředního výtahu Holden krátce zaváhal s prstem nad tlačítkem navigační paluby; lákala ho představa Ade Tukunbo, její úsměv, hlas, vlasy s vůní pačuli a vanilky; stiskl však tlačítko nemocnice. Nejdřív povinnost, potom potěšení.

Když vešel, zdravotní technik Shed Garvey se hrbil nad laboratorním stolem a čistil pahýl levé paže Camerona Paje. Před měsícem Pajovi přimáčkl loket třicetitunový blok ledu, pohybující se rychlostí pět milimetrů za vteřinu. Mezi lidmi, kteří vykonávali nebezpečnou práci při řezání ledovců v nulové gravitaci a manipulaci s nimi, to nebylo nijak vzácné zranění, a Paj k němu přistupoval s profesionálním fatalismem. Holden se Shedovi naklonil přes rameno a sledoval, jak vytahuje z odumřelé tkáně jednoho z léčivých červů.

„Jak to vypadá?“ zeptal se.

„Docela slušně, pane,“ odvětil Paj. „Ještě mi zbylo pár nervů. Shed mi vysvětloval, jak se na ně napojí protéza.“

„Pokud se nám podaří zvládnout nekrózu,“ dodal ošetřovatel, „a zařídit, aby se nám Paj nezhojil až příliš, než se dostaneme na Cereru. Ověřil jsem pojistnou smlouvu, a tady Paj ji má uzavřenou na dost dlouho, aby mu přiklepli protézu s posilovačem, tlakovými a teplotními čidly a kvalitním softwarem. Celý komplet. Bude skoro tak dobrá jako jeho původní končetina. Na vnitřních planetách mají nový biogel, ze kterého doroste nová ruka, jenže to naše zdravotní pojištění nepokrývá.“

„Do hajzlu s vnitřníma i s tím jejich magickým želé. Radši budu mít poctivou náhradu, co vyrobili ve starým dobrým Pásu, než něco, co ty mizerové nechali vyrůst v laboratoři. Ty novomódní pracky prý z tebe udělají pitomce,“ mínil Paj. Pak rychle dodal: „Hm, no, bez urážky, šéfe.“

„Nic se nestalo. Jsem rád, že vás dáme do pořádku,“ opáčil Holden.

„Povězte mu ten zbytek.“ Paj se potměšile zašklíbil. Shed se začervenal.

„No, já slyšel od chlapů, co je dostali,“ zamumlal Shed s odvráceným pohledem, „že než se s protézou vytvoří spojení, tak si ho honíš a máš pocit, jako by ti to dělal někdo jinej.“

Holden nechal tu poznámku viset ve vzduchu a Shedovy uši nabraly karmínový odstín.

„To je dobré vědět,“ pravil Holden nakonec. „A nekróza?“

„Máme tady nějakou infekci,“ odpověděl Shed. „Červi ji udržují pod kontrolou a zánět je za daných okolností vlastně užitečný, takže s ní nebojujeme nijak zvlášť usilovně, pokud se nezačne šířit.“

„Bude v pořádku do příští cesty?“

Paj se poprvé zachmuřil.

„To teda sakra jo, budu v pořádku. Já jsem vždycky připravenej. Tohle je moje práce, pane.“

„Pravděpodobně ano,“ řekl Shed. „Záleží na tom, jak se protéza napojí. Když ne první, tak druhá.“

„Do hajzlu s tím,“ mínil Paj. „Dokážu sekat led jednou rukou líp než půlka těch mamlasů, co tady na tyhle starý hajtře máte.“

„No,“ prohlásil Holden, skrývaje úšklebek, „jsem rád, že to vím. Pokračujte.“ Paj si odfrkl. Shed vytáhl ven dalšího červa. Holden se vrátil k výtahu, a tentokrát už neváhal.

Navigační stanice Canterbury nebyla vypočítána na efekt. Obrovské displeje přes celou stěnu, jaké si Holden představoval, když se poprvé jako dobrovolník hlásil k flotile, na největších lodích sice existovaly, ale i tam působily spíš jako výzdoba než skutečně potřebná věc. Ade seděla u dvojice monitorů jen o něco větších než příruční terminál, v jejichž rozích běžely aktuální grafy efektivity a výkonu lodního reaktoru a motorů, vpravo se vinuly nezpracované údaje, jak je jednotlivé systémy dodávaly. Měla masivní sluchátka, jež jí zakrývala uši, a jen slabě z nich unikal hluboký rytmus bubnů. Kdyby Canterbury zaznamenala nějakou anomálii, okamžitě by ji upozornila. Kdyby se objevila porucha některého systému, ihned by to zjistila. Kdyby kapitán McDowell opustil své velitelské stanoviště a řídicí pult, okamžitě by to věděla, takže by stačila vypnout hudbu a tvářit se zaměstnaně, až by dorazil. To její drobné požitkářství bylo jen jednou z tisíce věcí, které na ní Holdena přitahovaly. Došel k ní zezadu, jemně jí stáhl sluchátka z uší a pozdravil: „Ahoj.“

Ade se usmála, poklepala na monitor a nechala sluchátka spočívat na útlé šíji jako nějaký technický šperk.

„Zástupce velitele James Holden,“ pravila s přehnanou formálností, kterou ještě zdůrazňoval její silný nigerijský přízvuk. „Co pro vás mohu udělat?“

„To je zvláštní, že se ptáte,“ řekl. „Právě jsem uvažoval, jak by bylo příjemné, kdyby za mnou někdo přišel do kajuty, až nás vystřídá třetí směna. Někdo, s kým bych si mohl dát malou romantickou večeři, ten samý blaf, co servírují v kantýně. Poslouchat hudbu.“

„Popít vínečka,“ přidala se. „Trochu porušit předpisy. Hezká představa, ale já dnes nemám náladu na sex.“

„Já nemluvil o sexu. Jen o jídle. Povídání.“

„Já mluvila o sexu,“ namítla.

Holden si klekl k jejímu křeslu. V třetinové gravitaci za současného výkonu motorů to bylo dokonale pohodlné. Ade se teď usmívala přívětivěji. Řetěz výstupních údajů zacinkal; pohlédla na obrazovku, klepnutím ho potvrdila a obrátila se zpět k němu.

„Ade, mám tě rád. Chci říct, jsem rád ve tvé společnosti,“ řekl. „Nechápu, proč bychom spolu nemohli strávit nějaký čas oblečení.“

„Holdene. Zlato. Nech toho, ano?“

„Čeho mám nechat?“

„Přestaň se snažit namluvit si mě. Jsi milý. Máš pěkný zadek a v posteli je to s tebou fajn. To ale neznamená, že jsme zasnoubení.“

Holden se zhoupl na patách, cítil, jak se začíná mračit. „Ade. K tomu bych potřeboval něco víc.“

„Jenomže v tom nic víc není.“ Vzala ho za ruku. „A tak je to v pořádku. Jsi tady zástupce velitele, a já jen na brigádě. Ještě jedna cesta, možná dvě, a mizím.“

„Já k téhle lodi taky nejsem přikovaný řetězem.“

Její smích se skládal stejným dílem z vřelosti a pochyb.

„Jak dlouho už jsi na Canty?“

„Pět let.“

„Ty nikam neodejdeš,“ prohlásila. „Je ti tady dobře.“

„Dobře?“ opakoval. „Canty je stoletý tahač ledu. Dala by se najít ještě horší práce, ale to bych se musel fakt snažit. Všichni jsou tady nekvalifikovaní nebo měli v posledním zaměstnání pěkný průšvih.“

„A ty se tady cítíš pohodlně.“ Její oči už se nezdály tak vlídné. Skousla si ret, koukla na obrazovku, pak znovu vzhlédla.

„Tohle si nezasloužím,“ řekl.

„To ne,“ přisvědčila. „Hele, už jsem ti vysvětlila, že dnes nemám náladu. Jsem podrážděná. Potřebuju se pořádně vyspat. Zítra budu příjemnější.“

„Slibuješ?“

„Dokonce ti udělám večeři. Omluva přijata?“

Sklouzl dopředu, přitiskl rty na její. Vrátila mu polibek, nejdřív zdvořile, pak o něco vřeleji. Na chvilku mu položila prsty na šíji, vzápětí ho ale odstrčila.

„V tomhle jsi až moc dobrý. Radši bys měl jít. Jsme ve službě a tak dál.“

„Jasně.“ Neměl se k odchodu.

„Jime,“ vzdychla. Vtom se s cvaknutím zapnul lodní komunikační systém.

„Holden na můstek,“ ohlásil kapitán McDowell dutým, zdeformovaným hlasem. Holden zamumlal něco sprostého. Ade se uchechtla. Hbitě se k ní sehnul, políbil ji na tvář a zamířil zpátky k centrálnímu výtahu s tichým přáním, aby kapitána za tohle všivé načasování postihly vředy a veřejné zhanobení.

Můstek nebyl o mnoho prostornější než Holdenova kajuta a byl poloviční v porovnání s kantýnou. Až na nadměrně velký kapitánský displej, který si vyžádal McDowellův slábnoucí zrak a nedůvěra vůči chirurgické korekci, to klidně mohla být zadní místnost nějaké účetní firmy. Páchlo to tu čisticími prostředky s dezinfekcí a příliš silným čajem yerba maté. McDowell se při Holdenově příchodu otočil se židlí, pak se pohodlně opřel a přes rameno ukázal na komunikační stanici.

„Becco!“ štěkl. „Pověz mu to!“

Rebecca Byersová, sloužící spojovací důstojník, mohla pocházet ze svazku žraloka a sekery. Černé oči, ostré rysy, rty tak tenké, jako by je vůbec neměla. Na palubě se vykládalo, že se na tuhle práci dala, aby unikla obvinění za zabití exmanžela. Holden ji měl rád.

„Nouzový signál,“ oznámila. „Zachytila jsem ho před dvěma hodinami. Právě dorazilo potvrzení přenosu z Callisto. Je skutečný.“

„Aha,“ hlesl Holden. Pak dodal: „Do hajzlu. A my jsme nejblíž?“

„Jediná loď na pár miliónů kiláků.“

„No paráda. Tak ty údaje,“ požádal.

Becca se obrátila ke kapitánovi. McDowell zapraskal klouby prstů a upřel zrak na displej. Světlo monitoru jeho obličeji dodávalo zvláštní zelenkavý nádech.

„Je to těsně vedle zmapovaného asteroidu mimo Pás,“ řekl.

„Vážně?“ vyhrkl Holden udiveně. „Copak do něj narazili? Vždyť tam kolem na milióny kilometrů vůbec nic není.“

„Třeba tam zastavili, protože si někdo nutně musel odskočit. My víme jen tolik, že tam ten trouba dřepí, vysílá signál ohrožení, a my jsme nejblíž. Za předpokladu.“

Zákony sluneční soustavy hovoří jednoznačně. V prostředí tak nehostinném, jako je vesmír, nemůže být pomoc jiným lidem v nouzi nepovinná. Nouzový signál už pouhou svou existencí zavazuje nejbližší loď zastavit a poskytnout pomoc – což ovšem neznamená, že zákon dodržují všichni bez výjimky.

Canterbury byla plně naložená. Během uplynulého měsíce postupně, opatrně zrychlovala s nákladem hodně přes milión tun ledu. Právě tak jako malý ledovec, který Pajovi rozdrtil paži, se nedá jen tak lehce zpomalit. Vždycky tu bylo pokušení mít poruchu komunikace, vymazat záznamy a nechat rozhodnout velkého boha Darwina.

Ovšem kdyby McDowell něco podobného zamýšlel, nezavolal by Holdena. Ani by to nenavrhl, kdyby ho mohla slyšet posádka. Holden tomu tanečku rozuměl. Kapitán chtěl být tím, kdo by se na celou záležitost vykašlal, nebýt Holdena.

Obyčejní maníci uznají, že kapitán nechtěl loď připravit o kus zisku. Uznají, že Holden musel trvat na dodržování zákona. A ať už to dopadne jakkoli, budou kapitána i Holdena nenávidět za to, co po nich žádal zákon i obyčejná lidská slušnost.

„Musíme se tam zastavit,“ pronesl Holden. Pak rázně dodal: „Třeba za to bude odměna.“

McDowell poklepal na monitor. Z konzole se ozvala Ade, hlasem stejně hlubokým a vřelým, jako by byla přímo v místnosti.

„Kapitáne?“

„Potřebuju čísla ohledně zabrždění téhle kisny,“ řekl.

„Pane?“

„Jak moc bude obtížné dopravit nás k CA2216862?“

„My zastavujeme na asteroidu?“

„To vám sdělím, až uposlechnete můj rozkaz, navigátore Tukunbo.“

„Ano, pane.“

Holden zaslechl řadu klapnutí.

„Když loď okamžitě obrátíme a vypálíme jako namydlený blesk, dostanu nás za dva dny do vzdálenosti padesáti tisíc kilometrů od asteroidu, pane.“

„Můžete mi upřesnit, co obnáší ten namydlený blesk?“ požádal McDowell.

„Všichni se musí uložit do havarijních křesel.“

„Přirozeně,“ povzdechl si McDowell a poškrábal se v neupraveném vousu. „A hýbat s ledem nás při troše štěstí bude stát všehovšudy pár miliónů babek, pokud ovšem jenom pomačkáme trup. Na tohle už jsem starý, Holdene. Doopravdy.“

„Ano, pane. To jste. A já se vždycky těšil na vaše křeslo,“ pravil Holden. McDowell se nasupil a udělal neslušný posunek. Rebecca si pobaveně odfrkla. McDowell se k ní otočil.

„Pošlete zprávu na maják, že jsme na cestě. A oznamte na Ceres, že se opozdíme. Holdene, jak je na tom Rytíř?“

„Žádné lety v atmosféře, dokud neseženeme pár náhradních dílů, ale ve vakuu udělá v pohodě padesát tisíc kiláků.“

„Víte to jistě?“

„Řekla to Naomi. Takže to musí být pravda.“

McDowell se zvedl do výšky svých dvou a čtvrt metru, přičemž byl hubenější než nějaký pozemský puberťák. Vzhledem k jeho věku a ke skutečnosti, že nikdy nepobýval v gravitační studni, bude pro něj zrychlení pořádná zátěž. Holden k němu pocítil záchvěv soucitu, který by si ovšem nikdy nedovolil projevit, aby starého pána neuvedl do rozpaků. „Takže, Jime,“ začal McDowell tak tiše, že ho slyšel jen Holden. „Žádá se po nás, abychom zastavili a učinili pokus, ale nemusíme se přitom ztrhat, jestli mi rozumíš.“

„Už jsme zastavili,“ řekl Holden a McDowell poklepal do vzduchu rozpřaženýma pavoučíma rukama. Jedno z mnoha gest, jež se vyvinula v Pásu: viditelných i ve skafandru.

„Tomu se nemůžeme vyhnout,“ prohlásil. „Ale jestli tam venku uvidíte něco divného, něco, co by se vám nezdálo, nehrajte si na hrdiny. Sbalte si fidlátka a vraťte se domů.“

„Mám to nechat na další loď, která tudy poletí?“

„A dávejte na sebe pozor,“ pokračoval McDowell. „To je rozkaz. Jasné?“

„Rozumím,“ odvětil Holden.

Lodní komunikační systém se s klapnutím probral k životu a McDowell se pustil do vysvětlování situace posádce. Holden v duchu téměř slyšel sborové zasténání, jež se ozývalo všemi palubami. Obrátil se k Rebecce.

„Dobře,“ pravil. „Co víme o té ztroskotané lodi?“

„Malý náklaďák. Registrace na Marsu. Domovský přístav Eros. Jmenuje se Scopuli…“

Kapitola druhá: Miller

Detektiv Miller se pohodlně opřel v pěnovém křesle a jemně, povzbudivě se usmál. Pokoušel se dát si v duchu dohromady dívčin příběh.

„A potom najednou prásk! Pokoj plnej řezačů, všeci vyjou a mávají kudlama,“ vykládala dívka a doprovázela řeč gesty ruky. „Jako ňákej tanec, akorát že Bomie najednou strouhne ten kukuč, jako že nic neviděl a neví nadosmrti, amen. Chápete?“

Podsaditý Havelock u dveří dvakrát zamrkal, ve tváři mu netrpělivě zacukal sval. Právě to byl důvod, proč Havelock jako detektiv nikdy nedosáhne vyšší hodnosti. A proč tak mizerně hraje poker.

Miller byl velmi dobrý hráč pokeru.

„No jasně,“ pravil Miller. V jeho hlase zazněl huhňavý přízvuk obyvatele vnitřních úrovní. Mávl rukou tím samým širokým líným gestem, jaká používala dívka. „Bomie to neviděl. Zapomenutá ruka.“

„To teda zatraceně jo,“ přisvědčila dívka, jako by Miller právě pronesl větu z evangelia. Miller přikývl, dívka mu kývnutí oplatila, jako když se ptáci namlouvají.

Nájemné doupě se skládalo ze tří místností, vymalovaných smetanovou barvou s černými skvrnami – koupelna, kuchyňka, obývák. Vyklápěcí postel měla závěsy tolikrát utržené, polámané a znovu spravované, že už vůbec nepružily. Takhle blízko ke středu osy Cerery za to nemohla ani tak gravitace, jako spíš setrvačnost. Ve vzduchu byl cítit pivní pach starých proteinových kvasnic a hub. Místní strava; ten, kdo s dívkou praštil tak tvrdě, až jí rozlámal postel, ani nezaplatil dost na pořádnou večeři. Nebo možná ano, a ona se rozhodla to utratit za heroin nebo maltu nebo jinou drogu.

Její věc.

„A dál?“ zeptal se Miller.

„Bomie výpad, jako dyž vyšumí vzduch,“ uchichtla se dívka. „Hopsal, až se mlátil hlavou vo strop, chápete?“

„Jasně,“ přitakal Miller.

„No a pak další řezači. ‚Sem přišla vo kšeft.“

„A Bomie?“ Dívčiny oči se k němu pomalu obrátily a změřily si ho od bot přes kolena po placatý klobouk. Miller se uchechtl. Odstrčil se od židle a lehce se v nízké gravitaci zvedl.

„Jak se ukáže, ozvi se, que si?“ řekl.

„Como no?“ opáčila dívka. Proč ne?

Venkovní tunel byl v místech, kde ho nepokrývala špína, bílý. Deset metrů široký a po obou stranách se jemně stáčel nahoru. Bílé LED osvětlení se ani nesnažilo napodobovat sluneční svit. Asi v půlkilometrové vzdálenosti od ústí kdosi vrazil do stěny tak silně, že trhlinou vykukovala skála, a dosud ji nikdo neopravil. Možná ani neopraví. Tohle byla mizerná díra, hodně blízko k ose. Sem turisté nikdy nezavítají.

Havelock mířil k jejich vozu, šel první a při každém kroku nadskakoval. Nepobýval v oblastech nízké gravitace moc často a choval se tu nemotorně. Miller prožil na Cereře celý život, a popravdě, Coriolisův efekt takhle vysoko mu občas také trochu rozhodil rovnováhu.

„Takže,“ pravil Havelock, když nastavil směr a cíl, „bavil ses?“

„Netuším, co tím myslíš,“ odpověděl Miller.

Elektromotory se rozvrčely, vůz s cuknutím vyrazil tunelem, měkké pěnové gumy slabě pištěly.

„Jak jste si vykládali v té vaší mimozemské hatmatilce před pozemšťanem,“ upřesnil Havelock. „Nerozuměl jsem ani polovině.“

„Tady nešlo o lidi z Pásu, kteří by vyhodili chlapíka ze Země,“ řekl Miller. „Spíš o chudáky, co tady nechtěli vzdělanějšího chlapa. A když už ses o tom zmínil, bylo to docela zábavné.“

Havelock se zasmál. Dokázal snést, když si z něj někdo utahoval, a klidně to přejít. Díky tomu vynikal v týmových sportech: fotbal, basket, politika.

Millerovi nikdy moc nešly.

Asteroid Ceres, vstupní přístav Pásu a vnějších planet, se mohl pochlubit dvěma sty padesáti kilometry průměru a desítkami tisíc kilometrů tunelů v mnoha vrstvách na sobě. Roztočit ho na 0,3 g zabralo nejlepším mozkům z Tycho Manufacturing půl generace, a místní na to byli ještě teď patřičně hrdí. V současné době měla Ceres přes šest miliónů stálých obyvatel, a jelikož tu přistávalo a kotvilo kterýkoli den kolem tisíce lodí, zvyšovalo to populaci až na sedm miliónů.

Platina, železo a titan z Pásu. Voda ze Saturnu, zelenina a hovězí z obřích zrcadlových skleníků na Ganymedu a Europě, další potraviny ze Země a Marsu. Baterie z Io, Helium3 z rafinerií na Rheie a Iapetu. Přes Cereru protékala řeka bohatství a moci, jaká neměla v historii lidstva obdoby. A kde se odehrává obchod na takové úrovni, kvete i zločin. Kde se daří zločinu, tam se nacházejí i bezpečnostní síly, aby ho držely na uzdě. Muži jako Miller a Havelock jezdili elektrickými vozy po širokých rampách, až cítili, jak pod nimi klesá falešná rotační gravitace, a vyslýchali laciné, blýskavě nastrojené děvky ohledně toho, co se stalo minulé noci, když Bomie Chatterjee přestal vybírat výpalné pro Společnost Zlaté ratolesti.

Hlavní stanice bezpečnostní agentury Star Helix, sídlo policie a vojenské posádky přístavu Ceres, se nacházela na třetí úrovni počítáno od povrchu asteroidu, měla dva čtvereční kilometry a zarývala se do skály tak vysoko, že Miller mohl od svého stolu přejít pět úrovní nahoru, aniž by vůbec opustil kanceláře. Havelock obrátil vůz, Miller zamířil do své kóje, zkopíroval záznam dívčina výslechu a znovu si ho přehrál. Byl asi v polovině, když se k němu zezadu přiloudal Havelock.

„Dozvěděl ses z toho něco?“ zeptal se.

„Nic moc,“ odvětil Miller. „Bomieho napadla tlupa místních nezávislých grázlíků. Občas si nízko postavený chlapík jako Bomie najme pár lumpů, aby na něj jako zaútočili a on je mohl hrdinně odrazit. Vylepší to jeho reputaci. To měla na mysli, když vykládala o tanečním představení. Hoši, co na něj vlítli, byli ten typ, jenomže Bomie, místo co by si zahrál na zlého nindžu, zdrhl a už se neobjevil.“

„A pak?“

„A nic,“ vzdychl Miller. „To je právě to, co mi nedochází. Někdo tady odrovná výběrčího Zlaté ratolesti, a nikde žádná odplata. Teda, Bomie je malá šarže, jasně, ale…“

„Ale když začnou přicházet o pěšáky, přijdou si ti nahoře na míň peněz,“ kývl Havelock. „Tak proč se Zlatá ratolest nemá k vyměření nějaké té gangsterské spravedlnosti?“

„Mně se to nelíbí,“ řekl Miller.

Havelock se zasmál. „Lidi z Pásu,“ poznamenal. „Stane se něco divného, a vy si hned myslíte, že se vám hroutí celý ekosystém. Jestli jsou páni ze Zlaté ratolesti tak slabí, že nedokážou prosadit svoje zájmy, jen houšť. Jsou to přece ti zlí hoši, vzpomínáš?“

„Jo, jistě,“ přitakal Miller. „Říkej si o organizovaném zločinu, co se ti zlíbí, ale přinejmenším je organizovaný.“

Havelock si sedl na malou plastovou židli vedle Millerova stolu a natáhl krk, aby viděl na přehrávání.

„Tak jo,“ prohlásil. „Co ksakru znamená ‚zapomenutá ruka‘?“

„To je výraz z boxu,“ vysvětlil Miller. „Rána, kterou nevidíš přicházet.“ Počítač zazvonil a z reproduktorů se ozval hlas kapitánky Shaddidové.

„Millere? Jste tam?“

„Hm,“ zabručel Havelock. „Špatné znamení.“

„Cože?“ přeptala se kapitánka ostře. Nikdy se nezbavila předsudků vůči Havelockovu původu z vnitřních planet. Miller zvedl ruku, aby svého parťáka umlčel.

„Zde, kapitáne. Co pro vás můžu udělat?“

„Přijďte do mé kanceláře, prosím.“

„Už jdu,“ odpověděl.

Miller se zvedl a Havelock vklouzl do jeho židle. Nemluvili. Oba věděli, že by je kapitánka Shaddidová zavolala oba, kdyby chtěla i Havelocka. Další důvod, proč ten člověk nikdy nezíská vyšší hodnost. Miller ho nechal u přehrávání, jen ať se snaží podrobně zhodnotit jemné nuance společenských tříd a postavení, původu a rasy. Práce na celý život.

Kancelář kapitánky Shaddidové byla vybavena příjemným ženským způsobem. Na stěnách visely závěsy z opravdové látky, z vložky ve vzduchovém filtru se linula vůně kávy a skořice. Stálo to asi desetinu ceny skutečného zboží. Uniformu nosila ležérně, vlasy měla v rozporu s předpisy rozpuštěné a padaly jí na ramena. Kdyby po Millerovi někdo požadoval, aby ji popsal, zaručeně by použil výraz ‚klamné zbarvení‘. Pokynula mu k židli, sedl si.

„Co jste zjistili?“ zeptala se, ale zrak přitom upírala na stěnu za ním. Tohle nebyl žádný namátkový test, pouze konverzace.

„Zlatá ratolest vypadá podobně jako Sohirova banda a Loca Greiga. Pořád působí na stanici, ale… jako by je něco rozptylovalo, řekl bych. Drobnosti si nechávají uniknout. Mají v oblasti méně chlapů, menší zabezpečení. Vím tak o půltuctu členů na středních pozicích, co se ztratili ve tmě.“

Upoutal její pozornost.

„Zabiti?“ zeptala se. „Že by útok SVP?“

Útok Spolku vnějších planet představoval věčného strašáka bezpečnostních sil Cerery. SPV v duchu tradic Al Capona, Hamásu, IRA nebo Rudých bojovníků milovali lidé, které chránil, a obávali se ho ti, kdo mu stáli v cestě. Fungoval zčásti jako společenská organizace, zčásti jako svého druhu národ, a zčásti jako teroristická síť, a zcela postrádal etické normy. Kapitánka Shaddidová možná Havelocka neměla ráda, protože pocházel z gravitační studny, ale dokázala s ním pracovat. SVP by ho šoupl do přechodové komory. Lidé jako Miller by mohli počítat s pěknou plastovou kulkou do hlavy. Nic, co by vybuchlo ve větrací soustavě. „To bych neřekl,“ mínil Miller. „Nepůsobí to jako válka. Je to… Popravdě, pane, nemám ponětí, co to je. Jde o velká čísla. Vymáhání výpalného se snížilo, nezákonný hazard jakbysmet. Cooper a Hariri zavřeli podnik s nezletilými na šestém, a pokud je mi známo, zatím ho neuvedli do provozu. Sem tam nějaká ta akce nezávislých, ale mimo to všechno vypadá báječně. Jenom z toho mám divný pocit.“

Přikývla, ale znovu upřela pohled na stěnu. Ztratil její zájem právě tak rychle, jako ho získal.

„No, nechme to stranou,“ promluvila. „Něco bych měla. Novou zakázku. Jen vy. Ne Havelock.“

Miller si založil ruce.

„Nová zakázka,“ vyslovil pomalu. „Co to znamená?“

„Znamená to, že Star Helix uzavřela smlouvu na služby nesouvisející s udržováním bezpečnosti Cerery, a já jako lokální vedoucí korporace na ně přiděluji vás.“

„Takže mám výpověď?“ zeptal se.

Kapitánka Shaddidová se zatvářila dotčeně.

„Je to práce navíc,“ objasnila. „Vaše přidělení k bezpečnosti Cerery trvá i nadále. Pouze k tomu… Podívejte, Millere, mně to přijde stejně podělané jak vám. Nemám v úmyslu stáhnout vás ze stanice. Neruším vaši hlavní zaměstnaneckou smlouvu. Jde o laskavost, kterou kdosi dole na Zemi poskytuje nějakému akcionáři.“

„Tak my teď poskytujeme laskavosti akcionářům?“

„Vy ano,“ přisvědčila. Veškerá její vlídnost vymizela; smířlivý tón byl ten tam. Oči měla temné jako mokrý kámen.

„Jasně,“ kývl Miller. „Asi už to tak bude.“

Kapitánka Shaddidová vytáhla svůj ruční terminál. Miller zašátral po svém, přijal úzkopásmový přenos. Ať už šlo o cokoli, Shaddidová to držela mimo běžnou síť. Na displeji se mu objevil nový soubor, označený JMAO.

„Je to případ ztracené dcery,“ řekla kapitánka. „Ariadně a Jules Pierra Maových.“

Jména mu byla povědomá. Miller přitiskl prsty na obrazovku svého ručního terminálu.

„Obchodní společnost MaoKwikowski?“ zeptal se.

„Právě ta.“

Miller si tiše hvízdl.

Maokwik možná nepatřila mezi deset nejmocnějších korporací Pásu, ale rozhodně by se dostala do první padesátky. Původně to byla právnická firma, jež měla podíl na působivém krachu venušanských oblačných měst. Peníze ze soudního sporu, který se vlekl celá desetiletí, společnosti umožnily masivní růst a rozvětvení; převážně šlo o podnikání v meziplanetární dopravě. Nyní měla korporace nezávislou stanici, jež se vznášela mezi Pásem a vnitřními planetami s majestátností zaoceánské lodi na dávných pozemských mořích. Už prostá skutečnost, že o nich Miller slyšel, znamenala, že mají dost peněz, aby si mohli lidi jako on otevřeně kupovat.

Právě byl koupen.

„Oficiálně mají sídlo na Měsíci,“ pravila kapitánka Shaddidová. „Veškerá práva a výsady zemského občanství. Ale provozují nákladní dopravu ve velkém i tady venku.“

„A někam si zašantročili dceru?“

„Černou ovci,“ odvětila. „Šla na vysokou, přidala se k Nadaci Vzdálené obzory. Studentští aktivisté.“

„Fasáda SVP,“ dodal Miller.

„Přidružená skupina,“ opravila ho Shaddidová. Miller to nechal být, ale v nitru pocítil píchnutí pochybnosti. Zauvažoval, na kterou stranu by se Shaddidová v případě útoku SVP postavila. „Rodina to přičítala těžkému období. Mají dvě starší děti s kontrolními balíky akcií, takže pokud Julie chtěla poletovat vesmírem a říkat si bojovník za svobodu, není to žádné neštěstí.“

„Ale teď ji chtějí najít,“ poznamenal Miller.

„To chtějí.“

„Co se změnilo?“

„Neuznali za vhodné tuto informaci poskytnout.“

„Jasně.“

„Podle posledních záznamů byla zaměstnána na stanici Tycho, ale tady si drží byt. Našla jsem na místní síti, ve které oblasti to je, a nechala jsem byt uzavřít. Heslo máte v souboru.“

„Dobře,“ přikývl Miller. „Co stojí v mé smlouvě?“

„Najít Julii Maovou, zadržet ji a poslat domů.“

„Takže únos,“ řekl.

„Ano.“

Miller se zahleděl na svůj terminál, listoval na něm ve spisu, aniž by se na stránky pořádně soustředil. Útroby se mu sevřely. Pracoval u cereské bezpečnosti třicet let a ani v samých počátcích neměl mnoho iluzí. Vtip byl v tom, že Ceres neměla zákony, pouze policii. Neměl o nic čistší ruce než kapitánka Shaddidová. Lidé občas vypadnou z přechodové komory. Občas se ztratí důkazy ze zamčených přihrádek. Nešlo ani tak o to, co je správné či nesprávné, ale o to, co je odůvodněné. Člověk stráví celý život v kamenné bublině, jídlo, vodu i vzduch, které používá, mu přivážejí z míst tak vzdálených, že je i s dalekohledem sotva najde, a určitá morální pružnost je tu nezbytná. Ale až dosud nikdy nemusel provést únos.

„Nějaký problém, detektive?“ ozvala se Shaddidová.

„Ne, pane,“ odpověděl. „Postarám se o to.“

„Ať vám to netrvá moc dlouho,“ připomněla mu.

„Ano, pane. Ještě něco?“

Tvrdý pohled kapitánky Shaddidové zvlídněl, jako by si nasazovala masku. Usmála se.

„S parťákem vycházíte dobře?“

„Havelock je v pořádku,“ řekl Miller. „Když ho mám s sebou, lidé mě mají radši – jako jeho pravý opak. Je to fajn.“

Její úsměv se změnil jen nepatrně; zdál se teď o půl stupně upřímnější. Při budování vztahu s nadřízeným není nic lepšího než trocha sdíleného rasismu. Miller zdvořile pokývl a zamířil ven.

Měl doupě na osmé úrovni, nedaleko hlavního tunelu obytné čtvrti širokého sto metrů a uprostřed s pečlivě ošetřovaným zeleným parkem. Klenutý strop chodby osvětlovala zapuštěná světla a byl vymalován modrou, o níž ho Havelock ujišťoval, že odpovídá pozemskému letnímu nebi. Žít na povrchu planety, kde mu vlastní hmotnost tahá za každou kost a sval a vzduch na ní nedrží nic než gravitace, to mu připadalo jako rychlá cesta k zešílení. Ovšem ta modrá byla hezká.

Někteří lidé se podobně jako kapitánka Shaddidová snažili svůj vzduch provonět. Pochopitelně ne vždy vůní kávy a skořice. Havelockovo doupě bylo cítit po pekoucím se chlebu. Jiní si zvolili květinové vůně nebo semiferomony. Candace, Millerova bývalá manželka, dávala přednost čemusi, co nazývala zemská lilie, a jemu to vždy připomínalo úrovně, kde se recykloval odpad. V současné době se spokojoval s neurčitě svíravým aroma samotné stanice. Recyklovaného vzduchu, jenž prošel milióny plic. Vody z kohoutku tak čisté, že by se dala používat pro laboratorní účely, byla však původně močí a výkaly a slzami či krví, a bude zas. Životní cyklus na Cereře byl tak malý, že člověk viděl jeho křivky. Miller s tím byl spokojen. Nalil si sklenku mechové whisky, domorodý cereský alkohol, vyrobený z průmyslových kvasnic, sundal si boty a usadil se na pěnovou postel. Pořád před sebou viděl Candacino nesouhlasné zamračení a slyšel její povzdech. Omluvně pokrčil rameny při vzpomínce a vrátil se k práci.

Juliette Andromeda Mao. Pročetl si její pracovní i školní záznamy. Nadaná pilotka malých člunů. V materiálech objevil její fotku v osmnácti, v přiléhavém vakuovém obleku se sundanou přilbou: půvabná dívka s útlou postavou obyvatelky Měsíce a dlouhými černými vlasy. Široce se zubila, jako by ji vesmír právě políbil. Přiložený text oznamoval, že se umístila jako první v jakémsi závodu zvaném Parrish/Dorn500K. Krátce zapátral. Šlo o ten druh závodů, v jakých mohli létat pouze bohatí. Její člun Plejtvák překonal předchozí rekord a udržel si ho dva roky.

Miller usrkával whisky a přemítal, co se asi stalo té dívce, která byla dost bohatá a vlivná, aby si mohla dovolit soukromý člun, v němž se sem dopravila. Od účasti v prestižních vesmírných závodech k perspektivě, že bude svázána a poslána domů v kapsli, bylo hodně daleko.

„Chudinko bohatá děvenko,“ řekl Miller obrazovce. „Nejspíš se ve své kůži cítíš dost svinsky.“

Zavřel soubory a pil tiše a vážně s pohledem upřeným na prázdný strop nad sebou. Křeslo, kde sedávala Candace a vyptávala se ho, jak se dnes měl, bylo také prázdné. Teď, když tu nebyla, aby ho nutila k hovoru, by se mu to dařilo snáz. Cítila se osamělá. Teď už to chápal. Candace v jeho představě zakoulela očima.

O hodinu později, když se mu krev rozproudila pitím, si ohřál misku pravé rýže a umělých fazolí – droždí a houby dokážou napodobit cokoli, máte-li v sobě dost whisky - otevřel dveře svého doupěte a při obědě sledoval provoz v mírném ohybu tunelu. Lidé z druhé směny proudili ke stanicím metra a dál. Děti, které bydlely o dvě doupata dál, osmiletá dívenka a její čtyřletý bratr, vítaly tátu objetím, pištěním, vzájemným žalováním a slzami. Modrý strop zářil odraženým světlem, neměnný, stálý, uklidňující. V tunelu se třepotal vrabec, vznášel se tak, jak to na Zemi nedokáže – o tom ho Havelock ujistil. Miller mu hodil falešnou fazoli.

Pokoušel se myslet na tu Maovic holku, ale popravdě mu na ní moc nezáleželo. S rodinami v čele organizovaného zločinu na Cereře se dělo něco divného, budilo to v něm neklid a napětí.

Ta záležitost s Julií Maovou? To bylo vedlejší.

Kapitola třetí: Holden

Po téměř dvou dnech ve vysokém přetížení Holdena bolela kolena, záda i šíje. A hlava. Ksakru, jeho nohy! Vstoupil do služebního průlezu Rytíře, právě když Naomi šplhala z jeho nákladového hangáru. Usmála se a ukázala mu palcem vzhůru.

„Záchranná mechanika je uložená a uzamčená,“ řekla. „Reaktor se zahřívá. Jsme připraveni vzlétnout.“

„Dobře.“

„Máme už pilota?“ zajímala se.

„Dnes má pohotovost Alex Kamal, takže to bude on. Tak trochu bych rád, kdyby to byl Valka. Není tak dobrý pilot jako Alex, ale taky ne tak hlučný, a mě bolí hlava.“

„Já mám Alexe ráda. Má v sobě tolik entuziasmu,“ mínila Naomi.

„Netuším, co znamená entuziasmus, ale pokud tím myslíš Alexe, už teď mě to unavuje.“

Holden vyrazil po žebříku do řídicí místnosti a kokpitu. Naomin odraz v lesklém černém povrchu vypnutého nástěnného panelu se na něj ušklíbl. Nemohl pochopit, jak se lidé z Pásu, hubení jako sirky, mohou tak rychle přizpůsobit vysoké gravitaci. Přepokládal, že v tom hrají roli desetiletí praxe a selektivní rozmnožování.

Ve velínu se připoutal k řídicí konzoli, bezpečnostní křeslo se ihned vytvarovalo podle jeho těla. V polovině gé, kterému je Ade vystavila v konečné fázi cesty, byl pěnový materiál příjemný. Uniklo mu tiché zasténání. Spínače z kovu a plastu, vyrobené tak, aby vydržely silné přetížení a stovky let, ostře zacvakaly. Rytíř zareagoval rozsvícením řady diagnostických indikátorů a téměř podprahovým šumem.

O pár minut později se Holden ohlédl a spatřil řídnoucí černou kštici Alexe Kamala, po níž následoval jeho veselý kulatý obličej s tmavou pletí, která nevybledla ani po letech na lodi. Alex vyrostl na Marsu a měl silnější postavu než lidé z Pásu. V porovnání s Holdenem působil útle, ale i tak se mu kombinéza pilota na břiše napínala. Alex dříve létal v marťanské flotile, očividně však dávno vzdal vojenskou fyzičku. „Nazdar, zástupce,“ protáhl. Afektovaný zápaďácký přízvuk, společný všem z Mariner Valley, Holdena rozčiloval. Ani na Zemi už nejméně sto let nežil žádný kovboj, na Marsu se mimo dómy nenašlo jediné stéblo trávy ani kůň, který by nebyl v zoo. Mariner Valley osídlili Indové, Číňané a pár Texasanů. Ten jižanský přízvuk byl zjevně nakažlivý; teď už tak mluvili všichni. „Jak se daří našemu starému harcovníkovi?“

„Zatím všechno šlape. Potřebujeme letový plán. Ade nás zabrzdí za…,“ zkontroloval čas, „,… čtyřicet. Tak si pospěš. Chci rychle ven, splnit úkol, a co nejdřív vrátit Canty na kurs k Cereře, než nám tady zrezaví.“

„Rozumím,“ řekl Alex a začal šplhat do kokpitu Rytíře.

Holdenovi cvaklo ve sluchátcích, pak promluvil Naomin hlas: „Amos a Shed jsou na palubě. My tady dole jsme připraveni.“

„Díky. Čekáme už jen na Alexovy údaje, pak můžeme vyrazit.“

Brali s sebou minimální posádku: Holden jako velitel, Alex, aby je dopravil tam a zase zpátky, Shed pro případ, že by přeživší potřebovali ošetření, Naomi a Amos kvůli vyzvednutí vraku.

Zanedlouho Alex zavolal dolů: „Fajn, šéfe. Bude to výlet na čtyři hodiny, čajová konvice. Celková spotřeba paliva asi třicet procent, ale máme plnou nádrž. Odhad trvání mise jedenáct hodin.“

„Rozumím. Dík, Alexi,“ odpověděl Holden.

Čajová konvice znamenala v lodním slangu let za pomoci manévrovacích trysek s použitím přehřáté páry pro reaktivní pohon. Zapínat fúzní motory Rytíře v takové blízkosti Canterbury by mohlo být nebezpečné, a navíc by to při tak krátké cestě bylo plýtvání. Plazmové motory, před Epsteinovský fúzní pohon, měly mnohem nižší účinnost.

„Žádám o povolení opustit hangár.“ Holden přepnul z vnitřního interkomu na linku k můstku Canterbury. „Tady Holden. Rytíř připraven kletu.“

„Dobře, Jime, jděte na to,“ ozval se McDowell. „Ade teď přibrzďuje loď. Dávejte na sebe pozor, děcka. Raketoplán je drahá hračka a na Naomi mně vždycky dost záleželo.“

„Rozumím, kapitáne,“ odpověděl Holden. Vrátil se na vnitřní linku a zavolal Alexe. „Do toho, vezmi nás ven.“

Opřel se v křesle a naslouchal skřípění konečných manévrů Canterbury, ocel a keramika vydávaly stejně hlasité a zlověstné zvuky jako dřevo plachetnice. Nebo pozemšťanské klouby po vystavení silné gravitaci. Holden na okamžik pocítil s lodí soucit.

Pochopitelně se nemohli úplně zastavit. Ve vesmíru nikdy nic doopravdy nepostojí; můžete jen srovnat svou oběžnou dráhu s jiným objektem. Momentálně následovali CA2216862 na jeho veselém tisíciletém výletě kolem slunce.

Ade jim dala zelenou, Holden vypustil vzduch z nákladového hangáru a uzavřel výstupy. Alex je na bílých kuželech přehřáté páry vyvedl z doku.

Vydali se hledat Scopuli.

CA2216862 byla skála o průměru půl kilometru, jež se zatoulala z Pásu a přitáhla si ji mocná Jupiterova gravitace. Nakonec si našla svou pomalou oběžnou dráhu kolem Slunce v nesmírném prostoru mezi Jupiterem a Pásem, prázdném dokonce i na vesmírné poměry.

Při pohledu na Scopuli, lehce spočívající na straně asteroidu a přidržovanou pouze jeho nepatrnou gravitací, Holdena zamrazilo. I kdyby loď letěla naslepo, veškeré zařízení nefunkční, pravděpodobnost, že narazí na tak malý objekt, byla nekonečně nízká. Šlo o půlkilometrovou překážku na dálnici o průměru miliónů kilometrů. Ta loď tady nepřistála náhodou. Poškrábal si zježené chloupky na šíji.

„Alexi, zastav asi dva kiláky od ní,“ přikázal. „Naomi, co bys mi k té lodi řekla?“

„Tvar trupu odpovídá údajům z registru. Je to nepochybně Scopuli. Nevysílá v elektromagnetickém ani infračerveném pásmu. Jenom ten malý nouzový maják. Vypadá to, že má vypnutý reaktor. Muselo jít o ruční vyřazení, ne poškození, protože nezaznamenávám žádný únik radiace,“ hlásila Naomi.

Holden hleděl na obrazy, které mu dodávaly vnější senzory Rytíře, a obraz, který loď vytvořila pomocí laserového paprsku, odraženého od trupu Scopuli. „Co tamto, co vypadá jako díra v boku?“

„Ehm,“ pravila Naomi. „Lada říká, že je to díra v boku.“

Holden se zachmuřil. „Dobře, zůstaneme chvilku tady, znovu prověříme okolí. Máme něco na dohled, Naomi?“

„Nic. A velké antény na Canty dokážou zachytit kluka, jak si hází kamením na Měsíci. Becca tvrdí, že právě teď není v rozsahu dvaceti miliónů kiláků vůbec nikdo.“

Holden vyťukal na opěrku křesla složitý rytmus a vznesl se v popruzích vzhůru. Bylo mu horko, proto si namířil nejbližší hubici klimatizace na obličej. Kůže na temeni ho zaštípala, jak se z ní odpařoval pot. Když uvidíš něco hodně divného, nehraj si zas na hrdinu. Sbal si fidlátka a vrať se domů. Tak zněly jeho rozkazy. Podíval se na obraz Scopuli, na díru v jejím boku.

„Tak jo,“ řekl. „Alexi, doprav nás na čtvrt kiláku a zůstaň tam. Na povrch doletíme se záchrannou mechanikou. Jo, a trysky nech zahřáté a připravené. Jestli se v té lodi schovává nějaká zrada, budeme muset co nejrychleji vypadnout a všechno za sebou spálit na škvarek. Jasné?“

„Jasné, šéfe. Rytíř bude připravený metelit si to pryč jako zajíc, pokud neřekneš jinak,“ odvětil Alex.

Holden ještě jednou přejel pohledem velitelskou konzoli, pátraje po blikání červeného varovného světélka, jež by mu poskytlo důvod vrátit se na Canty. Všude vládla vlídná zeleň. Uvolnil si popruhy a odstrčil se od křesla. Odraz jednou nohou o stěnu ho poslal k žebříku, sestoupil po něm pomocí jemných doteků rukou na příčlích.

V prostoru posádky byli Naomi, Amos a Shed ještě připoutáni v bezpečnostních křeslech. Holden se chytil žebříku a švihem se otočil, aby neměl posádku hlavou dolů. Začali si odepínat pásy.

„Takže, situace je taková. Scopuli je děravá a někdo ji nechal zaparkovanou tady u té skály. Nikdo není na dohled; možná se to stalo už před nějakou dobou a všichni odešli. Naomi, budeš řídit záchranný člun, my tři se připoutáme a svezeme se dolů k vraku. Shede, ty zůstaneš uvnitř, leda bychom našli nějaké raněné, což se zdá málo pravděpodobné. My s Amosem vlezeme do lodi tou dírou a trochu to tam prošmejdíme. Jestli narazíme na něco, co by se třeba vzdáleně podobalo nastražené pasti, vrátíme se zpátky do člunu, Naomi nás přitáhne na Rytíře a padáme. Nějaké otázky?“

Amos zvedl masitou ruku. „Možná bysme se měli ozbrojit, šéfe. Kdyby tady číhali piráti.“

Holden se zasmál. „No, jestli tady jsou, tak jim vlastní loď uletěla. Ale klidně si vem pistoli, pokud se tak budeš cítit líp.“

Když si velký, mohutný Pozemšťan vezme pistoli, bude se cítit lépe nejen on, ale to Holden raději neřekl nahlas. Ať si všichni myslí, že si jejich velitel věří.

Holden otevřel svým důstojnickým klíčem skříň se zbraněmi, Amos si vybral velkorážní automatickou pistoli na dávky s vlastním pohonem, bezzákluzovou a určenou pro střelbu v nulové gravitaci. Staromódní brokovnice byly spolehlivější, ale ve stavu beztíže fungovaly jako manévrovací trysky. Tradiční pistole by měla dostatečný zpětný ráz, aby střelec na skalce jako CA2216862 dosáhl únikové rychlosti. Posádka se zvolna snesla do nákladového prostoru, kde čekal Naomin vejčitý člun se čtyřma pavoučíma nohama. Každá měla na konci manipulační drapák a různé řezací a svářecí nástroje. Zadní pár se mohl přichytit lodního trupu, aby zařízení získalo patřičnou páku, přední nohy mohly provádět opravy nebo vrak rozřezat na kusy, jež se daly snáze přepravovat.

„Nasaďte si klobouky,“ přikázal Holden a všichni si navzájem pomohli nasadit a upevnit přilby. Každý si zkontroloval vlastní skafandr a pak ho prověřil ještě kolegovi. Až se otevře výstup z hangáru, bude pozdě zjišťovat, jestli mají pořádně zapnuté knoflíky.

Naomi si vlezla dovnitř, Amos, Holden a Shed se připoutali lany ke kovové kleci kokpitu. Naomi zkontrolovala řízení a stiskla spínač odsávání vzduchu z hangáru a otevírání vrat. Holden ve skafandru slyšel jen tichý sykot vzduchu a slabý statický šum rádia. Vzduch byl slabě cítit po nějaké nemocniční dezinfekci.

Naomi vyjela první, mířila s člunem, poháněným malými tryskami na stlačený dusík, k povrchu asteroidu. Ostatní táhla za sebou na třímetrových lanech. Holden se za letu ohlédl na Rytíře: hranatý šedý klín s kuželem pohonu na širším konci. Loď musela být jako všechno, co lidé vytvořili pro vesmírné lety, efektivní, nikoli krásná. V Holdenovi to vždy vyvolávalo lehký zármutek. I tady venku by měl být prostor pro krásu.

Rytíř se od něj zdánlivě vzdaloval, stále se zmenšoval, ačkoli se nehýbal z místa. Iluze zmizela, když se otočil, pohlédl na asteroid a cítil, jak se řítí k němu. Otevřel spojení s Naomi, ale ta si pro sebe pobrukovala, což znamenalo, že přinejmenším ona si žádné starosti nepřipouští. Neřekl nic, ale nechal kanál otevřený a poslouchal její pobrukování.

Zblízka nevypadala Scopuli tak zle. Až na otvor zející v trupu neutrpěla žádné škody. Zjevně do asteroidu nenarazila; prostě byla ponechána tak blízko, že si ji mikrogravitace pozvolna přitáhla. Jak se k ní přibližovali, fotil si ji zařízením v přilbě a přenášel obrázky do Canterbury.

Naomi zastavila, vznášeli se teď tři metry nad otvorem v plášti Scopuli. Ve společném komunikačním kanálu skafandrů se ozvalo Amosovo hvízdnutí.

„Tohle neudělalo torpédo, pane. To byla trhavá nálož. Vidíte, jak je ten kov na kraji ohnutý dovnitř? Zastrčili tvarované nálože přímo do trupu,“ prohlásil Amos.

Amos byl nejen vynikající technik; v popisu práce měl i zacházení s trhavinami při rozbíjení ledových hor kolem Saturnu, které rozděloval na menší kusy, s nimiž se lépe manipulovalo. Další důvod, proč ho vzít s sebou na Rytíře.

„Takže,“ řekl Holden, „naši přátelé tady na Scopuli nejdřív zastaví, nechají někoho vylézt na trup a umístit tam nálož, udělat díru v plášti a nechat uniknout vzduch. Dává to někomu z vás smysl?“

„Ne,“ odpověděla Naomi. „Nedává. Pořád chcete jít dovnitř?“

Když uvidíte něco hodně divného, nehrajte si zas na hrdiny. Spakujte si fidlátka a vraťte se domů.

Ale co vlastně čekal? Jistěže Scopuli není vzhůru a neběží v ní motory. Jistěže se tu něco pokazilo. Divné by bylo, kdyby na ní nebylo nic v nepořádku.

„Amosi,“ přikázal Holden, „měj tu zbraň v pohotovosti, čistě pro každý případ. Naomi, mohla bys nám udělat větší díru? A opatrně. Kdyby se ti to nezdálo, vytáhni nás.“

Naomi se s člunem přiblížila, vyšlehnutí dusíku na pozadí studené noci připomnělo bílý dech. Následoval plamen řezáku, žhavě červený, pak bílý, modrý. Zařízení člunu v tichu hmyzím pohybem rozvinulo svá klepeta a Naomi se pustila do řezání. Holden s Amosem se snesli na trup lodi, dupajíce magnetickými botami. Nohama vnímal vibrace, jak Naomi uvolňovala kus pláště. Vzápětí hořák zhasl a Naomi okraje otvoru zchladila hasicím přístrojem. Holden ukázal Amosovi palcem nahoru a velmi pomalu vklouzl do nitra lodi.

Výbušná nálož byla umístěna téměř přesně doprostřed trupu a vyrvala ho pořádný kus v místě jídelny. Když Holden přistál a jeho boty se přisály na stěnu, cítil, jak mu pod nohama křupají bleskově zmrzlé kousky jídla. Žádná těla na dohled.

„Pojď sem, Amosi,“ zavolal komunikátorem. „Nevidím žádnou posádku.“

Uhnul stranou a Amos se hned nato snesl dovnitř, v pravé ruce pistoli a v levé silnou baterku. Bílý paprsek přelétl stěny zničené kantýny.

„Kudy teď, pane?“ zeptal se Amos.

Holden si jednou rukou poklepal na stehno a zamyslel se. „Strojovna. Rád bych zjistil, proč je vypnutý reaktor.“

Chytili se žebříku pro posádku a šplhali podél něj směrem na záď. Všechny tlakové uzávěry mezi palubami byly dokořán; zlé znamení. Ty by se měly při havárii automaticky uzavřít, obzvlášť při poplachu kvůli úniku atmosféry. Jestliže byly otevřené, znamenalo to, že v lodi není žádná paluba s atmosférou. A to zase znamenalo, že nikdo nepřežil. Žádné překvapení, ale stejně to působilo jako porážka. Rychle prošli malou lodí a zastavili se v dílně. Drahé náhradní díly do motorů a nástroje zůstaly na svém místě.

„Tak tady asi nešlo o loupež,“ konstatoval Amos.

Holden neřekl A o co tedy šlo?, ale i tak ta otázka visela mezi nimi.

Ve strojovně vládl pořádek, bylo tu chladno a mrtvo. Holden vyčkal, až se Amos porozhlédne. Nejméně deset minut věnoval reaktoru, vznášel se kolem něj a pozorně ho obhlížel.

„Někdo provedl celou proceduru vypínání,“ oznámil konečně Amos. „Reaktor nezhasl při výbuchu, vypnuli ho až potom. Nevidím žádné poškození. Nedává to smysl. Pokud při útoku všichni zahynuli, kdo ho vypnul? A pokud to byli piráti, proč se nezmocnili lodi? Klidně by mohla letět.“

„A než vypnuli pohon, prošli loď a otevřeli všechny tlakové uzávěry. Vypustili vzduch. Snad se chtěli ujistit, že se tu nikdo neukrývá,“ napadlo Holdena. „Dobrá, vrátíme se do velínu a zkusíme se vloupat do počítače. Třeba nám prozradí, co se tady stalo.“

Dopluli podél žebříku zpět k přídi a nahoru do řídicí místnosti. Byla také nepoškozená a opuštěná. Skutečnost, že zde chyběla těla, Holdena začala znepokojovat víc, než kdyby je tu našli. Připlul ke konzoli hlavního počítače a stiskl pár kláves, aby viděl, jestli neběží na náhradní zdroj. Nic.

„Amosi, začněte vyřezávat jádro hlavního počítače. Vezmeme ho s sebou. Já prověřím komunikační zařízení a zkusím najít ten maják.“

Amos se přesunul k počítači, pustil se do vytahování nástrojů, které hned lepil na přepážku vedle sebe. Při práci si cosi mumlal a prokládal to klením. Bylo to skoro stejně roztomilé jako Naomino pobrukování. Holden vypnul spojení k Amosovi a zaměřil se na konzoli komunikátorů. Byla mrtvá stejně jako zbytek lodi. Objevil lodní maják.

Nikdo ho nespustil. Na loď je přivolalo něco jiného. Holden se zachmuřeně odstrčil.

Rozhlédl se po místnosti, hledal cokoli, co by nebylo v pořádku. Tady, na palubě pod konzoli operátora. Malá černá krabička, která nebyla napojena na nic dalšího.

Srdce mu vynechalo úder. Zavolal na Amose: „Připadá ti tohle jako bomba?“

Amos si ho nevšímal. Holden znovu zapnul spojení.

„Amosi, připadá ti tohle jako bomba?“ Ukázal na krabičku na podlaze.

Amos přerušil práci na počítači a připlul k němu, aby si tu věc prohlédl, pak pohybem, při němž se Holdenovi sevřelo hrdlo, uchopil krabičku a zvedl ji. „Ne. Je to vysílač. Vidíte?“ přidržel ji Holdenovi u hledí přilby. „Má to přidělanou baterii. Kde se to tu vzalo?“

„To je ten maják, který jsme sledovali. Ježíš. Lodní maják vůbec nebyl zapnutý. Někdo ho napodobil tímhle vysílačem, napojeným na baterii,“ vyslovil Holden klidně, přemáhaje paniku.

„Proč by to kdo dělal, pane? To fakt nedává smysl,“

„Ale mohlo by, pokud na tomhle vysílači je něco neobvyklého,“ přemítal Holden.

„Jako třeba?“

„Jako třeba sekundární signál, který se spustí, když ho někdo najde.“ Holden přepnul na společný kanál skafandrů. „Fajn, hoši a děvčata, našli jsme něco vážně divného a musíme odtud. Všichni zpátky na Rytíře, a buďte moc opatrní, když…“

Jeho rádio ožilo, ozval se vnější kanál a jeho přilbu naplnil McDowellův hlas. „Jime? Vypadá to, že tu máme problém.“

Kapitola čtvrtá: Miller

Miller byl uprostřed večerního jídla, když komunikační systém doupěte zacvrlikal. Mrkl na kód volajícího. Modrá žába. Byl to přístavní bar, kde nacházelo občerstvení těch zhruba milión cizinců na Cereře, a sám sebe prohlašoval za téměř přesnou napodobeninu proslaveného pozemského podniku v Bombaji, s koncesovanými prostitutkami a legálními drogami. Miller si nabral na vidličku další sousto houbových fazolí a rýže, vypěstované v kádích, a zvažoval, zda má hovor vzít.

Mohlo mě to napadnout, pomyslel si.

„Co je?“ zeptal se.

Obrazovka se rozsvítila. Hasini, zástupce vedoucího, byl muž s tmavou kůží a očima barvy ledu. Trvalý poloúšklebek na jeho tváři byl následek nervové poruchy. Miller mu kdysi prokázal službu, když Hasini projevil chybný úsudek a slitoval se nad nekoncesovanou prostitutkou. Od té doby si detektiv bezpečnostní služby a přístavní barman vzájemně vyměňovali laskavosti. Neoficiální, šedá ekonomika civilizovaného světa.

„Je tady zase tvůj parťák,“ překřičel Hasini tepání a kvílení indické bhangra. „Mám dojem, že má špatnou noc. Mám se mu věnovat?“

„Jo,“ odpověděl Miller. „Zabav ho, uklidni ho, než… Dej mi dvacet minut.“

„Nechce se uklidnit. Spíš by rád našel důvod k nespokojenosti.“

„Zkus mu to trochu ztížit. Přijdu.“

Hasini přikývl, předvedl svůj patologický škleb a přerušil spojení. Miller se podíval na nedojedenou večeři, vzdychl a shrábl zbytky do recyklovacího koše. Vytáhl čistou košili, pak zaváhal. V Modré žábě měli vždycky tepleji, než by se mu líbilo, a sako nesnášel. Strčil si kompaktní plastovou pistoli do pouzdra na kotníku. Hůř se z něj tasilo, ale kdyby věci došly až tak daleko, bylo by stejně všechno na draka. Ceres vypadala ve dne stejně jako v noci. Když byla stanice uváděna do provozu, objevilo se hnutí prosazující ztlumení světel podle tradičního lidského čtyřiadvacetihodinového cyklu v nápodobě zemské rotace. Předstírání vydrželo čtyři měsíce, pak ho rada utnula. Být ve službě, vzal by si Miller na cestu tunely až dolů na úroveň přístavu elektrický vozík. Byl v pokušení udělat to i mimo službu, ale zabránila mu v tom jakási hluboko uložená pověrčivost. Když si vezme vozík, pojede tam jako policajt, a přitom metro jezdí docela dobře. Došel k nejbližší zastávce, zkontroloval čas a sedl si na nízkou kamennou lavici. Minutu nato se objevil muž zhruba v jeho věku s asi tříletou holčičkou a usadili se naproti. Dívenka překotně a nesmyslně žvatlala, muž reagoval jen bručením a přikyvováním ve víceméně vhodných okamžicích.

Miller si s ním vyměnil kývnutí na pozdrav. Dívenka zatahala otce za rukáv, dožadovala se pozornosti. Miller se na ni podíval – tmavé oči, světlé vlasy, hladká pleť. Už teď byla příliš vysoká, než aby si ji někdo spletl s pozemským dítětem, údy měla delší a hubenější. Její kůže měla typický růžový nádech dětí Pásu, způsobený farmaceutickými koktejly, zajišťujícími posílení svalů a kostí. Miller si uvědomil, že otec postřehl jeho zájem, usmál se a pokývl směrem k dítěti.

„Jak je stará?“

„Dva a půl,“ odpověděl otec.

„Krásný věk.“

Otec pokrčil rameny, ale také se usmál.

„Máte děti?“ zeptal se.

„Ne,“ řekl Miller. „Ale zhruba před takovou dobou jsem se rozváděl.“

Společně se uchechtli, jako by to bylo legrační. V hlavě mu vytanul obraz Candace, jak si odmítavě založila ruce a odvrátila se. Závan vzduchu, prosycený vůní oleje a ozónu, ohlásil příjezd metra. Miller nechal otce s dítětem nastoupit první, pak si vybral jiné kupé.

Vagóny metra měly válcový tvar, aby dobře zapadly do vakuovaných tunelů. Nebyla tu žádná okna. Stejně by mohla poskytnout pouze výhled na kámen nějaké tři centimetry od pláště vozu. Místo toho se tu na širokých obrazovkách promítaly reklamy na zábavné pořady nebo komentáře lokálních politických skandálů, nabídky na výhru ve výši týdenního platu v některém kasinu tak úžasném, že vás obohatí už jen ta zkušenost. Miller nechal jasné, prázdné barvy jen tak proplouvat kolem a jejich obsah ignoroval. V duchu si přebíral svůj problém, obracel ho ze strany na stranu, ale zatím ani nehledal odpověď.

Bylo to prosté mentální cvičení. Podívej se na fakta, aniž bys je hodnotil: Havelock je Pozemšťan. Havelock se nachází v přístavním baru a vyhledává příležitost porvat se. Havelock je jeho parťák. Jedno konstatování za druhým, fakt po faktu, jeden aspekt po druhém. Nesnažil se je nijak uspořádat ani z nich vytvořit souvislé vyprávění; na to dojde později. Prozatím stačilo vypudit z mysli denní případy a připravit se na aktuální situaci. Než metro dorazilo do jeho stanice, připadal si soustředěně. Jako by našlapoval na celou nohu, tak nějak by to popsal kdysi v dobách, kdy měl komu ty věci popisovat.

U Modré žáby bylo narváno, horko jako ve stáji z množství těl přispívalo k ‚bombajské‘ atmosféře a umělému znečištění vzduchu. Na displejích se třpytila a blikala světla, až to bylo o záchvat. Stoly se kroutily a vlnily, díky osvětlení zezadu se zdály tmavší než pouhá čerň. Hudba jako by se zhmotnila ve vzduchu, každý úder bubnu vyvolával malý otřes. Hasini v chumlu steroidy vykrmených bouchačů a spoře oděných servírek zachytil Millerův pohled a pokývl směrem dozadu. Miller nedal najevo, že to postřehl, a rovnou se začal prodírat davem.

Přístavní bary bývají výbušné prostředí. Miller si dával pozor, aby do nikoho zbytečně nevrazil. Když už si musel vybrat, raději volil obyvatele Pásu než vnitřních planet, a spíš ženy než muže. Na tváři měl trvalý výraz mírné omluvy.

Havelock seděl o samotě, jednou mohutnou rukou svíral vroubkovanou sklenici. Když si Miller přisedl, otočil se k němu, připraven vzít to jako urážku, s rozšířenými nozdrami i očima. Pak se mu ve tváři objevilo překvapení. A potom cosi jako skleslé zahanbení.

„Millere,“ řekl. Venku v tunelech by křičel. Tady se jeho hlas stěží donesl k Millerové židli. „Co tady děláš?“

„Doma v doupěti nemám co na práci,“ odpověděl Miller. „Napadlo mě, že bych se někde mohl porvat.“

„Tahle noc se na to hodí,“ opáčil Havelock.

Měl pravdu. Dokonce i v barech, jež obsluhovaly obyvatele vnitřních planet, býval poměr stěží jeden Pozemšťan či Marťan na deset místních. Teď, když zašilhal po davu, Miller viděl, že malí, podsadití muži a ženy tvoří téměř třetinu.

„Přiletěla loď?“ přeptal se.

„No jo.“

„ZMK?“ Loďstvo Zemskomarťanské koalice mívalo cestou k Saturnu, Jupiteru a stanicím Pásu často zastávku na Cereře, ale Miller se nikdy moc nezajímal o vzájemné postavení planet, takže neměl ponětí, jak to vypadá s jejich oběžnými drahami. Havelock potřásl hlavou.

„To se střídá směna korporátní bezpečnosti na Erotu,“ řekl. „Tuším Protogenu.“ Vedle Millera se objevila servírka, na kůži se jí třpytilo tetování, zuby jí zářily v černém osvětlení. Miller si vzal pití, které mu nabízela, přestože si ho neobjednal. Sodovka.

„Víš,“ začal Miller a naklonil se blízko k Havelockovi, aby k němu dolehl i normální hlas, „nesejde na tom, kolik jich nakopeš. Shaddidová tě stejně nebude mít ráda.“

Havelock se k němu prudce obrátil, vztek v jeho pohledu stěží překrýval hanbu a křivdu.

„Je to pravda,“ pravil Miller.

Havelock se potácivě zvedl a zamířil ke dveřím. Pokoušel se dupat, ale v Cereřině rotační gravitaci a při vlastní opilosti to nedokázal odhadnout. Vypadalo to, jako by poskakoval. Miller se sklenicí v ruce kráčel davem v brázdě za ním a snažil se úsměvem a krčením ramen uklidňovat dotčené obličeje, které za sebou jeho parťák nechával.

Obecní tunely tady dole u přístavu pokrývala vrstva špíny a mastnoty tak tlustá, že si s ní vzdušné čističe a dezinfekce nikdy zcela neporadily. Havelock pochodoval s nahrbenými rameny a pevně sevřenými ústy, hněv z něj vyzařoval jako žár. Ale dveře Modré žáby se za nimi zabouchly, uzávěr odřízl hudbu, jako když člověk náhle ohluchne. Nejhorší nebezpečí bylo zažehnáno.

„Nejsem opilý,“ prohlásil Havelock příliš hlasitě.

„Nic takového jsem ani netvrdil.“

„A ty…“ Havelock se otočil a zabodl mu obviňující prst do hrudi, „ty nejsi žádná moje chůva.“

„Taky pravda.“

Kráčeli spolu asi čtvrt kilometru. Lákaly je tabule z jasných LED světýlek. Bordely a střelnice, kavárny a kluby poezie, kasina a zápasy. Vzduch byl cítit močí a starým jídlem. Havelock začal zpomalovat, ramena mu pomalu klesala od uší.

„Pracoval jsem v Terrytownu na vraždách,“ řekl Havelock. „Tři roky na mravnostním na L5. Máš ponětí, jaký to bylo? Unášeli odtud na lodích děcka a já byl jeden ze tří maníků, co to zarazili. Jsem dobrej polda,“

„Ano, to jsi.“

„Zatraceně dobrej.“

„To jsi.“

Minuli nudlový bufet. Rakvový hotel. Veřejný terminál, jehož displej oznamoval zdarma novinky:

Výzkumná stanice Phoebe má problém s komunikací. Nová hra ANDREAS K vydělala 6 miliard dolarů za 4 hodiny. Smlouva o dodávkách titanu mezi Marsem a Pásem se nekoná.

Obrazovky se Havelockovi odrážely v očích, ale on se díval skrz ně.

„Jsem zatraceně dobrý policajt,“ opakoval. A chvíli nato: „Tak co, ksakru?“

„Není to osobní,“ vysvětloval mu Miller. „Lidi se na tebe kouknou, a nevidí Dmitriho Havelocka, dobrýho poldu. Vidí Zemi.“

„To je blbost. Strávil jsem osm let na orbitálních stanicích a na Marsu, než jsem přiletěl sem. Na Zemi jsem pracoval dohromady nějakých šest měsíců.“

„Země. Mars. To se od sebe moc neliší,“ mínil Miller.

„Zkus to říct Marťanovi.“ Havelock se trpce uchechtl. „Nakope ti za to.“

„Nechtěl jsem… Hele, já vím, že jsou tady všelijaké rozdíly. Země nenávidí Mars, protože má lepší flotilu. Mars nesnáší Zemi, protože má větší. Možná že se fotbal hraje líp při jednom gé, možná hůř. Já nevím. Chci jen říct: takhle daleko od Slunce? Nikomu na tom nesejde. Z téhle vzdálenosti zakryješ Zemi i Mars jedním palcem. A…“

„A já sem nepatřím,“ utrousil Havelock.

Dveře nudlového bufetu za nimi se otevřely a vyšli z nich čtyři obyvatelé Pásu v šedozelených uniformách. Jeden z nich měl na rukávu symbol SVP, rozdělený kruh. Miller strnul, ale muži nemířili jejich směrem a Havelock si jich nevšiml. To bylo těsné.

„Já to věděl,“ pokračoval Havelock. „Když jsem podepsal smlouvu se Star Helix, věděl jsem, že mi dá práci zapadnout sem. Jenomže jsem myslel, že to bude jako všude jinde, chápeš? Jdeš, nejdřív nějakou dobu dostáváš přes hubu, a pak, když každej vidí, že to zvládneš, začnou tě brát jako jednoho z party. Tady to tak nefunguje,“

„To ne,“ přisvědčil Miller.

Havelock potřásl hlavou, odplivl si a podíval se na vroub kovanou sklenici, kterou držel v ruce.

„Mám dojem, že jsme u Modré žáby ukradli sklenice,“ prohlásil.

„A máme u sebe nezabalený alkohol na veřejné chodbě,“ doplnil Miller. „No, ty rozhodně ano. Já mám sodovku.“

Havelock se uchechtl, ale i v tom zvuku zaznívalo zoufalství. Když znovu promluvil, jeho hlas už byl jen smutný.

„Myslíš, že sem dolů chodím a schválně provokuju lidi z vnitřních planet, abych se zalíbil Shaddidové a Ramachandrovi a ostatním?“

„Napadlo mě to.“

„To se pleteš,“ řekl Havelock.

„Tak dobře,“ kývl Miller. Věděl, že se neplete.

Havelock zvedl sklenici. „Vezmeme to zpátky?“

„Co takhle Proslulý hyacint?“ navrhl Miller. „Zvu tě.“

Salón Proslulý hyacint se nacházel o tři úrovně výš, dost daleko od přístavu, rozhodně daleko na pěší chůzi. A byl to policajtský podnik. Většina hostů byla od agentury Star Helix, ale chodili tam i příslušníci menších korporátních jednotek – Protogen, Pinkwater, AI Abbiq. Miller už si byl skoro jistý, že poslední zhroucení jeho parťáka se podařilo odvrátit, ale pokud by se mýlil, bude lepší, když to zůstane v rodině.

Výzdoba podniku byla typická pro Pás – staromódní lodní skládací stolky a židle, připevněné ke stěnám i stropu, jako by gravitace mohla každou chvíli vypnout. Tchynin jazyk a potos – základní rostliny první generace vzduchové recyklace – se pnuly po stěnách a volně stojících sloupech. Hudba byla natolik tlumená, že se dalo normálně mluvit, a současně dost hlasitá, aby soukromé rozhovory zůstaly soukromé. První majitel, Javier Liu, byl konstruktér z Tychona, který sem přišel během Roztáčení, a na Cereře se mu zalíbilo, takže tu zůstal. Teď podnik provozovali jeho vnukové. Javier Třetí stál za barem a povídal si s chlapy z mravnostního a z oddělení domácího násilí. Miller zamířil ke stolu vzadu a cestou se pokývnutím zdravil s muži a ženami, které znal. Zatímco u Modré žáby se choval opatrně a diplomaticky, tady zvolil předstírané chlapáctví. Také tohle byla jen póza.

„Tak tedy,“ začal Havelock, když Javierova dcera Kate – čtvrtá generace v jednom podniku – odešla od jejich stolu se sklenicemi z Modré žáby na podnose, „co je to za supertajné vyšetřování, které na tebe hodila Shaddidová? Nebo o tom pouhý Pozemšťan nesmí nic vědět?“

„Tohle tě tak vykolejilo?“ podivil se Miller. „O nic nejde. Nějakým akcionářům se ztratila dcera a chtějí, abych ji vystopoval a poslal domů. Blbá práce.“

„Vypadá to spíš na jejich případ,“ mínil Havelock a ukázal bradou k mužům z mravnostního.

„Není nezletilá,“ upřesnil Miller. „Musím ji unést.“

„A takový kšefty zvládáš?“

Miller se opřel. Břečťan nad nimi se pohupoval. Havelock čekal a Miller měl nepříjemný pocit, že se situace právě obrátila.

„Je to práce,“ řekl.

„Jo, ale mluvíme o dospělé osobě, ne? Ne že by se nemohla vrátit domů, kdyby tam chtěla být. Jenomže její rodiče si najmou agenturu, aby ji dopravila domů, ať se to holce líbí, nebo ne. To už není otázka vymáhání práva. Tady už ani nejde o bezpečnost stanice. Jen o mocenské hry dysfunkčních rodin.“

Miller si vybavil hubenou dívku vedle závodního člunu. Její široký úsměv.

„Však jsem říkal, že je to blbá práce.“ Kate Liu se vrátila ke stolu s místním pivem a sklenkou whisky. Miller byl za to rozptýlení vděčný. Pivo si objednal on. Měli ho tu lehké a silné a jen nepatrně natrpklé. Ekologie založená na kvasnicích a fermentaci znamenala kvalitní kvašené nápoje.

Havelock pomalu usrkával whisky. Miller to považoval za znamení, že už svůj flám vzdal. Mezi hochy z práce ztráta kontroly jaksi nemá ten půvab.

„Hej, Millere! Havelocku!“ zavolal známý hlas. Jevgenij Cobb z vražd. Miller ho mávnutím pozval k nim a rozhovor se stočil k obvyklému vychloubání, jak uzavřeli obzvlášť ošklivý případ. Tři měsíce pátrání, odkud se vzaly toxiny, a na konci vdova po mrtvém dostala celou pojistku a laciná šlapka byla deportována zpět na Eros.

Než noc skončila, Havelock se chechtal a vyměňoval si vtipy s ostatními. Pokud se příležitostně vyskytl nějaký křivý pohled nebo si do něj někdo mírně rýpl, nevšímal si toho.

Miller se právě vydal k baru pro další rundu, když mu zacinkal terminál. A vzápětí se všude v baru rozeznělo padesát dalších zvonků. Miller pocítil, jak se mu svírají útroby. Vytáhl terminál a totéž udělali všichni policisté v místnosti.

Na obrazovkách se ukázala kapitánka Shaddidová. Oči měla kalné a plné potlačovaného hněvu; dokonalý obraz mocné ženy náhle probuzené z prvního spánku.

„Dámy a pánové,“ promluvila. „Ať už děláte cokoli, nechte toho a dostavte se na stanici pro rozkazy pro výjimečný stav. Situace je následující:

Před deseti minutami dorazila nezašifrovaná, podepsaná zpráva přibližně ze směru od Saturnu. Dosud jsme nepotvrdili její pravdivost, ale podpis odpovídá záznamům. Zadržela jsem ji, ale lze předpokládat, že ji nějaký pitomec pošle na síť a pět minut nato máme hovno ve větráku. Pokud jste na doslech od nějakých civilistů, vypněte si zvuk. Pro ostatní teď sděluju, proti čemu stojíme.“

Shaddidová se posunula stranou, klepla na systémové rozhraní. Obrazovka zčernala. O chvíli později se na ní objevila tvář a ramena neznámého muže. Měl na sobě oranžový skafandr se sundanou přilbou. Pozemšťan, něco málo přes třicet. Bledá pleť, modré oči, krátké tmavé vlasy. Ještě než muž otevřel pusu, Miller na něm podle očí a držení hlavy rozpoznal známky šoku a zlosti.

„Jmenuju se James Holden,“ řekl muž.

Kapitola pátá: Holden

Deset minut při dvou gé, a Holdena začínala bolet hlava. Ale McDowell jim nařídil vrátit se domů co nejrychleji. Canterbury už zahřívala svůj mohutný pohon. Holden nechtěl zmeškat odjezd.

„Jime? Vypadá to, že tady máme problém.“

„O tom mi povídejte.“

„Becca na něco přišla, a je to divné, až mi z toho běhá mráz po zádech. Musíme fofrem odtud.“

„Jak dlouho, Alexi?“ zeptal se Holden už potřetí za posledních deset minut.

„Máme to ještě přes hodinu letu. Chceš jít na šťávu?“ na to Alex.

Jít na šťávu ve slangu pilotů znamenalo přidat na výkonu motorů natolik, že bez premedikace cestující upadají do bezvědomí. Šťáva byl koktejl medikamentů, který pilotovi automaticky vstříkne jeho křeslo, aby zůstal při vědomí, ve střehu a při troše štěstí se obešel bez mrtvice, až jeho tělo bude vážit pět set kilo. Holden šťávu vyzkoušel v letectvu několikrát při různých příležitostech, a odeznívání jejích účinků bylo hodně nepříjemné.

„Jak divného?“

„Becco, spoj se s ním. Chci, abys viděl to, co my, Jime.“

„Ne, pokud nebudeme muset,“ odpověděl.

„Jak divného?“

„Becco, spoj se s ním. Chci, abys viděl to co my, Jime.“

Holden vylovil jazykem z přilby skafandru tabletu proti bolesti a přehrál si už popáté záznam z Bekčiných vstupů. To místo v prostoru se nacházelo asi dvě stě tisíc kilometrů od Canterbury. Podle lodních skenerů vykazovalo fluktuaci; šedočerná falešná barva si postupně vyvíjela teplé okraje. Byl to malý nárůst teploty, méně než dva stupně. Holden žasl, že to Becca vůbec postřehla. Zapamatoval si, že jí při příštím povýšení musí dát hvězdné hodnocení.

„Odkud se to vzalo?“ zeptal se Holden.

„Nemáme ponětí. Je to prostě místo nepatrně teplejší než okolí,“ odpověděla Becca. „Řekla bych, že jde o plynný oblak, protože se neobjevuje na radaru, ale v téhle oblasti nemají plynné oblaky co dělat. Chci říct, kde by se tu vzal?“

„Jime, bylo by možné, že se Scopuli povedlo zničit loď, která ji napadla ？ Mohl by to být oblak par ze zničené lodi?“ vmísil se McDowell.

„To bych neřekl, pane. Scopuli nemá na palubě žádné zbraně. Ta díra v jejím boku pochází z výbuchu nálože, ne od torpéda; nemyslím, že by vůbec bojovali. Mohlo by to pocházet z vypuštěného vzduchu ze Scopuli, ale…“

„Nebo ne. Vraťte se do hangáru, Jime. Hned teď.“

„Naomi, co asi tak může pozvolna zvyšovat svou teplotu, a přitom to nemá radarový nebo ladarový odraz, když to skenuješ? Jakýkoli divoký odhad,“ řekl Holden.

„Hmmm…“ udělala Naomi a hluboce se zamyslela. „Cokoli, co energii ze senzorového paprsku pohlcuje, nedá žádný odraz. Ale mohlo by to zvýšit teplotu, když tu energii absorbuje.“

Infračervený monitor na konzoli u Holdenova křesla vzplanul jako slunce. Alex v interkomu nahlas zaklel.

„Vidíte to taky?“ vyhrkl.

Holden neodpověděl a otevřel linku k McDowellovi.

„Kapitáne, máme tu masivní pík v infračervené.“

Několik dlouhých vteřin se nic neozvalo. Když McDowell konečně promluvil, měl úzkostný hlas. Holden ještě nikdy nezažil, že by starý pán měl strach.

„Jime, v té teplé oblasti se právě objevila loď. Vyzařuje teplo jako zběsilá,“ sdělil mu McDowell. „Odkud se kčertu vzala?“ Holden začal odpovídat, ale vtom uslyšel Bekčin hlas, který slabě zachytila kapitánova sluchátka. „Nemám potuchy, pane. Ale je menší než její tepelná stopa. Podle radaru má rozměry fregaty.“

„To snad je neviditelná?“ vztekal se McDowell. „Vylezla z magické červí díry? Teleportovala se?“

„Pane,“ ozval se Holden, „Naomi vyslovila spekulaci, že teplo, které jsme zachytili, může pocházet z materiálů absorbujících energii. Stealth technologie. Což znamená, že se ta loď skrývala záměrně. A to zase znamená, že nemá dobré úmysly.“

Jakoby místo odpovědi se na radaru ukázalo šest nových objektů; zářící žluté ikonky, jež vzápětí přešly do oranžové, jak systém zaznamenal jejich akceleraci. Becca na Canterbury zaječela: „To je fofr! Máme šest nových rychle se pohybujících kontaktů na kolizním kurzu!“

„Ježíšku na křížku, vážně na nás ta loď právě vypálila torpéda?“ hlesl McDowell. „Vážně nás chtějí roztřískat?“

„Ano, pane,“ řekla Becca.

„Čas do kontaktu?“

„Do osmi minut, pane.“

McDowell polohlasně zaklel.

„Máme tady piráty, Jime.“

„Co můžeme udělat?“ zareagoval Holden. Snažil se o chladný, profesionální tón.

„Vypni rádio a nech mou posádku pracovat. Jste od nás nejméně hodinu letu. Torpéda dorazí do osmi minut. McDowell končí.“ Kapitánova linka se s cvaknutím odmlčela, Holden slyšel jen tichý statický sykot.

Společný kanál vybuchl změtí hlasů. Alex naléhavě žádal svolení pro šťávu, aby mohli závodit s torpédy směřujícími ke Canty, Naomi něco vykládala o strategii narušení dráhy střel, Amos nadával na neviditelnou loď, častoval ji kletbami, zpochybňujícími předky posádky. Jedině Shed zůstal potichu.

„Všichni zmlkněte!“ zařval Holden do mikrofonu v přilbě. Loď upadla do otřeseného mlčení. „Alexi, připrav nejrychlejší možný kurz ke Canty, který nás nezabije. Dej mi vědět, až to budeš mít. Naomi, nastav třícestný kanál pro Beccu, sebe a mě. Pomůžeme, jak to půjde. Amosi, klidně si nadávej, ale vypni mikrofon.“

Čekal. Čas odtikával k okamžiku srážky.

„Spojení připraveno,“ ohlásila Naomi. Holden uslyšel dva odlišné hluky v pozadí. „Becco, tady Jim. Mám na tomhle kanálu i Naomi. Pověz nám, jak můžeme pomoct. Naomi něco povídala o technikách rušení…?“

„Dělám všechno, co znám,“ ozvala se Becca děsivě klidně. „Mají nás na zaměřovacím laseru. Pokouším se ho zmást vysíláním, ale mají zatraceně kvalitní zařízení. Kdybychom byli blíž, ten laser by nám propálil díru do pláště.“

„Co takhle vyhodit fyzický odpad?“ navrhla Naomi. „Můžeš vypustit sníh?“

Zatímco si Naomi povídala s Beccou, Jim otevřel soukromý kanál k Ade. „Ahoj, tady je Jim. Alex pracuje na zrychlení pohonu, abychom se k vám dostali dřív…“

„Než nás ty střely usmaží? Skvělý nápad. Dát se zajmout piráty, to je jistě zkušenost, kterou si nemůžeš nechat ujít,“ mínila Ade. Za jejím posměšným tónem jasně slyšel strach.

„Ade, prosím, chci ti říct.“

„Co si o tom myslíš, Jime?“ promluvila Naomi na druhém kanálu.

Holden zaklel. Aby to zakryl, zeptal se: „Ehm, a o čem?“

„Použít Rytíře, abychom se pokusili odchýlit ty střely,“

„A dokážeme to?“

„Možná. Poslouchals vůbec?“

„No… na minutku mě tady něco rozptýlilo,“ zalhal Holden.

„Zkoušíme napodobit frekvenci světelného rozptylu Canterbury a vysílat ji naší anténní soustavou. Třeba si torpéda pomyslí, že jsme jejich cíl,“ vysvětlovala mu Naomi, jako by hovořila k dítěti.

„A oni nás rozstřílejí?“

„Myslím, že bychom mohli začít prchat a odvést torpéda za sebou. Pak, až bychom je dostali dost daleko od Canty, zrušíme vysílání a zkusíme se schovat za asteroid,“ odpověděla.

„To nevyjde,“ prohlásil Holden s povzdechem. „Používají zaměřovací laser pro přibližné nasměrování, ale sledují cíl i pomocí teleskopických záběrů. Stačí jim jeden pohled a budou vědět, že nejsme jejich cíl.“

„Nestojí to za pokus?“

„I kdyby se nám to povedlo, tak torpéda, určená pro ochromení Canty, nás promění v šedivý pruh vakua.“

„Dobře,“ vzdychla Naomi. „Jaké máme další možnosti?“

„Žádné. Náramně chytří hoši v laboratořích letectva už vymysleli všechno, nač bychom mohli přijít my během příštích osmi minut.“ Když to Holden pronesl nahlas, jako by to potvrdil sám sobě.

„Tak co tu pak děláme, Jime?“ zeptala se Naomi. „Sedm minut,“ ohlásila Becca pořád tím nepřirozeně klidným hlasem.

„Pospěšme si tam. Třeba se nám podaří dostat pár lidí z lodi po zásahu. Pomoct se zvládáním škod,“ řekl Holden. „Alexi, už jsi to dal dohromady?“

„To si piš, zástupce. Vypálit a otočit s pěkně zkurveným přetížením, přiblížit se pod úhlem, aby naše motory nevypálily v Canty díru. Dáme si rokenrol?“

„Jdem na to. Naomi, ať se všichni připoutají pro vysoké zrychlení.“ Holden otevřel kanál k McDowellovi. „Kapitáne, žhavíme si to k vám. Zkuste přežít, my dorazíme s Rytířem a vyzvedneme vás nebo pomůžeme opravit škody.“

„Rozumím.“ Mc Dowell ukončil spojení.

Holden se vrátil k Ade. „Letíme k vám na plný výkon, takže nebudu mluvit, ale nech mi tuhle linku otevřenou, ano? Povídej mi, co se děje. Nebo si aspoň pobrukuj. Broukání je fajn. Jenom prostě potřebuju vědět, že jsi v pořádku.“

„Dobře, Jime,“ slíbila Ade. Nezačala si broukat, ale nechala kanál otevřený. Slyšel její dech.

Alex spustil na společné lince odpočítávání. Holden si zkontroloval bezpečnostní popruhy křesla a dlaní stiskl tlačítko pro injekci šťávy. Membránami ochranného obleku se mu zarylo do zad tucet jehel. Srdce se mu otřáslo a mozek mu sevřely chemické okovy. Záda mu ztuhla na kost, obličej mu hořel jako po dávce radiace. Udeřil pěstí do opěrky havarijního křesla. Tohle to nenáviděl, ale bude hůř. Alex ve společném kanálu zalapal po dechu, když jeho organismus zasáhl nával drogy. Na spodní palubě posádka také dostávala drogy, ale jen na ochranu před smrtí; budou jen utlumeni, aby přestáli to nejhorší.

Alex řekl: „Jedna,“ a Holden naráz vážil pět metráků. Nervy v očních důlcích trpěly tlakem na oční bulvy. Varlata se drtila o stehna. Soustředil se, aby si nespolkl jazyk. Loď kolem něj skřípěla a sténala. Z dolní paluby se ozvala znepokojující rána, ale na jeho panelu se neobjevilo žádné červené světýlko. Motory Rytíře dokázaly vyvinout mohutný tah, ale za cenu ohromné spotřeby paliva. Pokud však mají zachránit Canty, nezáleží na tom.

Mezi bušením krve v uších Holden slyšel Adeino tiché dýchání a klapot její klávesnice. Přál si s tím zvukem usínat, ale šťáva mu v těle zpívala a pálila. Byl vzhůru víc než kdykoli jindy v životě.

„Ano, pane,“ řekla Ade do interkomu.

Holdenovi vteřinu trvalo, než si uvědomil, že hovoří s McDowellem. Zvýšil si hlasitost, aby rozuměl, co kapitán říká.

„…hlavní přívody na maximum.“

„Jsme plně naložení, pane. Když se pokusíme vypálit tak tvrdě, vytrhnou se motory z ukotvení,“ odpověděla Ade. McDowell ji určitě požádal, aby zažehla Epsteinův pohon.

„Pane Tukunbo,“ pravil McDowell, „máme… čtyři minuty. Jestli ty motory roztrhnete, nebudu vás za to pokutovat.“

„Ano, pane. Zapínám hlavní přívody. Nastavuju spalování na maximum,“ hlásila Ade a Holden v pozadí rozeznal klakson varování před vysokým přetížením. Následovalo hlasitější cvakání, jak si Ade zapínala bezpečnostní pásy.

„Hlavní přívod připojen za tři… dva… jedna… provedeno,“ řekla Ade.

Canterbury zasténala tak hlasitě, až Holden musel ztlumit zvuk. Loď několik vteřin naříkala a skučela jako bánší, pak se ozval drtivý úder. Holden si přitáhl vstup vnějšího optického senzoru, zabojoval s výpadky na okraji zorného pole, vyvolanými přetížením. Canterbury byla pořád vcelku.

„Co to kčertu bylo, Ade?“ zeptal se McDowell ztěžklým jazykem.

„Motor urval podpěru. Hlavní přívod je uzavřen, pane,“ hlásila Ade, ale nedodala Přesně jak jsem předpovídala.

„Čeho jsme tím dosáhli?“ ozval se znovu McDowell.

„Nic moc. Torpéda jsou od nás čtyřicet kilometrů a zrychlují. Nám zbyly manévrovací trysky.“

„Do hajzlu,“ řekl McDowell.

„Zasáhnou nás, pane,“ řekla Ade.

„Jime.“ McDowellův hlas najednou zesílil, jak kapitán promluvil na přímé lince. „Je po nás, a nedá se s tím nic dělat. Dvakrát klepni na potvrzení.“

Jim dvakrát cvakl rádiem.

„Dobře, tak teď se zamyslíme nad přežitím po zásahu. Pokud nás chtějí ochromit, než vstoupí na palubu, půjdou po pohonu a komunikaci. Becca vysílá od okamžiku vypálení torpéd SOS, a já chci, abyste to vykřikovali dál, pokud my zmlkneme. Když budou vědět, že tu někde jste, třeba nebudou mít takovou chuť vyhodit všechny přechodovou komorou ven. Svědkové, víte,“ pravil McDowell.

Jim znovu dvakrát klepl.

„Otoč to, Jime, schovej se za ten asteroid. Volej o pomoc. To je rozkaz.“

Jim dvakrát zacvakal, pak poslal Alexovi signál Stop. Obr, jenž mu seděl na prsou, vmžiku zmizel a nahradila ho beztíže. Ta prudká změna by u něj vyvolala zvracení, kdyby mu v žilách nekolovaly příslušné léky. „Co je?“ zeptal se Alex.

„Nový úkol.“ Holdenovi ze šťávy drkotaly zuby. „Voláme o pomoc, eventuálně vyjednáváme o propuštění zajatců, jakmile ti zlí hoši Canty dostanou. Napal to rovnou k asteroidu, to je nejbližší úkryt.“

„Jasně, šéfe,“ přisvědčil Alex. Pak tišeji dodal: „Vraždil bych pro pár torpéd nebo pro pěkný pulzní dělo na kýlu.“

„Slyším tě.“

„Mám budit ty dole?“

„Nech je spát.“

„Rozumím.“ Alex se odpojil.

Než ho znovu zmáčklo nové přetížení, zapnul Holden signál SOS. Kanál k Ade měl stále otevřený, a teď, když McDowell linku opustil, ji zase slyšel dýchat. Zesílil zvuk na maximum, ležel v pásech a čekal, až ho začnou drtit. Alex ho rozhodně nezklamal.

„Minuta,“ promluvila Ade dost hlasitě, aby její hlas reproduktory v přilbě zdeformovaly. Holden však zvuk neztlumil. Její hlas zůstával obdivuhodně klidný, když zahájila hlasitý odpočet do nárazu.

„Třicet sekund.“

Holden zoufale toužil s ní mluvit, říct něco uklidňujícího, absurdně a nepravdivě ji ujišťovat o své lásce. Obr, jenž mu seděl na prsou, se jen chechtal hlubokým duněním fúzního pohonu.

„Deset sekund.“

„Připravte se vypnout reaktor a dělat mrtvé, až torpéda udeří. Když je nebudeme ohrožovat, nevypálí na nás podruhé,“ řekl McDowell.

„Pět,“ řekla Ade.

„Čtyři.“

„Tři.“

„Dva.“

„Jedna.“

Canterbury se otřásla, monitor zbělel. Ade se jednou ostře nadechla, pak rozbité rádio zvuk uťalo. Z kvílení statiky Holdenovi málem praskly bubínky. Stáhl hlasitost a cvakl rádiem na Alexe.

Tah se náhle snížil na přijatelná dvě gé, zahlcené senzory Rytíře vzplanuly, kulatým okénkem přechodové komory proudila dovnitř jasná záře.

„Hlášení, Alexi, hlášení! Co se stalo?“ křičel Holden.

„Můj Bože. Oni ji odpálili atomovkou. Odpálili Canty,“ vyhrkl Alex tiše a ohromeně.

„Jak je na tom? Podej hlášení o Canterbury. Mám tady na senzorech nulu. Všechno zbělelo!“ Následovala dlouhá odmlka, pak Alex promluvil: „Já tady mám taky nulový výstupy, šéfe. Ale můžu ti říct, jak je na tom Canty. Vidím ji.“

„Vidíš? Odtud?“

„Jo. Je z ní oblak páry o velikosti Olympus Mons. Je pryč, šéfe. Je po ní.“

To nemůže být pravda, bránila se Holdenova mysl. To se přece nestává. Piráti neútočí nukleárními zbraněmi na vodní tahače. Z toho nikdo nic nemá, nikdo nedostane zaplaceno. A pokud prostě chceš povraždit padesát lidí, je mnohem jednodušší nakráčet do restaurace se samopalem v ruce.

Toužil to vykřičet nahlas, zařvat na Alexe, že se plete. Ale musel se držet. Já jsem teď kapitán.

„Tak dobře. Nový úkol, Alexi. Teď jsme svědkové vraždy. Doprav nás k tomu asteroidu. Začínám dávat dohromady vysílání. Všechny probuď. Všichni to musí vědět. Restartuju senzorový systém.“

Metodicky povypínal všechny senzory a jejich software, dvě minuty vyčkal, pak je zase postupně zapojil. Ruce se mu třásly. Bylo mu zle. Připadalo mu, jako by vlastní tělo řídil na dálku, a ani nevěděl, co z toho má na svědomí šťáva a za co může šok.

Senzory začaly pracovat. Jako každá loď, která létá na vesmírných trasách, byl i Rytíř chráněn před radiací. Bez příslušné ochrany by se nikdo nemohl přiblížit k mohutně vyzařujícímu Jupiterovu pásu. Holden ovšem pochyboval, že konstruktéři ve svých specifikacích počítali s výbuchem půltuctu nukleárních torpéd v těsné blízkosti. Posádka Rytíře měla štěstí. Vakuum je ochránilo před elektromagnetickým pulzem, ale záření z výbuchu mohlo i tak usmažit veškeré lodní senzory.

Jakmile začala anténní soustava fungovat, propátral prostor, kde se před chvílí nacházela Canterbury. Nezbylo tam nic většího než softbalový míč. Přepnul na sledování lodi, která ji zavraždila. Ta si při pohodlném jednom gé poklidně mířila ke Slunci. Holden pocítil v prsou nával žáru.

Neměl strach. Zuřivost, trhající cévy, mu bušila ve spáncích a zatínala mu pěsti, až ho bolely šlachy. Přepnul komunikační zařízení a zacílil úzký paprsek na vzdalující se loď.

„Toto je zpráva pro toho, kdo nařídil zničení Canterbury, civilního tahače ledu, který jste právě proměnili v plyn. Nepodaří se ti jen tak uniknout, ty prokletý vrahoune. Nezajímají mě tvoje důvody, ale zabils mi padesát přátel. Potřebuješ vědět, kdo všechno to byl. Posílám ti jména a fotografie všech, kdo právě zahynuli v lodi. Pořádně se podívej, cos udělal. Mysli na to, zatímco já po tobě budu pátrat.“ Vypnul hlasový kanál, připravil si osobní soubory z Canterbury a začal posílat spisy posádky druhé lodi.

„Co to provádíš?“ zeptala se Naomi za ním, ne v reproduktoru.

Stála tu se sundanou přilbou. Pot jí přilepil černé vlasy k lebce a šíji, ve tváři měla nečitelný výraz. Holden si také sundal přilbu.

„Ukazuju jim, že Canterbury byla skutečné místo, kde žili skuteční lidé. Lidé se jmény a rodinami,“ řekl. Vinou šťávy mu vlastní hlas připadal nejistý víc, než by si přál.

„Pokud na té lodi vydává rozkazy něco, co se podobá lidské bytosti, doufám, že ho budou pronásledovat až do chvíle, kdy ho za vraždu strčí do recyklátoru.“

„Nemyslím, že by to ocenili.“ Naomi ukázala na panel za ním.

Nepřátelská loď na ně zaměřila svůj laser. Holden zatajil dech. Žádná vypuštěná torpéda, a za pár vteřin neviditelná loď laser zhasla, zažehla motory a s vysokým přetížením uháněla pryč. Naomi roztřeseně vydechla.

„Takže Canterbury je pryč?“ přeptala se Naomi.

Holden přikývl.

„To mě poser,“ pravil Amos.

Amos a Shed stáli bok po boku u služebního žebříku. Amos měl po obličeji červenobílé skvrny, svíral a zase otevíral velké pěsti. Shed se zhroutil na kolena a bušil v tom přetížení dvou gé do paluby. Neplakal. Jen se podíval na Holdena a řekl: „Cameron už tu novou paži nejspíš nedostane,“ načež zabořil hlavu do dlaní a roztřásl se.

„Zpomal, Alexi. Nemusíme se už tak hnát,“ promluvil Holden do interkomu. Loď zvolna zpomalila na jedno gé.

„Co teď, kapitáne?“ Naomi na něj upřela tvrdý pohled. Teď máš velení ty. Tak podle toho jednej.

„Nejradši bych je sestřelil z nebe, ale jelikož nemáme zbraně… Budeme je sledovat. Nespustíme je z očí, dokud nezjistíme, kam mají namířeno. A přede všemi je odhalíme,“ odpověděl Holden.

„To teda zatraceně jo!“ houkl Amos.

„Amosi,“ Naomi se na něj přes rameno ohlédla, „vezmi Sheda dolů a ulož ho do křesla. Když bude potřeba, dej mu něco na uspání.“

„Jasně, šéfe.“ Amos mohutnou rukou objal Sheda kolem pasu a vedl ho dolů.

Když odešli, Naomi se obrátila zpátky k Holdenovi.

„Ne, pane. Nebudeme tu loď pronásledovat. Zavoláme o pomoc a pak vyrazíme tam, kam nás ta pomoc pošle.“

„Já…“ začal Holden. „Ano, jsi teď velitel. Tím pádem já jsem tvůj první důstojník a moje práce je říkat kapitánovi, kdy se chová jako blbec. Jste blbec, pane. Už ses pokusil vyprovokovat je k útoku tím vysíláním. A teď je chceš pronásledovat? A co když se nechají chytit? Připravíš pro ně další emocionální promluvu?“ Naomi se přisunula blíž. „Nejdřív dopravíš zbylé čtyři členy posádky do bezpečí. To je vše. Až budeme v bezpečí, můžeš si vyrazit na svou křížovou výpravu. Pane.“

Holden si odepnul pásy a vstal. Účinek šťávy už pomalu pomíjel a zanechával po sobě vyčerpání a nevolnost. Naomi zvedla bradu a nehodlala ustoupit.

„Jsem rád, že tě tady mám, Naomi,“ řekl. „Běž se kouknout na posádku. McDowell mi dal jeden poslední rozkaz.“

Naomi si ho kriticky změřila; viděl její nedůvěru. Neobhajoval se; jen čekal, až s tím bude hotová. Konečně krátce pokývla a sešplhala po žebříku na spodní palubu.

Jakmile byla pryč, pustil se metodicky do práce: dal dohromady zprávu, zahrnující údaje ze senzorů Canterbury a Rytíře. Alex slezl dolů z kokpitu a těžce klesl do nejbližšího křesla.

„Víš, kapitáne, přemýšlel jsem,“ řekl. Hlas měl po šťávě stejně nakřáplý jako Holden.

Holden potlačil podráždění, že ho zrovna teď ruší. „O čem?“

„O té lodi se stealth technologií.“

Holden se odvrátil od práce.

„Tak povídej.“

„Totiž, jakživ jsem neslyšel, že by piráti něco takovýho měli.“

„Pokračuj.“

„Vlastně jsem tuhle technologii viděl, když jsem byl u flotily,“ pokračoval Alex. „Pracovali jsme na lodích s pláštěm pohlcujícím energii a vnitřní absorpční vrstvou. Spíš strategická zbraň než taktická. Nemůžeš ukrýt aktivní pohon, ale pokud zaujmeš pozici a vypneš motory, tak všechno vlastní teplo ukládáš dovnitř a zůstáváš pěkně schovaný. Radar, ladar ani pasivní senzory tě neodhalí. A navíc, sehnat nukleární torpéda mimo vojsko je zatraceně těžký.“

„Chceš říct, že to bylo marťanské loďstvo?“

Alex se zhluboka, trhaně nadechl.

„Kdybychom to měli my, je ti jasné, že Pozemšťané by na tom taky dělali.“

Vyměnili si pohledy. Důsledky na ně dolehly víc než přetížení deseti gé. Holden vyndal z kapsy na stehně vysílač a baterii, které zachránili ze Scopuli. Začal zařízení rozebírat a hledal přitom nějakou vyraženou značku. Alex přihlížel, pro jednou mlčky. Šlo o běžný typ vysílače, jaký mohl pocházet z komunikační místnosti na kterékoli lodi ve sluneční soustavě. Baterie byla nenápadný šedivý kvádr. Alex natáhl ruku a Holden mu ji podal. Alex odrýpl šedý plastový kryt a obrátil kovovou baterii v rukou. Pak ji beze slova podal Holdenovi spodkem napřed. Do černého kovu na spodku baterie bylo vyraženo sériové číslo, začínající písmeny LMPR. Loďstvo Marťanské parlamentní republiky.

Rádio nastavili na plný výkon. Datový balíček připravili k vysílání. Holden stál před kamerou mírně nakloněn dopředu.

„Jmenuju se James Holden,“ řekl, „a má loď Canterbury byla právě zničena válečnou lodí vybavenou stealth technologií a součástmi, na kterých je sériové číslo marťanského loďstva. Záznam následuje.“

Kapitola šestá: Miller

Vozík se řítil tunelem, siréna přehlušovala kvílení motorů. Nechali za sebou zvědavé civilisty a pach přehřátých kuličkových ložisek. Miller se nakláněl na sedadle dopředu, jako by vozidlo nutil k vyšší rychlosti. Nacházeli se tři úrovně a nějaké čtyři kilometry od budovy stanice.

„Tak jo,“ promluvil Havelock. „Je mi líto, ale něco mi tady uniká.“

„Co?“ opáčil Miller. Chtěl tím říct Co to tady blábolíš? Havelock to však pochopil jako Co ti uniká?

„Někdo odpařil vodní tahač milióny kiláků odsud. Proč kvůli tomu máme pohotovost? Naše cisterny vydrží měsíce, aniž by se musely zavádět příděly. Venku je spousta jiných tahačů. Proč z toho dělat krizi?“

Miller se otočil a upřel na svého pasažéra přímý pohled. Malý, podsaditý. Silné kosti z dětství v plné gravitaci. Zrovna jako ten moula z přenosu. Nechápou to. Kdyby byl Havelock na místě Jamese Holdena, nejspíš by udělal stejnou hloupou chybu, zachoval by se stejně nezodpovědně. Na okamžik nebyli policajti. Nebyli parťáci. Jeden z nich byl z Pásu, druhý ze Země. Miller se odvrátil dřív, než mohl Havelock postřehnout změnu v jeho očích.

„Ten kokot Holden, ten v tom vysílání,“ prohlásil Miller, „právě vyhlásil válku s Marsem.“

Vozík zatočil a zhoupl se, jeho počítač se přizpůsobil jakési virtuální překážce v provozu půl kilometru před nimi. Havelock se posunul, hmátl po opěrné tyči. Najeli na rampu, vedoucí na vyšší úroveň, civilisté jim uhýbali.

„Vyrostl jsi v místě, kde je voda možná špinavá, ale padá ti z nebe,“ pokračoval Miller. „Vzduch je znečištěný, ale neuteče ti, když selže uzávěr dveří. Je to jiné než tady venku.“

„Ale my přece nebyli na tom tahači. Nepotřebujeme ten led. Nic nám nehrozí,“ vedl si svou Havelock.

Miller vzdychl, protřel si oči palcem a kotníky prstů, až mu na sítnici vykvetly falešné obrazy.

„Když jsem dělal na vraždách,“ řekl, „měli jsme tam jednoho chlapíka, oběť. Specialistu na nemovitosti, který pracoval na nějaké smlouvě pro Měsíc. Někdo mu spálil půlku kůže a vyhodil ho z přechodové komory. Vyšlo najevo, že byl zodpovědný za údržbu šedesáti doupat na třicáté úrovni. Mizerná čtvrť. Zatraceně na nich šetřil. Tři měsíce nevyměnil filtry. Ve třech jednotkách rostla plíseň. A víš, co jsme ohledně toho vypátrali?“

„Co?“

„Ani ň. Protože jsme přestali pátrat. Někteří lidé musí umřít, a on k nim patřil. Člověk, který to převzal po něm, vyčistil potrubí a měnil filtry podle předpisů. Tak to chodí v Pásu. Každý, kdo sem přijde a nestaví životní prostředí na první místo, umře mladý. Nám, co tu zůstáváme, na prostředí záleží.“

„Selektivní efekt?“ protáhl Havelock. „Ty mi tady vážně předhazuješ nějakou selekci? Nikdy by mě nenapadlo, že takovou blbost uslyším zrovna od tebe.“

„A co má být?“

„Rasistická propaganda,“ odpověděl Havelock, „hlásá, že rozdíly v životních podmínkách změnily obyvatele Pásu natolik, že už to není jenom banda vyzáblých obsesivně kompulzivních psychopatů, ale že už to vůbec nejsou lidi.“

„To bych netvrdil.“ Miller měl podezření, že v podstatě přesně tohle říkal. „Jenomže lidi z Pásu se nikdy nedívají na poškození prostředí s nadhledem a základní zdroje berou vážně. Ta voda představovala budoucí vzduch, pohonné hmoty a pití. O tom my nežertujeme.“

Vozík najel na rampu z kovového roštu. Dolní úroveň se jim rychle vzdalovala. Havelock zůstal chvíli potichu.

„Ten Holden neřekl, že to byl Mars. Jen to, že našli marťanskou baterii. Myslíš, že teď vaši lidé… vyhlásí válku?“ řekl konečně. „Jenom na základě blbé baterie?“

„Ti, co počkají, až budeme znát celý příběh, nás nemusí zajímat.“

Aspoň ne dnes v noci, pomyslel si Miller. Jakmile vyjde najevo celá pravda, budeme vědět, na čem jsme.

Budova stanice byla zaplněná zhruba z poloviny či ze dvou třetin. Příslušníci bezpečnostních sil postávali v hloučcích, vzájemně se zdravili pokývnutím, oči přivřené a zaťaté čelisti. Jeden policista z mravnostního se čemusi zasmál, nahlas a nuceně, a byl v tom slyšet strach. Miller zaznamenal u Havelocka změnu, když prošli společnou místností ke svým stolům. Millerovu reakci mohl Havelock ještě přičíst jeho přecitlivělosti. Ale celá místnost? Celá budova stanice? Než došli ke svým židlím, měl oči vykulené a dokořán.

Vstoupila kapitánka Shaddidová. Kalný pohled byl tentam. Vlasy měla stažené dozadu, uniformu nažehlenou a profesionálně upjatou, hlas klidný jako u chirurga v polní nemocnici. Vyhoupla se na nejbližší stůl jako na improvizovaný stupínek.

„Dámy a pánové,“ zahájila. „Viděli jste ten přenos. Nějaké otázky?“

„Kdo toho zatracenýho Pozemšťana pustil k rádiu?“ křikl kdosi. Miller viděl, jak se Havelock zasmál s ostatními, ale úsměv mu nedosáhl až do očí. Shaddidová se zachmuřila a dav ztichl.

„Situace se má tak,“ pravila. „Nemůžeme tu informaci utajit. Vysílání zachytili všude. Na naší vlastní síti vím o pěti serverech, které ji posílají dál, a musíme tedy připustit, že jde už deset minut o veřejně známou skutečnost. Náš úkol teď je minimalizovat nepokoje a zajistit bezpečnost stanice v oblasti přístavu. Operací se účastní i stanice padesát a dva třináct. Velení přístavu uvolnilo všechny lodi registrované na vnitřních planetách. To ovšem neznamená, že už jsou všechny pryč. Nejdřív musí sehnat svoje posádky. Ale znamená to, že odletí.“

„Co vládní kanceláře?“ ozval se Miller dost hlasitě, aby ho bylo slyšet.

„To není náš problém, díky Bohu,“ odvětila Shaddidová. „Ty mají vlastní infrastrukturu. Bezpečnostní dveře už mají dole a uzavřené. Odpojili se od hlavního systému vnitřního prostředí, takže ani nedýcháme stejný vzduch.“

„No, to se mi ulevilo,“ poznamenal Jevgenij v hloučku detektivů z oddělení vražd.

„A teď špatné zprávy,“ pokračovala Shaddidová. Miller vnímal náhlé ticho, jak sto padesát policistů zatajilo dech. „Máme na stanici osmdesát agentů SVP, o kterých víme. Všichni jsou tu legálně a zaměstnaní, a my zase všichni víme, že na něco takového čekali. Podle guvernérova příkazu nemáme přistupovat k žádným preventivním zadržením. Nikdo nebude uvězněn, pokud nic neprovede.“

Zvedl se sbor rozhněvaných hlasů.

„Kdo si myslí, že je?“ zavolal někdo zezadu. Shaddidová po té poznámce skočila s hbitostí žraloka.

„Guvernér je ten, kdo s námi uzavřel smlouvu o udržení provozuschopnosti stanice,“ prohlásila. „A my se budeme držet jeho pokynů.“

Miller periferním viděním zahlédl, jak Havelock kývá. Zauvažoval, co si asi guvernér myslí o nezávislosti stanice. Možná není SVP jediný, kdo čekal, až k něčemu takovému dojde. Shaddidová pokračovala, vyjmenovala povolené zásahy. Miller poslouchal na půl ucha, zabral se do spekulací o politických aspektech situace, až málem nepostřehl, když ho Shaddidová oslovila jménem. „Miller povede druhou skupinu na přístavní úroveň, pokryjí tam sektory třináct až dvacet čtyři. Kasagawa tým tři, dvacet pět až třicet šest, a tak dál. Vždycky po dvaceti mužích, kromě Millera.“

„Zvládnu to s devatenácti,“ kývl Miller a tiše dodal k Havelockovi: „Tohle musíš vydržet doma, parťáku. Mít s sebou Pozemšťana se zbraní, to by nám moc nepomohlo.“

„Jo,“ hlesl Havelock. „Tušil jsem to.“

„Dobře,“ uzavřela Shaddidová. „Znáte všechny běžné postupy. Tak do práce.“

Miller shromáždil svůj pořádkový oddíl. Všechny obličeje znal, se všemi těmi muži a ženami už za ta léta u bezpečnosti pracoval. V mysli si je automaticky organizoval s maximální efektivitou. Brown a Gelbfish mají zkušenosti ze speciálních jednotek, takže povedou křídla, pokud dojde na srážku s davem. Aberforthová má v posudku tři případy nadměrného použití síly od doby, kdy jejího kluka sebrali na Ganymedu za pašování drog, takže ta bude ve druhé řadě. Doporučené metody ovládání hněvu si může vylepšovat jindy. Po celé budově stanice slyšel ostatní velitele, jak vydávají podobné rozkazy.

„Tak fajn,“ řekl. „Jdeme si pro výstroj.“

Ve skupinách mířili do skladů. Miller se zastavil. Havelock se opíral o stůl, paže založené, oči rozostřené. Miller s ním částečně cítil a částečně ho zmáhala netrpělivost. Musí to být těžké, patřit k týmu, a současně nepatřit. Na druhou stranu, co asi tak mohl čekat, když podepsal smlouvu v Pásu? Havelock vzhlédl, jejich pohledy se setkaly. Pokývli si navzájem. Miller se odvrátil první.

Sklady vybavení byly napůl zbrojnice, napůl bankovní trezor, a projektoval je někdo, komu záleželo na úspoře místa víc než na efektivitě. Osvětlení – zapuštěné LEDky – dodávalo šedivým stěnám nádech sterility. Na holém kameni se rozléhal každý krok, hlasy se odrážely od stěn. Oddíl zbraní a střeliva, sáčky na důkazy a testovací sady, náhradní servery a uniformy, to vše bylo uloženo v regálech, lemujících stěny, a zabíralo většinu prostoru. Výstroj pro střet s demonstranty se nacházela v boční místnosti, v šedivých ocelových skříních s bezpečnostními elektronickými zámky. Standardní výbava se skládala z plastového štítu, odolného proti výbuchům, elektrického obušku, chráničů holení, neprůstřelné vesty a přilby se zesíleným hledím – to vše mělo za úkol proměnit hrstku členů staniční bezpečnosti v nelidskou, odstrašující sílu.

Miller vložil svůj přístupový kód, zámky se uvolnily, skříně otevřely.

„No teda,“ pravil Miller konverzačním tónem. „To mě poser.“ Skříně byly prázdné; šedivé rakve, z nichž zmizely mrtvoly. Naproti přes místnost uslyšel hněvivý výkřik kohosi z jiné jednotky. Začal systematicky otevírat skříň po skříni, všechny, do kterých se dostal. Všude totéž. Vedle něj se objevila Shaddidová, tvář zbledlou vztekem.

„Jaký je plán B?“ zeptal se Miller.

Shaddidová si odplivla na zem, pak zavřela oči. Pohybovaly se jí pod víčky, jako by snila. Dva hluboké nádechy, a zase je otevřela.

„Prověřte sklady speciálních jednotek. Mělo by to stačit pro dva lidi v každém oddílu.“

„Ostřelovači?“ přeptal se.

„Máte lepší nápad, detektive?“ štěkla na něj s důrazem na posledním slově.

Miller zvedl ruce na znamení kapitulace. Výstroj proti demonstrantům byla určena k zastrašení a zvládnutí davu. Speciální jednotky byly vyzbrojeny na zabíjení s nejvyšší možnou účinností. Vypadalo to, že se jejich úkol právě změnil.

V kterýkoli den kotvilo v docích na Cereře snad tisíc lodí, přístavní ruch se zřídkakdy zmírnil a nikdy zcela neustával. Každý sektor mohl pojmout dvacet lodí a odehrával se tu běžný nákladní provoz, hemžení lidských pasažérů, přesuny transportních kontejnerů, pojížděly tu jeřáby a vysokozdvižné vozíky – a jeho jednotka měla zodpovídat za dvacet sektorů.

Vzduch páchl chladicími látkami a olejem. Přitažlivost činila něco přes 0,3 g, samotná rotace stanice této oblasti propůjčovala nádech tísně a nebezpečí. Miller přístav neměl rád. Vakuum těsně pod nohama v něm vzbuzovalo neklid. Když míjel přístavní dělníky nebo posádky přepravy, nevěděl, jestli se má mračit, nebo usmívat. Byl tady, aby lidi přiměl ke slušnému chování, a současně aby je uklidnil a dodal jim vědomí, že je všechno pod kontrolou. Po prvních třech sektorech se rozhodl pro úsměv. Byl to druh lži, jenž se mu dařil lépe.

Právě dorazili na křižovatku mezi sektory devatenáct a dvacet, když zaslechli křik. Miller vytáhl z kapsy příruční terminál, připojil se na centrální síť a vyvolal si informace z řady bezpečnostních kamer. Trvalo mu pár vteřin, než našel, co potřeboval: dav padesáti či šedesáti civilistů vyplnil napříč téměř celý tunel a zablokoval provoz z obou stran. Nad hlavami mávali zbraněmi. Nože, obušky. Nejméně dvě pistole. Pěsti se zvedaly do vzduchu. A uprostřed toho všeho obrovský muž bez košile kohosi ubíjel k smrti.

„Jde se na věc,“ zavolal Miller a mávnutím popohnal svůj oddíl k běhu.

Byl teprve sto metrů od zatáčky, za níž by spatřili ten chumel lidské zuřivosti, když uviděl, jak muž bez košile srazil svou oběť k zemi a dupl jí na šíji. Hlava se zkroutila stranou v úhlu, který nepřipouštěl žádné pochybnosti. Miller svou skupinu zpomalil do rychlé chůze. Zatknout vraha, obklopeného tlupou přátel, bude dost obtížné, i když nebudou lapat po dechu.

Byla prolita první krev, Miller ji cítil. Dav se chystal obrátit. Ke stanici metra, k lodím. Když se začnou přidávat další lidé… kam se asi vydají? O úroveň výš a půl kilometru proti směru otáčení byl bordel, kam chodili převážně návštěvníci z vnitřních planet. Celník z jedenadvacátého sektoru měl za ženu dívku z Měsíce a až příliš často se tím chlubil.

Dav představoval velké množství cílů. Miller pokynul svým ostřelovačům, aby se rozptýlili. Pokoušel se vyjednávat s ohněm. Zastavit ho na místě, aby už nezemřel nikdo další.

Candace v jeho představách si založila ruce a pronesla: Jaký je plán B?

Na vnějším okraji davu vznikl poplach dlouho předtím, než Miller dorazil. Příval těl a hrozeb změnil směr. Miller si posunul klobouk dozadu. Muži, ženy. Tmavé tváře, bledé, nazlátle hnědé, a všichni s dlouhými, útlými postavami rodáků z Pásu, všichni s tímtéž zlostným výrazem válčících šimpanzů s hranatou pusou.

„Nechte mě jich pár složit, pane,“ ozval se z jeho terminálu Gelbfish. „Trochu je umravnit.“

„Možná na to dojde.“ Miller se na rozzlobený dav usmál. „Dojde na to.“

Vpředu se objevil obličej, který očekával. Muž bez košile, mohutný, krev na rukou i na tvářích. Krystalizační jádro vzpoury.

„Toho?“ zeptal se Gelbfish a Miller si byl jist, že na Bezkošilákově čele, mračícím se na Millera a uniformované muže za ním, tančí drobounká infračervená tečka.

„Ne,“ řekl Miller. „To by na ty ostatní zapůsobilo jako rozbuška.“

„Tak co budeme dělat?“ ozval se Brown.

To byla právě ta otázka.

„Pane,“ hlásil Gelbfish. „Ten velký hajzl má na levém rameni tetování SVP.“

„No,“ řekl mu Miller, „když už budeš muset střílet, začni u něj.“ Postoupil kupředu, napojil se s terminálem na lokální systém a zrušil stav pohotovosti. Když promluvil, jeho hlas zahřměl z reproduktorů nad hlavami davu.

„Mluví k vám detektiv Miller. Doporučuju vám, abyste se rozešli, pokud nechcete být zatčeni pro napomáhání vraždě.“ Ztlumil mikrofon a oslovil přímo Bezkošiláka: „Tebe se to netýká, obříku. Pohni jenom svalem, a zastřelíme tě.“

Kdosi z davu po něm mrštil hasákem, stříbřitý kov opsal ve vzduchu oblouk a mířil Millerovi na hlavu. Skoro se mu podařilo uhnout, ale rukojeť ho zasáhla do ucha. Hlavu mu naplnil hluboký tlukot zvonů, na šíji mu stekl mokrý pramínek krve.

„Nestřílejte!“ vykřikl. „Ještě nestřílejte!“

Dav se smál, jako by jeho slova byla určena jim, výtržníkům. Idioti. Bezkošilák povzbuzen postoupil dopředu. Steroidy mu zvětšily objem stehen, až se při chůzi musel kolébat. Miller znovu zapnul mikrofon svého terminálu. Jestli bude tlupa sledovat jejich střetnutí, aspoň nezačne rozbíjet věci. Nepokoje se nebudou šířit. Prozatím.

„Tak, kamaráde. Umíš jenom umlátit bezbranného člověka, nebo si troufneš i na jiné?“ oslovil ho Miller konverzačním tónem, ale jeho hlas se ozýval z tlampačů jako Boží slovo.

„Co to kurva štěkáš, ty pozemskej čokle?“ vyjádřil se Bezkošilák.

„Pozemský?“ Miller se uchechtl. „Připadá ti, že jsem vyrostl v gravitační studni? Já se narodil na téhle skále.“

„Ty zevnitř tě maj na řetězu,“ prohlásil Bezkošilák. „Seš jejich pes.“

„Myslíš?“

„To je kurva fakt.“ Obr napjal prsní svaly. Miller potlačil nutkání rozesmát se.

„Tak zabití toho chudáka prospělo stanici?“ pokračoval. „Bylo to pro dobro Pásu? Nebuď trdlo, hochu. Hrajou si s váma, lidi. Chtějí, abyste se chovali jako banda lumpů, aby to tady mohli zavřít.“

„Schrauben sie sie weibchen,“ pronesl Bezkošilák vulgární němčinou s přízvukem Pásu a naklonil se dopředu.

Tak to už mě urazil podruhé, pomyslel si Miller.

„Střel ho do kolena,“ vydal rozkaz. Obrovy nohy se zlomily v karmínových sprškách, se skučením klesl k zemi. Miller prošel kolem jeho svíjejícího se těla a blížil se k davu.

„Děláte snad, co vám rozkáže tady ten pendejo?“ houkl. „Poslouchejte, my všichni víme, co se chystá, ne? Víme, jak začít tanec, co? Vyjebali nám s vodou, a my víme, jaká je odpověď. Ven z komory, ne?“ Viděl jim to na tvářích: náhlý strach z ostřelovačů, potom zmatek. Neúnavně pokračoval, nedával jim čas přemýšlet. Přešel na mluvu nižších úrovní.

„Víte, o co Marsu jde? Chtějí, abyste udělali přesně tohle. Chtějí, aby tenhle hovňous zajistil, že na nás všichni z Pásu budou hledět jako na bandu psychopatů, co si roztrhají vlastní stanici na kusy. Chtějí si říkat, že jsme zrovna jako oni. No, ale to my nejsme. My jsme z Pásu a umíme si poradit sami.“

Vybral si muže na kraji davu. Ne tak napumpovaného, ale také velkého. I on měl na paži rozpůlený kruh SVP.

„Ty,“ oslovil ho Miller. „Chceš bojovat za Pás?“

„Jo,“ odpověděl muž.

„To se vsadím. On taky.“ Miller palcem ukázal dozadu na Bezkošiláka. „Jenže teď je z něj kripl a bude sedět za vraždu. Vidíš, už jsme o jednoho přišli. Obracejí nás proti sobě navzájem. To jim teda nemůžeme dovolit. Jestli budu muset ještě někoho z vás zastřelit nebo zmrzačit, bude zase o jednoho míň, až přijde čas. A čas bojovat přijde. Blíží se. Ale dnes ještě ne. Rozumíš?“

Muž se znakem SVP se mračil. Dav se od něj odtáhl, udělalo se trochu místa. Miller to na sobě cítil jako proud. Teď zaznamenal posun.

„Ten den přijde, hombre,“ zavrčel chlap. „Ty znáš svoji stranu?“

Tón měl být výhrůžný, ale nebyla v něm žádná síla. Miller se pomalu nadechl. Bylo po všem.

„Vždycky na straně andělů,“ řekl. „Neměli byste se všichni vrátit do práce? Představení skončilo, a my ještě musíme leccos zařídit.“

Situace ztratila kritický spád, dav se rozpadl. Nejdřív se od krajů odloupl jeden, dva, pak se celý uzel začal rozmotávat. Pět minut po Millerové příchodu tu jako jediný pozůstatek toho, co se stalo, zbyl Bezkošilák, kňourající v louži vlastní krve, rána na Millerové uchu a tělo ženy ubité k smrti za přihlížení padesáti počestných občanů. Byla malá a měla kombinézu marťanské nákladní dopravy.

Jen jedna oběť. To je celkem vydařená noc, pomyslel si Miller trpce.

Došel k padlému muži. Tetování SVP měl zapatlané krví. Miller si k němu klekl.

„Kamaráde,“ sdělil mu, „jsi zatčen pro vraždu té paní, ať už byla kdokoli. Nemusíš spolupracovat při výslechu bez přítomnosti obhájce nebo zástupce odborů, ale jestli se na mě křivě koukneš, tak tě vyhodím ven. Rozumíme si?“

Z výrazu v mužových očích Miller poznal, že rozumí dobře.

Kapitola sedmá: Holden

Holden mohl pít kávu při polovině gé. Doopravdy sedět a držet si hrnek pod nosem a nechat z něj stoupat vůni. Pomalu z něj upíjet a neopařit si jazyk. Pití kávy patřilo k činnostem, které se nedaly provozovat v mikrogravitaci, ale při polovině gé to šlo krásně.

Tak seděl a velmi usilovně se v mrňavé kantýně Rytíře snažil myslet na kávu a gravitaci. I Alex, za normálních okolnosti povídavý, byl zticha. Amos položil velikou pistoli na stůl a s děsivým soustředěním na ni upíral zrak. Shed spal. Naomi seděla naproti, pila čaj a jedním okem sledovala nástěnný panel, na který si přesměrovala výstupy z velínu.

Dokud se zabýval kávou, nemusel myslet na Ade, jak vydala poslední vzdech hrůzy a změnila se v zářící páru.

Alex to pokazil, když promluvil.

„Jednou se musíme rozhodnout, kam se vypravíme,“ řekl.

Holden přikývl, upil kávy a zavřel oči. Svaly mu vibrovaly jako napjaté struny, na okrajích zorného pole mu tančily tečičky přízračného světla. Začínaly první záchvěvy poklesu hladiny šťávy. Bude to ošklivý absťák. Chtěl si vychutnat poslední chvilky, než udeří bolest.

„Má pravdu, Jime,“ připojila se Naomi. „Nemůžeme tady věčně poletovat v kruhu.“

Holden neotevíral oči. Temnota za víčky byla jasná, jako živá, a vyvolávala lehkou nevolnost.

„Nebudeme čekat napořád,“ vysvětlil. „Čekáme padesát minut, až se mi ozve stanice na Saturnu a poví mi, co dělat s jejich lodí. Rytíř je ještě stále majetkem Čiročisté. Ještě stále jsme zaměstnanci. Chtěli jste, abych zavolal o pomoc, já zavolal. Teď čekáme, co se z toho vyvrbí.“

„Neměli bysme vyrazit k Saturnu, šéfe?“ zeptal se Amos a otázku směřoval k Naomi.

Alex si odfrkl.

„Ne s motorem Rytíře. I kdybychom měli na ten výlet dost paliva, nemám chuť sedět tři měsíce v téhle plechovce,“ prohlásil. „Nee, jestli někam poletíme, tak to bude Pás nebo Jupiter. Jsme akorát uprostřed mezi obojím.“

„Já bych byla pro stanici Ceres,“ mínila Naomi. „ČČ tam má kanceláře. Na Jupiterovském komplexu nikoho neznáme.“

Holden zakroutil hlavou, aniž by otevřel oči.

„Ne, počkáme, až se nám ozvou.“

Naomi popuzeně zavrčela. To je legrační, napadlo ho, jak se dá něčí hlas poznat i podle těch nejkratších zvuků. Podle kašle nebo vzdechu. Nebo krátkého zalapání po dechu těsně před smrtí.

Vsedě se narovnal a otevřel oči. Opatrně postavil hrnek s kávou na stůl. Ruce mu začínaly ochabovat.

„Nechci letět směrem ke Slunci na Cereru, protože tím směrem mířila ta loď s torpédy, a já si vzal k srdci tvou poznámku o stíhání, Naomi. Nechci letět k Jupiteru, protože máme palivo jen na jednu cestu, a když uletíme kus tím směrem, uvízneme. Sedíme tu a pijeme kafe, protože se musím rozhodnout, a do toho rozhodnutí mají co mluvit i ČČ. Takže počkáme na jejich odpověď a potom to vyřešíme.“

Pomalu, opatrně se zvedl a zamířil k žebříku. „Jdu se na pár minut svalit, než mě přejde ten nejhorší třes. Jestli se ozvou ČČ, dejte mi hned vědět.“

Holden polkl sedativa – tenké, hořké pilulky, jež po sobě zanechávaly v ústech pachuť chlebové plísně – a stejně nespal. Znovu a znovu mu McDowell kladl ruku na rameno a říkal mu Jime. Becca se smála a klela jako námořník. Cameron se vychloubal svou zručností v zacházení s ledem.

Ade vydechla.

Holden letěl na Canterbury na okruhu Ceres – Saturn devětkrát. Dva okruhy za rok, téměř pět let. Většina posádky tu dobu odsloužila s ním. Létat na Canterbury byla možná mizerná práce, ale brali ji lidé, kteří jinak neměli kam jít. Takže zůstávali a loď se stávala jejich domovem. Po službě u flotily, kde byl co chvíli převelen jinam, si Holden vážil stability. Také už měl na lodi domov. McDowell řekl něco, co si nemohl dobře vybavit. Canty zasténala, jako by prudce vypálila kupředu.

Ade se usmála a mrkla na něj.

Najednou ho postihla ta nejhorší křeč v dějinách a vrazila se mu do každého svalu. Prudce se zakousl do gumového chrániče zubů a vykřikl. Bolest mu přinesla zapomnění, což byla téměř úleva. Jeho mysl jako by vypnula, utonula v tělesném utrpení. Naštěstí – nebo na neštěstí – začaly zabírat léky. Svaly se uvolnily. Nervy přestaly šílet, vědomí se vrátilo jako zdráhající se školák. Čelisti ho bolely, když si vyndával chránič. Zůstaly na něm otisky zubů.

V matném světle kajuty se zamyslel nad tím, co je to za člověka, který uposlechne rozkaz ke zničení civilní lodi.

Během svého působení u vojenské flotily udělal pár věcí, jež ho za bezesných nocí trápily. Splnil několik rozkazů, s nimiž silně nesouhlasil. Ale zaměřit civilní náklaďák s padesáti lidmi na palubě a stisknout tlačítko, kterým vypustí šest nukleárních torpéd? To by odmítl. Kdyby jeho velící důstojník na rozkazu trval, prohlásil by ho za nezákonný a žádal by, aby velení na lodi převzal první důstojník a nechal kapitána zatknout. Museli by ho zastřelit, aby ho dostali ze střeleckého stanoviště.

Znal však ten druh lidí, kteří by rozkaz splnili. Považoval je za sociopaty, zvířata, o nic lepší než piráti, kteří vniknou na palubu, vykradou motory a vypustí vzduch. To ani nejsou lidé.

Ale i ve chvílích, kdy si hýčkal svůj hněv, zlobu omámenou drogami, v jakési nihilistické útěšnosti, nemohl uvěřit, že by byli úplně pitomí. Někde v koutku mysli mu pořád hlodala otázka Proč? Co může někdo získat zničením tahače ledu ？ Kdo za to dostane zaplaceno? Vždycky někdo dostane zaplaceno.

Já vás najdu. Najdu vás a skoncuju s vámi. Ale ještě předtím vás donutím k vysvětlení.

Druhá vlna léků mu vybuchla v krvi. Vnímal horko a ochablost, jako by měl v žilách sirup. Těsně předtím, než ho droga uspala, se na něj Ade usmála a zamrkala.

A rozlétla se jako prach.

Zapípal mu interkom a Naomin hlas pronesl: „Jime, konečně dorazila odpověď z ČČ. Mám ti ji poslat dolů?“

Holden se namáhal, aby pochopil smysl jejích slov. Zamžikal. S jeho lůžkem se něco stalo. S lodí bylo něco v nepořádku. Pomalu si vzpomněl.

„Jime?“

„Ne, nic mi neposílej,“ odpověděl. „Chci se na to podívat s tebou ve velíně. Jak dlouho jsem byl mimo?“

„Tři hodiny.“

„Ježíš. Ti si teda dali na čas, než nám odpověděli, co?“ Skulil se z křesla a vytřel si z očí povlak, který mu slepil řasy. Ve spánku plakal. V duchu se vymluvil na abstinenční příznaky po šťávě. Bolest uvnitř hrudi pocházela pouze z přetížených chrupavek.

Co jste dělali ty tři hodiny, než jste nám poslali odpověď? zauvažoval.

Naomi na něj čekala v komunikační stanici, na obrazovce před sebou mužskou tvář, znehybnělou uprostřed slova. Ten člověk mu byl povědomý.

„To není vedoucí provozu.“

„Nee. Je to poradce ČČ na stanici Saturn. Ten, co pronesl projev o tvrdém postihu rozkrádání zásob,“ připomněla mu Naomi. „Když okrádáte nás, okrádáte sebe! To je on.“

„Právník,“ zašklebil se Holden. „Takže to bude špatná zpráva.“

Naomi vrátila zprávu na začátek. Muž se rozhýbal.

„Jamesi Holdene, tady je Wallace Fitz ze stanice Saturn. Dostali jsme vaši žádost o pomoc i vaši zprávu o incidentu. Také k nám dorazilo vaše vysílání s obviněním Marsu ze zničení Canterbury. To bylo přinejmenším nerozumné rozhodnutí. Představitel Marsu na Saturnu se ukázal v mé kanceláři necelých pět minut potom, co jsme vysílání zachytili, a Marťanská parlamentní republika je značně zneklidněna neopodstatněným obviněním své vlády z pirátství.

Aby podrobně vyšetřili celou záležitost a pomohli odhalit skutečné zločince, pokud tu nějací vůbec byli, MDR posílá jednu ze svých lodí ze systému Jupitera, aby vás vyzvedla. Jde o loď Marťanské flotily jménem Donnager. Vaše rozkazy od ČČ jsou následující: Vyrazíte nejvyšší možnou rychlostí k Jupiteru. Budete plně spolupracovat na základě instrukcí, které dostanete z Donnageru nebo od kteréhokoli důstojníka flotily MDR. Budete pomáhat při vyšetřování zániku Canterbury. Zdržíte se jakéhokoli dalšího vysílání s výjimkou spojení s námi nebo s Donnagerem.

Pokud neuposlechnete instrukce své společnosti nebo vlády Marsu, bude ukončena vaše smlouva s ČČ a budete považováni za ilegální držitele lodi, jež je majetkem ČČ, a následně soudně stíháni podle zákona.

Wallace Fitz končí.“

Holden se zamračil na monitor a potřásl hlavou.

„Neřekl jsem, že to udělal Mars.“

„Tak trochu ano,“ poopravila ho Naomi.

„Neřekl jsem nic, co by nebylo podloženo fakty a daty, která jsem přiložil k přenosu, a nevyslovil jsem žádné spekulace o těchto skutečnostech.“

„Takže,“ řekla Naomi, „co budeme dělat?“

„To není možný,“ zamumlal Amos. „To kurva není možný.“

Jídelna byla malá a pět lidí se v ní nepohodlně tísnilo. Na šedých laminátových stěnách byly vidět spirálky škrábanců na místech, kde kdysi rostla plíseň a byla odstraněna mikrovlnami a ocelovou drátěnkou. Shed se zády opíral o stěnu, Naomi zaujala místo u stolu naproti. Alex stál ve dveřích. Amos začal vzadu přecházet; dva kroky tam, otočka; ještě než právník dokončil první větu.

„Mně se to taky nelíbí. Ale tohle nám vzkazuje domovská kancelář.“ Holden ukázal na obrazovku. „Nechtěl jsem vám všem způsobit potíže.“

„To nic, Holdene. Stejně si myslím, žes udělal správnou věc.“ Shed si prohrábl rukou zplihlé světlé vlasy. „Co myslíš, že s námi Marťané provedou?“

„Řek‘ bych, že nám budou lámat prsty, dokud Holden neřekne do rádia, že to nebyli oni,“ prohlásil Amos. „Co má ksakru tohle znamenat? Oni nás kurva napadli, a my teď máme spolupracovat? Zavraždili nám kapitána!“

„Amosi,“ mírnil ho Holden.

„Promiň, Holdene. Kapitáne,“ kývl Amos. „Ježíš by zaplakal. Dyť s náma vyjebali, a pěkně hnusně. Neposlechneme, no ne?“

„Nemám nejmenší chuť zmizet navždycky v nějaké marťanské vězeňské lodi,“ pravil Holden. „Jak já to vidím, máme dvě možnosti. Buď se podrobíme, což prakticky znamená vydat se jim na milost. Nebo utečeme, pokusíme se dostat do Pásu a tam se schovat.“

„Já jsem pro Pás,“ přihlásila se Naomi se založenýma rukama. Amos zvedl ruku, Shed se pomalu přidal.

Alex zakroutil hlavou.

„Já Donnager znám,“ řekl. „To není jen nějaká lodička, co lítá od skály ke skále, ale vlajková loď marťanské flotily u Jupiteru. Válečná loď. Špatná zpráva o váze čtvrt miliónu tun. Sloužili jste někdo na takhle obrovské lodi?“

„Ne. Já nikdy nebyl na ničem větším než torpédoborec,“ odpověděl Holden.

„Já sloužil na Bandonu, u domácí flotily. Nedokážeme doletět nikam, kde by nás taková loď nenašla. Má čtyři hlavní motory, každý z nich větší než celá naše lodička. Je projektována na dlouhé cesty s vysokým přetížením a každý na palubě má v sobě šťávy, co se do něj vejde. Nemůžeme utéct, pane, a i kdyby, její senzory zachytí i golfový míček a zasáhnou ho torpédem přes půlku sluneční soustavy.“

„Sakra, do hajzlu s tím!“ Amos se zvedl. „Tyhle marťanský feťácký čuráci rozprášili naši Canty\ Já říkám, zdrhnout. Aspoň jim to ztížíme,“

Naomi mu položila dlaň na předloktí, mohutný mechanik se odmlčel, potřásl hlavou a sedl si. V jídelně zavládlo ticho. Holden uvažoval, zda byl McDowell vůbec kdy postaven před podobnou volbu, a co by asi starý pán udělal.

„Je to tvoje rozhodnutí, Jime,“ řekla Naomi, ale oči měla tvrdé. Ne, co teď uděláš, bude, že dopravíš zbylé čtyři členy posádky do bezpečí. A to je vše.

Holden kývl a poklepal si prsty na rty.

„ČČ nás tak snadno nedostane. Pravděpodobně neutečeme, ale právě tak se mi nechce zmizet,“ prohlásil. A pak dodal: „Myslím, že poslechneme, jenomže to neuděláme potichu. Co kdybychom ty rozkazy vzali doslova?“

Naomi dokončila svou práci na komunikačním panelu, vlasy jí teď v nulové gravitaci poletovaly jako černý oblak.

„Tak jo, Jime, nacpala jsem každý watt do vysílačů. Uslyší nás hlasitě a zřetelně každý až po Titan,“ oznámila.

Holden natáhl ruku a prohrábl si vlasy zplihlé potem. Ve stavu beztíže tím docílil, že se mu ježily na všechny strany. Zapnul si kombinézu a stiskl tlačítko záznamu.

„Tady je James Holden, původně z Canterbury, nyní na raketoplánu Rytíř. Spolupracujeme na vyšetřování zločinu, při němž byla zničena Canterbury, a jako součást této spolupráce jsme souhlasili se vstupem na palubu Donnageru z Marťanské flotily. Doufáme, že spolupráce neobnáší naše uvěznění ani ohrožení. Každá taková akce by posloužila k posílení úvahy, že Canterbury byla zničena marťanskou lodí. James Holden končí.“

Opřel se pohodlně. „Naomi, pošli to širokým pásmem.“

„To je špinavý trik, šéfe,“ mínil Alex. „Teď pro ně bude dost těžké nechat nás zmizet.“

„Věřím v ideál otevřené společnosti, pane Kamale,“ řekl Holden. Alex se zazubil, odstrčil se a odplul uličkou dolů. Naomi klepla na komunikační panel a vydala slabý, spokojený hrdelní zvuk.

„Naomi,“ oslovil ji Holden. Obrátila se, vlasy jí líně zavlály, jako by se oba topili. „Jestli to dopadne špatně, potřebuju, abys… Musíš…“

„Musím tě předhodit vlkům,“ přikývla. „Všechno svést na tebe a ostatní bezpečně dostat na stanici Saturn.“

„Jo,“ hlesl. „Nehraj si na hrdinku.“

Nechala ta slova viset ve vzduchu, dokud z nich nevyprchal poslední zbytek ironie.

„To mě ani nenapadlo, pane,“ řekla potom.

„Rytíři, tady Theresa Yao, kapitánka Donnageru z Flotily MDR,“ pronesla přísně vyhlížející žena na komunikační obrazovce. „Zprávu jsme dostali. Prosím zdržte se dalších veřejných vysílání. Můj navigátor vám zakrátko pošle údaje o kurzu. Dodržujte kurz přesně. Yao končí.“

Alex se zasmál.

„Myslím, že jste ji naštval,“ prohlásil. „Už jsem jejich info o kurzu dostal. Vyzvednou nás za třináct dní. Bude mít čas pořádně se podusit.“

„Třináct dní, než mě vsadí do okovů a začnou mi vrážet jehly pod nehty,“ vzdychl Holden a opřel se v křesle. „No, tak zahájíme náš let k uvěznění a mučení. Vyrazíme podle určeného kurzu, pane Kamale.“

„Rozumím, kapi… Hele!“ vyhrkl Alex.

„Nějaký problém?“

„No, Rytíř právě provedl předstartovní automatické pátrání po kolizních objektech,“ vysvětlil Alex. „A máme tady šest objektů z Pásu na záchytném kurzu.“

„Z Pásu?“

„Rychle se pohybující kontakty bez rádiového signálu,“ odpověděl Alex. „Lodi, ale letí v utajení. Doženou nás asi o dva dny dřív než Donnager.“

Holden si přitáhl displej. Šest malých tepelných stop, žlutooranžových, přecházejících do červena. Letí naplno.

„No,“ oslovil Holden obrazovku, „a kdo kčertu jste vy?“

Kapitola osmá: Miller

„Pozemšťané a Marťané se v nenávisti vůči Pásu vyžívají. Jejich slabost je naše síla,“ promluvila maskovaná žena na obrazovce Millerova terminálu. Za ní visel rozpůlený kruh SVP, patrně namalovaný na plátně. „Nebojte se jich. Jedině náš strach jim dává nad námi moc,“

„No, to jistě, a k tomu asi stovka bitevníků,“ doplnil Havelock.

„Podle toho, co jsem slyšel,“ řekl Miller, „když zatleskáš a prohlásíš, že věříš, nemůžou tě zastřelit.“

„Někdy to musím vyzkoušet.“

„Musíme povstat!“ Žena hovořila stále pronikavějším hlasem. „Musíme se chopit svého osudu, než nám ho vezmou! Vzpomeňte na Canterbury!“

Miller vypnul prohlížeč a pohodlně se opřel. Na stanici se právě odehrávalo střídání směn, lidé se překřikovali, končící směna policistů seznamovala nově příchozí se situací. Vůně čerstvé kávy soutěžila s cigaretovým kouřem.

„Takových jako ona je tu asi tucet,“ pokývl Havelock k potemnělé obrazovce. „Ale tahle je moje oblíbená. Někdy bych přísahal, že jí doopravdy lítá pěna od úst.“

„Kolik nových záznamů?“ zeptal se Miller a jeho parťák pokrčil rameny.

„Dvě nebo tři sta.“ Havelock potáhl z cigarety. Znovu začal kouřit. „Každých pár hodin se objeví nějaký nový. Nepřicházejí z jednoho místa. Někdy je vysílají v rádiu. Orlan narazila v přístavním baru na nějaké chlapy, co si předávali tyhle mrňavé VR pulce jako letáky.“

„Zatkla je?“

„Ne,“ odvětil Havelock, jako by o nic nešlo.

Uplynul už týden od chvíle, kdy James Holden, samozvaný mučedník, hrdě ohlásil, že on a jeho posádka se chystají promluvit si s někým z marťanské flotily, místo co by na ně jen házeli špínu a nepřímo je obviňovali. Záběry ze zničení Canterbury byly všude, zuřivě se debatovalo o každém snímku. Nahrávky dokumentující incident byly pravé, nebo možná upravené. Torpéda, jež zasáhla tahač, byla nukleární, nebo možná standardní z běžné pirátské výzbroje, a jen omylem se trefila do motorů, nebo šlo o rafinovanou lest s použitím starých záznamů, jež měla zakrýt, co Canterbury zničilo ve skutečnosti.

Nepokoje trvaly tři dny se stoupající a klesající silou, jako oheň dost žhavý na to, aby znovu vzplanul pokaždé, když se obnoví přívod vzduchu. Úřady otevřely za přísných bezpečnostních opatření, ale přece jen otevřely. Přístavy za nimi poněkud zaostaly, ale rychle je doháněly. Mizera Bezkošilák, kterého nechal Miller střelit, byl ve vazební nemocnici Star Helixu, dostal nová kolena, sepisoval stížnosti na Millera a čekal na soud pro vraždu.

Ze skladu v sektoru patnáct se ztratilo šest set kubických metrů dusíku. Prostitutka bez povolení byla zbita a zamčena do skříně ve skladu; jakmile podá svědectví o útočnících, bude zatčena. Policie zadržela kluky, kteří rozbíjeli bezpečnostní kamery na úrovni šestnáct. Navenek všechno probíhalo jako normálně.

Ale pouze navenek.

Když Miller začal pracovat na vraždách, jedna z věcí, které ho ohromily, byl neskutečný klid rodin obětí. Lidí, kteří právě ztratili ženy, manžely, děti, milence. Lidí, jejichž život byl právě poznamenán násilím. Většinou jim klidně nabízeli pití a odpovídali na otázky, snažili se, aby se detektivové cítili vítáni. Kdyby se k tomu nachomýtl nic netušící civilista, asi by se domníval, že se jich tragédie nedotkla. Jedině podle opatrného chování a zlomku vteřiny, o který se opožďovalo zaostření očí, se dalo poznat, jak hluboko rána sahá.

Stanice Ceres se také držela. Chovala se opatrně a jejím očím trvalo o zlomek vteřiny déle, než na něco zaostřily. Příslušníci střední vrstvy – majitelé obchodů, pracovníci údržby, počítačoví technici – se Millerovi v tunelu vyhýbali stejným způsobem, jako to dělávají drobní delikventi. Rozhovor pokaždé utichl, když se přiblížil. V celé stanici sílil pocit, jako by se ocitla v obležení. Před měsícem představovali Miller, Havelock, Cobb, Richter a ostatní pevnou ruku zákona. Teď byli zaměstnanci agentury, jejíž majitel měl sídlo na Zemi.

Ta změna byla nenápadná, ale sahala hluboko. Nutilo ho to narovnávat se, aby vypadal vyšší, aby celým tělem dokazoval, že pochází z Pásu. Že sem patří. Přál si znovu získat důvěru lidí. Třeba i dovolit, aby bandě chlapů, kteří se tu roztahovali se svou propagandou, všechno prošlo.

Nebylo to nejchytřejší, co mohl udělat.

„Co teď máme na palubě?“ zeptal se.

„Dvě loupeže, které vypadají na stejné pachatele,“ odpověděl Havelock. „Ta domácí hádka z minulého týdne se ještě musí uzavřít. U Nakanesh Import Consortium došlo k pořádnému napadení, ale Shaddidová mluvila s Dysonem a Patelem, tak už je to asi zadané.“

„Tak chceš…“

Havelock vzhlédl a zadíval se ven, aby skryl skutečnosti, že odvrací zrak. Dělal to teď častěji – od té doby, kdy šlo všechno do hajzlu.

„Vážně bychom měli dokončit ty zprávy,“ řekl. „Ne jen tu domácí hádku. Vím o čtyřech nebo pěti složkách, které zůstávají otevřené, protože se do nich musí doplnit všechny čárky a tečky.“

„No jo,“ broukl Miller.

Od nepokojů si všímal, že v baru je každý obsloužen před Havelockem. Všímal si, jak se ostatní policisté kapitánky Shaddidové ze všech sil snaží ujistit jeho, Millera, že on patří k těm hodným hochům; jakási mlčenlivá omluva za to, že mu dali za parťáka Pozemšťana. A věděl, že si toho všiml i Havelock.

Millera to nutilo, aby toho člověka bránil, a tak Havelocka nechával trávit dny v bezpečí papírování a staniční kávy. Aby mu pomohl předstírat, že ho tu nechovají v nenávisti jen kvůli gravitaci, v níž vyrostl.

To také nebylo zrovna nejchytřejší.

„Co ten tvůj blbej případ?“ zeptal se Havelock.

„Cože?“

Havelock zvedl složku. Případ Julie Maové. Ten únos. Vedlejšák. Miller přikývl a protřel si oči. Kdesi vpředu kdosi vyjekl, někdo jiný se zasmál.

„No, nic,“ řekl Miller. „Ještě jsem na to nesáhl.“

Havelock se zazubil a papíry mu podal. Miller si složku vzal a otevřel ji. Osmnáctiletá dívka se na něj smála dokonalými zuby.

„Nechtěl jsem ti házet na krk všechnu práci u stolu,“ vysvětloval Miller.

„Hele, tys mi v tom nebránil. To chtěla Shaddidová. A beztak je to jen papírování. To nikoho nezabije. Kdybys měl kvůli tomu výčitky, tak mi po práci můžeš koupit pivo.“

Miller poklepal složkou o roh stolu, drobné nárazy setřásly obsah zpátky ke hřbetu.

„Pravda,“ přikývl. „Jdu pokračovat v tom blbém pátrání. Vrátím se kolem oběda a něco sepíšu, aby byla šéfka spokojená.“

„Budu tady,“ řekl Havelock. Pak, když se Miller zvedl, dodal: „Hele, nechtěl jsem o tom mluvit, dokud jsem nic nevěděl jistě, ale taky bych nechtěl, aby ses to dozvěděl jinde…“

„Požádal jsi o přeložení?“ zeptal se Miller. „Jo. Mluvil jsem s pár lidmi z Protogenu, co tudy procházeli. Prý jejich stanice na Ganymedu hledá vedoucího vyšetřovatele. Tak jsem si myslel…“ Havelock pokrčil rameny.

„To je dobrý nápad,“ ujistil ho Miller.

„Prostě jsem chtěl někam, kde je nebe, i když na něj koukáš skrz kupoli,“ pokračoval Havelock a žádná hraná mužnost policajta nemohla skrýt jeho toužebný tón.

„Je to dobrý nápad,“ opakoval Miller.

Doupě Julietty Andromedy Maové se nacházelo na deváté úrovni čtrnácti vrstvého tunelu nedaleko přístavu. Obrovské obrácené V bylo u vrcholku téměř půl kilometru široké a u dna dosahovalo pouze běžné šířky uličky; dodatečná úprava jedné z tuctu reakčních komor z dob, kdy ještě asteroid neměl svou falešnou gravitaci. Teď se do stěn zarývaly tisíce levných bytů, stovky na každé úrovni, a každá ta vyvrtaná díra směřovala přímo dozadu. Na terasovitých ulicích si hrály děti, ječely a chechtaly se, i když nebylo čemu. U dna se v trvalém větru rotace vznášel drak, zářivý mylarový kosočtverec, natáčel se a vzpínal ve vzdušných mikro turbulencích. Miller si na terminálu zkontroloval čísla namalovaná na stěně. 51511. Domov, sladký domov – pro tu ubohou bohatou holku.

Odemkl si svým nadřazeným kódem, špinavé zelené dveře klaply zámky a nechaly ho vejít.

Podlaha doupěte se zvedala k tělu stanice. Tři malé místnosti: vpředu obytný prostor, pak ložnice, sotva větší než lůžko, které tu stálo, nakonec kóje se sprchou, záchodem a výlevkou; všechno na dosah ruky. Standardní design. Viděl to už tisíckrát.

Miller zůstal chvíli stát, nedíval se na nic určitého, naslouchal uklidňujícímu šumu vzduchu, proudícího v recyklačních trubkách. Úsudek si vyhrazoval na pozdější dobu, čekal, až se mu v mysli samy zformují dojmy z tohoto místa a jejich prostřednictvím dojem z dívky, jež tu žila.

Spartánský nebyl ten správný výraz. Vybavení bylo jednoduché, ano. Jedinou ozdobu představoval zarámovaný akvarel – poněkud abstraktní obraz ženské tváře – nad stolem v obytné části a řádka plaket o velikosti hracích karet nad lůžkem. Naklonil se blíž, aby rozluštil malé písmo. Formální udělení purpurového pásu Julii Mao – nikoli Juliettě – vydané místním střediskem jiu-jitsu. Další, dokumentující postup ke hnědému pásu. V odstupu dvou let. Takže drsná škola. Položil prsty na prázdné místo, kam mělo přijít potvrzení černého pásu. Nebylo tu nic vyumělkovaného, žádné stylizované vrhací hvězdice či imitace mečů. Jen prosté oznámení, že Julie Maová dokázala to, co dokázala. V duchu jí za to přičetl body k dobru.

V zásuvkách našel dvoje šaty na převlečení, jeden oblek z pevného plátna a denimu, jeden modrý, lněný s hedvábnou šerpou. Do práce a na zábavu. Měla méně oblečení než Miller, a ten rozhodně nebyl vysazený na parádu.

Mezi ponožkami a prádlem ležela široká páska s rozděleným kruhem SVP. U dívky, která se obrátila zády k bohatství a žila v takovéhle díře, ho to nijak nepřekvapovalo. V ledničce objevil dvě přenosné schránky se zkaženým jídlem a lahví místního piva.

Miller zaváhal, potom si vzal pivo. Sedl si ke stolu a vytáhl terminál, který patřil k doupěti. Juliina sekce na počítači se po zadání příslušného hesla otevřela přesně tak, jak mu řekla Shaddidová.

Na pozadí měla Julie obraz závodního člunu v letu. Rozhraní bylo vyvedeno v drobných, srozumitelných ikonkách. Komunikace, zábava, práce, osobní.

Elegantní. To bylo to slovo. Nikoli spartánské, ale elegantní.

Rychle prošel její profesionální soubory, nechával mysl, aby si udělala hrubý přehled, právě tak jako před chvílí u celého obytného prostoru. Na důkladné prozkoumání bude ještě dost času, a první dojem bývá užitečnější než encyklopedie. Měla několik instruktážních videozáznamů z lehkých nákladních lodí. Nějaké politické archívní záznamy, ale nic, co by ho upoutalo. Oskenovaný svazeček poezie od jednoho z prvních osadníků Pásu.

Přešel k její osobní korespondenci. Vše bylo úhledně uspořádáno, jako u pravého obyvatele Pásu. Příchozí zprávy rozděleny do podsložek. Práce, osobní, vysílání, nákupy. Otevřel složku vysílání. Dva ze tří set politických kanálů, výtahy z diskusních skupin, bulletiny a oznámení. Něco z toho si tu a tam prohlédla, ale nic nesvědčilo pro nějaký vypjatě religiózní přístup. Julie byla typ ženy, která se dokáže pro svou věc obětovat, ale na druhé straně nikoli ten typ, který si libuje ve čtení propagandy. Miller si to zapamatoval.

Nákupy představovaly dlouhou řadu stručných obchodních zpráv. Účty, stvrzenky, běžná sdělení, požadavky na zboží a služby. Zaujalo ho zrušení členství v kruhu osamělých z Pásu. Julie se v únoru minulého roku zajímala o seznámení typu, nízká gravitace, nízký tlak‘, a odvolala svou přihlášku v červnu, aniž by příslušnou službu využila. Složka Osobní byla rozmanitější. Podle hrubého odhadu v ní bylo šedesát až sedmdesát podsložek, uspořádaných podle jména. Někdy šlo o lidi – Sascha Lloyd Navarro, Ehren Michaels. Někdy o osobní zápisy – Diskusní kruh, SVP.

Blbé výčitky svědomí.

„Hm, to by mohlo být zajímavé,“ prohlásil k prázdným stěnám.

Padesát zpráv, sahajících pět let do minulosti, všechny s označením odesílatele Obchodní stanice MaoKwikowski, z Pásu a Měsíce. Na rozdíl od politických traktátů tyhle byly otevřené všechny až na jednu.

Miller si lokl piva a zamyslel se nad dvěma nejčerstvějšími. Ta poslední, dosud nepřečtená, byla od JMP. Patrně Jules Pierre Mao. U té předchozí se nacházely tři koncepty odpovědi, žádná ale neodeslaná. Ta byla od Ariadne. Od matky.

Povolání detektiva vždy obnáší prvek voyerství. Byl tady legálně a legálně se hrabal v soukromém životě ženy, s níž se nikdy nesetkal. Šlo o součást vyšetřování, potřeboval se dozvědět, že byla osamělá, že v koupelně měla jen svoje vlastní toaletní potřeby. Že měla svou hrdost. Nikdo by nemohl nic namítat, vznášet stížnosti, přinejmenším žádné, jež by mohly přinést důsledky pro jeho zaměstnání, kdyby si přečetl každou soukromou zprávu na jejím účtu. Z toho, co od příchodu sem udělal, bylo eticky nejspornější, když pil její pivo.

Stejně pár vteřin váhal, než otevřel předposlední zprávu.

Obrazovka se změnila. S lepším vybavením by byl text k nerozeznání od ručně psaného inkoustem na papíře, ale Juliin levný systém tenké čáry rozostřil a rozechvěl, a na levém okraji vydával měkkou záři. Písmo bylo jemné a dobře čitelné; pisatel buď použil kvalitní kaligrafický software, který dokázal měnit tvar písmen a šířku řádků, nebo skutečně psal rukou.

Drahoušku,

doufám, že se máš dobře. Přála bych si, abys mi občas napsala sama od sebe. Připadá mi, jako bych musela trojmo vyplnit žádost, jen abych se dověděla, jak se daří mé dceři. Chápu, že v celém tvém dobrodružství jde o svobodu a nezávislost, ale jistě by se v něm našlo místo i na ohleduplnost.

Chtěla jsem se s tebou spojit obzvlášť proto, že tvůj otec prochází jednou ze svých konsolidačních fází a uvazujeme o prodání Plejtváka. Vím, co pro tebe kdysi znamenal, ale předpokládám, že tvé závodnické ambice už jsme vzdali. Teď už za něj jen platíme poplatky za uskladnění a nevidím žádný důvod pro sentimentalitu.

Zpráva byla podepsána rozevlátými iniciálami A. M.

Miller se nad textem zahloubal. Tak nějak by očekával, že rodičovské vyděračství bude u bohatých trochu jemnější. Když neuděláš, co ti říkáme, vyhodíme tvoje hračky. Když nenapíšeš. Když se nevrátíš domů. Jestli nás nemáš ráda.

Otevřel první nedokončený koncept.

Matko, nebo jak si to sama říkáš:

Díky, žes mi zase pokazila den. Nemůžu uvěřit, jak dokážeš být sobecká, malicherná a hrubá. Nemůžu uvěřit, že v noci dokážeš usnout, nebo že by sis kdy mohla myslet, že bych mohla…

Zbytek Miller přeskočil. Tón dopisu zůstával stejný. Druhý koncept byl datován o dva dny později. Přešel k němu.

Mami:

Lituju, že jsme se za těch pár let tolik odcizily. Vím, že to pro tebe i tátu bylo těžké. Snad pochopíš, že žádné z mých rozhodnutí vám nemělo ublížit.

Co se týče Plejtváka, přála bych si, aby sis to rozmyslela. Je to můj první člun a já…

Tady text končil. Miller se na židli opřel.

„Mírni se, děvče,“ poradil imaginární Julii, pak otevřel poslední koncept.

Ariadne,

dělej, jak myslíš.

Julie

Miller se zasmál a připil obrazovce pivem. Věděli, jak ji zranit tam, kde to nejvíc bolelo, a Julie tu ránu přijala. Pokud ji někdy chytí a poveze zpátky, bude to těžký den pro ně pro oba. Pro všechny zúčastněné.

Dopil pivo a zahodil láhev do žlábku recyklátoru. Trochu se děsil, že se dozví o konečném osudu Plejtváka, jenomže jeho úkolem bylo dovědět se co nejvíc.

Julie:

tohle není žádný žert. Nejde o žádný z matčiných hysterických záchvatů. Mám ověřené informace, že v Pásu bude brzy velice nebezpečno. Ať už máme jakékoli spory, všechno se dá vyřešit později. V zájmu vlastního bezpečí se hned vrať domů!

Miller se zamračil. Vzduchové filtry šuměly. Venku pokřikovaly a pískaly místní děti. Klepl na obrazovku, zavřel poslední zprávu ze složky Blbé výčitky svědomí, načež ji znovu otevřel.

Byla poslána z Měsíce, dva týdny předtím, než James Holden a Canterbury vyvolali strašáka války Marsu s Pásem. Tenhle vedlejšák začínal vypadat zajímavě.

Kapitola devátá: Holden

„Ty lodi stále neodpovídají,“ řekla Naomi, když vyťukala kódovou sekvenci na komunikačním panelu.

„Ani bych to nečekal. Ale chtěl bych ukázat Donnageru, že nám to sledování dělá starosti. Krýt si záda,“ pravil Holden.

Naomi se protáhla, zakřupalo jí v zádech. Holden jí hodil proteinovou tyčinku z krabice, kterou měl na klíně.

„Jez.“

Sloupla obal. Amos se vyhrabal po žebříku nahoru a složil se do křesla vedle ní. Kombinézu měl tak umaštěnou, až se blýskala. Stejně jako u ostatních ani u něj tři dny ve stísněném raketoplánu neprospěly osobní hygieně. Holden se znechuceně poškrábal v mastné kštici. Rytíř byl moc malý, aby se do něj vešla sprcha, a beztížná umyvadla zase byla moc malá, aby se do nich dala strčit hlava. Amos vyřešil mytí vlasů tak, že si je oholil. Teď měl jen strniště kolem plesky. Naominy vlasy kdovíjak vydržely lesklé a téměř čisté. Holden neměl tušení, jak to dělá.

„Hoď mi taky žvanec, zástupce,“ požádal Amos.

„Kapitáne,“ opravila ho Naomi.

Holden mu také hodil proteinovou tyčinku. Amos ji chytil ve vzduchu, pak se na ni dlouze, znechuceně zahleděl.

„Kruci, šéfe, dal bych levou kulku za jídlo, co by nevypadalo jako robertek,“ prohlásil, načež si tyčinkou posměšně přiťukl s Naomi.

„Radši mi pověz, jak to vypadá s vodou,“ vybídl ho Holden.

„No, prolízal jsem to tady celej den. Utáhl jsem všecko, co má být utažený, a když to nešlo, plácl jsem na to epoxid, takže teď už nám nikde nic nekape.“

„Beztak to vyjde jen tak tak,“ mínila Naomi. „Recyklační systémy Rytíře stojí za starou belu. Ta loď nebyla projektovaná na zpracování odpadu pěti lidí po dobu čtrnácti dní.“

„Jen tak tak, to se zvládne. Musíme si zvyknout na zápach všech ostatních. Už jsem se bál, že mě s tím pošlete do háje.“

„Když už jsme u toho, jdu do svý kóje a šplíchnu na sebe kapku deodorantu,“ řekl Amos. „Jak jsem se celej den plazil v lodních útrobách, smrdím si tak, že mě to bude v noci budit.“

Amos polkl zbytek jídla a s hranou blažeností si olízl rty, pak se vyhrabal z křesla a zamířil po žebříku dolů. Holden si ukousl tyčinky. Chutnala jako omaštěná lepenka.

„Co dělá Shed?“ zeptal se. „Už chvíli je tam zticha.“

Naomi se zachmuřila a odložila nedojedenou tyčinku na panel.

„Chtěla jsem si o tom s tebou promluvit. Špatně to snáší, Jime. Nejhůř z nás se vyrovnává s tím, co… se stalo. Ty i Alex jste bývalí vojáci. Učili vás zvládat ztrátu kolegů. Amos létá tak dlouho, že už přišel o třetí loď, věř nebo nevěř.“

„A ty jsi celá z oceli a titanu,“ dodal Holden, ale ve skutečnosti vtipkování jen předstíral.

„Ne docela. Osmdesát, devadesát procent. Nanejvýš.“ Naomi mu věnovala poloviční úsměv. „Ale vážně. Myslím, že by sis s ním měl promluvit.“

„A co mu mám říct? Nejsem žádný psychiatr. Vojenská verze příslušného projevu zahrnuje povinnost a vznešenou oběť a pomstu za padlé druhy. Nemá to ten správný zvuk, když víš, že tvoji přátelé byli povražděni pro nic za nic a ty s tím v podstatě nemůžeš nic dělat.“

„Neřekla jsem, že ho máš vyléčit, ale že si s ním máš promluvit.“

Holden se zvedl z křesla a zasalutoval. „Ano, pane!“ U žebříku se zastavil. „Děkuju ti, Naomi. Já bych…“

„Já vím. Běž a chovej se jako kapitán.“ Obrátila se zpět k panelu a soustředila se na hlavní obrazovku velína. „Já budu dál mávat sousedům.“

Holden našel Sheda v mrňavé ošetřovně Rytíře. Byla to spíš skříň než místnost. Kromě zesíleného lůžka, skříňky s materiálem a půl tuctu kusů vybavení, upevněných ke stěnám, tu bylo právě tak místo na jednu stoličku na magnetických nohách, uchycenou k podlaze. Na té Shed seděl.

„Hele, kámo, nevadí, když se přidám?“ zeptal se Holden. Vážně jsem řekl ‚Hele, kámo‘?

Shed pokrčil rameny, otevřel na nástěnném panelu přehled zásob a začal kontrolovat obsah zásuvek. Předstíral, že je uprostřed nějaké činnosti.

„Koukni, Shede. Ta věc s Canterbury nás všechny zasáhla, a ty…“ začal Holden. Shed se otočil s bílou tubou v ruce. „Tříprocentní kyselina octová. Neuvědomil jsem si, že ji tu máme. Na Canty došla, a já mám tři lidi s GB, kteří by ji vážně potřebovali. To by mě zajímalo, proč ji strčili na Rytíře,“ pravil Shed.

„Co že to mají?“ Holdena nenapadla žádná lepší odpověď.

„Genitální bradavice. Roztok kyseliny octové léčí jakékoli viditelné bradavice. Vypálí je. Bolí to jako čert, ale funguje to. Nemá smysl nechávat ho v raketoplánu. Lékařské vybavení vždycky popletou.“

Holden otevřel pusu, ale nevěděl, co říct, tak ji znovu zavřel.

„Máme i krém s kyselinou octovou,“ pokračoval Shed stále pronikavějším hlasem. „Ale vůbec nic proti bolesti. Co bys řekl, že asi budeme na záchranné lodi potřebovat víc? Kdybychom v tom vraku našli někoho s bradavicemi, bylo by to v pohodě. Zlomená kost? Máš smůlu. Smiř se s tím.“

„Hele, Shede,“ zkusil to znovu Holden.

„A koukni na tohle. Žádný posilovač koagulace. K čemu taky, že? Na záchranné výpravě přece neexistuje, aby někdo začal krvácet. Červené pupínky, to jistě, ale krvácení? Ani omylem! Totiž, máme na Canty čtyři případy syfilidy. Jedna z nejstarších nemocí v učebnicích, a pořád se jí nemůžeme zbavit. Pořád klukům vykládám: šlapky na Saturnu si to rozdávají s každým ledařem na okruhu, tak si natáhněte rukavičky. Ale copak mě poslouchají? Ne. A pak tady máme syfilis a nedostatek ciprofloxacinu.“

Holden cítil, jak se mu čelist vysouvá kupředu. Chytil se okraje vstupního příklopu a naklonil se do místnosti.

„Všichni na Canty jsou mrtví,“ pronesl zřetelně, pevně, brutálně. „Všichni jsou mrtví. Nikdo nepotřebuje antibiotika. Nikdo nepotřebuje mast na bradavice.“

Shed umlkl, veškerý vzduch z něj unikl, jako by ho udeřil do břicha. Pozavíral zásuvky ve skříňce s vybavením, vypnul obrazovku s inventářem. Všechno jemnými, precizními pohyby.

„Já vím,“ řekl tiše. „Nejsem blbec. Jen potřebuju trochu času.“

„To my ostatní taky. Jenomže jsme tady spolu uvízli v téhle plechovce. Popravdě, přišel jsem za tebou, protože si Naomi o tebe dělá starosti, ale teď, když jsem tady, jsi mě fakt vyděsil. To je v pořádku, protože jsem teď kapitán a tohle je moje práce. Ale nemůžu dovolit, abys mi takhle děsil Alexe nebo Amose. Deset dnů nás dělí od chvíle, kdy nás zajme marťanská válečná loď, a to je dost příšerné samo o sobě, i bez doktora, který se nám rozpadá před očima.“

„Nejsem doktor, jsem jenom technik, ošetřovatel,“ namítl Shed slabým hlasem. „Jsi náš doktor. Když Alexe postihne posttraumatický stres a bude na to potřebovat léky, přijde za tebou. A pokud tady budeš blábolit o bradavicích, otočí se, půjde zpátky do kokpitu a poletí fakt hodně mizerně. Chceš se vyplakat? Udělej to s námi ostatními. Sedneme si v jídelně, opijeme se a budeme brečet jako mimina, ale spolu, když to bude bezpečné. Žádné schovávání tady dole,“

Shed přikývl.

„Můžeme to udělat?“ zeptal se.

„Co jako?“

„Opít se a brečet jako mimina.“

„To si piš. Dám to na oficiální rozpis na dnešní večer. Hlaste se v jídelně ve dvacet nula nula, pane Garvey. A přineste si hrnek.“

Shed začal odpovídat, vtom se však zapnul společný interkom a ozvala se Naomi: „Jime, přijď hned do velínu.“

Holden Shedovi na okamžik stiskl rameno a pak ho opustil.

V řídicí kabině měla Naomi zapnutý hlavní monitor a tichým hlasem hovořila s Alexem. Pilot potřásal hlavou a chmuřil se. Na obrazovce zářila mapa.

„Co se děje?“ zeptal se Holden.

„Zachytili jsme vysílání úzkým paprskem, Jime. Zaměřilo se na nás a zahájilo přenos před pár minutami,“ odpověděla Naomi.

„Z Donnageru?“ Nenapadalo ho nic, co by bylo na dosah laserového spojení, kromě marťanské válečné lodi.

„Ne. Z Pásu,“ řekla Naomi. „A ne z Cerery, ani Erota, ani Pallady. Ze žádné z velkých stanic.“

Ukázala na tečku na displeji.

„Přichází to odtud.“

„Tam je jen prázdný prostor,“ hlesl Holden.

„Ne. Alex to ověřoval. Je to místo, kde Tycho staví nějakou velkou konstrukci. Nezískali jsme žádné podrobnosti, ale radarové odrazy jsou hodně silné.“

„Něco tam má vysílače tak silné, že na nás dokážou na vzdálenost tří astronomických jednotek udělat tečku jako tvoje díra do prdele,“ prohlásil Alex.

„No fajn, to je fakt úžasné. A co ta naše dírka do prdele říká?“ zeptal se Holden.

„Tomu bys nevěřil.“ Naomi pustila záznam vysílání.

Na obrazovce se objevil muž tmavé pleti s masivními lícními kostmi rodilého Pozemšťana. Vlasy mu už šedivěly a krk měl šlachovitý a samý sval. Usmál se a pozdravil: „Nazdar, Jamesi Holdene. Jmenuju se Fred Johnson.“

Holden tlačítkem zastavil přehrávání.

„Ten chlap je mi povědomý. Prohledej lodní databázi na to jméno.“

Naomi se nepohnula, jen na něj upřela nechápavý pohled.

„Co je?“ pobídl ji.

„To je Frederich Johnson,“ řekla.

„Dobře.“

„Plukovník Frederick Lucius Johnson.“

Následující odmlka mohla trvat vteřinu, nebo také hodinu.

„Ježíši,“ vyhrkl Holden. Nic lepšího ho nenapadlo.

Muž na obrazovce kdysi patřil k nejvyznamenávanějším důstojníkům vojsk Spojených národů, a skončil jako jejich nejtrapnější selhání. Pro lidi z Pásu představoval někoho jako šerifa z Nottinghamu, který se změnil v Robina Hooda. Pro Zemi byl hrdinou, jenž upadl v nemilost.

Fred Johnson zahájil svůj vzestup ke slávě sérií ostře sledovaných a médii probíraných zadržení pirátů z Pásu během jednoho z období napětí mezi Zemí a Marsem, jaká se objevovala vždy po několika dekádách, načež zase opadla. Kdykoli začaly dvě nejmocnější planety harašit zbraněmi, zvyšovala se kriminalita v Pásu. Plukovník Johnson – tehdy ještě kapitán – a jeho malá letecká jednotka, složená ze tří fregat vyzbrojených raketami, zničila tucet pirátských lodí a dvě důležité základny během dvou let. Když se Koalice konečně přestala hašteřit, bylo už pirátství v Pásu prakticky odzvoněno a kdekdo mluvil o Fredu Johnsonovi. Byl povýšen a pověřen velením koaliční letecké divize, určené k zajištění bezpečnosti Pásu, a tam dosáhl dalších úspěchů.

Až do stanice Anderson.

Mrňavé lodní depo téměř na opačné straně Pásu od hlavního přístavu – stanice Ceres; většina lidí včetně obyvatel Pásu by ho ani nenašla na mapě. Stanice měla jediný význam: sloužila jako středisko distribuce vody a vzduchu v jedné z nejřidčeji osídlených oblastí Pásu. Vzduch z Andersonu dostávalo méně než milión obyvatel.

Gustav Marconi, profesionální byrokrat dosazený na stanici Koalicí, se rozhodl uvalit tříprocentní manipulační přirážku na veškeré náklady procházející stanicí v naději, že zvýší celkový zisk. Pouze asi pět procent občanů Pásu, kteří si kupovali kyslík z Andersonu, žilo z ruky do huby, tudíž jen necelých padesát tisíc lidí muselo jeden den v měsíci strávit bez dýchání. A jen malá část z těchto padesáti tisíc neměla ve svém recyklačním systému žádnou manévrovací možnost, aby tento drobný deficit pokrylo. A jen malá část z takto postižených se domnívala, že ozbrojené povstání je to pravé řešení.

Proto také z miliónu lidí, jichž se opatření týkalo, dorazilo na stanici pouhých 170 ozbrojených povstalců. Nicméně se stanice zmocnili a Marconiho vyhodili přechodovou komorou ven. Požadovali od vlády záruku, že k ceně vzduchu a vody, procházejících stanicí, nebudou přidávány žádné přirážky.

Koalice tam poslala plukovníka Johnsona.

Po celou dobu Andersonského masakru běžely na stanici kamery a vysílaly přímý přenos do celé sluneční soustavy. Každý divák mohl sledovat, jak mariňáci z koaličního vojska vedou hrůzný a zdlouhavý boj od chodby k chodbě proti mužům, kteří neměli co ztratit a žádný důvod kapitulovat. Koalice zvítězila – to bylo jasné předem, ale vysílání obrazů z jatek trvalo tři dny. Kultovním obrázkem celého záznamu nebyla scéna z boje, ale poslední záběr zachycený kamerami, než je odstřihli: plukovník Johnson v řídicí místnosti stanice obklopený mrtvolami vzbouřenců, kteří bojovali do posledního muže, jak přehlíží výsledky masakru s bezvýrazným pohledem a rukama volně spuštěnýma.

Spojené národy se pokusily udržet Johnsonovu rezignaci v tajnosti, ale byl veřejnosti příliš dobře znám. Video bitvy kralovalo všem sítím po celé týdny a bylo staženo, až když se bývalý plukovník Johnson veřejně omluvil za krveprolití a prohlásil, že vztah Pásu a vnitřních planet je neudržitelný a směřuje k mnohem větší tragédii.

Potom zmizel. Byl téměř zapomenut, pouhá poznámka pod čarou v historii lidských jatek, dokud před čtyřmi lety nedošlo ke vzpouře na kolonii Pallas. Tentokrát kovodělníci z rafinérie vykopli ze stanice guvernéra Koalice. Tady už nešlo o malou, bezvýznamnou stanici a nějakých sto sedmdesát rebelů, tohle byla pořádně velká skála se sto padesáti tisíci lidí. Když proti nim Koalice vyslala své mariňáky, každý očekával krvavou lázeň.

Zčistajasna se objevil plukovník Johnson a uklidnil vzbouřené dělníky; koaliční velitele přiměl, aby své oddíly zadrželi, dokud nebude stanice předána po dobrém. Strávil téměř rok vyjednáváním s koaličním guvernérem o zlepšení pracovních podmínek v rafinériích. A najednou byl z Řezníka z Andersonu znovu hrdina Pásu a jeho idol.

Idol, který posílá soukromé zprávy Rytíři.

Holden stiskl tlačítko přehrávání a ten Fred Johnson řekl:

„Pane Holdene, myslím, že to na vás nahráli. Dovolte, abych vám bez zastírání sdělil, že k vám hovořím jako oficiální představitel Spolku vnějších planet. Nevím, co všechno jste o nás slyšel, ale nejsme žádná banda kovbojů, kteří se už nemůžou dočkat, jak si prostřílejí cestu ke svobodě. Posledních deset let jsem strávil snahami zlepšit život v Pásu bez toho, aby byl kdokoli zastřelen. Věřím v tuto myšlenku tak hluboce, že jsem se vzdal svého pozemského občanství, když jsem sem přišel.

Říkám vám to, abyste pochopil, jak mi na naší věci záleží. Jsem v celé sluneční soustavě ten poslední, kdo by toužil po válce, a v řadách SVP mám značný vliv.

Možná jste slyšel různá vysílání, bijící na poplach a vyzývající k pomstě vůči Marsu za to, co se stalo vaší lodi. Já mluvil se všemi vůdci jednotlivých organizací SVP, a nikdo se nehlásí k odpovědnosti.

Kdosi velmi usilovně pracuje na vyvolání válečného konfliktu. Pokud je to skutečně Mars, potom vy po svém vstupu na jejich loď už nepromluvíte na veřejnosti jediné slovo, které by vám nenadiktovali marťanští krotitelé. Nechci věřit, že to spáchali Marťané. Neumím si představit, co by válkou získali. Tudíž doufám, že zůstanete ve hře i v případě, že vás sebere Donnager.

Posílám vám heslo. Až budete příště vysílat pro veřejnost, použijte v první větě výraz všudypřítomný jako znamení, že projev není vynucený. Když ho nepoužijete, budu vědět, že je. V každém případě chci, abyste věděl, že máte v Pásu spojence.

Nevím, čím jste byl předtím, ale teď na vašem hlase záleží. Pokud ho chcete využít pro dobro věci, udělám vše pro to, abych vám s tím pomohl. Jestliže se dostanete na svobodu, kontaktujte mě na následující adrese. Myslím, že my dva bychom si měli promluvit o spoustě věcí.

Johnson končí.“

Posádka seděla v jídelně a popíjela napodobeninu tequily, kterou Amos někde schrastil. Shed vychovaně usrkával z malého šálku a po každém upití se snažil zakrýt grimasu. Alex s Amosem pili jako námořníci: nalili si na prst do pohárku a hodili to do sebe. Alex měl ve zvyku při každém panáku říct: „Šup!“ Amos pokaždé pronesl jinou vulgaritu. Už byl u jedenáctého panáka, a ještě ani jednou se neopakoval.

Holden upíral zrak na Naomi. Kroužila tequilou v pohárku a pohled mu oplácela. Uvědomil si, že přemýšlí, jaká směs genů vytvořila její rysy. Určitě má v sobě něco z Afriky a Jižní Ameriky. Její příjmení naznačovalo japonské předky, což bylo sotva znát v nepatrném zešikmení očí. Nebyla hezká podle běžných kritérií, ale ze správného úhlu naprosto okouzlující.

Kruci, jsem opilejší, než jsem si myslel.

Aby to zamaskoval, promluvil: „Tak…“

„Tak teď ti volá plukovník Johnson. Je z tebe docela významný člověk,“ poznamenala Naomi.

Amos s přehnanou opatrností odložil pohárek.

„… ‚sem se na to chtěl zeptat, pane. Nemohli bysme využít toho, že nám nabízí pomoc, a prostě to otočit do Pásu?“ navrhl. „Nevím jak vy, ale já bych řek‘, že s marťanskou válečnou lodí vpředu a půltuctem záhadnejch lodí už je tady zatraceně přeplněno.“

Alex si odfrkl. „Děláš si srandu? Když to teď obrátíme, Donnager nás akorát stihne zastavit. Ti tam pálí i nábytek, aby nás dohnali. Jestli změníme směr, Donnie to vezme, jako že jsme změnili stranu, a napere to do nás naplno.“

„Souhlasím s panem Kamalem,“ prohlásil Holden. „Zvolili jsme kurz a uvidíme, jak to dopadne. Nemám v úmyslu Fredovu kontaktní adresu zahodit. Mimochodem, Naomi, smazalas tu zprávu?“

„Ano, pane. Vydrhla jsem ji z lodní paměti ocelovou drátěnkou. Marťani se jakživi nedozví, že s námi mluvil.“

Holden přikývl a ještě o kousek si povolil zip na kombinéze. S pěti opilými lidmi se v jídelně udělalo horko. Naomi káravě zvedla obočí nad jeho tričkem, které už měl na sobě kolik dní. Zahanbeně si zip znovu přitáhl.

„Ty lodi, to mi nedává smysl, šéfe,“ ozval se Alex. „Půl tuctu lodí s nukleární náloží pod trupem na sebevražedné misi, to by mohlo kapku pošramotit i takový bitevník jako Donnie, ale nedokážu si představit, jak jinak by to dokázali zařídit. Marťani spustí palbu z pulzních děl, aktivují systém lokální obrany, a nikdo se k nim nedokáže přiblížit na tisíc kiláků. Klidně už mohli těch šest lodí zničit torpédy, akorát že stejně jako my ještě nevědí, co jsou zač.“

„Každému přece musí být jasné, že nás nedohoní dřív, než nás vyzvedne Donnager,“ uvažoval Holden. „A porazit Marťany v bitvě taky nemůžou. Nemám ponětí, k čemu se chystají.“

Amos všem nalil poslední zbytek tequily a pozvedl pohárek k přípitku.

„Řek’ bych, že na to sakra přijdem.“

Kapitola desátá: Miller

Kapitánka Shaddidová měla ve zvyku poklepávat si prostředníčkem o palec, když začínala být podrážděná. Byl to slabý zvuk, měkký jako ťapání kočičích tlapek, ale od chvíle, kdy Miller tenhle její zvyk postřehl, mu připadal stále hlasitější. Ačkoli byl tichý, dokázal vyplnit celou její kancelář.

„Millere,“ pravila s úsměvem, jako by to myslela vážně. „Poslední dobou jsme všichni trochu napružení. Zažili jsme hodně, hodně těžké dny.“

„Ano, pane,“ přisvědčil Miller a sehnul hlavu jako fotbalový útočník, odhodlaný prorazit si cestu mezi obránci. „Ale já myslím, že tohle je natolik závažná věc, že si zaslouží bližší…“

„Je to jen službička našemu akcionáři,“ řekla Shaddidová. „Její otec znervózněl. Určitě neočekával, že Mars odstřelí Canterbury. Zvedají se celní tarify. Při jedné z operací skupiny Red Moon vyletěl do povětří důl. Eros má potíže s kvasnicovou farmou. Nemine den, aby se v Pásu nestalo něco, kvůli čemu si milující otec může dělat starosti o svou vzácnou květinku.“

„Ano, pane, ale to načasování…“

Její prsty zrychlily tempo. Miller si skousl ret. Tady byl poražen.

„Nesnažte se honit za nějakým spiknutím,“ varovala ho Shaddidová. „Máme na triku plno případů, které jsou skutečné. Politika, válka, tajné spolky na vnitřních planetách, které hledají, jak by nás podrazily? To není naše práce. Prostě mi pošlete zprávu, že pátráte, já ji předám dál, a můžeme se vrátit ke svým záležitostem.“

„Ano, pane.“

„Ještě něco?“

„Ne, pane.“

Shaddidová pokývla a obrátila se zpět ke svému terminálu. Miller sebral klobouk z rohu stolu a zamířil ven. Přes víkend se na stanici porouchal jeden z lokálních vzduchových filtrů a nově instalovaný náhradní teď dodával místnostem uklidňující pach nového plastu a ozónu. Miller si sedl ke stolu, propletl si prsty za hlavou a upřel zrak na osvětlovací těleso nad hlavou. Tlak, který se mu usadil v břiše, nechtěl povolit. To bylo zlé.

„Nic moc, co?“ přeptal se Havelock.

„Mohlo to být lepší.“

„Sebrala ti ten kšeft?“

Miller zavrtěl hlavou. „Ne, pořád ho mám. Ale chce, abych ho udělal jen tak napůl.“

„Mohlo to být i horší. Aspoň zjistíš, co se stalo. A co když do toho budeš trošku šťourat, po práci, čistě abys nevyšel ze cviku, hm?“

„Jo,“ řekl Miller. „Jen tak cvičně.“

Jejich stoly byly nepřirozeně čisté, jeho i Havelockův. Bariéra papírování, kterou si Havelock postavil mezi sebou a zbytkem stanice, už se tenčila, a Miller na svém parťákovi podle očí a neklidných rukou poznal, že policajt v něm už by se chtěl vrátit do tunelů. Nedokázal odhadnout, jestli jen aby před přeložením dokázal, že za něco stojí, nebo aby rozbil pár hlav. Možná tyhle dva důvody vyjadřovaly to samé.

Hlavně se nenech zabít, dřív než se odtud dostaneš, pomyslel si. Nahlas se zeptal: „Co tady máme?“

„Jeden krám v sektoru osm, třetí vnitřní úroveň,“ hlásil Havelock. „Stížnost na pokus o vybírání výpalného.“

Miller zůstal chvilku sedět a uvažoval o vlastním znechucení, jako by patřilo někomu jinému. Jako by Shaddidová dala psovi ukousnout čerstvého masa, načež ho poslala zpátky k misce s granulemi. Na okamžik byl v pokušení vybodnout se na všechny obchody. Potom vzdychl, shodil nohy ze stolu na zem a zvedl se.

„Tak jo,“ pravil. „Pojďme přispět k bezpečnosti stanice pro obchod.“

„To je aspoň slovo do pranice,“ liboval si Havelock a kontroloval si pistoli. Poslední dobou to dělal hodně často.

Jednalo se o zábavní podnik. Čisté bílé vybavení, nabízející zařízení pro interaktivní prostředí na míru: simulace bitev, hry na objevitelské cesty, sex. Ze zvukové aparatury se linulo ženské kvílení, cosi mezi islámským voláním k modlitbě a orgasmem, doprovázené bubny. Polovina titulů byla v hindštině s čínským nebo španělským překladem. Druhá polovina v angličtině s hindštinou jako druhým jazykem. Prodavač byl ještě kluk, šestnáct, sedmnáct let, s nedomrlým černým vousem, který nosil jako odznak.

„Čím vám posloužím?“ zeptal se a civěl na Havelocka s přezíráním, jež nemělo daleko k pohrdání. Havelock vytáhl svůj odznak a přitom se postaral, aby kluk dobře viděl jeho pistoli. „Chtěli bychom mluvit s…,“ Miller mrkl na formulář stížnosti na svém terminálu, „… s Asherem Kamamatsu. Je tady?“

Vedoucí byl na člověka z Pásu tlustý. Vyšší než Havelock, ale s břichem a mohutnými svaly na ramenou, pažích a šíji. Když Miller přimhouřil oči, zahlédl pod všemi vrstvami času a zklamání sedmnáctiletého kluka, jímž kdysi býval, a ten byl hodně podobný prodavači v krámě. Kancelář byla pro tři skoro malá. Spoustu místa v ní zabíraly regály s pornografickým softwarem.

„Už jste je chytili?“ zeptal se vedoucí.

„Ne,“ odvětil Miller. „Zatím se pokoušíme zjistit, co jsou zač.“

„Zatraceně, už jsem vám to přece povídal. Natočila ho kamera v obchodě. Ksakru, dal jsem vám i jeho jméno.“

Miller koukl na terminál. Podezřelý se jmenoval Mateo Judd, přístavní dělník s nezajímavým trestním rejstříkem.

„Takže vy myslíte, že je to jenom on,“ konstatoval Miller. „Dobře. Prostě ho sebereme a strčíme do basy. Nemá cenu zjišťovat, pro koho pracuje. Nejspíš pro nikoho, kdo by se tím cítil poškozen. Podle mých zkušeností s těmihle poskytovateli ochrany je každý vymahač, který jde ke dnu, hned nahrazen jiným. Ale když jste si jistý, že jde jen o toho jednoho chlapa…“

Mužův kyselý výraz Millerovi prozradil, že uhodil hřebík na hlavičku. Havelock, opřený o regál s krabicemi označenými jako сиротливые девушки se usmál.

„Nechcete mi říct, co po vás chtěl?“ zeptal se Miller.

„Už jsem to tomu policajtovi řekl,“ odvětil vedoucí.

„Povězte to mně.“

„Prodával nám soukromé pojištění. Stovku za měsíc, stejně jako ten před ním,“

„Před ním? Takže už se to stalo víckrát?“ ozval se Havelock.

„Jasně,“ přisvědčil muž. „Každý musí platit, chápete? To je cena podnikání.“

Miller zachmuřeně zaklapl svůj terminál. „Filozofický přístup. Ale když to má být cena podnikání, tak co tu děláme?“

„Protože jsem myslel, že vy… že to svinstvo máte pod kontrolou. Od těch dob, co jsem přestal platit těm z Loca Greiga, jsme docela vydělávali. A teď to začíná nanovo.“

„Počkejte,“ zarazil ho Miller. „Chcete říct, že Loca Greiga přestala vybírat výpalné?“

„Jasně. A nejenom tady. Půlka chlapů z Ratolesti se tady už hezky dlouho neukázala. Počítali jsme, že s tím policajti konečně něco udělali. A teď tady máme jiný hajzlíky, a zase je všechno při starým.“

Millerovi naskočila husí kůže na šíji. Pohlédl na Havelocka, ten potřásl hlavou. Ani jemu se nic nedoneslo. Spolek Zlaté ratolesti, Sohirovi muži, Loca Greiga. Veškerý organizovaný zločin na Cereře utrpěl totéž ekologické zhroucení, a teď se do uprázdněných prostor stěhuje někdo nový. Možná jde o pouhý oportunismus. A možná o něco jiného. Skoro se mu nechtělo pokládat další otázku. Havelock si bude myslet, že je paranoidní.

„Jak je to dlouho, co po vás ti původní hoši naposled chtěli platit za ochranu?“ zeptal se.

„Nevím. Hodně dlouho.“

„Před tím, než Mars zničil ten vodní tahač, nebo až potom?“

Majitel si založil tlusté ruce, přimhouřil oči.

„Předtím,“ prohlásil. „Možná tak měsíc nebo dva. Co to s tím má co dělat?“

„Jen se snažím mít ty časové údaje správně,“ vysvětlil mu Miller. „Ten nový chlap. Mateo. Pověděl vám, kdo stojí za tím novým pojistným plánem?“

„To snad je vaše práce, tohleto zjistit, ne?“

Obličej majitele se uzavřel tak pevně, až si Miller představil, že zaslechl zaklapnutí. Ano, Asher Kamamatsu věděl, kdo ho obírá. Měl sice odvahu postěžovat si, ale ukázat prstem už si netroufl.

Zajímavé.

„No, tak díky za informace.“ Miller se zvedl. „Dáme vám vědět, až na něco přijdem.“

„Díky, že se našeho případu ujmete,“ vrátil mu sarkasmus majitel.

Venku v tunelu se Miller zastavil. Okolí obchodu balancovalo na hranici mezi pochybným a slušným. Bílá místa prozrazovala, kde někdo zamaloval graffiti. Proplétali se tudy muži na bicyklech, pěnová kola šuměla na naleštěném kameni. Miller kráčel pomalu, oči upřené na strop vysoko nad hlavou, až objevil bezpečnostní kameru. Vyndal svůj terminál, našel záznamy odpovídající kódu kamery a porovnal je s časem záběrů z obchodu. Chvíli mačkal ovladač a přehrával záznam tam a zpátky. A tady je Mateo, jak vychází z obchodu, ve tváři samolibý úšklebek. Miller obrázek zastavil a zvětšil. Havelock, který mu nahlížel přes rameno, hvízdl.

Grázl měl na rameni pásku se zřetelně viditelným rozpůleným kruhem SVP. Přesně stejnou pásku Miller našel v doupěti Julie Maové. S jakými lidmi ses to stýkala, děvče? pomyslel si. Ty mezi ně přece nepatříš. Jistě víš, že máš na víc.

„Hej, parťáku,“ promluvil nahlas. „Myslíš, že bys mohl napsat zprávu o tomhle rozhovoru? Potřeboval bych něco dodělat. A možná by nebylo moudré brát tě s sebou. Bez urážky.“ Havelockovi obočí vyskočilo až k vlasům. „Chystáš se vyslýchat SVP?“

„Jenom jdu zatřást pár stromy, nic víc,“ odvětil Miller.

Miller by čekal, že už samotná přítomnost příslušníka bezpečnostních složek ve známém baru SVP bude někomu nápadná. Ve skutečnosti polovina tváří, které poznal v tlumeném osvětlení pánského klubu Johna Rocka, byli normální občané. Mnozí z nich pracovali jako on pro Star Helix. Zdejší hudba pocházela čistě z Pásu, měkké zvonění za doprovodu citery a kytary, slova v půltuctu jazyků. Už byl u čtvrtého piva, asi dvě hodiny po pracovní době, a už málem vzdával svůj plán coby prohranou hru, když si vedle něj sedl k baru vysoký, hubený muž. Obličej měl poďobaný od akné, až to působilo jako nějaké postižení, jinak ale vypadal, jako by mu bylo do smíchu. Jeho páska SVP nebyla první, kterou Miller toho večera spatřil, ale tenhle člověk ji nosil s nádechem vzdoru a autority. Miller mu pokývl.

„Slyšel jsem, že se vyptáváte na SVP,“ začal muž. „Máte zájem přidat se?“

Miller se usmál a zvedl sklenici v záměrně vyhýbavém gestu.

„A kdyby, měl bych si o tom promluvit s vámi?“ zeptal se lehkým tónem.

„Třeba bych mohl pomoct.“

„Třeba byste mi teda mohl povědět pár věcí.“ Miller vytáhl terminál a položil ho na bar z napodobeniny bambusu, až to zřetelně cvaklo. Na obrazovce zářila fotka Matea Judda. Muž z SVP se zamračil, otočil si obrazovku, aby na ni lépe viděl.

„Jsem realista,“ pravil Miller. „Když vybíral za ochranu Chucky Snails, nevadilo mi mluvit s jeho lidmi. Pak to převzala Ruka a po ní Spolek Zlaté ratolesti. Moje práce nespočívá v tom, abych lidem zabránil ohýbat pravidla, ale abych udržel na Cereře pořádek. Rozumíte, o čem mluvím?“

„To nemohu potvrdit,“ odpověděl poďobaný muž. Jeho přízvuk prozrazoval vyšší vzdělání, než by Miller očekával. „Kdo je ten člověk?“

„Jmenuje se Mateo Judd. Začíná s vybíráním za ochranu v sektoru osm. Podle všeho tvrdí, že za ním stojí SVP.“

„Lidé toho napovídají, detektive. Jste detektiv, že? Ale hovořil jste o realismu.“

„Jestliže se SVP na Cereře začíná cpát do černé ekonomiky, bude pro všechny lepší, když spolu budeme moct mluvit. Komunikovat.“

Muž se uchechtl a odstrčil terminál. Přistoupil k nim barman, v očích otázku, která se ovšem netýkala toho, zda nechtějí další pití. A nebyla určena Millerovi.

„Zaslechl jsem už, že se u Star Helixu rozmáhá určitý stupeň korupce,“ řekl poďobaný. „Ovšem váš přímočarý přístup na mě udělal dojem. Vyjasněme si to. SVP není zločinecká organizace.“

„Opravdu? Pak jsem se tedy zmýlil. Nejspíš jsem k tomu závěru došel, protože zabili hodně lidí…“

„Snažíte se mě vyprovokovat. Bráníme se proti lidem, kteří se dopouštějí ekonomického terorismu vůči Pásu. Proti Pozemšťanům. Marťanům. My všichni máme v popisu práce ochranu lidí v Pásu. Dokonce i vy, detektive.“

„Ekonomický terorismus?“ opáčil Miller. „To mi připadá poněkud přehnané.“

„Myslíte? Vnitřní planety v nás vidí svou pracovní sílu. Vyměřují nám daně. Přikazují nám, co máme dělat. Vynucují si své zákony a naše ignorují – ve jménu stability. Za poslední rok zdvojnásobili clo na Titanii. Pět tisíc lidí na ledové kouli, obíhající Neptun, měsíce letu odevšad. Slunce je pro ně jen jasná hvězda. Myslíte, že jim jejich postavení umožňuje domáhat se náhrady? Zakázali všem tahačům v Pásu uzavírat smlouvy s Europou. Za přistání na Ganymedu nám účtují dvojnásobek. Vědecká stanice na Phoebe? Nesmíme ani na její oběžnou dráhu. Na tom místě není nikdo z Pásu. Ať tam provádějí cokoli, nezjistíme to, dokud nám za deset let neprodají tu technologii.“

Miller upil piva a pokynul k terminálu.

„Takže tenhleten k vám nepatří?“

„Ne. Nepatří.“

Miller přikývl a vrátil terminál do kapsy. Zvláštní věc; věřil tomu člověku. Nechoval se jako grázl. Nepředváděl se. Ani se nesnažil udělat díru do světa. Ne, tenhle muž byl sebejistý a pobavený a pod tím vším strašně unavený. Miller něco podobného viděl u vojáků, ale nikdy u zločinců.

„Ještě jedna věc,“ řekl Miller. „Někoho hledám.“

„Další vyšetřování?“

„Ne tak docela. Juliette Andromeda Mao. Říká si Julie.“

„Měl bych to jméno znát?“

Miller pokrčil rameny. „Hlásí se k SVP.“

„A vy znáte každého u Star Helixu?“ zeptal se muž, a když Miller neodpověděl, dodal: „Nás je mnohem víc než členů vaší korporace.“

„Na tom něco je,“ připustil Miller. „Ale kdybyste něco zaslechl, ocenil bych to.“

„Nevím nic o tom, že byste si od nás zasloužil laskavosti.“

„Za optání nic nedám.“

Poďobaný muž se uchechtl a položil mu ruku na rameno. „Nevracejte se sem, detektive,“ poradil mu a zmizel v davu.

Miller znovu upil piva a zachmuřil se. V hlavě se mu začínal líhnout pocit, že udělal chybný krok. Byl si jist, že SVP rozjíždí činnost na Cereře, že chce využít zničení vodního tahače a vzedmutí nenávisti vůči vnitřním planetám. Ale jak to souvisí s otcem Julie Maové a jeho podezřele přesně načasované úzkosti? Nebo se zmizením obvyklých podezřelých na stanici? Uvažovat o tom se podobalo sledování videa, které je lehce rozostřené. Ten pocit, že už to skoro mám, ale jen skoro.

„Příliš mnoho teček,“ řekl nahlas. „A moc málo čar.“

„Prosím?“ optal se barman.

„Nic.“ Miller mu přistrčil přes pult poloprázdnou sklenici. „Díky.“

Ve svém doupěti si Miller pustil hudbu. Lyrické texty, které měla v oblibě Candace, když byli mladí a měli v sobě ne-li naději, tak aspoň trochu radostnější fatalismus. Ztlumil světla na polovinu, v naději, že pokud se aspoň na pár minut uvolní, třeba se zbaví hlodavého pocitu, že mu unikl důležitý detail, nebo se ten chybějící dílek objeví sám od sebe.

Napůl očekával, že si jeho mysl přivolá Candace, jak vzdychá a pohněvaně se na něj dívá – jako to obvykle dělávala. Místo toho si najednou povídal s Julií Maovou. V polospánku, navozeném alkoholem a vyčerpáním, si ji představil, jak sedí na Havelockově stole. Neměla správný věk, vypadala mladší, než by ve skutečnosti měla být. Byla tou usměvavou dívkou z fotky. Dívkou, která závodila na Plejtvákovi a vyhrála. Měl pocit, že jí klade otázky, a její odpovědi mu připadaly jako zjevení. Všechno dávalo smysl. Nejen ta změna u Spolku Zlaté ratolesti a Juliin únos, ale i Havelockovo přeložení, zničený vodní tahač, Millerův vlastní život a práce. Snil o smíchu Julie Maové a probudil se pozdě a s bolestí hlavy.

Havelock čekal u svého stolu. Jeho široký, hranatý obličej Pozemšťana Millerovi připadal podivně cizí, ale pokusil se ten pocit setřást. „Vypadáš děsně,“ mínil Havelock. „Náročná noc?“

„Jenom stárnu a piju laciné pivo,“ odvětil Miller.

Jakási žena z mravnostního zlostně křičela něco o tom, že jí zase někdo zamkl soubory, počítačový technik přecupital stanicí jako nervózní šváb. Havelock se naklonil blíž, ve tváři znepokojený výraz.

„Vážně, Millere,“ pravil, „ještě pořád jsme parťáci a… přísahám Bohu, nejspíš jsi jediný přítel, kterého na téhle skále mám. Můžeš mi důvěřovat. Jestli se chceš s něčím svěřit, sem s tím.“

„To mě těší,“ řekl Miller, „ale nevím, o čem to mluvíš. Včera to byl prostě propadák.“

„Žádný SVP?“

„Jasně, SVP. Hodíš do stanice mrtvou kočku, a zaručeně trefíš tři jejich hochy. Prostě to nebylo k ničemu.“

Havelock se opřel, rty sevřené a bezkrevné. Miller tázavě pokrčil rameny, Pozemšťan pokynul k tabuli. Nahoře na seznamu se objevila nová vražda. Ve tři v noci, když Miller vedl ve snu rozhovory, vnikl kdosi do doupěte Matea Judda a vypálil mu do levého oka nálož balistického gelu.

„No,“ vyjádřil se Miller, „já si říkal, že jsme vedle.“

„V čem?“ zeptal se Havelock.

„SVP se tady nechystá převzít zločinecké organizace,“ prohlásil Miller. „Chystá se tu nahradit policii.“

Kapitola jedenáctá: Holden

Donnager byl ošklivá loď.

Holden znal obrázky a videa dávných zámořských lodí na Zemi, a na těch bylo i ve věku oceli něco krásného. Dlouhé a elegantní, vždy mu připomínaly cosi unášeného větrem; tvory stěží držené na uzdě. Donnager v sobě nic takového neměl. Jako všechny lodi určené pro dlouhé lety byl postaven ve stylu ‚kancelářská věž‘: každá paluba představovala jedno patro budovy, žebříky a výtahy umístěné v ose. Trvalý tah motorů nahrazoval gravitaci. Donnager opravdu vypadal jako kancelářská budova, položená na bok. Hranatá jako balík, s bachratými výrůstky ve zdánlivě náhodných místech. Se svými pěti sty metry na délku měla loď rozměry stotřicetipatrové věže. Podle Alexe měla bez nákladu hmotnost 250 tisíc tun, a zdála se ještě těžší. Holdena nikoli poprvé napadlo, jak velká část lidského smyslu pro estetiku se vyvinula v dobách, kdy se vzduchem prodíraly štíhlé předměty. Donnager se nikdy nebude pohybovat v prostředí hustším než mezihvězdný plyn, takže křivky a úhly představovaly jen plýtvání místem. Výsledek byl ošklivý.

Kromě toho loď působila odstrašujícím dojmem. Holden ze svého křesla vedle Alexe v kokpitu Rytíře pozoroval, jak s nimi masivní bitevní loď srovnává kurz, jak se hrozivě blíží, až se zdánlivě zastavuje nad nimi. Otevřela se vrata doku a porušila povrch plochého černého břicha Donnageru čtvercem tlumeného rudého světla. Na Rytíři neustále pípal alarm připomínající, že na trup jsou zacíleny paprsky laserů. Holden pátral po obranném raketovém systému, který je na ně zaměřen, ale neobjevil ho.

Když Alex promluvil, nadskočil úlekem.

„Rozumím, Donnagere,“ řekl pilot. „Přeberte si nás, zamykám řízení a vypínám pohon.“

Veškeré zbytky tíže zmizely. Obě lodi nyní letěly rychlostí stovek kilometrů za minutu, ale vyrovnání jejich kurzů působilo jako nehybnost.

„Mám povolení k přistání v doku, kapitáne. Jedeme dovnitř?“

„Zdá se, že na útěk už je pozdě, pane Kamale,“ odpověděl Holden. Představil si, že by se Alex dopustil nějaké chyby, kterou by si Donnager vyložil jako hrozbu, načež by na ně obranný systém vychrlil pár set tisíc ocelových střel potažených teflonem.

„Pomalu, Alexi,“ řekl.

„Prý taková loď může rozprášit planetu,“ ozvala se Naomi v interkomu. Seděla ve velínu o palubu níž.

„Každý může zničit planetu z oběžné dráhy,“ prohlásil Holden. „Ani na to nepotřebuješ bomby. Stačí vyhazovat přechodovou komorou šutry. Tahle věc by mohla zničit… Sakra, cokoli.“

Vnímal drobné posuny, jak pilot zapínal manévrovací trysky. Holden věděl, že je dovnitř vede Alex, ale nemohl se zbavit pocitu, že je Donnager polyká.

Přistání v doku zabralo téměř hodinu. Jakmile byl Rytíř uvnitř, chopilo se ho mohutné rameno manipulátoru a složilo loď na prázdné místo paluby. Potom ji sevřely čelisti kotevních svorek a v lodi se rozlehlo kovové zadunění, které Holdenovi připomnělo zaklapnutí zámku vězeňské cely.

Marťané vysunuli ze stěny propojovací tunel k přechodové komoře Rytíře. Holden shromáždil posádku u vnitřních dveří.

„Žádné pistole, žádné nože, nic, co by mohlo připomínat zbraň,“ přikázal. „Nejspíš jim nebudou vadit příruční terminály, ale pro jistotu je nechte vypnuté. Když o ně požádají, odevzdejte je bez připomínek. Naše přežití může záviset na tom, jak moc budeme ochotni podřídit se.“

„Jo,“ zavrčel Amos. „Tyhle hajzlové oddělali McDowella, a my se musíme chovat slušně…“

Alex mu začal něco namítat, ale Holden ho zarazil.

„Alexi, tys odsloužil svých dvacet u marťanské flotily. Měli bychom vědět ještě něco?“

„Jenom to, co jste povídal, šéfe,“ odpověděl Alex. „Ano, pane, ne, pane, sklapnout podpatky, když dostanu rozkaz. Obyčejní maníci budou v pohodě, ale důstojníci při výcviku ztrácejí smysl pro humor.“

Holden přehlédl svou malou posádku. Zadoufal, že je všechny nezabil, když je sem přivedl. Spustil cyklus uzávěru, jeden po druhém se v nulové gravitaci vznášeli krátkou spojovací chodbou. Když dospěli k uzávěru na druhé straně – nudná šeď a dokonalá čistota – přitáhlo je to k podlaze. Jejich magnetické boty se chytily. Přechodová komora se zavřela, několik vteřin se ozýval sykot vzduchu, pak je vypustila do větší místnosti, kde čekal asi tucet lidí. Holden poznal kapitánku Theresu Yao. Měla s sebou další lidi v důstojnických uniformách, zjevně příslušníky svého štábu; muže v uniformě bez hodnosti, jehož výraz prozrazoval jen nepatrně skrývanou netrpělivost, šest vojáků z námořní pěchoty v plné zbroji s útočnými puškami. Pušky byly namířeny na ně, takže Holden zvedl ruce.

„Nejsme ozbrojeni,“ pravil s úsměvem, pokoušeje se působit neškodně.

Pušky se nepohnuly, ale kapitánka Yaová postoupila kupředu.

„Vítejte na palubě Donnageru,“ řekla. „Veliteli, prohledejte je.“

Muž bez označení hodnosti přidusal k nim a rychle a profesionálně je celé proklepal. Pak ukázal mariňákům palcem nahoru. Hlavně pušek se sklonily a Holden stěží zadržel povzdech úlevy.

„Co teď, kapitáne?“ zeptal se. Snažil se o lehký tón.

Yaová si ho chvíli měřila kritickým pohledem, než odpověděla. Vlasy měla pevně stažené, několik šedivých pramenů v nich tvořilo rovné čáry. Takhle zblízka viděl malé ochabnutí pod čelistí a kolem koutků očí, způsobené věkem. Její kamenný výraz v sobě měl tutéž tichou aroganci, kterou měli společnou všichni kapitáni válečného loďstva, které poznal. Zauvažoval, co asi vidí, když se na něj dívá. Potlačil nutkání uhladit si mastné vlasy.

„Velitel Gunderson vás doprovodí do vašich pokojů a ubytuje vás,“ odvětila. „Brzy za vámi někdo dorazí a seznámí vás se situací.“

Velitel Gunderson je už vyváděl z místnosti, když Yaová znovu promluvila, tentokrát tvrdým hlasem.

„Pane Holdene, jestli víte něco o těch šesti lodích, které vás sledují, řekněte to teď,“ vybídla ho. „Asi před hodinou jsme jim poslali varování. Dali jsme jim dvouhodinovou lhůtu na změnu kurzu. Až dosud neposlechly. Za hodinu vydám rozkaz torpédovat je. Jestli jde o vaše přátele, mohl byste jim ušetřit spoustu bolesti.“

Holden důrazně zakroutil hlavou.

„Vím o nich jen tolik, že vyrazily z Pásu v době, kdy jste vy zamířili k nám, kapitáne. Nenavázaly s námi kontakt. Podle našeho nejlepšího odhadu může jít o obyvatele Pásu, kteří si dělají starosti a sledují, co se bude dít.“ Yaová přikývla. Pokud ji představa svědků vyváděla z rovnováhy, nedávala to na sobě znát.

„Vezměte je dolů, veliteli,“ pravila a odvrátila se.

Velitel Gunderson tiše hvízdl a ukázal na jedny ze dvou dveří. Holdenova posádka ho následovala, mariňáci uzavírali průvod. Během cesty po Donnageru si Holden poprvé zblízka prohlížel marťanskou vlajkovou loď. V loďstvu Spojených národů nikdy nesloužil na válečné lodi, a když asi tak třikrát za celých sedm let vstoupil na palubu některé z nich, bylo to vždy v přístavu kvůli nějakému večírku. Každý centimetr na Donnageru působil jaksi ostřejším dojmem než na kterékoli lodi UN, na níž sloužil. Mars je opravdu dělá líp než my.

„Kruci, šéfe, ti teda zatraceně dokážou udržovat čistotu,“ ozval se za ním Amos.

„Posádka obyčejně nemá za dlouhých letů co na práci, Amosi,“ vysvětloval Alex. „Když nemůžeš dělat nic jiného, tak uklízíš.“

„Hele, tak proto radši lítám na tahačích,“ ušklíbl se Amos. „Jestli mám drhnout palubu, nebo se opít a blbnout, to je jasná volba.“

Zatímco procházeli bludištěm chodeb, loď se jemně rozechvěla, pozvolna se objevila gravitace. Motory zabraly. Holden si patami vypnul magnety na botách.

Téměř nikoho nepotkávali, a těch pár lidí, na které narazili, se pohybovalo rychle a sotva jim věnovalo zběžný pohled. Teď, když se k nim blíží šest lodí, budou všichni na svých místech. Když kapitánka Yaová řekla, že za hodinu vypálí torpéda, nezněl její hlas ani v nejmenším výhrůžně. Bylo to prosté konstatování. Pro většinu mladých námořníků na této lodi to pravděpodobně bude první bojová situace – pokud na to dojde. Holden tomu příliš nevěřil.

Nevěděl, co si myslet o skutečnosti, že Yaová je připravena zlikvidovat hrstku lodí z Pásu jen proto, že letí blízko a potichu. Podle toho by se mohlo zdát, že nebude příliš váhat se zničením vodního tahače jako třeba Canty, pokud k tomu bude vidět nějaký důvod.

Gunderson je zastavil před průlezem označeným číslem OQ117. Protáhl kartu zámkem a všem pokynul, aby vešli.

„Lepší, než bych čekal,“ ozval se Shed ohromeně.

Kabina byla na lodní poměry prostorná. Stálo tu šest křesel pro vysoké přetížení a stolek se čtyřmi židlemi, magneticky připevněnými k podlaze. Otevřené dveře v jedné přepážce odhalovaly menší kabinu s toaletou a výlevkou.

„Tohle je zatím vaše kajuta,“ oznámil jim velitel. „Ve stěně je komunikační panel. Venku budou na stráži dva muži poručíka Kellyho. Zazvoňte na ně, a oni pošlou pro cokoli, co budete potřebovat.“

„Co takhle něco k jídlu?“ zeptal se Amos.

„Něco vám pošleme. Zůstanete tu, dokud vás nezavoláme,“ pokračoval Gunderson. „Poručíku Kelly, chcete něco dodat?“

Poručík námořní pěchoty si je změřil. „Muži přede dveřmi jsou tu kvůli vaší bezpečnosti, ale kdybyste dělali potíže, budou nepříjemní,“ prohlásil. „Rozuměli jste?“

„Jasně a zřetelně, poručíku,“ odpověděl Holden. „Nemějte obavy. Moji lidé budou ti nejklidnější hosté, jaké jste kdy měli.“

Kelly přikývl a Holdenovi připadalo, že s upřímnou vděčností. Byl profesionál, který vykonává nepříjemný úkol. Holden ho chápal. Také toho o mariňácích věděl dost, aby si dokázal představit, jak se zachovají v případě napadení.

Gunderson se ozval: „Můžete vzít pana Holdena s sebou na jeho schůzku, poručíku? Rád bych to měl z krku.“

Kelly přikývl a vzal Holdena za loket.

„Pojďte se mnou, pane,“ vybídl ho.

„Kam jdeme, poručíku?“

„Poručík Lopez žádal o setkání s vámi, jakmile přistanete. Beru vás k němu.“

Shed nervózně těkal pohledem od mariňáka k Holdenovi a zase zpátky. Naomi přikývla. Jistě se znovu setkáme, říkal si Holden. Dokonce doufal, že by to mohla být pravda.

Kelly ho vedl lodí rychlým krokem. Pušku už neměl v pohotovosti, nechal ji volně viset na rameni. Buďto usoudil, že Holden nebude dělat potíže, nebo si myslel, že ho dokáže snadno přemoci.

„Smím se zeptat, kdo je poručík Lopez?“

„Ten člověk, který se s vámi chce setkat,“ opáčil Kelly.

Zastavil se u obyčejných šedých dveří, zaklepal a vstoupil s Holdenem do malé kabiny se stolkem a dvěma židlemi, které vypadaly dost nepohodlně. Tmavovlasý muž tam připravoval nahrávací zařízení. Neurčitě pokynul rukou směrem k židli. Holden se posadil. Židle byla ještě nepohodlnější, než se zdála.

„Můžete jít, pane Kelly,“ řekl muž, patrně poručík Lopez. Kelly opustil místnost a zavřel za sebou.

Když Lopez dokončil přípravy, posadil se naproti Holdenovi a podal mu ruku. Holden mu jí potřásl.

„Jsem poručík Lopez. To už vám asi Kelly řekl. Pracuju pro zpravodajskou službu, což vám skoro jistě neřekl. Není to tajné, ale mariňáky učí, aby měli pusu na zámek.“

Lopez sáhl do kapsy, vyndal malý balíček nějakých pastilek a strčil si jednu do úst. Holdenovi nenabídl. Jeho zorničky se při cucání pastilky stáhly na malé tečky. Droga pro soustředění. Během výslechu bude vnímat každé zachvění v Holdenově tváři. Těžko mu lhát. „Nadporučík James R. Holden z Montany,“ začal Lopez. Nebyla to otázka.

„Ano, pane,“ přisvědčil Holden.

„Sedm let u námořnictva UN, poslední přidělení torpédoborec Čang Fej.“

„Souhlasí.“

„Podle záznamů vás vyrazili pro napadení nadřízeného důstojníka,“ pokračoval Lopez. „To je mi ale klišé. Praštil jste svého kapitána? Vážně?“

„Ne. Minul jsem. Zlomil jsem si ruku o přepážku.“

„Jak se to stalo?“

„Byl rychlejší, než jsem čekal,“ odpověděl Holden.

„Proč jste se o to pokusil?“

„Nějak jsem přenesl znechucení sebou samým na něj. Řízením osudu to dopadlo tak, že jsem skutečně zranil tu správnou osobu,“ řekl Holden.

„Zdá se, že jste o tom od té doby dost přemýšlel,“ usoudil Lopez. Nespouštěl zúžené zorničky z Holdenovy tváře. „Díky terapii?“

„Na Canterbury jsem měl spoustu času na přemýšlení,“ odpověděl Holden.

Lopez jeho zjevnou narážku ignoroval. „Na co všechno jste při tom svém přemýšlení přišel?“

„Koalice šlape na krk lidem tady venku už přes sto let. Nelíbilo se mi být tou botou.“

„Takže sympatizujete se Spolkem vnějších planet?“ Lopezův výraz se nezměnil.

„Ne. Neměním strany. Přestal jsem se účastnit té hry. Nezřekl jsem se občanství. Montanu mám rád. Tady venku jsem proto, že se mi líbí létat, a na palubu mě vzala jenom rezavá kraksna z Pásu jménem Canterbury.“

Lopez se poprvé usmál. „Jste mimořádně čestný muž, pane Holdene.“

„Ano.“

„Proč jste prohlašoval, že váš tahač zničila marťanská válečná loď?“

„To jsem neudělal. Ve svém vysílání jsem to vysvětlil. Ti útočníci měli technologii vnitřních planet a já našel kus hardwaru Marťanské flotily v zařízení, které nás vlákalo do pasti.“

„Chtěli bychom to vidět.“

„Poslužte si.“

„Podle záznamů jste byl jediné dítě sdružené rodiny.“ Lopez se choval, jako by nikdy nepřestali probírat Holdenovu minulost.

„Ano. Pět otců, tři matky.“

„Tolik rodičů na jedno dítě.“ Lopez pomalu rozbalil další pastilku. Marťané měli dost místa na tradiční rodiny.

„Daňové úlevy pro osm dospělých s jedním dítětem jim umožnily vlastnit dvaadvacet akrů slušně úrodné půdy. Na Zemi žije přes třicet miliard lidí. Dvaadvacet akrů, to je něco jako národní park,“ vysvětloval Holden. „Kromě toho se jednalo o poctivou, legální směs DNA. Nebyli rodiči jen podle jména.“

„Jak se rozhodli, kdo vás odnosí?“

„Máma Elise měla nejširší boky.“

Lopez si hodil do pusy druhou pastilku a chvilku ji cucal. Než mohl znovu promluvit, paluba se otřásla. Videorekordér sebou škubl.

„Vypustili torpéda?“ zeptal se Holden. „Asi ty lodi z Pásu nezměnily kurz.“

„Jaký na to máte názor, pane Holdene?“

„Jen mi přijde, že jste celkem srozuměni s ničením lodí z Pásu.“

„Dostal jste nás do situace, kdy si nemůžeme dovolit slabost. Po vašem obvinění si o nás spousta lidí myslí leccos nepěkného.“

Holden pokrčil rameny. Jestli u něj ten člověk hledá nějaký pocit viny, výčitky svědomí, tak má smůlu. Ty lodi z Pásu věděly, do čeho jdou. Neotočily se. Ale něco mu přece leželo v hlavě.

„Možná vás nenávidí až za hrob,“ řekl, „ovšem najít dost sebevrahů na šest lodí musí být obtížné. Třeba si mysleli, že utečou torpédům.“

Lopez se nepohnul, tělo měl nepřirozeně nehybné vlivem drogy, která mu kolovala v krvi.

„My…,“ začal, a vtom se rozezněl alarm nejvyšší pohotovosti. V malé kovové kabině to byl ohlušující zvuk.

„No tohle, že by snad odpověděli palbou?“ vyhrkl Holden.

Lopez se otřepal jako člověk probuzený ze snění. Zvedl se a stiskl tlačítko na panelu vedle dveří. Vteřinu nato vstoupil voják.

„Odveďte pana Holdena zpátky do jeho kajuty,“ přikázal mu Lopez a vyběhl ven.

Mariňák hlavní pušky pokynul ven do chodby. Jeho výraz byl drsný.

Naomi poklepala na prázdné křeslo vedle sebe a usmála se. „Vráželi ti třísky pod nehty?“ zeptala se.

Je to ohromná legrace, dokud vám někdo střelbu neoplatí, pomyslel si Holden.

„Ne, vlastně byl na zpravodajského maniaka docela lidský,“ odpověděl Holden. „Ovšem je fakt, že se teprve rozehříval. Slyšeli jste o těch ostatních lodích, lidi?“

Alex řekl: „Ne. Ale ten poplach znamená, že je najednou začali brát vážně.“

„Je to šílené,“ ozval se tiše Shed. „Poletovat si tady v těch kovových bublinách a pak se pokoušet navzájem do sebe dělat díry. Viděli jste někdy, co v těle provede dlouhodobá dekomprese a vystavení chladu? Popraskají vám všechny kapiláry v očích a kůži. Poškození plicní tkáně vyvolává těžké pneumonie následované jizvením a emfyzémem. Tedy, pokud rovnou nezahynete.“

„No, to je ohromně veselé, doktore. Vřelé díky,“ pravil Amos.

Loď náhle zavibrovala v synkopickém, ale ultrarychlém rytmu. Alex s rozšířenýma očima koukl na Holdena.

„Teď se otevírá obranná síť. To znamená, že na nás letí torpéda,“ oznámil. „Radši se pořádně připoutejte, kamarádi. Možná se loď pustí do divokých manévrů.“

Všichni kromě Holdena už byli připoutáni ke křeslům. Hbitě si také utáhl pásy.

„To je ale otrava. Všechno to napínavé se odehrává tisíce kilometrů odtud, a my nemáme, jak se na to podívat,“ stěžoval si Alex. „Nebudeme vědět, že něco proniklo obranou, dokud to neroztrhne trup.“

„Srandy kopec, hoši,“ ozval se hlasitě Amos.

Shed měl oči dokořán, obličej příliš bledý. Holden potřásl hlavou.

„Na to nedojde,“ hádal. „Tahle věc je nezničitelná. Ať už ty lodi patří komukoli, dokážou se do toho pěkně opřít, ale tím to končí.“

„Při vší úctě, kapitáne,“ ušklíbla se Naomi, „ať už ty lodi patří komukoli, mělo by už být po nich – a není.“

Slabé zvuky vzdálené bitvy pokračovaly. Tu a tam zaburácelo vypálené torpédo. Neustále cítili chvění vysokorychlostní obranné palby. Holden si neuvědomil, že usnul, dokud se škubnutím neprocitl při ohlušujícím rachotu. Amos s Alexem řvali, Shed ječel.

„Co se stalo?“ zavolal Holden, aby přehlušil ten rámus.

„Zasáhli nás, kapitáne!“ vyhrkl Alex. „Tohle byl zásah torpédem!“

Gravitace se náhle ztratila. Donnager vypnul motory. Nebo byly zničeny.

Amos stále vykřikoval: „Doprdele, doprdele!“ ale aspoň Shed přestal ječet. Jen ze svého křesla vyhlížel rozšířenýma očima, celý bledý. Holden si uvolnil pásy a odstrčil se směrem ke komunikačnímu panelu.

„Jime!“ houkla na něj Naomi, „co to děláš?“

„Musíme zjistit, co se děje,“ odpověděl jí přes rameno.

Když dorazil k přepážce vedle vstupu, zmáčkl tlačítko na panelu. Neozvala se žádná odpověď. Zkusil to znovu, pak začal bušit do dveří. Nikdo nepřišel.

„Kde vězí ti zatracení mariňáci?“ zabručel.

Světla pohasla, znovu naskočila. A znovu, ještě, v pomalém rytmu.

„Pálí z Gaussových kanónů. Kruci. To je boj nablízko,“ hlesl Alex v posvátné bázni.

V dějinách Koalice se žádná vlajková loď nikdy nedostala do skutečné bitvy v těsné blízkosti. Ale teď pálila z největších lodních zbraní, což znamenalo, že nepřítel je dostatečně blízko, aby použití nenaváděných střel mělo smysl. Stovky, možná jen tucty kilometrů, nikoli tisíce. Lodě Pásu nějak dokázaly přestát příval palby z Donnageru.

„Taky vám přijde, že je to zatraceně divný?“ Amosův tón obsahoval náznak paniky.

Donnager zadrnčel jako gong, do něhož někdo znovu a znovu buší obrovským kladivem. Opětoval palbu.

Výstřel z Gaussova děla, který zabil Sheda, vůbec nebylo slyšet. Jako při nějakém kouzelnickém triku se ve stěnách na obou stranách místnosti objevily kulaté díry. Jejich spojnice protínala Shedovo křeslo. V jednu chvíli tu ošetřovatel byl, v příští mu chyběla hlava od ohryzku nahoru. Tepenná krev se vyvalila v rudém oblaku, protáhla se do dvou tenkých čar a s vířením se hrnula do děr ve stěnách současně s unikajícím vzduchem.

Kapitola dvanáctá: Miller

Miller pracoval u bezpečnosti třicet let. Násilí a smrt ho doprovázely jako důvěrně známí společníci. Muži, ženy. Zvířata. Děti. Jednu ženu kdysi držel za ruku, než vykrvácela. Zabil dva lidi; když zavřel oči a pomyslel na ně, viděl je jasně před sebou. Kdyby se ho někdo zeptal, řekl by, že už nezbylo moc věcí, jež by jím dokázaly otřást.

Ale ještě nikdy neviděl, jak začíná válka.

U Proslulého hyacintu vládl obvyklý ruch při střídání směn. Muži a ženy v uniformách strážců pořádku – převážně od Star Helixu, ale i od jiných, menších společností – tu popíjeli po službě, trousili se do bufetu na kávu nebo snídani, houby s cukrovou polevou či párky, obsahující asi tak promile masa. Miller žvýkal párek a sledoval monitor na stěně. Vedoucí sekce vnějších vztahů shlížel z obrazovky s upřímným výrazem a z jeho chování vyzařoval sebejistý klid, zatímco vysvětloval, jak jde všechno k čertu.

„Předběžné zkoumání naznačuje, že k výbuchu došlo následkem neúspěšného pokusu umístit v přístavu nukleární nálož. Oficiální mluvčí vlády Marťanské republiky se o incidentu zmiňuje pouze jako o ‚předpokládaném teroristickém aktu‘ a odmítl se vyjádřit k probíhajícímu vyšetřování.“

„Další,“ ozval se Havelock za ním. „Víš, nakonec se to jednomu z těch pitomců povede.“

Miller se otočil a pokynul k sousední židli. Havelock si sedl.

„To bude zajímavý den,“ řekl Miller. „Už jsem ti chtěl zavolat.“

„Jo, promiň,“ omlouval se jeho parťák. „Byl jsem nějak dlouho vzhůru.“

„Nějaké zprávy ohledně tvého přeložení?“

„Ne,“ odpověděl Havelock. „Počítám, že moje papíry leží někde na stole v Olympu. Co ty? Něco nového ve tvém speciálním dívčím projektu?“

„Zatím nic. Hele, proč jsem se chtěl s tebou sejít, než půjdeme dovnitř… Potřebuju si vzít pár dní volno, abych mohl sledovat nějaká vodítka v Juliině případu. Teď, když se to všechno tak mele, Shaddidová mi nechce dovolit o moc víc než telefonování.“

„Jenomže ty na to kašleš,“ konstatoval Havelock. Nebyla to otázka.

„Mám takové tušení,“

„Jak ti teda můžu pomoct?“

„Potřebuju, abys mě kryl.“

„A jak to mám udělat?“ zeptal se Havelock. „Nemůžu přece tvrdit, že jsi onemocněl. Mají přístup ke tvým lékařským záznamům, ostatně jako ke všem.“

„Pověz jim, že se hrozně opíjím,“ doporučil mu Miller. „Že se objevila Candace. To je moje bývalá.“

Havelock zamračeně pojídal párek. Pak pomalu zakroutil hlavou – nebylo to odmítnutí, ale předzvěst otázky.

„To radši necháš šéfku, ať si myslí, že nechodíš do práce, protože chlastáš kvůli svému zlomenému srdci, než že děláš práci, kterou ti sama přidělila? Nějak mi to nedochází.“

Miller si olízl rty a naklonil se dopředu s lokty na hladkém nažloutlém stole. Do plastu někdo vyryl symbol. Rozpůlený kruh. A tohle byl přitom policajtský podnik.

„Ještě nevím, na co se to vlastně dívám,“ přiznal. „Mám pár věcí, které spolu nějak souvisí, ale nejsem si jistý, o co tu jde. Dokud se nedozvím víc, potřebuju se držet při zemi. Chlap si zopakoval románek se svou bývalou, načež se uchýlí k láhvi… To se nikomu neobjeví na radaru.“

Havelock znovu potřásl hlavou, tentokrát poněkud nevěřícně. Kdyby pocházel z Pásu, provedl by to gesto rukama, aby bylo vidět i ve skafandru. Další maličkost, která prozrazovala člověka, jenž nevyrostl v Pásu. Nástěnný monitor se přepnul na obraz plavovlasé ženy ve strohém stejnokroji. Šéf vnějších vztahů hovořil o taktické odpovědi Marťanské flotily a otázce, zda za stoupajícími projevy vandalismu stojí SVP. Tak to nazval: vandalismus. Přitom šlo o skutečnost, že si někdo hrál s přehřátým fúzním reaktorem a chystal pasti k ničení lodí.

„Nějak mi ty hovadiny nesedí,“ poznamenal Havelock a Miller chvíli nevěděl, jestli má na mysli kroky partyzánů z Pásu, odpověď Marťanů, nebo službu, o kterou ho požádal. „Vážně. Kde je Země? Dějou se takovéhle věci, a o nich není ani slechu.“

„A co by jako měla Země dělat, když po sobě jde Mars a Pás?“

„Kdy naposled Země dopustila, aby se v soustavě odehrálo něco podstatného bez její účasti?“ položil Havelock řečnickou otázku. „Dobře. Jsi moc opilý, nemůžeš do práce. Tvůj milostný život je v háji. Snažím se tě krýt.“

„Jenom na pár dní.“

„Radši se vrať dřív, než se někdo rozhodne, že je načase, aby poldu ze Země zasáhla náhodná střela.“

„To udělám.“ Miller se zvedl od stolu. „Hlídej si záda.“

„To mi nemusíš říkat dvakrát,“ přisvědčil Havelock.

Cereské středisko jiu jitsu se nacházelo poblíž přístavu, kde byla rotační gravitace nejvyšší. Sídlilo v doupěti předělaném ze skladiště z dob před Roztočením. Tvořilo válec zploštělý u podlahy, umístěné asi ve třetině výšky. Z klenutého stropu visely police s různě dlouhými holemi, bambusovými meči a tupými plastovými noži. Leštěný kámen odrážel supění mužů na posilovacích strojích a tiché bušení ženy, jež vzadu zpracovávala těžký tréninkový pytel. Na rohoži uprostřed stáli tři studenti a tiše spolu hovořili.

Po obou stranách dveří visely na stěně obrázky. Vojáci v uniformách. Agenti z půltuctu bezpečnostních agentur Pásu. Nebylo mezi nimi moc lidí z vnitřních planet, ale pár se jich našlo. Plakety na památku vítězství v soutěžích. Stránka popisující historii studia.

Jedna studentka z trojice vykřikla a zhroutila se, strhla s sebou na žíněnku dalšího. Ten, kdo zůstal stát, zatleskal a pomohl jim vstát. Miller si pozorně prohlížel obrázky na stěně, doufaje, že tam objeví Julii.

„Můžu vám pomoct?“

Muž byl o půl hlavy menší než Miller a nejméně dvakrát tak široký. Měl by díky tomu vypadat jako Pozemšťan, ale všechno na něm svědčilo pro obyvatele Pásu. Měl na sobě světlou teplákovou soupravu, ve které se jeho pleť zdála ještě tmavší. Jeho úsměv byl zvědavý a poklidný jako u dobře nakrmeného dravce. Miller mu pokývl.

„Detektiv Miller,“ představil se. „Pracuju pro staniční bezpečnost. Potřeboval bych nějaké informace o jedné vaší studentce.“

„Jde o oficiální vyšetřování?“ zeptal se muž.

„Ano,“ přisvědčil Miller. „Obávám se, že ano.“

„Potom jistě máte povolení.“

Miller se usmál. Muž mu úsměv oplatil.

„Neposkytujeme žádné informace o našich studentech bez soudního příkazu,“ vysvětlil. „Takové jsou zásady našeho studia.“

„To chápu,“ pravil Miller. „Vážně. Jenže… v tomhle vyšetřování jsou některé záležitosti oficiálnější než jiné. Ta dívka nic neprovedla, nemá žádné potíže se zákonem. Ale její rodina na Měsíci ji hledá.“

„Takže jde o únos.“ Muž si založil ruce. Poklidný výraz se bez jakéhokoli zřejmého pohybu změnil v chladný.

„Pouze ta oficiální část,“ řekl Miller. „Můžu si přinést příkaz a můžeme tu záležitost řešit podle předpisů. Ale pak bych musel všechno sdělit své šéfové. Čím víc toho bude vědět, tím menší mám manévrovací prostor.“

Muž na to nereagoval. Jeho nehybnost byla zneklidňující. Miller se musel snažit, aby se neošíval. Žena, jež do té chvíle zpracovávala pytel, teď přešla do plynulé série úderů, doprovázených výkřiky.

„Kdo?“ zeptal se muž.

„Julie Maová,“ odpověděl Miller. Reakce jeho společníka se mohla směle měřit s výrazem Buddhovy matky. „Myslím, že se dostala do potíží.“

„Proč by vám na tom mělo záležet?“

„Na to neumím odpovědět,“ přiznal Miller. „Prostě mi na tom záleží. Jestliže mi nechcete pomoct, tak prostě nechcete.“

„A vy si půjdete pro povolení. Uděláte to podle předpisů.“

Miller si sundal klobouk, přejel si dlouhou, hubenou rukou po hlavě a znovu si ho nasadil.

„Nejspíš ne,“ řekl.

„Ukažte mi průkaz,“ požádal muž. Miller vytáhl terminál a nechal ho, ať si jeho totožnost ověří. Muž mu terminál vrátil a ukázal na malé dveře za těžkými pytli. Miller uposlechl pokynu.

Kancelář byla stísněná. Obsahovala malý laminátový stůl s koulí nahrazující židli, dvě stoličky, které vypadaly jako barové, kartotéku a malou tiskárnu, páchnoucí ozónem a olejem, kde pravděpodobně vznikly plakety a certifikáty.

„Proč se o ni její rodina zajímá?“ zeptal se majitel a klesl na kouli. Fungovala jako sedátko, ale vyžadovala neustálé udržování rovnováhy. Odpočinek bez opravdového odpočívání.

„Myslí si, že by se jí mohlo něco stát. Tedy přinejmenším to říkají, a já zatím nemám důvod jim nevěřit.“

„Jaký druh nebezpečí jí hrozí?“

„To nevím,“ odpověděl Miller. „Vím, že byla na stanici. Vím, že odtud odletěla lodí na Tycho, a pak už nemám žádnou stopu.“

„Její rodina ji chce dostat zpátky na jejich stanici?“

Ten člověk věděl, z jaké rodiny Julie pochází. Miller si tu informaci uložil do paměti, ale nedal na sobě nic znát.

„Nemyslím,“ řekl. „Poslední zpráva od nich přišla z Měsíce.“

„Zdola ze studny.“ Vyslovil to, jako by mluvil o nějaké nemoci.

„Pátrám po někom, kdo by mi mohl říct, ke komu se nalodila. Pokud je na útěku, tak kam měla namířeno a kdy se tam plánovala dostat. Jestli je v dosahu úzkého svazku.“

„O ničem z toho nemám ani tušení,“ prohlásil majitel studia.

„A znáte někoho, koho bych se mohl zeptat?“

Následovala odmlka.

„Možná. Zjistím pro vás, co budu moct.“

„Mohl byste mi o ní něco říct?“

„Začala u nás ve studiu před pěti lety. Byla… rozzlobená, když přišla. Nedisciplinovaná.“

„Zlepšila se,“ poznamenal Miller. „Hnědý pás, že?“

Muž zvedl obočí.

„Jsem polda,“ řekl Miller. „Zjišťovat věci je moje práce.“

„Ano, pokročila,“ přisvědčil její učitel. „Byla napadena. Hned po tom, co přišla do Pásu. Chtěla mít jistotu, že už se to podruhé nestane.“

„Napadena…“ Miller se zaměřil na jeho tón. „Znásilněna?“

„Neptal jsem se. Trénovala poctivě, i když byla mimo stanici. Vždycky se pozná, když lidé začnou cvičení zanedbávat. Ona nikdy.“

„Houževnatá dívka,“ podotkl Miller. „Tím lépe pro ni. Měla přátele? Někoho, s kým tady cvičně zápasila?“

„Pár. Nevím o žádných milencích – což je vaše další otázka.“

„Není to zvláštní? Taková dívka…“

„Jaká, detektive?“

„Hezká,“ odvětil Miller. „Schopná. Bystrá a oddaná. Kdo by takovou nechtěl?“

„Snad nepotkala toho pravého.“

Způsob, jak to řekl, v sobě měl nádech pobavení. Miller pokrčil rameny, na chvíli se necítil dobře ve vlastní kůži.

„Čím se vlastně živila?“ pokračoval ve vyptávání.

„Létala na lehkých náklaďácích. Nevím, že by si vybírala ohledně nákladu. Měl jsem dojem, že letí kamkoli, kde je to potřeba.“

„Takže žádná pravidelná trasa?“

„Podle mého názoru ne.“

„Komu patřily lodě, na nichž létala? Šlo o jeden určitý tahač, nebo co jí přišlo pod ruku? Nějaká určitá společnost?“

„Zjistím pro vás, co budu moct,“ zopakoval majitel.

„Dělala kurýra SVP?“

„Zjistím, co budu moct,“ opakoval muž potřetí.

Nejnovější zprávy toho odpoledne se týkaly Phoebe. Výzkumná stanice – ta, na níž lodi z Pásu nesměly ani přistát – utrpěla zásah. Podle oficiálního prohlášení byla polovina obyvatel základny mrtvá, druhá se pohřešovala. Zatím se k útoku nikdo nepřihlásil, ale všeobecně se mělo za to, že nějaká skupina z Pásu, snad SVP, snad někdo jiný, konečně uspěla ve ‚vandalismu‘ s větším počtem mrtvých. Miller seděl ve svém doupěti, sledoval zprávy a pil.

Všechno šlo do háje. Pirátské vysílání SVP volalo do války. Narůstalo množství partyzánských akcí. Děly se věci. Nadcházel čas, kdy Mars přestane provokace ignorovat. A když se k akci rozhoupe Mars, může ho následovat i Země. Byla by to první skutečná válka v Pásu. Blížila se katastrofa a žádná ze zúčastněných stran jako by nechápala, jak jsou všichni zranitelní. A neexistovalo nic – ani jediná pitomá zatracená věc co by mohl udělat, aby to zastavil. Nemohl to ani zpomalit.

Julie Maová se na něj smála z momentky s člunem v pozadí. Napadena, řekl její trenér. V jejích záznamech o tom nebyla ani zmínka. Možná šlo o loupežné přepadení. Možná o něco horšího. Miller znal spoustu obětí a dělil je do tří kategorií. První byli ti, kdo předstírali, že se nic nestalo, nebo ať to bylo cokoli, vlastně na tom nezáleží. Takhle reagovala víc než polovina lidí, s nimiž mluvil. Potom tu byli profesionálové, kteří to, co se jim stalo, brali jako svolení oplatit to, jak uznají za vhodné. Ti tvořili většinu druhé poloviny.

Snad pět procent, možná méně, byli ti, kdo všechno překousli, poučili se a šli dál. Julie a jí podobní. Ti nejlepší.

Dveře mu zazvonily tři hodiny po oficiálním konci pracovní doby. Miller se zvedl. Nohy měl nejistější, než čekal. Spočítal láhve na stole; bylo jich víc, než si myslel. Okamžik váhal, rozpolcen mezi nutkáním otevřít dveře a nutkáním vyhodit láhve do recyklátoru. Dveře znovu zazvonily. Šel otevřít. Jestli je to někdo ze stanice, nejspíš předpokládá, že bude opilý. Není důvod je zklamat.

Byla to povědomá tvář. Poďobaná od akné, zdrženlivá. Muž z baru s páskou SVP. Ten, kdo dal zabít Matea Judda.

Ten samozvaný policajt.

„…’večer,“ pozdravil Miller.

„Detektive Millere,“ pravil poďobaný. „Myslím, že jsme vykročili nesprávnou nohou. Doufal jsem, že bychom to mohli zkusit znovu.“

„Správně.“

„Smím dovnitř?“

„Snažím se nezvat domů cizí lidi,“ opáčil Miller. „Vždyť ani neznám vaše jméno.“

„Anderson Dawes,“ představil se host. „Na Cereře funguju jako styčná osoba Spolku vnějších planet. Tak můžu dovnitř?“

Miller ustoupil a poďobaný muž, Dawes, vešel. Během dvou pomalých nádechů zhodnotil obytný prostor, načež si sedl, jako by láhve a pach starého piva nevyžadovaly komentář. Miller se v duchu proklínal a násilím se snažil přimět ke střízlivosti, kterou necítil.

„Potřebuju od vás jistou službu,“ pravil Dawes. „Jsem ochoten za ni zaplatit. Pochopitelně ne penězi. Informací.“

„Co chcete?“ zeptal se Miller.

„Přestaňte pátrat po Julii Maové.“

„Tak na to zapomeňte.“

„Snažím se udržet mír, detektive,“ řekl Dawes. „Měl byste mě vyslechnout.“

Miller se naklonil dopředu, opřel se lokty o stůl. Pan Poklidný, instruktor jiu jitsu, pracuje pro SVP? Načasování Dawesovy návštěvy tomu nasvědčovalo. Miller si tu možnost uložil k ostatním, ale neřekl nic.

„Maová pracovala pro nás,“ vysvětlil Dawes. „Ale to jste už jistě uhádl.“

„Víceméně. Víte, kde je?“

„Nevíme. Hledáme ji. A záleží nám na tom, abychom ji našli první.“

Miller potřásl hlavou. Existovala odpověď, ta správná, převalovala se mu vzadu v hlavě, a kdyby dokázal mysl trochu zaostřit…

„Vy patříte k nim, detektive. Sice jste celý život strávil tady, ale necháváte si platit od korporace z vnitřních planet. Ne, počkejte. Nijak vám to nezazlívám. Rozumím tomu. Nabízeli práci a vy jste ji potřeboval. Jenomže… pohybujeme se na nejisté půdě. Canterbury. Okrajové oblasti Pásu volají po válce.“

„Stanice Phoebe.“

„Ano, i z toho nás obviní. A přidejte k tomu marnotratnou dceru z korporace, sídlící na Měsíci…“

„Myslíte si, že se jí něco stalo.“

„Byla na Scopuli,“ řekl Dawes, a když Miller okamžitě nezareagoval, dodal: „Ten náklaďák, který Marťané použili jako návnadu, když zlikvidovali Canterbury.“

Miller se nad tím dlouze zamyslel, potom hvízdl.

„Nevíme, co se tam stalo,“ pokračoval Dawes. „Dokud na to nepřijdeme, nemůžeme vám dovolit kalit vodu. Už teď je dost zakalená.“

„A jakou informaci mi nabízíte?“ zajímal se Miller. „Chtěl jste přece obchod, ne?“

„Povím vám, co zjistíme. Až ji najdeme,“ odpověděl Dawes. Miller se uchechtl a muž z SVP pokračoval: „Je to štědrá nabídka, když uvážím, kým jste – zaměstnancem Země. Parťák Pozemšťana. Někdo by si myslel, že už to z vás dělá nepřítele.“

„Ale vy ne,“ poznamenal Miller.

„Já myslím, že nám jde v zásadě o totéž. O stabilitu. Bezpečnost. Podivná doba si žádá podivná spojenectví.“

„Dvě otázky.“

Dawes rozhodil rukama na znamení, že dotazy vítá.

„Kdo nám ukradl výstroj proti demonstrantům?“

„Výstroj?“

„Než byla zničena Canterbury, někdo nám sebral výstroj. Možná potřeboval vyzbrojit vojáky pro zvládání davu. Nebo možná někdo nechtěl, aby naše davy byly zvládnuté. Kdo ji vzal? Proč?“

„My to nebyli,“ odpověděl Dawes.

„To není odpověď. Zkuste jinou. Co se stalo Spolku Zlaté ratolesti?“

Dawes na něj upíral nechápavý pohled.

„Loca Greiga?“ pokračoval Miller. „Sohiro?“

Dawes otevřel ústa a zase je zavřel. Miller hodil láhev od piva do recyklátoru.

„Neberte to osobně, příteli,“ řekl, „ale vaše vyšetřovací technika na mě neudělala valný dojem. Proč myslíte, že Julii dokážete najít?“

„To není fér,“ mračil se Dawes. „Dejte mi pár dní a já vám na ty otázky najdu odpovědi.“

„Přijďte pak za mnou. Pokusím se do té doby nezačít totální válku, ale nevzdám se pátrání po Julii. Můžete jít.“

Dawes se zvedl. Tvářil se kysele.

„Děláte chybu,“ prohlásil.

„Nebyla by moje první.“

Když muž odešel, Miller se usadil u stolu. Choval se hloupě. Co hůř, nestřídmě. Propil se do otupělosti, místo coby se věnoval práci. Místo coby hledal Julii. Ale teď věděl o něco víc. Scopuli. Canterbury. Víc čar mezi tečkami.

Uklidil láhve, osprchoval se a vytáhl terminál, aby si připomněl, co to s tou Juliinou lodí bylo. Po hodině ho něco napadlo. Malá obava, která narůstala, čím víc se na ni zaměřil. Už bylo k půlnoci, když zavolal do Havelockova doupěte.

Jeho parťákovi trvalo celé dvě minuty, než odpověděl. Když se konečně objevil na obrazovce, byl rozcuchaný a zrak měl kalný.

„Millere?“

„Havelocku. Máš ještě zbytek dovolené?“

„Trochu.“

„A nemocenské volno?“

„Jistě,“ přikývl Havelock.

„Vyber si ji,“ řekl Miller. „Teď. Vypadni ze stanice. Někam do bezpečí, pokud se ti podaří něco takového najít. Někam, kam nepřijdou mordovat Pozemšťany jen tak z plezíru, jestli se věci blbě vyvrbí.“

„Nechápu. O čem to mluvíš?“

„Dneska jsem tu měl návštěvu z SVP. Pokoušel se mě přemluvit, abych se na ten svůj únos vykašlal. Myslím… myslím, že je nervózní. Myslím, že má strach.“

Havelock zůstal chvíli potichu, jen pomalu vstřebával jeho slova myslí omámenou spánkem.

„Ježíši,“ hlesl. „Co asi tak může vyděsit chlapa z SVP?“

Kapitola třináctá: Holden

Holden ztuhl, když uviděl, jak ze Shedovy šíje stříká krev a prudce se valí ven jako kouř k větráku. Zvuky bitky slábly spolu s tím, jak byl z místnosti vysáván vzduch. V uších mu tepalo a bolelo to, jako by mu do nich někdo vrážel ledové hroty. Zabojoval s popruhy; pohledem zalétl k Alexovi. Pilot něco křičel, ale v řídkém vzduchu ho nebylo slyšet. Naomi s Amosem už se dostali ze svých křesel, odstrčili se kopnutím a pluli přes místnost k oběma dírám. Amos držel v ruce plastový jídelní podnos, Naomi kroužkový pořadač. Holden na ně půl vteřiny zíral, než pochopil, co to dělají. Svět se mu zúžil, na okrajích zorného pole viděl hvězdy a temnotu.

Než se osvobodil, Amos a Naomi už zakryli díry provizorními záplatami. Místnost se naplnila vysokým pískotem, jak se vzduch snažil unikat dál nedokonalými uzávěry. Jak vzrůstal tlak vzduchu, Holdenovi se vracel zrak. Těžce lapal po dechu. Kdosi jako by otočením knoflíku zvýšil hlasitost v místnosti, Naomino volání o pomoc bylo zase slyšitelné.

„Jime, otevři tu pohotovostní skříň!“ ječela na něj.

Ukazovala na malý červenožlutý panel na přepážce u jeho bezpečnostního křesla. Léta palubního tréninku se prodrala omámením z anoxie a dekomprese, zabral za páku skříňky a škubnutím ji otevřel. Uvnitř objevil bílou schránku soupravy pro první pomoc, označenou dávným symbolem červeného kříže, půl tuctu kyslíkových masek a zapečetěný pytel zpevněných plastových kotoučů spolu s nalepovací pistolí.

„Jen tu pistoli!“ křičela Naomi. Nebyl si jist, jestli její hlas zní vzdáleně vinou řídkého vzduchu, nebo proto, že mu z prudkého poklesu tlaku praskly bubínky.

Odtrhl pistoli od balíku záplat a hodil ji Naomi. Ta okamžitě nasázela kapky lepidla kolem svého pořadače. Pak hodila pistoli Amosovi, ten ji bez námahy chytil a přelepil svůj jídelní podnos. Pískání utichlo, nahradil ho sykot vzduchového systému, který se snažil vrátit tlak do normálu. Patnáct vteřin.

Všichni se podívali na Sheda. Teď, když se prostředí už neblížilo vakuu, tvořila valící se krev nad jeho šíjí červenou kouli jako jakousi děsivou náhradu za hlavu.

„Ježíši, šéfe…“ Amos se odvrátil od Sheda k Naomi. Sevřel čelisti, až mu zuby slyšitelně zacvakaly. „Co to…“

„Výstřel z gausovky,“ vysvětlil Alex. „Ty lodi mají elektromagnetická pulzní děla.“

„Lodi z Pásu, a pulzní kanóny?“ vyhrkl Amos. „Oni mají svoji válečnou flotilu, a mně se nic neřeklo?“

„Jime, ve venkovní chodbě a sousední kajutě je vakuum,“ ozvala se Naomi. „Loď je ohrožena.“

Holden se hotovil k odpovědi, pak mu zrak zalétl k pořadači, kterým Naomi zalepila trhlinu. Na bílých deskách byl černými písmeny vyryt nápis Pokyny Flotily Marťanské parlamentní republiky pro případ ohrožení. Musel potlačit smích, který by zaručeně působil šíleně.

„Jime,“ oslovila ho znovu Naomi. Znělo to ustaraně.

„Jsem v pořádku, Naomi.“ Holden se zhluboka nadechl. „Jak dlouho ty záplaty vydrží?“

Naomi pokrčila pažemi, pak si začala stahovat vlasy červenou gumičkou.

„Déle než vzduch. Jestli všude kolem nás vládne vakuum, znamená to, že kabina je plněna z pohotovostních láhví. Žádná recyklace. Nevím, jak velkou zásobu jednotlivé místnosti mají, ale nebude to víc než na pár hodin.“

„Člověk si skoro přeje, aby měl ten blbej skafandr, co?“ ušklíbl se Amos.

„Nebylo by to špatné,“ přisvědčil Alex. „Jenomže kdybychom sem přišli ve skafandrech, stejně by nám je sebrali.“

„To by si mohli zkusit,“ zamračil se Amos.

„No, jestli se chceš vrátit v čase a zkusit si to znovu, jen do toho, kamaráde.“

Naomi ostře sykla: „Hej!“ Dál však nepokračovala.

Nikdo nemluvil o Shedovi. Usilovně se snažili nedívat se na tělo. Holden si odkašlal, aby upoutal jejich pozornost, pak se přesunul k Shedovu křeslu a jejich oči ho sledovaly. Chvíli se vznášel nehybně, dokud se všichni řádně nepodívali na bezhlavé tělo, načež vyndal ze zásuvky vedle křesla pokrývku a upevnil ji kolem těla popruhy.

„Shed byl zabit. Jsme ve smrtelném nebezpečí. Hádky nám neprodlouží život ani o vteřinu,“ řekl a postupně si všechny změřil. „Co nám pomůže?“

Nikdo nepromluvil. Holden se otočil nejprve k Naomi.

„Naomi, co nám právě teď pomůže udržet se při životě?“

„Zkusila bych najít pohotovostní zásobu vzduchu. Ta kajuta je pro šest lidí, a nás je tu… my jsme tu jen čtyři. Možná bychom mohli snížit přívod, aby vydržel déle.“

„Fajn. Díky. Alexi?“

„Jestli je tu ještě někdo kromě nás, budou hledat přeživší. Začal bych bušit do přepážky. Ve vakuu to nebudou slyšet, ale pokud tu je pár kajut se vzduchem, zvuk se do nich přenese kovovou kostrou.“

„Dobrý nápad. Odmítám uvěřit, že bychom na téhle lodi zůstali jako jediní,“ dodal Holden a obrátil se k Amosovi.

„Mrknu na ten kom. Třeba bych se dovolal na můstek nebo k opravářům… sakra, kamkoli,“ navrhl Amos.

„Díky. Moc rád bych dal někomu vědět, že tady jsme,“ uzavřel Holden.

Pustili se do práce. Holden se zatím vznášel vedle Sheda. Naomi začala vytrhávat ze stěn přístupové panely. Alex se zapřel rukama o křeslo, lehl si na podlahu a kopal botami do přepážky. S každým kopnutím se místnost nepatrně otřásla. Amos vytáhl z kapsy univerzální nástroj a začal rozebírat komunikační panel.

Jakmile se Holden ujistil, že jsou všichni něčím zaměstnáni, položil ruku na Shedovo rameno, těsně pod červenou skvrnu, vsakující do deky.

„Promiň,“ šeptl. Oči ho pálily, protřel si je palci.

Komunikační jednotka už visela z přepážky na drátech. Najednou hlasitě zabzučela. Amos vyjekl a odstrčil se dost na to, aby přeletěl celou kajutu. Holden ho zachytil a vykroutil si rameno, jak se snažil stodvacetikilového Pozemšťana zabrzdit. Kom znovu zabzučel. Holden Amose pustil a doplul k němu. Těsně vedle bílého tlačítka svítila žlutá dioda. Holden tlačítko stiskl. V komunikátoru to zapraskalo a ozval se hlas poručíka Kellyho.

„Odstupte ode dveří, jdeme dovnitř,“ oznámil.

„Chyťte se něčeho!“ křikl Holden na ostatní, sám hrábl po bezpečnostním popruhu křesla a omotal si jím ruku a předloktí.

Když se příklop otevřel, Holden čekal, že se vzduch okamžitě vyhrne ven. Místo toho se ozvalo hlasité prasknutí a tlak na vteřinu nepatrně poklesl. Venku v chodbě byly ke stěně připevněny tlusté plastové pláty, vytvářející provizorní přechodovou komoru. Stěny komory se nebezpečně vydouvaly tlakem vzduchu, ale zatím držely. Uvnitř nově vytvořené komory čekal poručík Kelly a tři z jeho mariňáků v těžké zbroji určené pro podmínky vakua, a měli s sebou dost zbraní na několik drobných válečných konfliktů. Mariňáci se rychle vrhli do místnosti, zbraně v pohotovosti, a uzavřeli za sebou příklop. Jeden hodil Holdenovi rozměrný vak.

„Pět vakuových obleků,“ vysvětlil Kelly. Zabloudil očima k zakrytému Shedovu tělu a dvěma improvizovaným záplatám. „Oběť?“

„Náš zdravotnický technik,“ odpověděl Holden.

„No jo. Co se to sakra děje?“ ozval se hlasitě Amos. „Kdo to tam venku pálí na tu vaši parádní loď?“

Naomi s Alexem nic neříkali, ale začali vytahovat z vaku obleky a rozdávat je.

„Nevím,“ řekl Kelly. „Ale právě teď odcházíme. Mám nařízeno dostat vás z lodi v záchranném člunu. Máme necelých deset minut, abychom doběhli do hangáru, vybrali si člun a zmizeli z bitvy. Rychle se oblečte.“

Holden si natahoval ochranný oblek a hlavou mu táhly důsledky jejich evakuace.

„Rozpadá se ta loď, poručíku?“ zeptal se.

„Zatím ne. Ale nepřítel se dostal na palubu.“

„Tak proč odtud odlétáme?“

„Protože prohráváme.“

Kelly nepodupával nervózně nohou, když čekal, až se navlečou do obleků, ale podle Holdenova názoru jedině proto, že měl stejně jako jeho muži zapnuté magnety na botách. Jakmile všichni ukázali palci nahoru, rychle prověřil, zda ve skafandrech funguje rádio, načež zamířil zpátky do chodby. Pro osm lidí, z toho čtyři v zesílené zbroji, byla přechodová komora těsná. Kelly vyndal z pochvy na hrudi masivní nůž a jediným rázným pohybem rozťal plastovou bariéru. Příklop za nimi se zabouchl, vzduch z chodby okamžitě zmizel s nezvučným zavlněním plastových chlopní. Kelly vyrazil do chodby, posádka se s námahou snažila držet s ním krok.

„Míříme co nejrychleji ke kýlu k výtahům,“ sdělil jim rádiem. „Jsou vypnuté kvůli vetřelcům na palubě, ale otevřu jedny z dveří a vyplujeme šachtou do přístavního hangáru. Všechno teď jede na zálohy. Když uvidíte útočníky, nezastavujte se. Pořád se držte v pohybu. My si s nepřáteli poradíme. Rozuměli jste?“

„Rozuměli, poručíku,“ vydechl Holden. „Proč vám vstoupili na palubu?“

„Velitelské informační středisko,“ ozval se Alex. „Něco jako svatý grál. Kódy, rozestavění vojska, jádra počítačů, provozní zařízení. Zajmout vlajkovou loď a získat údaje pro kontrarozvědku, to je sen každého stratéga.“

„Zmlkněte,“ sykl Kelly. Holden ho ignoroval.

„To znamená, že velitelské stanoviště radši vyhodí do vzduchu, než by to dopustili, co?“

„Jo,“ přisvědčil Alex. „Standardní postup při útoku. Mariňáci se snaží držet můstek, informační centrálu a strojovnu. Když se útočníci jednoho z těch tří zmocní, zbylé zmáčknou knoflík. Loď se na pár vteřin stane hvězdou.“

„Standardní operace!“ zavrčel Kelly. „Mám tam přátele.“

„Omlouvám se, poručíku,“ řekl Alex. „Sloužil jsem na Bandonu. Nechtěl jsem to zlehčovat.“

Zašli za roh a před nimi se objevila řada výtahů, všech osm vypnutých a uzavřených. Těžké přetlakové dveře se zavřely, jakmile byl narušen plášť lodi.

„Gomezi, zkratuj to,“ nařídil Kelly. „Mole, Dookie, hlídejte chodby.“

Dva mariňáci se oddělili od skupiny a sledovali chodby přes hledí svých zbraní. Třetí došel k jedněm z výtahových dveří a pustil se do nějaké složité operace na ovládání. Holden pokynul své posádce směrem ke stěně, mimo palebnou linii. Paluba jim čas od času pod nohama lehce zavibrovala. Nepřátelské lodě už určitě nestřílejí, když mají svoje lidi na palubě. Nejspíš jde o palbu z malých zbraní a exploze lehkých výbušnin. Ale když tu tak stáli v dokonalém tichu vakua, všechno jako by se dělo kdesi v dálce a nebylo tak docela skutečné. Holden si uvědomil, že jeho mysl nepracuje, jak by měla. Reakce na traumatickou situaci. Zničení Canterbury, smrt Ade a McDowella. A ještě někdo zabije Sheda přímo v jeho křesle. Bylo to trochu příliš, nedokázal to zpracovat. Scéna kolem něj mu připadala stále vzdálenější.

Ohlédl se na Naomi, Alexe a Amose. Jeho posádka. Všichni mu pohled opláceli, tváře popelavé a přízračné v nazelenalém světle displejů ve skafandrech. Gomez vítězně zvedl pěst, když se vnější tlakové dveře otevřely a odhalily vstup do výtahu. Kelly pokynul svým mužům.

Ten jménem Mole se otočil a vykročil k výtahu, ale vtom se jeho obličej rozpadl ve spršce oblých kousků zpevněného skla a krve. Jeho trup ve zbroji a přepážka za ním vybuchly stovkami malých explozí a obláčků kouře. Tělo sebou škublo a zhouplo se; magnetické boty ho stále držely na podlaze.

Holdenův pocit neskutečna se vytratil v návalu adrenalinu. Palba, která kropila Moleovo tělo a protější stěnu, pocházela z vysoce výbušných střel z rychlopalné zbraně. Komunikační kanál se naplnil křikem mariňáků i Holdenovy posádky. Gomez nalevo od něj za pomoci posilovačů ve své zbroji škubnutím otevřel výtahové dveře a odhalil prázdnou šachtu za nimi.

„Dovnitř!“ zařval Kelly. „Všichni dovnitř!“

Holden se zdržel, postrčil před sebe Naomi a pak Alexe. Poslední z mariňáků – ten, kterému Kelly říkal Dookie – pálil automatické salvy ze své pušky na nějaký cíl, který Holden za rohem neviděl. Když zbraň zacvakala naprázdno, svezl se na jedno koleno a současně jediným plavným pohybem vyhodil zásobník. Rychleji, než ho Holden stačil sledovat, vytáhl ze svého postroje nový a zaklapl ho do zbraně. Za necelé dvě vteřiny poté, co mu došla munice, už zase pálil.

Naomi ječela na Holdena, ať už jde do šachty, načež ho chytila ruka pevná jako svěrák, odtrhla mu magnetické boty od podlahy a mrštila jím do zejícího otvoru.

„Nechte se zabít, ale až vás nebudu mít na starosti,“ štěkl poručík Kelly.

Odstrkovali se od stěn a postupovali dlouhým tunelem směrem na záď lodi. Holden se stále ohlížel na vzdalující se otevřené dveře.

„Dookie za námi nejde,“ řekl.

„Kryje náš ústup,“ odvětil Kelly.

„Tak abychom se odtud radši dostali,“ dodal Gomez. „Ať je to k něčemu dobré.“

Kelly v čele skupiny hmátl po příčli na stěně a trhaně zastavil. Všichni ho napodobili.

„Tady je náš východ. Gomezi, prověř to,“ rozkázal Kelly. „Holdene, náš plán je takový: Vezmeme si jednu z korvet v hangáru.“

To znělo rozumně. Třída korvet, to znamenalo lehkou fregatu. Doprovodná loď flotily, nejmenší plavidlo vybavené Epsteinovým pohonem. Vyvine dostatečnou rychlost, aby se s ní dalo cestovat kamkoli ve sluneční soustavě, a unikne prakticky každému nebezpečí. Kromě toho sloužívá jako torpédový bombardér, takže bude mít i zuby. Holden uvnitř přilby přikývl, pak mu gestem naznačil, ať pokračuje. Kelly počkal, až Gomez zvládne otevírání vstupu do hangáru a vleze dovnitř.

„Dobře. Mám magnetickou kartu a aktivační kód, takže se dostaneme dovnitř a odstartujeme. Zamířím nejkratší cestou k lodi, tak se všichni držte hned za mnou. Vypněte si magnety v botách. Odrazíme se od stěny a poletíme rovnou, tak se snažte dobře mířit, nebo zmeškáte odlet. Je to jasné?“

Kolem se ozvaly potvrzující odpovědi.

„Výborně. Gomezi, jak to tam vypadá?“

„Potíže, poručíku. Půl tuctu nepřátel si obhlíží lodi. Zesílená zbroj, manévrovací vaky pro stav beztíže, těžké zbraně. Připravení k boji,“ zašeptal Gomez. Lidé vždycky šeptají, když se schovávají. Ve skafandru a ve vakuu by si mohl klidně odpalovat ohňostroj a nikdo by ho neslyšel, ale stejně šeptal.

„Poběžíme k lodi a prostřílíme si cestu,“ rozhodl Kelly. „Gomezi, za deset minut beru dovnitř civilisty. Obstaráš krycí palbu. Vystřel a přemísti se. Pokus se budit dojem, že jsi malá četa.“

„Já že jsem malý?“ utrousil Gomez. „Brzy uvidíte šest mrtvých pitomců.“

Holden, Amos, Alex a Naomi následovali Kellyho ven z výtahové šachty do hangáru a zastavili se za hromadou vojensky zelených beden. Holden vykoukl a okamžitě zahlédl útočníky. Pohybovali se ve dvou skupinách po třech kolem Rytíře, jedna nahoře na něm, druhá pod ním. Jejich zbroj byla nevýrazně černá. Podobný typ ještě nikdy neviděl.

Kelly na ně ukázal a podíval se na Holdena, ten přikývl. Poručík ukázal přes hangár na zavalitou černou fregatu nějakých pětadvacet metrů od nich, v polovině vzdálenosti mezi nimi a Rytířem. Zvedl levou ruku a začal odpočítávat na prstech od pěti. Při dvou se celý prostor změnil v diskotékový stroboskop: Gomez zahájil palbu z pozice deset metrů od nich. První salva zasáhla dva z mužů nahoře na Rytíři a strhla je z něj. Okamžik nato kdosi vypálil z místa asi pět metrů od prvního. Holden by přísahal, že museli střílet dva různí muži.

Kelly zahnul poslední prst do dlaně, rozkročil se na stěně a odrazil se směrem ke korvetě. Holden čekal na Alexe, Amose a Naomi a odrazil se jako poslední. Než se stačil dát do pohybu, Gomez už pálil z jiného místa. Jeden z nepřátel na podlaze namířil velkou zbraň směrem, odkud vyšlehl poslední záblesk z Gomezovy pušky. Gomez a bedna, za níž se kryl, zmizeli v ohni a šrapnelech.

Byli v půli cesty k lodi a Holden už si začínal myslet, že to zvládnou, když přes hangár prolétla čára kouře, protnula se s Kellym a poručík zmizel v záblesku světla.

Kapitola čtrnáctá: Miller

Singlung zahynula pěkně hloupě. Potom každý věděl, že byla jednou z tisíce bezvýznamných prospektorských lodí, jež poskakovaly od jedné skály ke druhé. Celý Pás byl jimi zamořen: šlo o akce pěti či šesti rodin, které daly dohromady peníze na zálohu a pustily se do podnikání. Když k tomu došlo, dlužili už tři splátky a jejich banka – Sloučená podílová a investiční – na ně uvalila exekuci. To byl také důvod (logicky), proč vyřadili transpondér. Prostě počestní lidé, kteří se snaží dál létat s tou svojí rezavou kisnou.

Kdybyste chtěli namalovat plakát znázorňující sen člověka z Pásu, byla by na něm Singlung.

Scipio Africanus, hlídkový torpédoborec, měl po dvouleté okružní jízdě Pásem namířeno zpátky k Marsu. Obě lodi se chystaly k ukořistěné kometě pár set tisíc kilometrů od Chironu, aby si doplnily vodu.

Když se prospektorská loď poprvé objevila na dohled, Scipio viděl rychlé plavidlo letící bez signálu, jež míří zhruba jejich směrem. Oficiální marťanský tisk tvrdí, že se Scipio opakovaně pokoušel navázat kontakt. Pirátské vysílání SVP to vesměs odmítá jako naprostý nesmysl, protože žádná stanice v Pásu žádný podobný pokus nezachytila. Všichni se shodují, že Scipio zahájil palbu ze zbraní lokální obrany a změnil prospektorskou loď v zářící prach.

Reakce na to byla předvídatelná jako elementární fyzika. Marťané přesměrovali pár tuctů lodí, aby pomohly ‚udržet pořádek‘. Představitelé SVP ještě hlasitěji volali do zbraně, a ubývalo nezávislých serverů a vysílačů, jež by s nimi nesouhlasily. Ručička na obřím neúprosném hodinovém stroji války se posunula o krok blíž k otevřenému boji.

A kdosi na Cereře podrobil občana původem z Marsu jménem Enrique Dos Santos osmi až devítihodinovému mučení a jeho pozůstatky přibil na stěnu nedaleko úpravny vody v sektoru jedenáct. Identifikovali ho podle terminálu, který zůstal na zemi spolu se snubním prstenem a náprsní taškou z napodobeniny kůže s kreditními kartami a třiceti tisíci novými jeny, vydanými na Europě. Mrtvého Marťana ke stěně přibili prospektorským hřebem pomocí jednorázové nálože. Ještě pět hodin na to se recyklátory vzduchu namáhaly, aby zbavily okolí kyselého zápachu. Forenzní tým odebral vzorky. Už se chystali toho chudáka sundat.

Millera vždycky udivovalo, jak mírumilovně mrtví vypadají. Ať už byly okolnosti smrti sebehrůznější, ochablý klid, který se dostavil nakonec, působil jako spánek. Nutilo ho to k úvaze, jestli on sám, až na něj přijde řada, ještě pocítí to poslední uvolnění.

„Bezpečnostní kamery?“ zeptal se.

„Už tři dny nefungují,“ řekla jeho nová parťačka. „Děcka je rozmlátily.“

Octavia Mussová původně působila u zločinů proti lidem, ještě než Star Helix rozdělila násilí na užší specializace. Potom sloužila u skupiny pro znásilnění. Pak pár měsíců u zločinů proti dětem. Jestli ta žena měla ještě duši, musela být stlačená dotenka, až přes ni bylo vidět. V jejích očích se nikdy neobjevilo silnější pohnutí než mírný údiv.

„Víme, co to bylo za děcka?“

„Pankáči shora,“ odvětila. „Sebrali je, dali jim pokutu a zas je pustili.“

„Měli bychom je nahnat zpátky,“ mínil Miller. „Zajímalo by mě, jestli jim někdo zaplatil, aby vyřadili právě tyhle kamery.“

„Vsadím se, že ne.“

„Potom tedy ten, kdo tohle provedl, musel vědět, že kamery nefungují.“

„Někdo z údržby?“

„Nebo policajt.“

Mussová mlaskla rty a pokrčila rameny. Její předkové žili v Pásu už po tři generace. Měla příbuzné na podobných lodích, jakou zničil Scipio. Kůže, kosti a chrupavky, jež tu před nimi visely, pro ni nepředstavovaly žádné překvapení. Když upustíte kladivo v gravitaci, spadne na podlahu. Když vaše vláda zmasakruje šest rodin prospektorů čínského původu, někdo vás může přibodnout na živou skálu na Cereře tři stopy dlouhým hřebem z titanové slitiny. Logika.

„Tohle bude mít následky,“ zamumlal Miller a myslel tím Tohle není jen mrtvola, ale přímo billboard. Je to vyhlášení války.

„Nebude,“ odporovala mu Mussová. Válka už je tu, s transparenty, nebo bez.

„Jasně,“ přisvědčil Miller. „Máš pravdu. Nebude.“

„Chceš vyslechnout příbuzné? Mrknu na nahrávky vzdálených kamer. Nepálili mu prsty tady v chodbě, museli ho odněkud přitáhnout.“

„Jo,“ kývl Miller. „Mám někde koncept soustrastného dopisu, můžu ho hned poslat. Manželka?“

„Netuším. Nedívala jsem se.“

Zpátky na stanici se Miller posadil ke stolu. Mussová už měla vlastní, o dvě kóje dál a uzpůsobený podle jejích představ. Havelockovo místo zůstalo prázdné a vyčištěné dvakrát po sobě, jako by úklidová služba nechtěla, aby zdejší dobrá židle z Pásu smrděla Pozemšťanem. Miller vzal složku mrtvého, našel nejbližší příbuznou. JunYee Dos Santos, zaměstnaná na Ganymedu. Byli svoji šest let. Žádné děti. No, aspoň něco, zač můžeme být vděčni. Když už máš umřít, aspoň po sobě nic nenechávej.

Našel koncept dopisu, vložil jméno čerstvé vdovy a adresu. Vážená paní Dos Santosová, s lítostí Vám oznamuji atd. atd. Váš (vyhledal v menu) manžel byl cenný občan cereské společnosti. Ujišťuji Vás, že uděláme vše pro to, abychom její (přepnul) jeho vraha či vrahy povolali k odpovědnosti. Váš…

Bylo to nelidské. Neosobní, chladné a prázdné jako vakuum. Ten kus masa na stěně tunelu býval živým člověkem s vášněmi a strachy jako kdokoli jiný. Miller by se chtěl zamyslet, co to vypovídá o něm samém, když na tu skutečnost dokáže tak snadno zapomenout, ale popravdě, věděl to. Odeslal zprávu a snažil se neprodlévat myšlenkami u představy bolesti, kterou způsobí.

Zločinů vyvěšených na tabuli přibývalo. Počet incidentů dvojnásobně převyšoval běžný stav. Takhle to tedy vypadá, myslel si. Žádné pouliční nepokoje. Žádný boj vojáků či mariňáků od chodby k chodbě, od doupěte k doupěti. Jen spousta nevyřešených vražd.

Vzápětí se opravil: Takhle to zatím vypadá.

Jeho úkol mu to nijak neusnadňovalo.

Shaddidová byla ve své kanceláři.

„Co pro vás můžu udělat?“ zeptala se.

„Potřebuju nějaké záznamy z výslechů,“ odpověděl. „Ale je to trochu neregulérní. Napadlo mě, že by to radši mělo jít přes vás.“

Shaddidová se opřela v křesle.

„Podívám se na to,“ slíbila. „Co se to snažíme dostat?“

Miller přikývl, jako by ji svým ano mohl přimět k souhlasu.

„Jim Holden. Ten Pozemšťan z Canterbury. Marťané by touhle dobou měli jeho lidi vyzvednout, a já bych potřeboval požádat o záznamy jejich hlášení.“

„Máte případ, který sahá až ke Canterbury?“

„Ano,“ přisvědčil. „Už to tak vypadá.“

„Povězte mi o tom,“ vybídla ho. „Hned teď.“

„Jde o ten vedlejšák. Julie Mao. Díval jsem se na to…“

„Četla jsem vaši zprávu.“

„Takže víte o jejím napojení na SVP. Z toho, co jsem zjistil, vyplývá, že byla na náklaďáku, který jim sloužil jako kurýr.“

„Máte o tom nějaký důkaz?“

„Mám chlapíka z SVP, který to tvrdí.“

„Na záznamu?“

„Ne,“ připustil Miller. „Byl to neformální rozhovor.“

„A jak se to týkalo útoku marťanské lodi na Canterbury?“

„Byla na Scopuli,“ vysvětlil Miller. „Kterou použili jako návnadu na Canterbury. Totiž, když si poslechnete Holdenovo vysílání, tak v něm hovoří o tom, že ji objevili s marťanským námořním majákem a bez posádky.“

„A vy si myslíte, že by vám něco z toho mohlo pomoct?“

„To nebudu vědět, dokud ty záznamy neuvidím,“ řekl. „Ale pokud Julie na tom náklaďáku nebyla, musel ji odtud někdo odvézt.“

Shaddidová se usmála, ale ten úsměv jí nedorazil až do očí.

„A vy chcete požádat marťanskou flotilu, aby vám laskavě předala všechno, co se dozvěděli od Holdena.“

„Pokud na té lodi něco viděl, něco, co by nám poskytlo vodítko, co se stalo Julii a ostatním…“

„Nějak jste si to špatně promyslel,“ pravila Shaddidová. „Marťané zničili Canterbury. Udělali to, aby vyvolali odezvu v Pásu, takže by měli záminku nahrnout se sem a obsadit nás. Jediný důvod, proč vyslýchají přeživší, je ten, že se k těm chudákům nikdo nedostal dřív. Holden a jeho posádka jsou buď mrtví, nebo jim jejich specialisté vymývají mozky.“

„Nevíme ale jistě…“

„A i kdybych dokázala získat celý záznam toho, co říkali, když jim vytrhávali nehty, nijak by vám to nepomohlo, Millere. Marťanská flotila se nebude vyptávat na Scopuli. Ti vědí moc dobře, co se stalo s posádkou. Oni tam Scopuli nastražili.“

„Je toto oficiální stanovisko Star Helixu?“ zeptal se Miller. Sotva to vyslovil, už mu bylo jasné, že udělal chybu. Tvář Shaddidové se uzavřela, jako když zhasne světlo. Až když ta slova vypustil z úst, pochopil, že obsahovala naznačenou pohrůžku.

„Jen poukazuju na věrohodnost zdroje,“ řekla Shaddidová. „Nepůjdete přece za podezřelým a nezačnete se ho vyptávat, kam máte zaměřit další pátrání. Kromě toho Julie Maová není vaše priorita.“

„To jsem netvrdil.“ Miller s rozladěním zaznamenal vlastní obranný tón.

„Máme na tabuli dlouhý seznam, který stále roste. Naší prioritou je bezpečnost a kontinuita služeb. Pokud to, na čem pracujete, nemá souvislost s danými úkoly, pak byste se měl zabývat něčím užitečnějším.“

„Tahle válka…“

„Není vaše starost,“ dokončila Shaddidová. „My máme práci na Cereře. Pošlete mi konečnou zprávu o Julii Maové. Odešlu ji oficiálními kanály. Udělali jsme, co se dalo.“

„Nemyslím…“

„Já ano,“ přerušila ho. „Udělali jsme, co bylo v našich silách. A už nebuďte citlivka, vypadněte odtud a běžte chytat zlé hochy, detektive.“

„Ano, kapitáne,“ řekl Miller.

Když se vrátil ke stolu, seděla u něj Mussová, v ruce šálek něčeho, co mohla být slabá káva nebo silný čaj. Pokývla k jeho stolnímu monitoru. Na něm tři lidé z Pásu, dva muži a jedna žena, vycházeli ze vrat skladu a nesli mezi sebou oranžový plastový kontejner. Miller zvedl obočí.

„Zaměstnanci nezávislé společnosti pro dovoz plynů. Dusík, kyslík. Základní atmosféra, nic exotického. Zdá se, že toho chudáka drželi v jednom ze svých skladišť. Poslala jsem tam forenzní tým, aby zapátral po nějakých krevních cákancích.“

„Dobrá práce,“ pochválil ji Miller.

Mussová pokrčila rameny, jako by říkala Jen přiměřená.

„Kde jsou pachatelé?“ zeptal se.

„Odletěli se svou lodí už včera,“ odpověděla. „Podle letového plánu míří k Io.“

„Io?“

„Středisko koalice Země-Mars,“ ušklíbla se Mussová. „Chceš se vsadit, jestli se tam opravdu ukážou?“

„Jasně,“ kývl. „Vsadím padesátku, že ne.“

Mussová se opravdu zasmála.

„Nahlásila jsem je jako hledané,“ řekla. „Kdekoli přistanou, místní budou předem upozorněni a budou vědět, že jde o případ Dos Santos.“

„Takže případ uzavřen,“ poznamenal Miller.

„Bod pro dobré hochy,“ přisvědčila Mussová.

Zbytek dne byl hektický. Tři napadení, dvě z toho nepokrytě politická a jedno domácí násilí. Mussová s Millerem do konce směny všechna tři smazali z tabule. Zítra jich tam bude ještě víc.

Když Miller odešel ze stanice, zastavil se u pojízdného bufetu vedle metra na misku rýže z kádí a proteinovou náhražku kuřete teriyaki. V metru všichni normální občané Cerery četli elektronické noviny nebo poslouchali hudbu. Mladý pár o půl vagónu dál se chichotal a šeptal si. Mohlo jim být tak šestnáct, sedmnáct. Zahlédl, jak chlapec nenápadně vsunul ruku dívce pod košili. Neprotestovala. Stará žena naproti Millerovi spala, hlavu opřenou o stěnu vozu, a decentně pochrupovala.

A o všechny tyhle lidi tady jde, myslel si Miller. Obyčejné lidi, kteří žijí své bezvýznamné životy v bublině téhle skály, obklopeni vakuem. Když dopustíme, aby se stanice stala válečnou zónou, všechny ty životy to rozemele na šrot, jako kočku v mlýnku na maso. Zajistit, aby k tomu nedošlo, to je práce pro něj, pro Mussovou a Shaddidovou.

No, ozval se slabý hlásek v jeho hlavě, proč se tedy nesnažíš zabránit Marsu ve shození nukleární nálože, která Cereru rozmačká jako vajíčko? Co třeba támhletoho chlapíka ohrožuje víc, pár nekoncesovaných kurviček, nebo válka Pásu s Marsem?

Jakou škodu mohlo napáchat zjištění, co se stalo Scopuli?

Odpověď pochopitelně tušil. Nemohl posoudit, jak nebezpečná je pravda, dokud ji sám neznal – což samo o sobě představovalo dokonalý motiv, aby pokračoval.

Anderson Dawes, muž z SVP, seděl na skládací plátěné židličce před jeho doupětem a četl knihu. Byla to opravdová kniha; průklepový papír vázaný v čemsi, co mohla být skutečná kůže. Miller už podobné viděl na obrázku. Pouhé pomyšlení na všechnu tu tíhu kvůli jedinému megabytu mu vždycky připadalo dekadentní.

„Detektive.“

„Pane Dawesi.“

„Doufal jsem, že bychom si mohli promluvit.“

Když společně vešli dovnitř, byl Miller rád, že tu trochu uklidil. Všechny láhve od piva naskládal do recyklátoru. Na stolcích a skříňkách utřel prach. Polštářky na židlích zalátal nebo vyměnil. Když se Dawes usadil, Miller si uvědomil, že všechny ty domácí práce vykonal v očekávání této návštěvy. Až do té chvíle to nevěděl.

Dawes odložil knihu na stůl, zalovil v kapse, vytáhl tenký černý disk a přisunul ho Millerovi. Ten ho vzal do ruky.

„Co na tom uvidím?“ zeptal se.

„Nic, co byste si mohl ověřit v záznamech,“ odvětil Dawes.

„Něco vykonstruovaného?“

„Ano.“ Dawes se ušklíbl, což jeho vzhledu nijak neprospělo. „Ale ne námi. Ptal jste se na policejní výstroj. Seržantka Pauline Trikoloská podepsala převod speciální jednotce číslo dvacet tři.“

„Speciální jednotce dvacet tři?“

„Ano,“ přikývl Dawes. „Žádná taková neexistuje. Právě tak jako seržantka Trikoloská. Veškeré vybavení bylo uloženo do krabic, zapsáno a doručeno do přístavu. Nákladní loď, která se tou dobou nacházela v kotvišti, byla registrována pod jménem Korporago do Gato Preto.“

„Černá kočka?“

„Znáte je?“

„Import-export, jako všechny ostatní.“ Miller pokrčil rameny. „Vyšetřovali jsme je jako krycí organizaci Loca Greiga. Ovšem nikdy jsme to neprokázali.“

„Měli jste pravdu.“

„Můžete to dokázat?“

„To není má starost,“ řekl Dawes. „Ale tohle by vás mohlo zajímat. Automatické záznamy doku pro tuto loď při odletu odtud a příletu na Ganymeda. Je o tři tuny lehčí, dokonce, i když nepočítáme spotřebu reakční hmoty. A přesun zabral delší dobu, než by podle orbitální mechaniky měl.“

„Někdo se s ní setkal,“ uvažoval Miller. „Přestěhoval zařízení na jinou loď.“

„Tady máte svou odpověď,“ prohlásil Dawes. „Vlastně obě. Výzbroj proti demonstrantům ukradl ze stanice zdejší organizovaný zločin. Neexistují záznamy, které by to doložily, ale domnívám se, že loď s sebou vzala i ty, kdo budou výzbroj používat.“

„A kam?“

Dawes zvedl ruce. Miller přikývl. Ty věci byly ze stanice pryč. Případ uzavřen. Další bod pro hodné hochy.

Zatraceně.

„Dodržel jsem svou část dohody,“ pravil Dawes. „Žádal jste informace, já vám je dodal. Dodržíte vy svoji část?“

„Nechat plavat vyšetřování slečny Maové,“ řekl Miller. Nebyla to otázka a Dawes nezareagoval, jako by byla. Miller se opřel na židli.

Juliette Andromeda Mao. Dědička z vnitřního systému, která se stala kurýrem SVP. Závodnice ve člunu. Hnědý pás, a měla namířeno k černému.

„Jistě. K čertu, beztak bych ji neposlal šupem domů, i kdybych ji našel.“

„Ne?“

Miller naznačil rukama gesto znamenající Ovšemže ne.

„Je to správné děvče,“ řekl. „Jak byste se cítil, kdybyste byl dávno dospělý, a přitom vás matinka pořád mohla přitáhnout za ucho domů? Byla to od samého začátku blbá práce.“ Dawes se znovu usmál. Tentokrát to jeho tvář přece jen trochu vylepšilo.

„To rád slyším, detektive. A nezapomenu na zbytek naší dohody. Až ji najdeme, určitě vám to povím. Máte moje slovo.“

„Vážím si toho,“ opáčil Miller.

Nastala chvíle ticha. Miller se nedokázal rozhodnout, jestli přátelského, nebo rozpačitého. Možná v něm bylo místo pro obojí. Dawes se zvedl a natáhl ruku, Miller mu jí potřásl. Dawes odešel. Dva policajti pracující pro různé strany. Ale třeba měli něco společného.

To neznamenalo, že Millerovi vadilo, když mu zalhal.

Otevřel si na svém terminálu šifrovací program, vložil ho do svého komunikačního systému a začal mluvit do kamery.

„Nikdy jsme se nesetkali, pane, ale doufám, že si najdete pár minut, abyste mi pomohl. Jsem detektiv Miller z bezpečnostní služby Star Helix. Sloužím na Cereře a dostal jsem za úkol najít vaši dceru. Mám několik otázek.“

Kapitola patnáctá: Holden

Holden chňapl po Naomi. Pokoušel se zorientovat, zatímco se oba točili v hangáru a neměli nablízku nic, od čeho by se odstrčili nebo co by jejich let zastavilo. Nacházeli se uprostřed místnosti, nechránění.

Výbuch Kellym mrštil do prostoru až o pět metrů dál k nákladovému kontejneru, kde se teď vznášel, jedna jeho magnetická bota se přitáhla ke kontejneru a druhá se snažila dosáhnout k podlaze. Amos byl sražen dolů, ležel rozplácnutý na podlaze a noha mu trčela v nepřirozeném úhlu. Alex se krčil vedle něj.

Holden natáhl krk, aby viděl na útočníky. Byl tam muž s granátometem, který zasáhl Kellyho, a připravoval se je srazit smrtícím výstřelem. Je po nás, pomyslel si Holden. Naomi udělala neslušné gesto.

Muž s granátometem se náhle otřásl a rozprskl se ve spršce krve a drobných výbuchů.

„Běžte k lodi!“ zařval Gomez v rádiu. Jeho hlas skřípal a stoupal do výšek, napůl v bolesti, napůl v bojovém vytržení.

Holden vytáhl z Naomina skafandru poutači popruh.

„Co to…?“ začala.

„Věř mi.“ Položil jí nohy na břicho a pořádně se odrazil. Dopadl na podlahu, zatímco ona vystřelila ke stropu. Kopnutím zapnul magnety v botách a škubl za popruh, aby ji stáhl k sobě.

Celý prostor neustále blikal střelbou z automatických zbraní. Holden sykl: „Drž se dole,“ a rozběhl se, jak nejrychleji mu boty dovolily, k Alexovi a Amosovi. Mechanik slabě hýbal údy, takže byl ještě naživu. Holden si uvědomil, že stále svírá v ruce konec Naomina popruhu, a připevnil si ho ke smyčce vlastního skafandru. Už nikdy se nerozdělíme.

Zvedl Amose z paluby, pak zarazil jeho setrvačný pohyb. Mechanik zasténal a zamumlal nějakou kletbu. Holden si ho také přivázal popruhem. Klidně potáhne celou posádku, když to bude třeba. Alex beze slova připojil vlastní popruh a malátně mu ukázal palcem nahoru.

„To bylo… Teda, do hajzlu!“ vyhrkl.

„Jo,“ přisvědčil Holden.

„Jime!“ ozvala se Naomi. „Koukej!“ Holden sledoval směr jejího pohledu. Kelly se potácel k nim. Brnění na levé straně měl viditelně rozdrcené, hydraulická tekutina mu vytékala z obleku a táhla se v kapičkách za ním, ale pohyboval se – k fregatě.

„Dobře,“ prohlásil Holden. „Tak jdeme.“

Celá pětice se sunula k lodi, kolem nich se vznášely kusy kontejnerů, které rozprášila probíhající bitva. Holden pocítil vosí bodnutí na paži a displej skafandru ho uvědomil, že právě opravil drobnou trhlinu. Cosi teplého mu steklo po bicepsu.

Gomez v rádiu ječel jako šílenec a řítil se po vnějším okraji hangáru, přičemž neustále pálil. Odpovídala mu nepřetržitá palba nepřítele. Holden viděl, jak byl mariňák znovu a znovu zasažen, z jeho skafandru v explozích unikaly odpařené obláčky. Těžko uvěřit, že člověk uvnitř mohl být ještě naživu. Ale Gomez nepřítele stále zaměstnával, takže Holden a jeho posádka mohli dokulhat do relativního úkrytu přechodové komory korvety.

Kelly vyndal z kapsy ochranného obleku kovovou kartičku. Protáhl ji zámkem a otevřel jim vnější vstup, Holden strčil dovnitř Amosovo tělo. Naomi, Alex a zraněný mariňák vlezli za ním a otřeseně se na sebe dívali, když přechodová komora zahájila cyklus a otevřela jim vnitřní dveře.

„Nemůžu uvěřit, že jsme…“ začal Alex a vzápětí umlkl.

„To si povíme později,“ štěkl Kelly. „Alexi Kamale, vy jste sloužil u Flotily Marťanské republiky. Dokážete pilotovat tuhle loď?“

„Jasně, poručíku,“ odpověděl Alex, pak se viditelně napřímil. „Proč já?“

„Náš druhý pilot je venku a nechává se zabít. Vezměte si to.“ Kelly mu podával kovovou kartičku. „Vy ostatní se připoutejte. Ztratili jsme spoustu času.“

Zblízka bylo lépe vidět, jakou škodu utrpěl Kellyho obrněný oblek. Na prsou měl několik vážných zranění a ne všechna tekutina, prosakující z obleku, byla hydraulická kapalina. Rozhodně mu tekla i krev.

„Dovolte, pomůžu vám,“ natáhl se k němu Holden.

„Nedotýkejte se mě,“ zavrčel Kelly s hněvem, který Holdena zaskočil. „Přivažte se a už kruci držte hubu. Teď hned.“

Holden se s ním nehádal. Odepnul od svého skafandru poutací popruhy a pomohl Naomi umístit Amose do křesla a připoutat ho. Kelly zůstal na horní palubě, ale jeho hlas slyšeli v interkomu.

„Pane Kamale, jste připraven k letu?“ zeptal se.

„Připraven, poručíku. Reaktor už byl nažhavený, když jsme dorazili.“

„Tachi byla v pohotovostním režimu. Proto jsme si ji taky vybrali. Tak pojeďme. Jakmile opustíme hangár, vezmeme to na plný plyn.“

„Rozumím,“ odpověděl Alex.

Gravitace se chvilkami vracela v náhodných směrech, jak Alex zvedl loď z paluby a manévroval s ní k výstupu z hangáru. Holden si dopnul pásy a ověřil si, že Naomi s Amosem to zvládli také. Mechanik sténal a křečovitě svíral okraj křesla.

„Jsi pořád s námi, Amosi?“ zeptal se Holden.

„Kurevsky fantasticky, šéfe.“

„Do hajzlu, vidím Gomeze,“ ozval se Alex v interkomu. „Padl. Vy zasraný bastardi! Střílejí do něj, i když leží. Vy zkurvysyni!“

Loď se zastavila v pohybu a Alex tiše řekl: „Ochutnej tohle, ty hajzle.“

Loď se asi půl vteřiny otřásala, potom přestala a pokračovala směrem k výstupu.

„Zbraně lokální obrany?“ hádal Holden.

„Zkrácené soudní řízení,“ broukl Alex.

Holden si představil, co udělá s lidským tělem pár stovek střel z oceli potažené teflonem. Pak Alex povolil všechny ventily, prudce zrychlil a jemu se na hrudi usídlilo stádo slonů.

Probudil se v nulové gravitaci. Bolely ho oční důlky i varlata, to znamenalo, že nějakou dobu letěli s velkým přetížením. Nástěnný monitor mu sděloval, že to trvalo téměř půl hodiny. Naomi se ve svém křesle hýbala, ale Amos byl v bezvědomí a z otvoru v jeho skafandru nebezpečně rychle vytékala krev.

„Naomi, zkontroluj Amose,“ zachraptěl Holden. V krku ho tou námahou zabolelo. „Alexi, hlášení.“

„Donnie za námi vybouchla, kapitáne. Asi ji mariňáci neudrželi. Je po ní,“ odpověděl Alex tlumeně.

„A těch šest útočících lodí?“

„Od exploze jsem je nezahlídl. Řek’ bych, že se usmažily taky.“

Holden si pro sebe pokývl. Zkrácené soudní řízení, to tedy ano. Násilný vstup na palubu jiné lodi, to byl v námořním boji vždycky ten nejriskantnější manévr. V podstatě pak jde o závod útočníků, chvátajících do strojovny, a kolektivní vůle těch, kdo mají prst na tlačítku sebedestrukce. Po jediném setkání s kapitánkou Yaovou jim Holden mohl říct předem, kdo v tomhle závodu prohraje. Hm, ale někdo se domníval, že to stojí za to riziko.

Holden si odepnul pásy a přesunul se k Amosovi. Naomi otevřela nouzovou lékárničku a stříhala mu ochranný oblek těžkými nůžkami. Díru prorazila Amosova zlomená holenní kost, když na ni skafandr zatlačil při dvanácti gé.

Když odstříhala kus obleku, zbledla při pohledu na změť čerstvé a sražené krve, pokrývající Amosovu nohu.

„Co s tím?“ hlesl Holden.

Naomi na něj chvilku upírala zrak, pak se drsně, štěkavě uchechtla.

„Nemám ponětí.“

„Ale ty…,“ začal, ale skočila mu do řeči.

„Kdybychom byli udělaní z kovu, prostě bych ho spravila kladivem a pak ho svařila.“

„Já…“

„Jenomže on není udělaný z lodních dílů,“ pokračovala a postupně zvyšovala hlas do křiku, „tak proč se mě na to ksakru ptáš?“

Holden zvedl ruce v uklidňujícím gestu.

„Jasně, pochopil jsem. Zkusme aspoň zastavit krvácení, ano?“

„Když zabijou Alexe, budeš po mně chtít, abych pilotovala loď?“

Holden už začal odpovídat, ale zarazil se. Měla pravdu. Kdykoli si nevěděl rady, nechal to na ní. Dělal to tak léta. Byla bystrá, schopná, vždy vyrovnaná. Opíral se o ni jako o berlu, a neuvědomoval si, že prošla stejnými hrůzami jako on. Jestli si na to nebude dávat pozor, zlomí ji, a to vážně nepotřeboval.

„Máš pravdu. Postarám se o Amose,“ řekl. „Ty běž nahoru a mrkni na Kellyho. Dorazím tam za pár minut.“

Naomi se na něj upřeně dívala, její dýchání se postupně zpomalovalo, až nakonec vzdychla: „Tak jo,“ a zamířila k žebříku pro posádku.

Holden nastříkal Amosovi na ránu sprej pro podporu srážení a omotal mu bérec gázou z lékárničky. Pak si vyvolal na nástěnném terminálu z lodní databáze otevřené zlomeniny. Studoval text s rostoucím zděšením, a vtom ho zavolala Naomi.

„Kelly je mrtvý,“ oznámila mu bezvýrazným tónem.

Holdenovi pokleslo srdce, musel se třikrát nadechnout, aby jeho hlas neprozrazoval paniku.

„Tak jo. Potřebuju, abys mi pomohla srovnat tu Amosovu kost. Vrať se dolů. Alexi? Zvedni tah asi na půl gé, až budeme pracovat na Amosovi.“

„Máš na mysli konkrétní směr, kapitáne?“ zeptal se Alex. „Na tom nesejde, prostě mi dej půl gé, zmlkni a zůstaň na příjmu.“

Naomi klesla po žebříku dolů, právě když začala naskakovat gravitace.

„Vypadá to, jako by měl Kelly na levé straně zlámaná všechna žebra,“ řekla. „Při přetížení za letu mu pravděpodobně probodala vnitřní orgány.“

„Musel vědět, že to tak dopadne,“ mínil Holden.

„Jo.“

Bylo snadné utahovat si z mariňáků, když zrovna neposlouchali. V dobách Holdenova působení u letectva to bylo stejně přirozené jako klení. Jenomže teď čtyři příslušníci námořní pěchoty zahynuli, když se ho snažili zachránit z Donnageru, a tři z nich se k tomu vědomě rozhodli. Holden v duchu přísahal, že už se jim nikdy nebude posmívat.

„Musíme kost narovnat, než ji upevníme. Drž ho a já zatáhnu za nohu. Povíš mi, až se kost zatáhne dovnitř a srovná.“

Naomi začala protestovat.

„Já vím, že nejsi doktor. Ale je to jediná možnost,“ řekl Holden.

Byla to jedna z nejstrašnějších věcí, jaké kdy dělal. Amos se během procedury s křikem probral. Holden mu musel nohu vytahovat dvakrát, protože napoprvé se kosti nesrovnaly, a když povolil, rozervaný konec holenní kosti znovu vyskočil z rány spolu se sprškou krve. Naštěstí potom Amos omdlel, takže druhý pokus proběhl bez křiku. Zdálo se, že se jim to povedlo. Holden na ránu nastříkal antiseptika a koagulanty. Sešil ránu svorkami a dal na ni obvaz podporující regeneraci, pak dílo dokončil rychle tuhnoucí vzdušnou sádrou a přilepil mechanikovi na stehno antibiotickou náplast.

Nakonec se zhroutil na palubu a roztřásl se. Naomi si vlezla do křesla a vzlykala. Bylo to poprvé, kdy ji Holden viděl plakat.

Holden, Alex a Naomi se vznášeli ve volné trojúhelníkové formaci kolem bezpečnostního křesla, na němž leželo tělo poručíka Kellyho. O patro níž ležel Amos, uspaný silnými sedativy. Tachi se vznášela ve vesmírném prostoru bez určitého cíle. Poprvé po dlouhé době je nikdo nesledoval.

Holdenovi bylo jasné, že zbylí dva čekají na něj. Hleděli na něj s očekáváním. Pokoušel se působit klidně a zamyšleně. Uvnitř ale panikařil. Neměl ponětí, kam se vydat. Žádný nápad, co by měli dělat. Od chvíle, kdy objevili Scopuli, se octli ve smrtící pasti, ať se vydali kamkoli, kde správně mělo být bezpečno. Canterbury, Donnager. Holden se bál vyrazit kamkoli, z obavy, že tam zase dojde k výbuchům. Musíte něco dělat, učili je před deseti lety jako mladé důstojníky. Nemusí to být správné, prostě se musí něco udělat.

„Někdo bude vyšetřovat, co se stalo Donnageru,“ řekl nahlas. „Už teď se na to místo ženou další marťanské lodi. Nejspíš už vědí, že Tachi unikla, protože náš transpondér blekotá do celého slunečního systému, že jsme přežili.“

„Ne, to nedělá,“ odporoval mu Alex.

„Vysvětlete mi to, pane Kamale.“

„Tohle je torpédový bombardér. Myslíte, že si pěkně vysílá signál, jaký může každý zachytit, když se chystá k útoku na nepřátelskou loď? Kdepak, má tady v kokpitu šikovný přepínač, na kterém stojí: ‚transpondér vypnutý‘. Přepnul jsem ho, ještě než jsme vyletěli ven. Jsme jenom další pohyblivý objekt, jakých je všude kolem milión.“

Holden krátce zadržel dech.

„Alexi, tohle je asi nejvýznamnější čin, jaký kdo vykonal v dějinách vesmíru.“

„Jenže nemůžeme přistát, Jime,“ namítla Naomi. „Jednak žádný přístav nepřijme loď bez transpondérového signálu, a za druhé, jakmile nás uvidí, těžko utajíme fakt, že jsme marťanská válečná loď.“

„Jojo, v tom je háček,“ souhlasil s ní Alex.

„Fred Johnson,“ řekl pomalu Holden, „nám dal svou síťovou adresu, když se s ním budeme chtít spojit. Myslím, že SVP by nás možná nechala někde přistát i s ukradenou marťanskou válečnou lodí.“

„Není ukradená,“ hájil se Alex. „Je legálně zachráněná.“

„No, můžeš tenhle argument vyzkoušet, kdyby nás chytila marťanská flotila, ale raději se pokusme nenechat se chytit.“

„To tady budeme jen tak čekat, až se nám ozve plukovník Johnson?“ zajímal se Aley.

„Ne, já budu čekat. Vy dva připravíte poručíka Kellyho k pohřbu. Alexi, tys sloužil u Flotily Marťanské republiky. Znáš jejich tradice. Proveď to se všemi poctami a záznamem do palubního deníku. Zahynul, aby nás dostal z té lodi, a my mu poskytneme veškerou úctu, jež mu náleží. Jakmile někde přistaneme, pošleme kompletní záznam velitelství marťanské flotily, aby to mohli oficiálně dokončit.“

Alex přikývl. „Uděláme, co je třeba, pane.“

Fred Johnson odpověděl na jeho zprávu tak rychle, až Holdenovi připadalo, že snad seděl u svého terminálu a čekal na to. Johnsonova odpověď obsahovala pouze souřadnice a slova úzký svazek. Holden zamířil laserovou soustavu určeným směrem – právě tam, odkud se s nimi Fred spojil poprvé, pak zapnul mikrofon a řekl: „Frede?“

Souřadnice, které dostal, byly vzdáleny víc než jedenáct světelných minut, Holden se tedy připravil na dvaadvacet minut čekání na odpověď. Jenom aby nezahálel, poslal souřadnice nahoru do kokpitu a řekl Alexovi, ať vyrazí při jednom gé daným směrem, jen co budou hotovi s poručíkem Kellym.

Dvacet minut nato motory zabraly a Naomi sešplhala po žebříku. Svlékla si skafandr a měla na sobě červenou marťanskou kombinézu, která jí byla o nějakých patnáct centimetrů kratší a příliš široká. Vlasy a ruce měla čisté.

„Tahle loď má záchod se sprchovým koutem. Můžeme si ji nechat?“ zeptala se.

„Jak to šlo?“

„Postarali jsme se o něj. Dole u strojovny mají slušně velký nákladový prostor. Necháme ho tam, dokud ho nebudeme moct poslat domů. Vypnula jsem tam řízené prostředí, takže tělo zůstane zachované.“

Zvedla ruku a pustila mu do klína malou černou krychličku.

„Tohle měl v kapse pod ochranným brněním.“

Holden si předmět prohlédl. Připomínal mu nějaké paměťové médium.

„Dokážeš zjistit, co to obsahuje?“ zeptal se.

„Jasně. Dej mi trochu času.“

„A co Amos?“

„Krevní tlak se drží,“ odpověděla. „To je dobré znamení.“

Komunikační panel na něj zapípal a Holden zapnul přehrávání.

„Jime, ta novina o Donnageru se právě objevila na síti. Připouštím, že jsem nanejvýš překvapen, že vás slyším,“ ozval se Fredův hlas. „Co pro vás můžu udělat?“

Holden okamžik mlčel a sestavoval si odpověď. Fredovo podezření bylo přímo hmatatelné, ale přesně z toho důvodu Holdenovi předem poskytl heslo.

„Frede. Zatímco naši nepřátelé se stali všudypřítomnými, seznam přátel se nám tak trochu zkrátil. V podstatě jste na něm jen vy. Letíme ukradenou…“

Alex si odkašlal. „Zachráněnou marťanskou válečnou lodí,“ pokračoval Holden. „Což je skutečnost, kterou potřebujeme utajit. Musíme přistát někde, kde nás jednoduše nezlikvidují, jen co nás zahlédnou. Pomozte nám.“

Trvalo půl hodiny, než dostali odpověď.

„Připojil jsem ke zprávě přílohu na subkanálu,“ oznámil Fred. „Je v ní nový kód pro váš transpondér a instrukce, jak ho instalovat. Ten kód projde u všech registrací. Je legitimní. V příloze najdete také souřadnice, které vás zavedou do bezpečného přístavu. Tam se setkáme. Máme toho dost, o čem si musíme promluvit.“

„Nový kód pro transpondér?“ přeptala se Naomi. „Jak se SVP dostane k něčemu takovému?“

„Buďto se nabourali do bezpečnostních protokolů Země-Mars, nebo mají na registračním úřadu svého člověka,“ odhadoval Holden. „V každém případě to vypadá, že teď hrajeme první ligu.“

Kapitola šestnáctá: Miller

Miller sledoval zprávy z Marsu spolu s celou stanicí. Pódium bylo potaženo černě, což bylo zlé znamení. Jediná hvězda a třicet pruhů Marťanské parlamentní republiky viselo v pozadí ne jednou, ale osmkrát. To bylo ještě horší.

„K něčemu takovému nemohlo dojít bez důkladného naplánování,“ prohlásil prezident Marsu. „Informace, které se pokusili ukrást, by nesmírně ohrozily základy bezpečnosti celé naší flotily. Nepřátelé selhali, ale zaplatili jsme za to životy dvou tisíc a osmdesáti šesti našich lidí. Tento útok musel Pás připravovat celá léta.“

Pás, povšiml si Miller. Nikoli SVP, ale Pás.

„Během týdne od prvních zpráv o tomto útoku jsme zaznamenali třicet průniků do bezpečnostních zón marťanských lodí a základen, včetně stanice Pallas. Pokud bychom měli přijít o tamější rafinérie, utrpěla by ekonomika Marsu nenahraditelné ztráty. Tváří v tvář ozbrojené partyzánské síle nám nezbývá než obsadit vojskem a uzavřít všechny stanice, základny a lodě Pásu. Náš Kongres vydal nové rozkazy všem lodím, jež toho času nevykonávají aktivní službu pro Koalici, a pevně doufáme, že naši bratři a sestry na Zemi co nejdříve schválí společný postup.

Novým úkolem Marťanského loďstva je zajistit bezpečí všem spořádaným občanům, rozbít infrastrukturu zla, ukrytou v Pásu, a odevzdat spravedlnosti ty, kdo jsou zodpovědní za tyto útoky. S radostí mohu sdělit, že naše počáteční akce vedly ke zničení osmnácti ilegálních válečných lodí a…“

Miller vysílání vypnul. Tak je to tady. Tajná válka už je z komory venku. Taťka Mao nechtěl Julii dostat odtud jen tak pro nic za nic, jenomže už bylo pozdě. Jeho drahá dcera bude muset podstoupit to riziko, stejně jako ostatní.

Přinejmenším to bude znamenat zákazy vycházení a sledování všech na Cereře. Stanice byla oficiálně neutrální. SVP nevlastnil ani ji, ani nic na ní. A Star Helix náležela pozemské korporaci, neměla vůči Marsu žádné smluvní povinnosti. V nejlepším případě si Mars a SVP vyřídí svůj boj mimo stanici. V nejhorším tu dojde k novým nepokojům. Budou další mrtví. Ne, to není pravda. V nejhorším Mars nebo SVP deklarují své stanovisko tím, že na stanici shodí pár nukleárních hlavic. Nebo vyhodí fúzní pohon některé z kotvících lodí. Když se věci vymknou z ruky, bude to znamenat šest nebo sedm miliónů mrtvých a konec všeho, co Miller znal.

Zvláštní, ta myšlenka mu téměř přinesla úlevu.

Miller to věděl už týdny. Kdekdo to věděl. Ale ještě se to doopravdy nestalo, a každý rozhovor, každý vtip, všechno, co lidé jen tak prohodili, kdykoli si vzájemně pokynuli nebo se jen tak škádlili v metru, všechno působilo vyhýbavě. Nemohl vyléčit rakovinu války, ale přinejmenším mohl připustit, že se právě děje. Protáhl se, spolkl poslední sousto sražené houbové hmoty, dopil usazeninu po něčem, co se tak trochu podobalo kávě, a zamířil ven, udržovat pořádek ve válečných časech.

Mussová ho přivítala neurčitým pokývnutím, když se objevil na stanici. Tabule byla plná případů – zločinů, které se musely vyšetřit, zdokumentovat a zapomenout. Dvakrát víc než předchozího dne.

„Špatná noc,“ prohodil Miller.

„Mohlo to být horší,“ opáčila Mussová.

„Jo?“

„Star Helix mohla být marťanská korporace. Dokud Země zůstává neutrální, nemusíme se chovat jako gestapo.“

„A jak dlouho to podle tebe vydrží?“

„A kolik je hodin?“ Ušklíbla se. „Něco ti povím. Až to praskne, potřebuju se stavit nahoře u jádra. Je tam jeden chlap, kterému jsme nikdy nemohli nic dokázat – ještě když jsem byla u oddílu pro znásilnění.“

„Nač čekat?“ namítl Miller. „Můžeme vyrazit nahoru, odprásknout ho, a na oběd jsme zpátky.“

„Jo, ale víš, jak to chodí,“ vzdychla. „Snažím se chovat profesionálně. Ostatně když to uděláme, musíme to pak vyšetřit, a na tabuli už není místo.“

Miller si sedl ke stolu. Byla to jen taková běžná pracovní konverzace. Černý humor, když už máte všeho dost, celého toho dne plného nezletilých prostitutek a pančovaných drog. Ovšem i tak bylo na stanici cítit napětí. V tom, jak se lidé smáli, jak se chovali. Bylo vidět víc pouzder se zbraněmi, jako by nošení zbraní viditelně přinášelo větší bezpečí.

„Myslíš, že je za tím SVP?“ zeptala se Mussová. Mluvila teď tišeji.

„Ti, co dostali Donnager? Kdo jiný? Kromě toho se k tomu hlásí.“

„Někteří z nich. Podle toho, co jsem slyšela, je teď SVP několik. Ti ze staré školy o ničem z toho nemají ani páru. Jsou podělaní až za ušima a snaží se vystopovat pirátské vysílání, které se tím chlubí.“

„A co z toho?“ řekl Miller. „Můžeš zavřít hubu všem křiklounům v Pásu, a stejně se tím nic nezmění.“

„Pokud došlo v SVP k rozkolu…“ Mussová pohlédla k tabuli.

Pokud došlo v SVP k rozkolu, pak takhle plná tabule ještě nic není. Miller zažil dvě velké války gangů. První, když Loca Greiga vytlačila a zničila Árijské letce, a druhou, když se rozštěpila Zlatá ratolest. SVP byla větší, drsnější a profesionálnější než kdokoli z nich. Z toho pro Pás kouká občanská válka.

„Třeba k tomu nedojde,“ zadoufal.

Shaddidová vyšla z kanceláře, přelétla pohledem stanici. Rozhovory ztichly. Shaddidová zachytila Millerův pohled, udělala rázné gesto. Pojďme do kanceláře.

„Teď to slíznu,“ podotkl Miller.

V kanceláři se na jedné z židlí rozvaloval Anderson Dawes. Miller sebou škubl, když mu ta skutečnost zapadla na místo. Mars a SVP v otevřeném, ozbrojeném konfliktu. Představitel SVP vedle kapitánky bezpečnostních sil.

Takhle to tedy je, pomyslel si.

„Pracujete na případu Maová,“ promluvila Shaddidová a sedla si. Millerovi nikdo nenabídl židli, tak jen sepjal ruce za zády.

„Přidělila jste mi ho,“ řekl.

„S tím, že to není vaše nejvyšší priorita.“

„S tím jsem nesouhlasil.“

Dawes se usmál. Byl to překvapivě upřímný výraz, obzvlášť v porovnání s Shaddidovou.

„Detektive Millere,“ ujal se slova Dawes. „Nechápete, co se tu děje. Sedíme v natlakované lodi a vy do ní neustále bušíte sekerou. Musíte s tím přestat.“

„Odvolávám vás z případu,“ oznámila mu Shaddidová. „Rozumíte tomu? Oficiálně vás stahuju z vyšetřování, a to teď hned. Jestli v tom budete pokračovat, udělím vám kázeňský trest za činnost mimo přidělené případy a zneužití zdrojů Star Helixu. Veškerý materiál odevzdáte přímo mně. Vymažete všechna data ze svého soukromého počítače. A to do konce směny.“

Millerovi v hlavě všechno vířilo, ale navenek udržel nehybnou tvář. Brala si Julii zpátky. Nehodlal jí to dovolit. To byla hotová věc. Ale nikoli jediná.

„Zahájil jsem nějaké pátrání…“

„Ne, nezahájil,“ opravila ho. „Váš dopis rodičům představoval porušení naší politiky. Jakýkoli kontakt s akcionáři musí probíhat přes mou kancelář.“

„Tím chcete říct, že ta zpráva neodešla.“ Takže jste mě sledovali.

„Ne,“ přisvědčila Shaddidová. Ano, sledovali. Co s tím hodláte dělat?

Nebylo nic, co by s tím mohl dělat.

„A přepis výslechu Jamese Holdena?“ zeptal se Miller. „Dostal se ven, než…“

Než byl Donnager zničen, vzal s sebou jediné přeživší svědky Scopuli a uvrhl celou soustavu do války? Miller věděl, že ta otázka vyzněla jako kňučení. Shaddidová sevřela čelisti. Nepřekvapilo by ho, kdyby jí popraskaly zuby. Ticho přerušil Dawes.

„Myslím, že bychom si to mohli trochu usnadnit,“ pravil. „Pokud vám dobře rozumím, detektive, domníváte se, že celou věc zametáme pod koberec. To rozhodně nechceme. Není však v ničím zájmu, aby ty odpovědi, které hledáte, našel právě Star Helix. Uvažujte. Možná pocházíte z Pásu, ale pracujete pro pozemskou korporaci. V této chvíli je Země jediný velký hráč, který do konfliktu nezasáhl. Jediný, který může popřípadě fungovat jako prostředník při vyjednávání.“

„Tak proč by neměli chtít zjistit pravdu?“ nechápal Miller.

„V tom to není,“ odpověděl Dawes. „Problém je, že Star Helix ani Země se nemohou do věci žádným způsobem zapojit. Jejich ruce musí zůstat čisté. A ta záležitost stejně vede mimo vaši smlouvu. Juliette Maová není na Cereře. Možná byly časy, kdy jste mohl naskočit na loď, dojet si pro ni tam, kde byste ji objevil, a unést ji. Vydání stíhané osoby. Vyzvednutí hledaného. Nazvěte to, jak se vám zlíbí. Jenomže ta doba pominula. Star Helix patří k Cereře, ke Ganymedu a pár dalším obchodním asteroidům. Když je opustíte, octnete se na nepřátelském území.“

„Ale SVP ne,“ řekl Miller.

„Disponujeme prostředky, jež nám umožní provést to správně,“ přikývl Dawes. „Maová je naše. Scopuli byla také naše.“

„A Scopuli posloužila jako návnada pro Canterbury,“ poznamenal Miller. „Canterbury zase jako návnada pro Donnager. Proč vlastně je pro všechny tak výhodné, když se něčím, co jste možná sami spáchali, budete zabývat výhradně vy?“

„Myslíte si, že jsme vypustili nukleární torpéda na Canterbury,“ konstatoval Dawes. „SVP se svými nejmodernějšími marťanskými válečnými plavidly?“

„Dostali jste Donnager tam, kde mohl být napaden. Dokud se držel s flotilou, nikdo by se mu na palubu nedostal.“ Dawes se zatvářil kysele.

„Konspirační teorie, pane Millere,“ prohlásil. „Kdybychom měli marťanské lodi se stealth technologií, neprohrávali bychom.“

„Měli jste jich dost na to, abyste dostali Donnager se šesti loďmi.“

„Ne. My to neudělali. Naše verze zkázy Donnageru počítá s bandou prospektorských člunů naložených atomovkami na sebevražedné misi. Máme mnoho, mnoho nápadů. To, co se stalo Donnageru, k nim nepatřilo.“

Nastalé ticho rušil jen šum vzduchového recyklátoru. Miller si založil ruce.

„Ale… nechápu,“ řekl. „Pokud tohle všechno nezačal SVP, tak kdo tedy?“

„To by nám právě mohla vysvětlit Juliette Maová a posádka Scopuli,“ vložila se do rozhovoru Shaddidová. „Tohle je v sázce, Millere. Kdo a proč, a také prokrista nějaký nápad, jak to zastavit.“

„A vy je nechcete najít?“ hlesl Miller.

„Nechci, abyste je našel vy,“ opravil ho Dawes. „Ne, když to někdo jiný může udělat lépe.“

Miller potřásl hlavou. Zacházelo to moc daleko, to mu bylo jasné. Na druhé straně zajít moc daleko také mohlo znamenat něco se dozvědět.

„Nejsem na prodej,“ prohlásil.

„To ani není nutné,“ odsekla Shaddidová. „Tady nejde o vyjednávání. Nezavolali jsme vás, abychom vás žádali o zatracenou laskavost. Jsem váš nadřízený. Přikazuju vám to. Rozumíte tomu? Přikazuju. Vám.“

„Máme Holdena,“ ozval se Dawes.

„Cože?“ vyhrkl Miller současně se Shaddidovou, která štěkla: „O tom nemáte mluvit.“

Dawes k ní vztáhl ruku v jednom z fyzických idiomů Pásu, naznačujících, že má zmlknout. K Millerovu údivu poslechla a muž z SVP pokračoval:

„Máme Holdena. On a jeho posádka nezahynuli a jsou nebo brzy budou v péči SVP. Chápete, co vám říkám, detektive? Chápete moje stanovisko? Mám pro tohle vyšetřování potřebné zdroje. Vy ani nedokážete zjistit, kam zmizela vaše výstroj proti demonstrantům.“

Byla to facka. Miller sklopil zrak ke svým botám. Porušil svůj slib Dawesovi a případu se nevzdal, a Dawes se o tom nezmínil, až teď. Za to musel SVP přiznat body k dobru. Navíc, pokud skutečně měli Jamese Holdena, neměl Miller sebemenší šanci dostat se k těm výslechům.

Když Shaddidová znovu promluvila, zněl její hlas překvapivě jemně. „Včera došlo ke třem vraždám. Vloupání do šesti skladů, což nejspíš provedla jedna a tatáž banda. Po špitálech kolem stanice máme šest lidí, kterým se rozpadají nervy patrně po pančovaném pseudoheroinu. Celá stanice je ve vředu, Millere. Běžte chytat zlé hochy.“

„Jasně, kapitáne,“ řekl Miller. „Jdu na to.“

Mussová se opírala o jeho stůl a čekala na něj. Ruce měla založené, hleděla na něj přesně tak znuděně jako na Dos Santosovu mrtvolu přibitou na stěnu tunelu.

„Nějaký nový blbec?“ zeptala se.

„No jo.“

„Jednou to skončí. Dočkej času. Vybrala jsem pro nás jednu vraždičku. Nějaký účetní na středně vysokém postu u Naobi Shears si nechal ustřelit hlavu před barem. Vypadalo to srandovně.“

Miller vyndal příruční terminál a vytáhl z něj podstatné údaje, ale srdcem byl jinde.

„Hele, Mussová. Mám jednu otázku.“

„Sem s ní.“

„Máš případ, a nechceš, aby byl vyřešen. Co s tím uděláš?“

Jeho nová parťačka se zachmuřila, naklonila hlavu a pokrčila rameny.

„Strčím to nějakýmu moulovi. V oddělení zločinů proti dětem jsme měli jednoho chlapíka. Když jsme věděli, že pachatel je jeden z našich informátorů, dali jsme to jemu. Žádný z našich hochů nikdy neměl potíže.“

„Jo,“ vzdychl Miller.

„Mimochodem, kdybych potřebovala někomu přiklepnout mizernýho parťáka, udělala bych to samé,“ pokračovala Mussová. „Víš, někoho, s kým nikdo nechce dělat. Smrdí mu z huby nebo je to mizera nebo tak něco, ale parťáka mít musí. Tak si vyberu chlapa, co kdysi býval dobrej, ale pak se rozvedl. Začal chlastat. Pořád si myslí, že je jednička, a chová se podle toho. Akorát že nemá výsledky o nic lepší než každej druhej. Začnu mu dávat ty nejhorší případy. Nejhoršího parťáka.“

Miller zavřel oči. Žaludek mu ztěžkl.

„Cos provedla?“ zeptal se.

„Že mě přidělili k tobě?“ Mussová se ušklíbla. „Jeden nadřízený po mně vyjel, tak jsem ho střelila.“

„Takže jsi v háji.“

„Parádně. No tak, Millere. Nejsi blbej. Musels to vědět.“

Musel vědět, že je celé stanici pro smích. Chlap, co býval dobrý. Ten, co mu to vlezlo na mozek. Ne, ve skutečnosti to nevěděl. Otevřel oči. Mussová se netvářila ani vesele ani smutně, netěšilo ji to ani netrápilo. Pro ni to byla jen práce. Mrtví, zranění, postižení. Nezáleželo jí na tom. Díky tomu dokázala přežívat.

„Možná jsi ho neměla odmítnout,“ napadlo Millera.

„To nemyslíš vážně,“ ohradila se. „Měl vzadu dlouhé vlasy. Nesnáším dlouhé vlasy.“

„To rád slyším,“ pravil Miller. „Tak pojďme posloužit spravedlnosti.“

„Seš namol,“ prohlásil ten blbec.

„’sem polda.“ Miller zabodl prst do vzduchu. „Nezkoušej se mnou vyjebat.“

„Vím, že jsi polda. Chodíš ke mně do baru tři roky. To jsem já, Hasini. A ty seš namol, kámo. Jsi vážně, nebezpečně opilý.“

Miller se rozhlédl. Skutečně byl u Modré žáby. Nevzpomínal si, jak sem přišel, a přesto tu byl. A ten blbec byl opravdu Hasini.

„Já…,“ začal Miller, načež ztratil nit.

„Pojď,“ pobídl ho Hasini a obemkl ho paží. „Nemáš to daleko. Dovedu tě domů.“

„Kolik je hodin?“ zeptal se Miller.

„Je pozdě,“

To slovo mělo hloubku. Pozdě. Bylo pozdě. Nějak propásl všechny příležitosti udělat věci správně. Celá soustava byla ve válce a nikdo nevěděl určitě, proč vlastně. Millerovi mělo být v červnu padesát. Bylo pozdě. Pozdě začínat znovu. Pozdě na to uvědomit si, kolik let strávil na cestě nesprávným směrem. Hasini ho postrkoval k elektrickému vozíku, který v baru měli právě pro takovéhle případy. Z kuchyně se vyvalil pach přepáleného tuku.

„Počkej,“ zamumlal Miller.

„Chceš zvracet?“ zeptal se Hasini.

Miller to na okamžik zvážil. Ne, i na zvracení bylo pozdě. Potácivě vykročil, ale Hasini ho uložil zpátky do vozíku, zapnul motor a se zakvílením vyjeli do chodby. Světla nad nimi byla ztlumena. Vozík vibroval, když přejížděli křižovatky, jednu za druhou. Nebo to možná nedělal ten vozík, ale jeho tělo.

„Myslel jsem, že jsem dobrej,“ řekl. „Víš, celou dobu. Myslel jsem, že jsem aspoň dobrej.“

„Však jsi,“ mínil Hasini. „Akorát máš všivou práci.“

„Kterou jsem dělal dobře.“

„Však jo,“ řekl Hasini, jako by se z toho opakováním mohla stát pravda.

Miller ležel ve vozíku, do boku ho tlačil plastový blatník. Bolelo to, ale pohnout se bylo příliš namáhavé. Myšlení bylo moc namáhavé. Nějak přestál den s Mussovou po boku. Odevzdal materiály Juliina případu. Neměl proč se vracet do svého doupěte, a neměl, kam jinam by šel.

Světla se mu objevovala v zorném poli a zase ztrácela. Uvažoval, jestli to takhle nějak vypadá, když se člověk dívá na hvězdy. Nikdy se nepodíval na nebe. To pomyšlení u něj vyvolalo mírnou závrať. Pocit hrůzy z nekonečna, který byl téměř příjemný.

„Máš tam někoho, kdo se o tebe postará?“ zeptal se Hasini, když dorazili do Millerova doupěte.

„To bude dobrý. Jenom… jsem měl blbej den.“

„Julie,“ přikývl Hasini.

„Jak to, že víš o Julii?“

„Vykládals o ní celou noc,“ řekl Hasini. „To je dívka, do které ses zabouchl?“

Miller se zachmuřeně zachytil vozíku. Julie. Mluvil o Julii. O to tady šlo. Ne o práci. Ani o jeho pověst. Vzali mu Julii. Jeho zvláštní případ. Ten, na kterém záleželo.

„Jsi do ní zamilovaný,“ opakoval Hasini.

„Jo, tak nějak.“ Millerovi začalo skrz závoj alkoholu prosvítat poznání. „Myslím, že jo.“

„Tak to máš blbý,“ mínil Hasini.

Kapitola sedmnáctá: Holden

Kantýna na Tachi byla vybavena úplnou kuchyní a stolem pro dvanáct lidí. Měla také kávovar, schopný vyprodukovat čtyřicet šálků kávy během necelých pěti minut, ať už v lodi panoval stav beztíže, nebo letěla s přetížením pěti gé. Holden věnoval tichou děkovnou modlitbičku nafouklým vojenským rozpočtům a stiskl tlačítko vaření kávy. Musel se držet, aby nepohladil nerezový kryt, pod nímž to jemně pobublávalo.

Vzduch naplnila vůně kávy spolu s čímsi, co Alex strčil do trouby a co vonělo jako pekoucí se chleba. Amos dupal kolem stolu s novou sádrou na noze, kladl na něj plastové talíře a opravdové, poctivé kovové příbory. Naomi mixovala něco se stopou česnekové vůně dobrého hummusu. Když tak sledoval svou posádku při všech těch domáckých činnostech, měl Holden pocit míru a bezpečí, který mu omamně stoupal do hlavy.

Byli už na útěku celé týdny a celou tu dobu je pronásledovala tu jedna, tu jiná záhadná loď. Teď, poprvé od zničení Canterbury, nikdo nevěděl, kde jsou. Nikdo po nich nic nežádal. Co se týkalo sluneční soustavy, pro každého byli jen několika oběťmi z Donnageru. Před očima se mu mihl výjev se Shedovou hlavou, mizící jako hrůzným kouzlem, a připomněl mu, že někdo z jeho posádky k těm obětem skutečně patřil. Ale i tak ho tolik těšilo být zase pánem svého osudu, že mu to ani lítost nemohla vzít.

Zazvonil časovač, Alex vytáhl podnos s tenkým plochým chlebem. Začal ho krájet na kousky, Naomi na každý plácla trochu kaše, která skutečně vypadala jako hummus. Amos je rozděloval na talíře na stole. Holden naléval čerstvou kávu do hrnků se jménem lodi a podával je kolem. Nastala chvíle rozpaků, kdy všichni hleděli na úhledně prostřený stůl a nehýbali se, jako by se báli zkazit tu dokonalost.

Amos to vyřešil prohlášením: „Mám hlad jako vlk,“ a ztěžka žuchl na židli. „Podejte mi někdo ten pepř, jo?“

Pár minut nikdo nemluvil, všichni jen jedli. Holden si ukousl sousto chleba s hummusem a z těch silných chutí se o něj až pokoušela závrať – po tolika týdnech na nemastných neslaných proteinových tyčinkách. Pak se začal cpát tak překotně, že jeho slinné žlázy až sténaly nádhernou agónií. Zahanbeně se rozhlédl kolem stolu, ale každý se krmil právě tak hltavě, a tak nechal výchovu a slušné stolování stranou a soustředil se na jídlo. Když snědl z talíře všechno do posledního drobečku, opřel se a vzdychl. Doufal, že mu ta spokojenost vydrží co nejdéle. Alex upíjel kávu se zavřenýma očima. Amos lžící vyjídal poslední zbytky hummusu přímo z mísy. Naomi věnovala Holdenovi ospalý pohled zpod napůl přivřených víček, který mu najednou přišel šíleně sexy.

Honem ten pocit potlačil a pozvedl šálek.

„Na Kellyho mariňáky, hrdiny všechny do jednoho. Ať odpočívají v pokoji.“

„Na mariňáky,“ opakovali všichni u stolu, přiťukli si a pili.

Alex zvedl hrnek znovu a řekl: „Na Sheda.“

„Jasně, na Sheda a na ty mizery, co ho zabili, ať se smaží v pekle,“ dodal Amos tiše. „Hned vedle toho hajzla, co zničil Canty.“

U stolu zavládla zasmušilá nálada. Holden poznal, že chvíle klidu a míru odchází stejně tiše, jako se dostavila.

„Takže,“ začal, „povězte mi něco o naší nové lodi. Alexi?“

„Je to krasavice, kapitáne. Když jsme vypadli z Donnageru, hnal jsem ji skoro půl hodiny při dvanácti gé, a ona si celou dobu vrněla jako kotě. Křeslo pilota je taky náramně pohodlné.“

Holden kývl.

„Amosi? Už ses stihl kouknout do strojovny?“

„Jasně. Čistá jako sklo. Pro čuně jako já to bude nudná jízda,“ zašklebil se mechanik.

„Nudu bych si dal líbit,“ podotkl Holden. „A co ty myslíš, Naomi?“

Usmála se. „Já to tady miluju. Ty nejkrásnější sprchy, jaké jsem na lodi téhle velikosti viděla. Taky je tu úžasná ošetřovna s počítačovým systémem, který ví, jak spravit polámané mariňáky. Měli jsme ji najít dřív, než jsme se do Amose pustili sami.“

Amos si kloubem prstu poklepal na sádru.

„Ale zmákli jste to skvěle, šéfe.“

Holden si prohlédl svou čistou posádku, prohrábl si rukou vlasy a poprvé za celé týdny ji nevytáhl pokrytou mastnotou.

„Jo, sprcha, a k tomu nemuset rovnat zlomené kosti, to zní báječně. Ještě něco?“

Naomi zaklonila hlavu, oči se jí pohybovaly, jako by v duchu procházela pomyslný seznam.

„Máme plnou nádrž vody, ve vstřikovačích je dost palivových pelet, aby udržely reaktor třicet let v chodu, kuchyň je plně zásobena. Jestli tuhle loď budeš chtít vrátit námořnictvu, budeš mě asi muset svázat. Miluju ji.“

„Je to roztomilý člunek,“ shrnul to Holden s úsměvem. „Dívala ses už i na zbraně?“

„Dvě hlavně a dvacet torpéd s dlouhým doletem s vysoce účinnými plazmovými hlavicemi,“ odpověděla Naomi. „To aspoň tvrdí katalog. Nabíjejí se zvenčí, takže to nemůžu ověřit, aniž bych vylezla ven.“

„Zbraňový panel říká to samé, kapitáne,“ ozval se Alex. „Plně nabitá děla lokální obrany. Víte, až na…“

Až na tu salvu, kterou jste vypálil na chlapy, co zabili Gomeze.

„Jo, kapitáne, a když jsme ukládali Kellyho do nákladového prostoru, našla jsem tam velikou bednu s písmeny MÚV. Podle katalogu je to ‚mobilní útočná výbava‘. Přeloženo z oficiální mariňácké řeči velká bedna se zbraněmi.“

„Jo,“ kývl Alex. „Je to souprava pro osm mariňáků.“

„Fajn,“ řekl Holden. „S prvotřídním Epsteinovým pohonem máme rychlé nohy. A pokud máte pravdu ohledně zbraňového vybavení, tak máme i zuby. Teď se nabízí otázka, co s tím uděláme. Já sám se přikláním k přijetí nabídky plukovníka Johnsona, že nám poskytne útočiště. Co vy na to?“

„Já jsem pro, kapitáne,“ prohlásil Amos. „Vždycky mi přišlo, že lidi z Pásu furt přicházejí zkrátka. Klidně budu chvilku revolucionář.“

„Břemeno pozemšťana, Amosi?“ zazubila se Naomi.

„Co to ksakru má znamenat?“

„Nic, jenom si z tebe utahuju,“ odpověděla. „Mně je jasný, že se stavíš na naši stranu, abys mohl lovit ženský.“

Amos jí oplatil široký úsměv, a ještě vtípek rozvinul:

„Jo, vy děvčata máte nohy až úplně nahoru…“

„Tak to stačí.“ Holden zvedl ruku. „To máme dva hlasy pro Freda. Ještě někdo?“

Naomi se k němu přidala.

„Hlasuju pro Freda,“ řekla.

„Alexi? Co ty myslíš?“ zeptal se Holden.

Marťanský pilot se opřel na židli a poškrábal se na hlavě.

„Nemám v podstatě kam jít, tak zůstanu s vámi, lidi,“ odpověděl. „Jenom doufám, že z toho nebude další kolo, kdy nám budou říkat, co máme dělat.“

„Nebude,“ slíbil Holden. „Teď máme loď se zbraněmi, a až mě příště někdo bude do něčeho nutit, použiju je.“

Po obědě se Holden vydal na dlouhou, pomalou exkurzi po své nové lodi. Otevřel každé dveře, nakoukl do každé skříně, zkusil zapnout každý panel a přečetl si každý údaj. Postál ve strojovně u fúzního reaktoru, zavřel oči a zvykal si na jeho téměř podprahové vibrace. Kdyby se něco v reaktoru pokazilo, chtěl to ucítit v kostech, dřív než se ozve alarm. Ohmatal si všechny nástroje v dobře vybavené strojní dílně, pak vyšplhal na obytnou palubu a bloumal po kabinách pro posádku, až našel jednu, která mu vyhovovala, a rozházel v ní postel, aby bylo vidět, že je obsazená. Objevil pár kombinéz přibližně své velikosti a odnesl je do skříňky ve své nové kajutě. Podruhé se osprchoval a nechával si přitom horkou vodou rozmasírovat svaly na zádech, které měl už tři týdny jako zauzlované. Cestou zpátky do své kabiny nechal prsty volně klouzat po stěně a vnímal měkkou poddajnost protipožární pěny a ochranné sítě proti uvolňování úlomků, jimiž byly potaženy ocelové přepážky. Když dorazil zpátky ke své kabině, Amos i Alex už se také stěhovali do svých.

„Kterou kajutu si vybrala Naomi?“ zeptal se.

Amos pokrčil rameny. „Ještě je ve velíně, s něčím se tam piplá.“

Holden se rozhodl spánek odložit a vyjel výtahem – máme i výtah v kýlu do řídicí místnosti. Naomi seděla na zemi, před sebou otevřený panel a kolem sebe pečlivě rozložené stovky mrňavých součástek a drátků. Upřeně hleděla na cosi v otevřené přihrádce.

„Hele, Naomi, měla by ses vážně vyspat. Na čem to pracuješ?“

Neurčitě mu ukázala na přihrádku.

„Transpondér,“ řekla.

Holden si sedl na podlahu k ní.

„Pověz mi, jak ti můžu pomoct.“

Podala mu svůj ruční terminál; na obrazovce měla otevřené Fredovy instrukce, jak změnit signál.

„Už je to připravené. Připojila jsem konzoli na vstupní datový kanál transpondéru. Mám hotový program na přepsání původního, přesně jak nám to popsal. Stačí vložit nový kód a registraci lodi. Dala jsem tam nové jméno. To vybral Fred?“

„Ne, to jsem byl já.“

„Aha. Tak dobře. Ale…“ Její hlas se vytratil, znovu neurčitě mávla k transpondéru.

„V čem je problém?“ zeptal se Holden. „Jime, tyhle věci nejsou stavěné na to, aby se v nich někdo vrtal. Když má civilní verze tohohle zařízení podezření na nelegální zásah, roztaví se na kus silikonu. Kdo ví, jak funguje vojenská verze zabezpečení? Neshodí to magnetické pole reaktoru? Nezmění nás v supernovu?“

Obrátila se k němu.

„Všechno jsem to připravila, jen to odstartovat, ale teď nevím, jestli mám ten knoflík zmáčknout,“ řekla. „Nemáme ponětí, jaké to může mít následky.“

Holden se zvedl z podlahy a přistoupil k počítačovému panelu. Program, který Naomi pojmenovala TransOl, byl připraven ke spuštění. Vteřinu nad ním váhal, pak stiskl tlačítko Provést. Loď se nevypařila.

„Počítám, že nás Fred chce živé,“ konstatoval.

Naomi se složila na podlahu se slyšitelným dlouhým výdechem.

„Vidíš, to je důvod, proč nemůžu ničemu velet,“ pravila.

„Nerada vedeš drsné hovory, když ti chybí informace?“

„Spíš nemám sebevražedné sklony,“ odsekla a začala pomalu znovu dávat dohromady kryt transpondéru.

Holden stiskl tlačítko interkomu na stěně. „Tak, posádko, vítejte na palubě plynařské nákladní lodi jménem Rosinante.“

„Co to jméno vlastně znamená?“ zeptala se Naomi, když tlačítko pustil.

„Znamená to, že potřebujeme najít nějaké větrné mlýny,“ odpověděl jí přes rameno a zamířil k výtahu.

Výrobní a strojírenský koncern Tycho patřil k prvním významným korporacím, jež se nastěhovaly do Pásu. V raném období expanze se jeho technici a flotila lodí zmocnili malé komety a umístili ji na stabilní oběžnou dráhu, aby sloužila jako zásobárna vody – mnoho desetiletí předtím, než tahače jako Canterbury začaly vodu vozit z téměř neomezených ložisek v Saturnových prstencích. Byl to ten nejsložitější, nejobtížnější čin, jaký lidstvo do té doby na poli techniky v tom největším měřítku dokázalo – až do jejich dalšího úspěchu.

Jako přídavek totiž Tycho vestavěl do skal asteroidů Ceres a Eros mohutné zařízení pro reaktivní pohon a více než deset let pracoval na jejich roztočení. Podle původního plánu se měly stát základem soustavy měst vysoko ve Venušině atmosféře, ovšem patentová práva vyústila do změti soudních sporů, jež nyní vstupovaly do své osmé dekády. Probíhaly debaty o vesmírných výtazích pro Mars a Zemi, ale prozatím z toho nic nebylo. Zkrátka, když jste měli technicky neproveditelný záměr v Pásu a mohli jste si to dovolit, najali jste Tychona.

Stanice Tycho, ústředí společnosti v Pásu, se skládala z masivní prstencové konstrukce vybudované kolem koule o průměru půl kilometru obsahující přes pětašedesát miliónů krychlových metrů výrobních a skladových prostor. Dva obytné prstence rotující opačnými směry, jež obkružovaly kouli, poskytovaly dost místa pro patnáct tisíc pracovníků a jejich rodiny. Vrchol tovární koule byl ověnčen tuctem obřích dálkových ovladačů, které by podle vzhledu dokázaly roztrhnout vpůli těžký tahač. Spodek koule vybíhal v bachratý výstupek o průměru padesáti metrů, v němž byl umístěn fúzní reaktor a pohonný systém stejné třídy, jako mají vlajkové lodě, což z Tychona činilo nejrozměrnější pohyblivou konstrukční plošinu ve sluneční soustavě. Jednotlivé části mohutných prstenců měly otočné závěsy, umožňující místnostem přizpůsobit se směru gravitace z tahu motorů, když se prstence přestaly otáčet a stanice se přesouvala na příští pracoviště.

Holden tohle vše věděl, ale stejně se mu při prvním spatření stanice zatajil dech. Nemohla za to pouze její velikost, spíš představa, že tady žily a pracovaly čtyři generace nejchytřejších lidí ve sluneční soustavě a pomáhaly lidstvu téměř čirou silou své vůle osídlit vnější planety.

Amos vyhrkl: „Vypadá jako obří brouk.“

Holden začal něco namítat, ale Tycho skutečně připomínala jakéhosi obřího pavouka: tlusté baňaté tělo a nohy vyrůstající z vrcholku hlavy.

Alex se ozval: „Zapomeňte na stanici a koukněte támhle na to monstrum.“

V porovnání s plavidlem, které stanice stavěla, se zdála malá. Ladarové odrazy Holdenovi sdělovaly, že loď je přes dva kilometry dlouhá a na šířku má půl kilometru. Díky svému oblému, zavalitému tvaru se podobala cigaretovému nedopalku vyrobenému z oceli. Soustava nosníků odhalovala vnitřní oddělené prostory a vybavení v různých stadiích montáže, ale motory se zdály dokončené a trup v příďové oblasti už byl také smontovaný. Obrovskými bílými písmeny na něm bylo namalováno jméno Nauvoo.

„Takže mormoni poletí touhle lodí až k Tau Ceti, co?“ poznamenal Amos a dlouze hvízdl. „Chlapáci, co? Nemají žádnou záruku, že na druhým konci toho vejletu na sto let vůbec najdou planetu, která by za to stála.“

„Vypadá to, že jsou si dost jistí,“ řekl Holden. „Ostatně peníze na stavbu takové lodi si člověk nevydělá, když je pitomec. Já jim tedy přeju hodně štěstí.“

„Dostanou hvězdy,“ pravila Naomi. „Jak jim člověk nemá závidět?“

„Jejich prapravnuci možná dostanou jednu hvězdu, pokud teda neumřou hlady na oběžný dráze skály, která jim nebude k ničemu,“ mínil Amos. „Nepřehánějte to s tou velkolepostí.“

Ukázal na působivou řadu antén trčící z boku Nauvoo.

„Chcete se vsadit, že ten náš svazeček úzkej jako díra do prdele vyšel tady odsud?“

Alex přikývl. „Když chceš posílat domů zprávy ze vzdálenosti pár světelných let, potřebuješ fakt koherentní paprsek. Pravděpodobně museli ztlumit intenzitu, aby do nás nevyvrtali díru.“

Holden se zvedl z křesla kopilota a protáhl se vedle Amose.

„Alexi, zjisti, jestli nás nechají přistát.“

Přistání bylo překvapivě snadné. Staniční kontrola je nasměrovala ke kotvišti u koule, zůstala na lince a naváděla je dál dovnitř, dokud Alex nespojil vstup jejich přechodové komory s přistávacím tunelem. Kontrolní věž se ani nezmínila o skutečnosti, že na nákladní loď jsou nápadně ozbrojeni a nemají žádné nádrže na převážení stlačeného plynu. Jen dohlédla na zakotvení a popřála jim hezký den.

Holden si navlékl skafandr a rychle zaběhl do nákladového prostoru. S ostatními se setkal až před přechodovou komorou Rosinanty. Měl s sebou rozměrnou plátěnou kabelu.

„Oblečte si skafandry. To je od nynějška pro tuhle posádku standardní postup, kdykoli jsme na novém místě. A vemte si tohle.“ Vytáhl z kabely pistole a zásobníky. „Schovejte si je do boční kapsy ruksaku, jestli chcete, ale já hodlám nosit zbraň viditelně.“

Naomi se na něj zamračila.

„To je trochu… konfrontační, ne?“

„Už mě unavuje, jak se mnou pořád někdo zametá,“ prohlásil Holden. „Rosi je dobrý začátek naší nezávislosti, a já si kousek z ní beru s sebou. Nazvěte to třeba amuletem pro štěstí.“

„…si pište,“ souhlasil Amos a připnul si jednu z pistolí ke stehnu.

Alex svoji strčil do kapsy kombinézy. Naomi nakrčila nos a poslední zbraň odmítla. Holden ji tedy vrátil do tašky, v čele své posádky vstoupil do přechodové komory a spustil cyklus. Na druhé straně na ně čekal statný starší muž s tmavou pletí. Když prošli, usmál se na ně.

„Vítejte na Tychu,“ pravil Řezník z Andersonu. „Říkejte mi Frede.“

Kapitola osmnáctá: Miller

Zničení Donnageru zasáhlo Cereru, jako když kladivo udeří do gongu. Zpravodajské kanály byly zahlceny napínavými záběry z bitvy, převážně, ne-li všemi, falešnými. Šeptanda v Pásu přetékala spekulacemi o tajné flotile SVP. Šest lodí, které přemohly marťanskou vlajkovou loď, bylo oslavováno jako hrdinové a mučedníci. Objevovaly se slogany jako Dokázali jsme to jednou, dokážeme to znovu nebo Shoďte na ně pár kamenů, a to i v dočista nevinných souvislostech.

Canterbury připravila Pás o sebeuspokojení, Donnager však udělal něco horšího. Zbavil ho strachu. Obyvatelé Pásu získali nenadálé, přesvědčivé vítězství. Vše se najednou zdálo možné a naděje je zlákala.

Millera by to děsilo mnohem víc, kdyby byl střízlivý.

Jeho budík spustil už před deseti minutami. Rezavý bzukot nabýval vyšších a zase nižších harmonických frekvencí, když ho poslouchal dostatečně dlouho. Nepřetržitý stoupavý tón, pod ním tepe třepotavé bušení, pod vřískotem se dokonce skrývá měkká, tichá hudba. Iluze. Sluchové halucinace. Hlas vzdušného víru.

Láhev falešného houbového bourbonu stála na nočním stolku na místě, kde obyčejně míval karafu s vodou. Pořád v ní zbývalo na pár prstů tekutiny. Miller se na ni zamyšleně díval a představoval si, jak by chutnala na jazyku.

Na ztrátě iluzí je krásné, myslel si, že člověk přestane cokoli předstírat. Celé ty roky sám sebe přesvědčoval, jak je uznávaný, jak je ve své práci dobrý, a že všechno, co ztratil, obětoval pro dobro věci. Teď z něj tohle všechno spadlo a zůstalo jasné, nezkalené vědomí, že je fakticky alkoholik, který se v životě připravil o vše dobré, aby měl místo pro své anestetikum. Shaddidová ho považovala za trapný vtip. Pro Mussovou představoval cenu, kterou platí za to, že se nevyspala s někým, kdo se jí nezamlouval. Jediný, kdo k němu choval jistou úctu, byl Havelock, Pozemšťan. Svým způsobem teď měl klid. Mohl se přestat snažit udržet vnější dojem. Jestliže zůstane v posteli a bude poslouchat drnčení alarmu, pouze splní očekávání. Žádná škoda. Jenomže tu byla práce, a ta se musela udělat. Natáhl se a vypnul budík. Těsně předtím, než ho uťal, v bzukotu zaslechl hlas, jemný, ale naléhavý. Ženský hlas. Nerozeznal, co říká. Ale jelikož dotyčná byla jen v jeho hlavě, jistě bude mít další příležitost.

S námahou se zvedl z postele, nasál nějaký rehydratační sajrajt s analgetiky, došoural se do sprchy a vyplýtval příděl teplé vody na jeden a půl dne jenom tím, že stál a díval se, jak mu zrůžověly nohy. Oblékl si poslední čisté šaty. K snídani si dal lisovanou drožďovou tyčinku a hroznový cukr. Strčil bourbon z nočního stolku do recyklátoru, aniž by láhev dopil, jen aby si dokázal, že to ještě zvládne.

Mussová čekala u stolu. Vzhlédla, když si sedl.

„Ještě čekám na laboratoř ohledně toho znásilnění v osmnáctém,“ oznámila mu. „Slíbili výsledky do oběda.“

„Uvidíme,“ řekl Miller.

„Mám možného svědka. Dívku, která byla ten večer s obětí. Podle výpovědi odešla dřív, než k něčemu došlo, ale bezpečnostní kamery to nepotvrzují.“

„Chceš mě u výslechu?“ zeptal se.

„Ještě ne. Ale když to na ni budu chtít sehrát, přiberu tě.“

„V pořádku.“

Nedíval se za ní, když odcházela. Dlouho zíral do neurčita, pak si otevřel svůj oddíl na disku, prohlédl, co je potřeba dokončit, a začal dělat pořádek. Při práci mu paměť po miliónté přehrávala pomalý, zahanbující rozhovor s Shaddidovou a Dawesem. Máme Holdena, řekl Dawes. Vy ani nedokážete zjistit, kam zmizela vaše výstroj proti demonstrantům. Miller do těch slov šťouchal, jako když jazykem zkoumá mezeru po chybějícím zubu. Znělo to pravdivě. Pořád.

Ovšem mohla to být jen nějaká další volovina. Vykonstruovaná historka, která ho měla zdeptat. Vždyť neměli žádný důkaz, že Holden a jeho posádka přežili. Jaký důkaz by ostatně mohli mít? Donnager se vypařil a s ním všechny jeho záznamy. Musela by existovat nějaká loď, která z té bitvy unikla. Záchranný člun nebo některá z marťanských doprovodných lodí. Jenomže loď, jež by se zachránila, by se okamžitě stala miláčkem všech zpravodajských stanic a pirátského vysílání jakbysmet. Takovou věc přece nejde udržet v tajnosti.

Nebo možná ano. I když by to nebylo snadné. Zašilhal do prázdné služebny. Uvažuj. Jak bys ty ukryl loď, která přežila?

Miller vytáhl laciný navigační souřadnicový zapisovač, který si koupil před pěti lety – v jednom případu pašeráctví hrály důležitou roli přepravní doby – a vložil datum a polohu Donnageru ve chvíli zániku. Cokoli, co nepoužívá Epsteinův pohon, bude teď ještě někde venku, a válečné lodi Marsu by takové plavidlo buď vyzvedly, nebo rozmetaly; a touto dobou by z něj nezbylo víc než radiační pozadí. Tudíž, pokud mu Dawes nevěšel bulíky na nos, ta loď musela mít Epsteinův pohon. Provedl několik rychlých výpočtů. S kvalitními motory by se na Cereru dostali do měsíce. Dejme tomu za tři týdny.

Skoro deset minut se díval na údaje, ale žádný další krok ho nenapadal, a tak se zvedl, nalil si kávu a vytáhl si záznam výslechu maníka z místního personálu, který pořídili s Mussovou. Jeho obličej byl protáhlý, mrtvolný a působil neurčitě krutě. Záznamové zařízení ho nedoostřilo, obraz stále poskakoval. Mussová se ho vyptávala, co viděl, Miller se naklonil, aby si přečetl přepis odpovědí, a hledal nesprávně rozpoznaná slova. O třicet vteřin později chlap řekl ta běhna a přepis uváděl doběhnout. Miller to opravil, ale myšlenkami byl daleko.

Daného dne na Cereře jistě přistálo osm až devět set lodí. Dejme tomu tisíc. Když vezmeme v úvahu pár dní plus minus kolem třítýdenní značky, dostaneme nějaké čtyři tisíce položek. Pěkná otrava, jistě, ale není to nemožné. Ganymedes, to bude další taková mrcha. Při tom jeho zemědělství zaručeně nakládají pár stovek lodí denně. Ale nepřidá to víc než dvojnásobek práce. Pak tu je Eros. Tycho. Pallas. Kolik lodí za den asi přistává na Palladě?

Propásl skoro dvě minuty záznamu. Začal znovu, tentokrát se nutil dávat pozor, a o půl hodiny později se vzdal.

Vezměme deset nejrušnějších přístavů a interval dvou dnů před a po předpokládaném datu přistání lodě s Epsteinovým pohonem, která vyrazila v příslušnou dobu z místa, kde skonal Donnager, a dostaneme nějakých dvacet osm tisíc záznamů o přistání. Ovšem mohl by seznam zúžit, když vyloučí stanice a přístavy, které provozuje přímo armáda Marsu, a výzkumné stanice, kde žijí téměř výlučně lidé z vnitřních planet. Jak dlouho by mu tedy trvalo prověřit všechny záznamy o přistání – když budeme na chvíli předstírat, že by byl takový blbec? Dejme tomu sto osmnáct dní – pokud by nejedl ani nespal. Kdyby pracoval deset hodin denně, nic víc, zvládl by to do roka.

Ale ne. Jsou způsoby, jak to zúžit. Hledal jen lodě s Epsteinovým pohonem. Ve většině přístavů bude převažovat lokální provoz. Plazmový pohon prospektorských a kurýrních lodí. Ekonomika vesmírných letů vyžadovala pro dlouhé lety relativně rozměrné lodi, kterých bylo potřeba poměrně málo. Takže počet snížíme dejme tomu o tři čtvrtiny, a jsme zase na nějakých čtyřech tisících. Pořád stovky hodin práce, ale kdyby ho ještě napadl nějaký další filtr, který by mu poskytl ty nejpodezřelejší… Například kdyby dotyčná loď neměla před zkázou Donnageru žádný letový plán.

Protokol žádosti o přístavní záznamy byl prastarý, nepříjemný a lehce se lišil od Erota po Ganymeda k Palladě a tak dál. Miller přiřadil požadavky k sedmi různým případům včetně jednoho vychladlého, měsíc starého, jehož se účastnil jen jako konzultant. Přístavní deníky byly veřejně přístupné, takže ani nepotřeboval status detektiva, aby svou činnost skryl. S trochou štěstí nebude Shaddidová sledovat, jestli se snad nešťourá v tak snadno dostupných informacích. A i kdyby, třeba dostane své odpovědi dřív, než na něj přijde.

Nikdy nevíš, jestli máš špetku štěstí, dokud to nezkusíš. Kromě toho zrovna neměl co ztratit.

Když se mu na terminálu otevřelo spojení s laboratoří, málem nadskočil leknutím. Laborantka byla šedovlasá žena s nepřirozeně mladou tváří.

„Millere? Je tam s tebou Mussová?“

„Není,“ odpověděl. „Právě vyslýchá.“

Byl si dost jistý, že tak mu to řekla. Laborantka pokrčila rameny.

„No, neozývá se mi. Chtěla jsem vám říct, že máme shodu v tom případu znásilnění, co jste poslali. Nebyl to její přítel. Udělal to její šéf.“

Miller kývl. „Požádali jste o zatykač?“

„Jo,“ přisvědčila. „Už je to v záznamu.“

Miller si to vytáhl: Star Helix jménem stanice Ceres povoluje a nařizuje zadržení Immanuela Corvuse Dowda ve věci posouzení narušení bezpečnosti číslo 4949231. Digitální podpis soudce byl vyveden zeleně. Miller se pomalu usmál.

„Díky,“ řekl.

Cestou od stanice se ho kdosi z mravnostního zeptal, kam jde. Odpověděl, že na oběd.

Účetní sdružení Arranha mělo kanceláře v pěkné části vládní čtvrti v sektoru sedm. Nebylo to právě místo, kam by Miller běžně zavítal, ale zatykač platil na celé stanici. Miller se vydal k sekretářce v recepci, pohledné ženě z Pásu s vyšitým paprskovým vzorem na vestě, a vysvětlil, že potřebuje mluvit s Immanuelem Corvusem Dowdem. Sekretářčina tmavě hnědá pleť nabyla popelavého odstínu. Miller ustoupil, aby nepřekážel ve dveřích, ale držel se nablízku.

O dvacet minut později prošel předními dveřmi postarší muž v pěkném obleku, zastavil se před Millerem a změřil si ho od hlavy k patě. „Detektiv Miller?“ oslovil ho.

„Vy budete Dowdův právník,“ pravil Miller vesele.

„To jsem, a rád bych…“

„To jistě,“ přerušil ho Miller. „Pusťme se do toho.“

Kancelář byla čistá a jednoduše zařízená, s modrými stěnami, osvětlenými zevnitř. Dowd seděl u stolu. Byl dost mladý, aby pořád vypadal arogantně, ale už dost starý, aby byl vyděšen. Miller mu pokývl.

„Vy jste Immanuel Corvus Dowd?“ zeptal se.

„Než budete pokračovat, detektive,“ ozval se právník, „můj klient se účastní vyjednávání na vysoké úrovni. Jeho klientela zahrnuje významné osobnosti s velkým vlivem v záležitostech současné války. Než vznesete jakékoli obvinění, měl byste si být vědom, že mohu a budu prověřovat všechno, co jste udělal, a najde-li se jediná chyba, poženu vás k odpovědnosti.“

„Pane Dowde,“ řekl Miller. „To, co s vámi hodlám udělat, je jediný světlý bod dnešního dne. Kdybyste měl v úmyslu bránit se zatčení, velmi bych to ocenil.“

„Harry?“ Dowd se obrátil k právníkovi. Hlas se mu trochu lámal.

Právník zavrtěl hlavou.

Později, v policejním vozíku, si dal Miller na čas. Dowd v poutech, vzadu, kde ho mohl vidět každý, kdo šel kolem, byl potichu. Miller vytáhl příruční terminál, zaznamenal čas zatčení, námitky právníka a pár dalších drobností. Mladá žena v profesionálním kostýmu ze smetanově zbarveného lněného materiálu zaváhala u dveří účtárny. Miller ji nepoznával; neměla s případem znásilnění nic společného; alespoň ne s tím, na němž pracoval. Její tvář měla chladný bojovný výraz. Otočil se, natáhl krk, aby viděl na Dowda, jak se zahanbeně odvrací. Žena přenesla pohled na Millera. Jedenkrát pokývla. Děkuju.

Oplatil jí pokývnutí. Jenom dělám svou práci.

Prošla dveřmi.

O dvě hodiny později Miller dokončil papírování a poslal Dowda do cely.

O tři a půl hodiny později dorazil první přístavní deník, který si vyžádal.

O pět hodin později se na Cereře zhroutila vláda.

Na policejní stanici vládlo ticho, přestože byla plná lidí. Detektivové a vyšetřovatelé, pochůzkáři a úředníci, výše i níže postavení, všichni se shromáždili před Shaddidovou. Stála na pódiu, vlasy přísně stažené dozadu. Měla uniformu Star Helixu, ale hodnost z ní odstranila. Hlas se jí chvěl.

„Už jste to všichni slyšeli, ale od této chvíle je to oficiální. Spojené národy na základě požadavku Marsu stahují svůj dohled a… ochranu stanice Cerery. Jde o mírovou změnu, nikoli o puč. Zopakuji to. Není to puč. Země se odtud stahuje, my na to nijak netlačíme.“

„To je volovina, pane!“ vykřikl kdosi. Shaddidová zvedla ruku.

„Bude kolem toho spousta řečí,“ řekla. „Od vás je ale nechci slyšet. Na začátku příští směny pronese guvernér formální oznámení a dozvíme se víc podrobností. Smlouva Star Helixu prozatím zůstává v platnosti. V této chvíli je sestavována dočasná vláda z místních představitelů obchodu a odborů. Stále jsme na Cereře zákon, a já od vás očekávám patřičné chování. Všichni se dostavíte do práce podle rozvrhu. Přijdete včas. Budete jednat profesionálně a v rámci svých kompetencí.“

Miller se ohlédl na Mussovou. Jeho parťačka měla vlasy ještě rozcuchané, jak spala. Pro ně oba se právě blížila půlnoc.

„Nějaké otázky?“ Kapitánčin hlas naznačoval, že by žádné být neměly.

Kdo bude Star Helix platit? napadlo Millera. Jaké zákony budeme prosazovat? Co se asi na Zemi dozvěděli, že jim připadá moudré vycouvat z největšího přístavu v Pásu?

Kdo teď povede mírová jednání?

Mussová si všimla jeho pohledu a usmála se.

„Pěkně nás vyšplouchli, řekl bych,“ poznamenal.

„Muselo na to dojít,“ přisvědčila. „Už půjdu. Musím se někde zastavit.“

„Nahoře u jádra?“

Mussová neodpověděla, protože ani nemusela. Na Cereře už nebyl zákon. Byla tu jen policie. Miller zamířil ke svému doupěti. Stanice hučela, kámen pod nohama mu vibroval od nesčetných kotevních svorek, reaktorů, trubek recyklátorů a vzduchotechniky. Kámen byl živý, a on zapomněl na ty drobné projevy, jež to dokazovaly. Žilo tu šest miliónů lidí, všichni dýchali tento vzduch. Méně než v průměrně velkém městě na Zemi. Uvažoval, jak moc jsou postradatelní.

Skutečně to došlo tak daleko, že jsou vnitřní planety ochotné ztratit tak důležitou stanici? Zdálo se, že ano, jestliže Země Cereru opouští. Ujme se jí Spolek vnějších planet, ať už o to stojí, nebo ne. Mocenské vakuum bude příliš velké. Potom Mars prohlásí, že šlo o puč SVP. Pak… Copak? Obsadí nás a vyhlásí stanné právo? To by byl ještě příznivý vývoj. Nebo nás nukleárními zbraněmi rozmetá na prach? Nějak tomu nemohl uvěřit. Ve hře bylo příliš mnoho peněz. Samotné přístavní poplatky by uživily malý stát. A Shaddidová s Dawesem, ačkoli se mu to příčilo, měli pravdu. Ceres se smlouvou se Zemí byla nejlepším základem pro vyjednání míru.

Byl snad na Zemi někdo, komu se ten mír příčil? Někdo nebo něco dost mocného, aby to pohnulo fosilní byrokracií Spojených národů a přimělo je k akci?

„Na co se to dívám, Julie?“ oslovil prázdný vzduch. „Cos to tam venku viděla, že to stojí za vzájemné zničení Marsu a Pásu?“

Stanice si pro sebe hučela a bzučela, vydávala nepřetržitý zvuk, příliš tichý na to, aby v něm slyšel hlasy.

Mussová ráno nepřišla do práce, ale na terminálu od ní měl vzkaz, že se opozdí. ‚Úklid‘, znělo její vysvětlení.

Při zběžném pohledu se na policejní stanici nic nezměnilo. Titíž lidé přicházeli na tatáž místa, aby dělali tutéž práci. Ne, tak tomu nebylo. Stanice se zdála nabitá energií. Lidé se smáli, vtipkovali, šaškovali. Byla to manická nálada, strach propasírovaný sítem normálnosti. To nevydrží.

Představovali to jediné, co Cereru dělilo od anarchie. Oni byli zákon. To, jestli šest miliónů lidí přežije a žádný šílenec násilím neotevře přechodové komory nebo neotráví recyklátory, záviselo na nějakých třiceti tisících policistů. Jako byl on. Možná by se měl vzchopit, aby dostál svým povinnostem jako ostatní. Popravdě ho však ta představa unavovala.

Shaddidová prošla kolem něj a poklepala mu na rameno. Vzdychl, zvedl se ze židle a následoval ji. Dawes byl zase v její kanceláři. Vypadal nevyspale a otřeseně. Miller mu pokývl na pozdrav. Shaddidová si založila ruce, její oči byly mírnější a méně obviňující, než byl zvyklý.

„Tohle bude drsné,“ začala. „Čelíme něčemu horšímu než všechno, s čím jsme až dosud měli co do činění. Potřebuju tým, kterému bych mohla svěřit svůj život. Mimořádné okolnosti. Rozumíte?“

„Jasně,“ odvětil. „Chápu. Přestanu chlastat, dám se do kupy.“

„Millere. Nejste v jádru špatný chlap. Býval jste skvělý policajt. Ale já vám nedůvěřuju, a nemáme už čas začínat znovu,“ pravila Shaddidová nejmírnějším hlasem, jaký od ní kdy slyšel. „Jste propuštěn.“

Kapitola devatenáctá: Holden

Fred je vítal sám, s otevřenou náručí a vřelým úsměvem na široké tváři. Nestály za ním žádné stráže se samopaly. Holden mu potřásl rukou a začal se smát. Fred se usmíval a tvářil se poněkud zmateně, ale svou dlaň držel v jeho sevření a čekal, až mu Holden vysvětlí, co je tady tak legračního.

„Omlouvám se, ale asi nemáte ponětí, jak je to příjemné,“ řekl konečně Holden. „Tohle je doslova poprvé za víc než měsíc, kdy vystupuju z lodi, aniž by za mnou vybouchla.“

Fred se teď rozesmál s ním, poctivým smíchem, který vycházel až z břicha.

Po chvilce prohlásil: „Tady jste v bezpečí. Jsme ta nejchráněnější stanice mezi vnějšími planetami.“

„Protože patříte k SVP?“ zeptal se Holden.

Fred zakroutil hlavou.

„Ne. Platíme politikům na Zemi a Marsu takové příspěvky, že by se i Hilton začervenal. Kdyby nás někdo vyhodil do povětří, polovina osazenstva Spojených národů a celý Marťanský kongres by okamžitě volali po krvi. To je ten problém politiky. Vaši nepřátelé jsou často vašimi spojenci. A naopak.“

Frek pokynul ke dveřím za sebou a naznačil, že ho mají následovat. Byla to krátká cesta, ale v polovině se náhle objevila gravitace, jako by se na ně střemhlav vrhla. Holden se zapotácel. Fred se zatvářil zahanbeně.

„Omlouvám se. Měl jsem vás varovat. Oblast středu má nulové gé. Když se poprvé přesunete do rotační gravitace prstence, může to působit nepříjemně.“

„Jsem v pořádku,“ ujistil ho Holden. Naomin krátký úsměv se rozhodl považovat za výplod své představivosti.

O chvíli později se před nimi dveře výtahu otevřely do široké chodby s kobercem na podlaze a bledě zelenými stěnami. Zavanulo to uklidňující vůní čisticích prostředků a čerstvého lepidla na koberce. Holden by se nedivil, kdyby zjistil, že sem záměrně vhánějí ‚pach nové stanice‘. Dveře v chodbě byly z napodobeniny dřeva, což se dalo poznat jedině podle toho, že na pravé by nikdo neměl dost peněz. Holden byl ze své posádky skoro jistě jediný, kdo vyrostl v domě s opravdovým dřevěným nábytkem. Amos pocházel z Baltimoru. Tam neviděli skutečný strom už přes sto let.

Holden si sundal přilbu a obrátil se ke své posádce, aby jim doporučil totéž, ale všichni už měli přilby dole. Amos si obhlédl chodbu a hvízdl.

„Slušnej bejvák, Frede,“ prohlásil.

„Pojďte, ubytuju vás.“ Fred je vedl chodbou a v chůzi přitom povídal. „Stanice Tycho prodělala za uplynulých sto let mnoho přestaveb a modernizací, jak jste nejspíš uhodli, ale základy se příliš nezměnily. Zaprvé už původní návrh je jedinečný; Malthus Tycho byl technický génius. Teď společnost vede jeho vnuk Bredon. Momentálně na stanici není, odletěl na Měsíc vyjednávat novou velkou zakázku.“

Holden poznamenal: „Zdá se, že už i tak máte plné ruce práce s tou obludou zaparkovanou tam venku. A ke všemu ještě válka.“

Minula je skupina lidí v různobarevných kombinézách, zabraných do živého hovoru. Chodba byla tak prostorná, že se vůbec nemuseli vyhýbat. Fred jim pokynul na pozdrav.

„Právě končí první směna, takže je tu značný provoz,“ vysvětlil. „Vlastně už je na čase začít svolávat do nové práce. Nauvoo je téměř hotová. Za šest měsíců se začnou naloďovat kolonisté. Vždycky musíme mít předem naplánovaný další projekt. Tycho spotřebuje na svůj provoz jedenáct miliónů UN dolarů denně, ať za ten den něco vyděláme, nebo ne. Někdy je to docela oříšek. A ta válka… no, doufáme, že se přežene.“

„A teď přijímáte uprchlíky. To pro vás není zrovna výhodné,“ mínil Holden.

Fred se jen zasmál. „Čtyři lidé navíc, to nás hned tak nepoloží.“

Holden se zastavil, čímž přiměl ostatní, aby se také zarazili. Fred ušel ještě pár kroků, než to postřehl, načež se otočil a udiveně se na ně podíval.

„Uhýbáte,“ řekl Holden. „Nemáme nic cenného kromě ukradené marťanské lodi za pár miliard dolarů. Všichni si myslí, že jsme mrtví. Jakýkoli výběr z našich kont to ovšem pokazí, a já zkrátka nežiju ve vesmíru, kam zničehonic vlítne bohatý strýček a z čiré dobroty srdce všechno napraví. Takže nám prozraďte, proč s námi tak riskujete, nebo se vrátíme na loď a zkusíme se protlouct jako piráti.“

„Metla Marťanského obchodního loďstva, tak nám budou říkat,“ zavrčel Amos za ním. Znělo to potěšeně.

Fred zvedl ruce. V očích měl tvrdý výraz, ale také kus pobavené úcty. „Žádné postranní úmysly, máte mé slovo,“ prohlásil. „Jste ozbrojeni a staniční bezpečnost vám povolí nosit zbraně, kamkoli se vám zlíbí. To by vás už samo o sobě mohlo přesvědčit, že s vámi nehraju žádnou nečestnou hru. Ale dovolte mi, abych vás nejdřív ubytoval, a pak si teprve promluvíme, ano?“

Holden se nepohnul z místa. Minula je další skupina vracejících se dělníků, ti se na ně zvědavě zahleděli. Kdosi z hloučku zavolal: „Všechno v pořádku, Frede?“

Fred kývl a netrpělivě na ně mávl. „Pojďte aspoň z té chodby.“

„Nevybalíme si, dokud nedostaneme nějaké odpovědi,“ opáčil Holden.

„Dobře. Už jsme skoro tady.“ Fred vykročil o něco svižněji. Zastavil se u malého výklenku s dvojími dveřmi. Jedny z nich otevřel protažením karty zámkem a zavedl čtveřici do prostorného apartmá s velkým obývacím pokojem a spoustou míst k sedění.

„Koupelna je tamhle vlevo vzadu. Ložnice napravo. Tady máte i kuchyňku,“ ukazoval svým hostům.

Holden si sedl do masivního křesla z napodobeniny kůže a sklopil si jeho opěradlo dozadu. V kapse u područky objevil dálkové ovládání. Usoudil, že patří k působivě rozměrné obrazovce, zabírající téměř celou stěnu. Naomi s Amosem se usadili na pohovce, která ladila s jeho křeslem, Alex se rozvalil v křesle pro dva, vyvedeném v kontrastní krémové barvě.

„Pohodlné?“ Fred si vzal židli od stolu pro šest a sedl si naproti Holdenovi.

„V pořádku,“ odvětil Holden nejistě. „Na mé lodi je báječný kávovar.“

„Předpokládám, že úplatky tady nepomůžou. Cítíte se pohodlně? Máme pro vás dva byty, oba v podstatě jako tenhle, i když ten druhý má dvě místnosti. Nebyl jsem si jistý, jak máte v úmyslu spát…“ Fred se rozpačitě odmlčel.

„Nebojte se, šéfe, můžete spát se mnou,“ mrkl Amos na Naomi.

Naomi se jen slabě pousmála.

„Dobrá, Frede, už jsme pryč z ulice,“ řekla. „Teď odpovězte na kapitánovy otázky.“

Fred přikývl, pak se postavil a odkašlal si. Zdálo se, jako by si v duchu něco znovu probíral. Když promluvil, jeho maska pro běžné rozhovory byla ta tam. V jeho hlase se objevil tón vážné autority.

„Válka Pásu s Marsem je sebevražda. I kdyby se ozbrojil kdejaký prospektor a kupčík, co hopsá od skály ke skále, stejně bychom se nemohli rovnat marťanské flotile. Pár bychom jich dostali za pomoci triků a sebevražedných misí. Mars by pak třeba shodil nukleární nálože na některou naši stanici, aby ukázal, že to myslí vážně. My bychom zase mohli připevnit chemické rakety na pár stovek balvanů o velikosti lehátek a udělat Marťanům v jejich dómech Armagedon…“

Odmlčel se, jako by hledal slova, pak se znovu posadil na svou židli.

„Všichni, kdo volají po válce, tohle ignorují, i když je to jasné jak facka. Každý, kdo nežije na vesmírné lodi, je zranitelný. Tycho, Eros, Pallas, Ceres. Stanice se nemohou vyhnout letícím střelám. A my zase při tolika nepřátelských obyvatelích tam dole v gravitační studni nepotřebujeme nijak zvlášť přesně mířit. Einstein měl pravdu. Příští válka se bude bojovat kamením. Jenže Pás má kameny, které změní povrch Marsu v moře taveniny.

Prozatím se ještě všichni chovají slušně a pálí jen proti lodím. Velice korektní. Ale dříve či později jedna či druhá strana bude okolnostmi donucena k nějakému zoufalému činu.“

Holden se naklonil dopředu, hladký povrch jeho skafandru na koženkovém křesle směšně zavrzal. Nikdo se nezasmál.

„Souhlasím,“ řekl. „Co to má společného s námi?“

„Už bylo prolito příliš mnoho krve,“ odpověděl Fred.

Shed, pomyslel si Holden a bezděčně zkřivil tvář.

„Canterbury,“ pokračoval Fred. „Donnager. Lidé na ty lodi hned tak nezapomenou. Ani na tisíce nevinných lidí.“

„Vypadá to, že jste právě škrtl obě možnosti, šéfe,“ ozval se Alex. „Ani válka, ani mír.“

„Existuje třetí alternativa. Civilizovaná společnost zná způsoby, jak se s podobnými situacemi vypořádat,“ pravil Fred. „Soudní proces.“

Amos si hlasitě odfrkl. Holden se sám stěží ubránil úsměvu.

„To si děláte prdel?“ zeptal se Amos. „Jak ksakru chcete postavit před soud neviditelnou marťanskou loď? To se budeme všech lodí se stealth technologií vyptávat, kde v tu dobu poletovaly, a ověřovat jejich alibi?“

Fred zvedl ruku.

„Přestaňte uvažovat o zničení Canterbury jako o válečném aktu,“ řekl. „Byl to zločin. Momentálně lidé reagují přehnaně, ale jakmile se všechno usadí, zchladnou. Lidé na obou stranách uvidí, kam tato cesta vede, a budou hledat nějakou jinou. Máme určité časové okno, kdy příčetné síly mohou vyšetřovat okolnosti, vyjednávat o jurisdikci a obvinit pachatele, na němž se obě strany shodnou. Soud. Jediný závěr, který nezahrnuje milióny mrtvých a zhroucení infrastruktury.“

Holden pokrčil rameny; gesto, které v těžkém skafandru téměř nebylo vidět. „Tak tedy ta záležitost půjde k soudu. Stále ještě jste mi neodpověděl na otázku.“

Fred ukázal na Holdena, pak postupně na každého z jeho posádky.

„Vy jste náš skrytý trumf. Vy čtyři jste očití svědkové zničení obou lodí. Až dojde k soudnímu přelíčení, budu potřebovat vás a vaše svědectví. Mám dostatečně velký vliv prostřednictvím našich politických kontaktů, ale vy mi můžete koupit místo přímo u stolu. Vznikne úplně nový systém smluv mezi Pásem a vnitřními planetami. Během několika měsíců můžeme dokázat, co jsem ve svých snech vídal až po mnoha desetiletích.“

„A vy tedy chcete využít naší ceny jako svědků, abyste se protlačil do procesu a upravil smlouvy tak, jak je chcete mít,“ pravil Holden.

„Ano. A jsem ochoten poskytnout vám ochranu, útočiště a zdroje své stanice, jak dlouho bude potřeba.“

Holden se zhluboka nadechl, zvedl se a začal si rozepínat skafandr.

„Jo, fajn,“ prohlásil. „Tohle zní dost vypočítavě, abych tomu uvěřil. Pojďme se ubytovat.“

Naomi zpívala karaoke. Při pouhém pomyšlení na to se Holdenovi točila hlava. Naomi. Karaoke. I po tom všem, co se jim stalo za poslední měsíc, mu Naomi na jevišti s mikrofonem v jedné ruce a jakýmsi fialovým martini ve druhé vyřvávající hněvivý Pásový punk skupiny Plesnivé filtry připadala jako to nejdivnější, co v životě spatřil. Skončila, za skrovného potlesku a tu a tam hvízdnutí se nejistě odpotácela z jeviště a klesla do boxu naproti němu.

Zvedla svůj drink, dobrou polovinu přitom vyšplíchla na stůl a druhou hodila do sebe.

„Co tomu říkáš?“ zeptala se a současně mávala na barmana, aby jí donesl další pití.

„Bylo to děsné,“ odpověděl Holden.

„Ne, vážně.“

„Bylo to jedno z nejhroznějších provedení jedné z nejohavnějších písní, jakou jsem kdy slyšel.“

Naomi potřásla hlavou a popuzeně na něj zafrkala. Tmavé vlasy jí padly do tváře, a když jí barman podal další jasně barevné martini, mařily veškeré její pokusy napít se. Nakonec vlasy chytila a držela si je při pití v chumlu nad hlavou. „Ty to nechápeš,“ vysvětlovala. „To má být ohavné. V tom to vězí.“

„Potom tedy šlo o nejlepší verzi té písně, jakou jsem kdy slyšel,“ opravil se Holden.

„To máš sakra pravdu.“ Naomi se rozhlédla kolem. „Kde je Amos a Alex?“

„Amos narazil na něco, co patrně bude nejdražší šlapka, jakou jsem kdy viděl. Alex vzadu hraje šipky. Prohlašoval cosi o úžasných schopnostech Marťanů v šipkách. Předpokládám, že ho zabijou a vyhodí z přechodové komory.“

Na jevišti se objevil další zpěvák a broukal jakousi vietnamskou baladu. Naomi ho chvilku sledovala a upíjela, pak řekla: „Možná bychom ho měli jít zachránit.“

„Koho?“

„Alexe. Proč by Amos potřeboval zachraňovat?“

„Protože vím docela jistě, že té nákladné šlapce řekl, že má k dispozici Fredův účet.“

„Takže vzhůru na záchrannou výpravu. Můžeme zvládnout oba.“ Naomi dopila zbytek koktejlu. „Já ovšem potřebuju víc pohonných hmot.“

Začala znovu mávat na barmana, ale Holden jí chytil ruku a přidržel ji na stole.

„Třeba bychom si měli dát chvíli pauzu,“ navrhl.

Obličejem se jí mihl hněv, stejně prudký jako krátký. Odtáhla ruku.

„Pauzu si dej ty. Mně právě odstřelili pod zadkem dvě lodi, přišla jsem o spoustu přátel a strávila jsem tři týdny mrtvé doby letem sem. Takže ne. Dám si další drink a pak si zase zazpívám. Diváci mě milují,“ prohlásila Naomi.

„Co ta záchranná výprava?“

„Marná snaha. Amos bude zavražděn vesmírnými šlapkami, ale aspoň zemře tak, jak žil.“

Odstrčila se od stolu, hrábla po svém martini na baru a vyrazila k pódiu. Holden ji vyprovodil pohledem, pak dopil skotskou, kterou si poslední dvě hodiny šetřil, a zvedl se.

Na krátkou chvíli měl představu, jak spolu oba vrávorají do pokoje a padnou na postel. Ráno by sám sebe nenáviděl, že využil příležitosti, ale stejně by to udělal. Naomi na něj hleděla z pódia; uvědomil si, že na ni civěl. Trochu jí zamával a zamířil ke dveřím. Společnost mu dělali jen duchové – Ade, kapitán McDowell, Gomez, Kelly a Shed.

Byt byl pohodlný, obrovský a depresivní. Vydržel ležet na lůžku necelých pět minut, a už byl zase vzhůru a venku ze dveří. Pochodoval asi půl hodiny chodbou, nacházel velké křižovatky, jež vedly k dalším částem prstence. Objevil obchod s elektronikou, čajovnu a cosi, z čeho se po bližším prozkoumání vyklubal velice drahý bordel. Odmítl videokatalog služeb, který mu nabídla recepční, a znovu vyšel ven. Zauvažoval, jestli je tam uvnitř Amos.

Byl zhruba v půlce chodby, kterou ještě neznal, když ho minul malý hlouček dospívajících dívek. Podle obličejů jim mohlo být tak čtrnáct, ale už byly vysoké jako on. Ztichly, když kolem nich prošel, propukly v smích, když byl za nimi, a spěchaly pryč. Tycho, to bylo město a on se náhle cítil velice jako cizinec. Nevěděl, kam se vydat a co dělat.

Nijak ho nepřekvapilo, když při svém bloumání vzhlédl a zjistil, že došel k výtahu do doků. Stiskl tlačítko a vlezl dovnitř. Právě včas si vzpomněl, že si má zapnout magnety v botách, aby ho náhlá ztráta gravitace nevyhodila vzhůru.

Přestože tu loď měl teprve tři týdny, vstoupit zpátky na palubu Rosinanty mu připadalo jako vrátit se domů. Pomocí jemných doteků vyšplhal po žebříku do kokpitu. Přitáhl se ke křeslu kopilota, připoutal se a zavřel oči.

Na lodi panovalo ticho. S vypnutým reaktorem a bez posádky na palubě se tu nic ani nepohnulo. Ohebná vstupní chodbička, jež Rosi spojovala s dokem, přenášela na loď jen velice málo vibrací. Holden se mohl se zavřenýma očima jen vznášet v popruzích a vzdálit se ode všeho kolem.

Mohlo by mu to přinést klid, jenomže v posledním měsíci pokaždé, když zavřel oči, viděl před sebou Ade, jak na něj mrká a jako blednoucí přízrak se mění v prach. Hlas, který slyšel v hlavě, patřil McDowellovi, jak se snažil do poslední vteřiny zachránit loď. Přemítal, jestli se ho budou držet po zbytek života, jestli budou přicházet a trápit ho v každé chvíli klidu.

Vzpomínal si na staré mazáky ze své služby u flotily. Šedivé veterány, kteří dokázali tvrdě spát dva metry od kamarádů hulákajících při pokeru nebo sledovali video se zvukem vytočeným na maximum. Tehdy si myslel, že jde o naučené chování, že se jejich těla přizpůsobila, aby měla dostatek odpočinku v prostředí, kde neexistovaly chvíle nečinnosti. Teď ho napadlo, že ti veteráni možná dávali hluku přednost. Že tím možná zaháněli své ztracené přátele. Třeba se po odsloužených dvaceti letech vraceli domů a nespali už vůbec. Otevřel oči a zahleděl se na zelené světélko na pilotní desce.

Bylo to jediné světlo v místnosti a neosvětlovalo nic. V jeho pomalém zhasínání a rozsvěcení bylo cosi uklidňujícího. Tichý tep lodního srdce.

Řekl si, že Fred měl pravdu; soud bylo to pravé, v co mohli doufat. Ale stejně zatoužil vidět tu neviditelnou loď v Alexových mířidlech. Přál si, aby její neznámá posádka prožila ten strašlivý okamžik, kdy všechna obrana selhala, torpéda do nich za vteřinu narazí a nic je nezastaví.

Chtěl, aby naposled vydechli strachem, tak jak to slyšel v Adeině mikrofonu.

Na chvíli nahradil přízraky ve své hlavě zuřivými představami pomsty. Když přestaly účinkovat, přeplul dolů na palubu posádky, připoutal se ke svému lůžku a pokusil se usnout. Rosinante mu zpívala ukolébavku vzduchových recyklátorů a mlčení.

Kapitola dvacátá: Miller

Miller seděl v otevřené kavárně, tunel se nad ním široce rozevíral. Na veřejných prostranstvích rostla vysoká bledá tráva a strop zářil jasně bíle. Stanice Ceres přišla o své ukotvení. Orbitální mechanika a setrvačnost ji fyzicky držely na původním místě, ale změnil se její příběh. Obranný systém zůstal týž, tahové napětí přístavních protinárazových vrat také. Pomíjivý štít politického postavení byl vše, co ztratili, ten však znamenal všechno.

Miller se sehnul a upil kávy.

Na ulici si hrály děti. Myslel na ně jako na děti, i když si vzpomínal, že sám sebe v tom věku považoval za dospělého. Patnáct, šestnáct let. Měly pásky SVP. Chlapci hovořili hlučnými, rozhněvanými hlasy o tyranii a svobodě. Dívky sledovaly, jak se hoši naparují. Prastará živočišná hra, stejná, ať se odehrávala na roztočené skále uprostřed vakua, nebo v šimpanzí rezervaci o velikosti poštovní známky někde na Zemi. Dokonce i v Pásu mládí přináší nezranitelnost, nesmrtelnost a neotřesitelné přesvědčení, že pro tebe bude všechno jinak. Fyzikální zákony si dají pauzu, střely minou, vzduch nikdy se sykotem neunikne do prázdna. Možná se to stane jiným lidem – záplatovaným bojovým lodím SVP, vodním tahačům, marťanským bitevníkům, Scopuli, Canterbury, Donnageru, stovce dalších lodí, které byly zničeny v drobných přestřelkách od chvíle, kdy se celá soustava stala bojištěm – ale ne vám. A když má mládí dost štěstí a přežije svůj optimismus, vše, co – třeba Millerovi – zbývá, je trocha strachu, špetka závisti a pocit nesmírné křehkosti života. Ale momentálně měl na účtu tříměsíční odstupné, spoustu volného času, a káva nebyla špatná.

„Ještě nějaké přání, pane?“ zeptal se číšník. Nevypadal o nic starší než ty děti na trávníku. Miller zavrtěl hlavou.

Uplynulo pět dní, co Star Helix vypověděl smlouvu. Guvernér byl pryč, proklouzl ven, ještě než se novina všeobecně rozšířila. Spolek vnějších planet oficiálně oznámil připojení Cerery k území spravovanému SVP a nikdo neprotestoval. Miller strávil první den své nezaměstnanosti opilý, ale ta pitka měla podivně formální průběh. Uchýlil se k láhvi, protože to bylo po ruce, protože takové věci člověk dělá, když přijde o práci, která ho dělala tím, čím je.

Druhého dne si odbyl kocovinu. Třetí den se nudil. Po celé stanici bezpečnostní síly předváděly přesně to, co čekal: preventivní opatření k udržení klidu. Těch pár politických shromáždění a protestů bylo velmi rychle a tvrdě ukončeno a obyvatelé Cerery se o to moc nestarali. Sledovali své monitory a válku na nich. Několik málo místních, kteří bez obvinění skončili zmlácení za mřížemi, bylo pod rozlišovací úrovní. A Miller nebyl za žádného z nich zodpovědný.

Čtvrtého dne si zkontroloval terminál a zjistil, že dostal 80 procent požadovaných přístavních záznamů, než mu Shaddidová odřízla přístup. Přes tisíc vstupů, z nichž kterýkoli může představovat jediné vodítko k nalezení Julie. Až dosud nebyly proti Cereře vypuštěny žádné marťanské nukleární zbraně. Neobjevily se žádné požadavky kapitulace. Nevylodily se žádné vojenské oddíly. To vše se mohlo v jediném okamžiku změnit, ale dokud k tomu nedošlo, Miller popíjel kávu a probíral se lodními záznamy, patnáct minut na jeden. Odhadl, že pokud byl Holden na poslední lodi v jeho seznamu, najde ho asi za šest týdnů.

Na Palladě přistála v daném časovém okně Adrianopole, loď třetí prospektorské generace. Miller prověřil registraci, znovu ho znechutilo, jak málo informací tu je v porovnání s databázemi ostrahy. Majitel Strego Anthony Abramowitz. Osm předvolání kvůli nedostatkům v údržbě, zákaz přistání z Erotu a Cerery pro ohrožení bezpečnosti přístavu. Nějaká nehoda na sebe nejspíš nedá dlouho čekat, ale letový plán se zdál legitimní a historie lodi sahala dost hluboko, aby nebudila podezření. Miller údaje vymazal.

Další v pořadí, Badass Motherfucker, tahač putující v trojúhelníku mezi Měsícem, Ganymedem a Pásem. Jako majitel uvedena korporace MYOFB se sídlem na Měsíci. Dotazem na veřejnou databázi Ganymedu vyšlo najevo, že loď opustila přístav v udanou dobu, jen se neobtěžovala s vyplňováním letového plánu. Miller klepl nehtem na obrazovku. To by nebyl právě šťastný způsob, jak si zachovat nenápadnost. Kdokoli s úřední mocí by je mohl pěkně zbuzerovat už jen pro to potěšení. Smazal záznam.

Terminál mu zacinkal. Přišla nová zpráva. Miller ji otevřel. Jedna z dívek v parčíku zaječela, ostatní se smály. Kolem prolétl vrabec, křídla se mu třepotala v neustálém vánku vzduchových recyklátorů.

Havelock vypadal lépe, než když pobýval na Cereře. Šťastněji. Zmizely tmavé kruhy pod očima, rysy tváře mu nepatrně změkly, jako by mu snaha osvědčit se v Pásu nějak změnila kosti, a teď se zase vracel do normálu.

„Millere!“ promluvil. „Slyšel jsem, že Země Cereru odřízla, ještě než mi došla tvoje zpráva. Smůla. Je mi líto, že tě Shaddidová vyrazila. Mezi námi, je to nabubřelá blbka. Proslýchá se, že Země dělá všechno možné, jen aby se udržela mimo konflikt, včetně toho, že se vzdává každé stanice, která by se mohla stát předmětem sporu. Víš, jak to chodí. Když máš z jedné strany pitbula a z druhé rotvajlera, tak radši honem upustíš řízek.“

Miller se uchechtl.

„Podepsal jsem to u Protogenu, což je něco jako soukromá armáda velké společnosti. Ale plat stojí za trochu toho šaškování v rámci jejich velikášství. Sídlo majitele má být na Ganymedu, jenomže s tím, co se teď kolem děje, kdo ví, jak to nakonec dopadne. Vyšlo najevo, že Protogen má tréninkovou základnu v Pásu. Jakživ jsem o tom neslyšel, ale podle všeho to má být parádní tělocvična. Vím, že právě nabírají, a rád bych za tebe ztratil slovo. Dej mi vědět a já tě spojím s náborářem, aby ses dostal z té zatracené skály.“

Havelock se usmál.

„Opatruj se, parťáku,“ řekl. „Zůstaň ve spojení.“

Protogen. Pinkwater. AI Abbiq. Malé oddíly ochranky, které meziplanetární korporace používaly jako soukromé armády nebo podle potřeby pronajímaly jako žoldnéře. AnnanSec měla smlouvu na Palladě, už celá léta, ale sídlo na Marsu. SVP pravděpodobně také nabíral, ale jeho nejspíš chtít nebude.

Už mnoho let nehledal práci. Předpokládal, že to už má za sebou, že umře v zaměstnání u bezpečnosti stanice Cerery. Teď, když ho o to okolnosti připravily, měl divný pocit nejistoty. Jako ta chvilka mezi dopadem rány a začátkem bolesti. Potřeboval si najít novou práci. Potřeboval víc než vyměňovat si zprávy s bývalými parťáky. Existovaly agentury pro zaměstnávání. Na Cereře se našly bary, které zaměstnávaly bývalé policajty jako vyhazovače. Existovaly šedé trhy, které zaměstnaly kohokoli schopného dodat jim punc legálnosti.

Poslední, co by dávalo smysl, bylo jen tak posedávat, civět na děvčata v parku a sledovat vodítka v případu, kterým se ani neměl zabývat.

Dagon přistál na Cereře těsně před intervalem příletů. Majetek společnosti Glapion Collective, což byla jedna z fasád SVP, tím si byl jistý. To by docela sedělo. Jenže letový plán byl zařazen jen pár hodin po zničení Donnageru, a výstupní záznam z Io vypadal věrohodně. Miller ho přesunul do souboru k lodím, které si zaslouží podrobnější zkoumání. Rosinante, majetek Silencieux Courant Holdings z Měsíce, byla plynařská nákladní loď, která přistála na stanici Tycho pár hodin před koncem časového okna. Silencieux Courant byla středně velká korporace bez zřejmých vazeb na SVP a letový plán z Pallady působil přijatelně. Miller položil prst na tlačítko ‚vymazať, ale pak se zarazil. Opřel se.

Proč by plynový tahač letěl z Pallady na Tychona? Obě stanice plyn spotřebovávaly. Letět od zákazníka k zákazníkovi bez zastávky na čerpání uprostřed byl dobrý způsob, jak si nevydělat na přístavní poplatky. Poslal požadavek na sdělení letového plánu Rosinanty před přistáním na Palladě, ať už předtím byla kdekoli, a čekal. Pokud je záznam uložen někde v paměti na Cereře, neměla by odpověď trvat déle než minutu či dvě. Avizovaný čas odpovědi byl hodinu a půl, což znamenalo, že požadavek byl předán přístavnímu systému na Palladě. Nebyl v lokální záloze.

Miller si pohladil bradu; pětidenní strniště už se blížilo počátkům plnovousu. Začal se usmívat. Zadal hledání jména Rosinante. Doslova to znamenalo ‚už ne tažný kůň‘ a první odkaz byl na koně dona Quijota.

„Jsi to ty, Holdene?“ zeptal se Miller obrazovky. „Jedeš na turnaj s větrnými mlýny?“

„Pane?“ ozval se číšník, ale Miller ho mávnutím poslal pryč.

Stále mu zbývaly stovky záznamů, které musel prohlédnout, a tucty ve složce k podrobnějšímu prozkoumání. Miller je nechal být, hleděl na záznam z Tychona, jako by pouhou silou vůle mohl přimět terminál k zobrazení více údajů. Pak si pomalu otevřel vzkaz od Havelocka, klepl na odpověď a zahleděl se do černé tečky kamery terminálu.

„Nazdar, parťáku,“ řekl. „Díky za nabídku. Možná tě vezmu za slovo, ale než se odhodlám ke skoku, musím se trochu protáhnout. Ovšem kdybys mi chtěl prokázat službu… Potřebuju sledovat jednu loď a mám k dispozici jenom veřejné databáze, a k tomu Ceres možná už je ve válce s Marsem. Kdo ví? Prostě, kdybys mohl zběžně pohlídat její letové plány, dej mi vědět, když se něco objeví… Někdy ti koupím pití.“

Odmlčel se. Musel to nějak zakončit.

„Opatruj se, parťáku.“

Zkontroloval zprávu před odesláním. Na obrazovce vypadal unaveně, úsměv trochu nucený, hlas o něco vyšší, než ho slyšel v hlavě. Ale řekl, co chtěl říct. Odeslal zprávu.

Na tohle se teď musel omezit. Žádný přístup k informacím, zabavená služební zbraň – i když měl ve svém doupěti ještě pár tajných skrýší – a peníze docházejí. Musel si hledat boční cestičky, prosit o laskavosti ve věcech, které by jinak byly rutinní záležitost, snažit se přechytračit systém, aby získal kousíček informace. Byl policajt, a udělali z něj myš. Ale stejně, říkal si, když tu tak seděl na židli, na myš je to docela slušný výkon.

Od středu otáčení k němu dolehl zvuk výbuchu, ozvaly se zvýšené, zlobné hlasy. Děti v parku ustaly ve svých hrách na doktora a jen zíraly. Miller se zvedl. Viděl kouř, ale žádné plameny. Zvedl se vítr, jak staniční vzduchové čističe zvýšily výkon, aby vysály ze vzduchu částečky prachu; takže senzory zřejmě neusoudily, že hrozí nebezpečí rozdmýchání požáru. Zazněly tři výstřely, rychle jeden za druhým, hlasy se spojily v hrubé skandování. Miller nerozeznával slova, ale rytmus mu řekl všechno, co potřeboval vědět. Žádná pohroma, žádný požár ani napadení. Jenom pouliční nepokoje.

Děti se vydaly směrem k pozdvižení. Miller jednu dívku chytil za loket. Určitě jí nebylo víc než šestnáct, oči měla téměř černé a obličej ve tvaru srdce.

„Nechoď tam,“ řekl jí. „Seber kamarády a běžte na opačnou stranu.“

Dívka se podívala na něj, na jeho ruku na své paži, pak ke vzdálenému zdroji rozruchu.

„Nebudeš tam nic platná,“ pokračoval.

Vyškubla se mu.

„Můžu to zkusit, jasný?“ štěkla. „Podna intentar, víš.“ Taky bys mohl.

„Já už to dělal.“ Miller strčil terminál do pouzdra a šel pryč. Za ním hluk vzbouření narůstal. Ale policie se o to jistě postará.

Během následujících čtrnácti hodin přinesla staniční síť zprávy o pěti výtržnostech s drobnými škodami na zařízení. Kdosi, o kom dosud neslyšel, ohlásil třífázový zákaz vycházení; lidé, kteří se nacházeli mimo své obydlí více než dvě hodiny před začátkem své směny a po jejím skončení, měli být zatčeni. Ten, kdo to tu momentálně měl na povel, si očividně myslel, že může zavřít šest miliónů lidí, a dopracovat se tak stability a klidu. Miller zauvažoval, co si o tom asi myslí Shaddidová.

Mimo Cereru se věci vyvíjely nepříznivě. Astronomické laboratoře pro výzkum hlubokého vesmíru na Tritonu obsadila banda prospektorů sympatizujících s SVP. Otočili anténní systém a vysílali polohu každé marťanské lodi v soustavě spolu s obrazy povrchu Marsu ve vysokém rozlišení, až po lidi v dómech, kteří se opalují v parcích nahoře bez. Povídalo se, že ke stanici letí řada nukleárních torpéd a antény se do týdne promění v zářící prach. Země zrychlovala své hlemýždí tempo, společnosti se základnami na Zemi a Měsíci se stahovaly dolů do gravitační studně. Ne všechny, dokonce ani ne polovina, nicméně dost na to, aby se dal přečíst vzkaz Pozemšťanů: S námi nepočítejte. Mars apeloval na solidaritu; Pás volal po spravedlnosti – nebo, častěji, posílal kolébku lidstva do hajzlu.

Věci se ještě nevymkly kontrole, ale spěly k tomu. Ještě pár incidentů a už nebude záležet na tom, jak to všechno začalo, ani na tom, oč původně šlo. Marsu bylo jasné, že Pás nemůže zvítězit, Pás věděl, že nemá co ztratit. Tohle byl recept na smrt v měřítku, jaké lidstvo dosud nezažilo.

A podobně jako stanice Ceres ani Miller s tím nemohl nic dělat. Mohl však najít Jamese Holdena, zjistit, co se stalo Scopuli, a sledovat svá vodítka až k Julii Maové. Byl detektiv. Tohle byla jeho práce.

Když se v doupěti balil a vyhazoval smetí a krámy, jež se tu za desetiletí nahromadily, hovořil s ní. Snažil se vysvětlit, proč se všeho vzdal, aby ji našel. Potom, co objevil Rosinantu, se stěží mohl vyhnout výrazu donkichotský.

Jeho imaginární Julie se smála nebo byla dojata. Považovala ho za smutného, ubohého mužíčka, protože nejlepší smysl života, jaký dokázal najít, bylo pátrání po ní. Vynadala mu, že je nástrojem jejích rodičů. Vzlykala a objala ho. Seděla s ním v jakési téměř nepředstavitelné hale, odkud se mohli dívat na hvězdy.

Všechno, co měl, se mu vešlo do tašky přes rameno. Dvě sady oblečení, doklady, terminál. Obrázek Candace z minulých, šťastnějších dob. Kopie výtisku Juliina případu, kterou si udělal, než mu Shaddidová vymazala účet, včetně tří fotek. Napadlo ho, že jeho život by měl vydat na víc, a pak změnil názor. Takhle to bylo správně.

Poslední den bez ohledu na zákaz vycházení strávil toulkami po stanici, loučil se s pár lidmi, které možná bude postrádat – nebo třeba oni jeho. K jeho údivu ho Mussová, na kterou narazil v policejním baru, kde vládla nepříjemná, napjatá atmosféra, objala, až ho zabolela žebra, a skutečně zaslzela.

Zamluvil si let na Tycho. Stálo ho to čtvrtinu zbývajících peněz. Nikoli poprvé ho napadlo, že musí Julii najít hezky rychle, nebo si musí najít práci, aby se mohl věnovat pátrání. Ale zatím k tomu nedošlo a vesmír už nebyl tak stabilní, aby si někdo mohl dělat dlouhodobé plány, jedině snad jako černý humor.

Jako by mu to chtěl potvrdit, terminál mu zazvonil, právě když stál ve frontě na palubu transportní lodi. „Ahoj, parťáku,“ řekl Havelock. „Ohledně té službičky. Něco mám. Tvůj balíček právě podal letový plán na Eros. Posílám ti veřejně přístupné informace. Sehnal bych ti podrobnosti, jenomže v Protogenu nás drží zkrátka. Zmínil jsem se o tobě náborářce a zdálo se, že by měla zájem. Takže dej vědět, jo? Brzy nashle.“

Eros.

No paráda.

Miller pokývl ženě za sebou, vystoupil z řady a zamířil k pokladně. Než otevřeli, slyšel poslední výzvu k nástupu k letu na Tycho. Vrátil lístek, dostal zpátky symbolickou sumu, načež utratil třetinu ze zbývajících peněz na účtu za lístek na Eros. No co, mohlo to být horší. Mohl už být na cestě, než dostal zprávu. Musel to brát jako kliku, ne jako smůlu.

Potvrzení o rezervaci připomínalo zvuk trianglu při jemném úderu.

„Doufám, že se nepletu,“ řekl Julii. „Jestli tam Holden nebude, budu se cítit jako pěkný pitomec.“

V jeho představách se teskně pousmála.

Život je risk, řekla mu.

Kapitola dvacátá první: Holden

Lodi byly malé. Prostor vždycky představoval luxus, a dokonce i na lodích jako Donnager byly chodby a obytné místnosti stísněné a nepohodlné. Na Rosinante mohl Holden rozpažit, aniž by se dotkl stěn, jedině v jídelně a v nákladovém prostoru. Člověk, který se létáním živil, nemohl trpět klaustrofobií, ale i ten nejotrlejší prospektor z Pásu rozpoznal zvyšující se napětí, když byl dlouho uvězněn na lodi. Šlo o dávnou stresovou reakci zvířete v pasti, podvědomé pochopení, že doslova není kam jít – nikam, kam bys nedohlédl z místa, kde právě stojíš. Dostat se v přístavu ven z lodi znamenalo náhlou úlevu, jež někdy hraničila s opojením.

Často z toho vznikaly pitky.

Jako všichni profesionální astronauti i Holden někdy po dlouhém letu končil opilý do bezvědomí. Nejednou zabloudil do bordelu a odešel, až když ho vyhodili s vyprázdněným kontem, rozbolavěním v oblasti třísel a vysušeného jako saharská poušť. Takže když se Amos připotácel do svého pokoje po třech dnech na stanici, věděl Holden přesně, jak se mohutný mechanik cítí.

Seděli právě s Alexem na pohovce a sledovali zpravodajství. Dva odborní komentátoři probírali činy Pásu a používali výrazy jako zločinný, teroristé, sabotáže. Marťané byli ‚mírotvůrci‘. Přirozeně šlo o marťanský zpravodajský kanál. Amos si odfrkl a zhroutil se na pohovku. Holden ztlumil zvuk.

„Užil sis dovolenku na břehu, námořníku?“ zazubil se.

„Už nikdy nebudu pít,“ zasténal Amos.

„Naomi přinese jídlo z toho suši baru,“ řekl Alex. „Výtečnou syrovou rybku obalenou ve falešných mořských řasách.“

Amos jen znovu zasténal.

„To od tebe není pěkné, Alexi,“ mínil Holden. „Nech jeho játra umřít v klidu.“

Dveře obydlí odjely stranou, vstoupila Naomi se sloupkem bílých krabiček.

„Nese se jídlo!“ oznámila. Alex pozotvíral všechny krabice a začal vytahovat a rozdávat talířky na jedno použití.

„Vždycky když je na tobě řada, přineseš lososí rolky. To prozrazuje nedostatek představivosti,“ pravil Holden a nakládal si pokrm na talíř.

„Mám lososa ráda,“ odsekla Naomi.

V místnosti se rozhostilo ticho, všichni se pustili do jídla. Jediným zvukem bylo jemné klepání plastových jídelních tyčinek a vlhké pleskání, jak si každý namáčel sousta do wasabi nebo sójové omáčky. Když všechno snědli, Holden si protřel oči, které mu slzely a pálily, opřel se na židli a naklonil si ji dozadu. Amos se jednou tyčinkou poškrábal pod sádrou na noze.

„Tahle věc se vám fakt povedla,“ prohlásil. „Momentálně je to asi jedinej kousek na těle, co mě nebolí.“

Naomi sebrala dálkové ovládání z Holdenova místa na pohovce a znovu zapnula zvuk. Přepínala na různé kanály. Alex zavřel oči a složil se do křesla pro dva, sepjal a propletl si prsty na břiše a spokojeně vzdychl. Holden zčistajasna dostal na svou posádku nesmyslnou zlost, že jsou tak v pohodě.

„Nemáte už dost toho, jak jen vyjídáme Freda?“ zeptal se. „Já tedy ano.“

„O čem to ksakru mluvíš?“ Amos potřásl hlavou. „Já teprve začal.“

„Chci říct,“ pokračoval Holden, „jak dlouho budeme trčet tady na Tychonu, pít a chodit za kurvama a jíst suši na Fredův účet?“

„Tak dlouho, jak to jen půjde?“ navrhl Alex.

„Ty máš nějaký lepší nápad?“ zeptala se Naomi.

„Nemám žádný konkrétní plán, jenom chci zpátky do hry. Když jsme sem dorazili, měli jsme v sobě spoustu spravedlivého hněvu a snů o pomstě, a teď, o pár píchaček a kocovin později, se chováme, jako by se nic nestalo.“

„Hm, jenže pomsta, to chce někoho, komu se můžem pomstít, kapitáne,“ poznamenal Alex. „Jestli sis nevšiml, tak v té oblasti něco postrádáme.“

„Ta loď je někde venku. Lidi, co nařídili tu střelbu, taky,“ prohlásil Holden.

„Takže,“ promluvil pomalu Alex, „odstartujem a budeme poletovat ve spirále, až na ně narazíme?“

Naomi se zasmála a hodila po něm balíček se sójovou omáčkou.

„Nevím, co budeme dělat,“ řekl Holden. „Ale když tady mám sedět, zatímco lidi, co zničili naši loď, dál provádějí to, co provádějí, dovádí mě to k šílenství.“

„Jsme tady tři dny,“ podotkla Naomi. „Zasloužíme si pohodlné postele a slušné jídlo a možnost upustit trochu páry. Nesnaž se v nás probudit výčitky svědomí.“

„Kromě toho Fred prohlašoval, že ty vrahy dostaneme u soudu,“ ozval se Amos.

„Pokud k nějakému soudu dojde,“ namítl Holden. „Pokud. A nedojde k tomu celé měsíce, možná roky. A Fred zkoumá ty smlouvy. Amnestie, to bude další prostředek vyjednávání, ne?“

„Souhlasils přece s jeho podmínkami, Jime,“ pravila Naomi. „Změnils názor?“

„Jestliže Fred chtěl svědectví výměnou za to, že nás tady nechá vydechnout a dát se dohromady, bylo to levné. To neznamená, že podle mě soud všechno napraví nebo že se nechám odsunout stranou, dokud nezačne.“

Gestem ukázal na pohovku z napodobeniny kůže a obrovskou obrazovku.

„Kromě toho, tohle může být i vězení. Je náramně hezké, ale dokud Fred drží peněženku, jako by nás vlastnil. Nepleťte se.“

Naomi svraštila čelo, v očích se jí objevil vážný výraz.

„Tak jaké máme možnosti, pane?“ zeptala se. „Máme odejít?“

Holden si založil ruce a v mysli si znovu obracel všechno, co právě vyslovil, jako by to slyšel poprvé. Když se něco řekne nahlas, hned je to jakoby jasnější.

„Myslím, že bychom si mohli najít práci,“ začal. „Máme dobrou loď. Co je důležitější, je pěkně záludná. Je rychlá. Můžeme letět s vypnutým transpondérem, když bude třeba. Ve válce spousta lidí potřebuje něco přestěhovat z jednoho místa na druhé. Aspoň bychom měli co dělat, zatímco budeme čekat na Fredův soud, a taky je to příležitost vydělat si nějaké peníze a nebýt závislí na jeho milodarech. A když budeme poletovat z místa na místo, můžeme mít oči a uši otevřené. Nikdy nevíme, co můžeme objevit. Mimochodem, jak dlouho vy tři vydržíte dělat staniční krysy?“

Nastala chvíle ticha.

„Já asi tak… týden?“ ozval se Amos.

„To není špatnej nápad, kapitáne,“ kývl Alex.

„Je to tvoje rozhodnutí, kapitáne,“ řekla Naomi. „Zůstanu s tebou. Líbí se mi nápad, jak přijít k vlastním penězům. Jen doufám, že zas tak moc nespěcháme. Vážně by se mi hodilo pár dní dovolené.“

Holden tleskl rukama a vyskočil na nohy. „Nemáme naspěch,“ přisvědčil. „Když máme plán, je to hned něco jiného. Odpočinek si víc vychutnám, když vím, že skončí.“

Alex s Amosem se zvedli oba současně a vykročili ke dveřím. Alex vyhrál v šipkách pár dolarů, a teď se s Amosem pokoušeli proměnit je ve víc peněz u stolků s karetními hrami.

„Nečekej na mě,“ řekl Amos Naomi. „Dneska určitě budu mít štěstí.“

Odešli a Holden se vydal do kuchyňky uvařit kávu. Naomi šla za ním.

„Ještě jedna věc,“ ozvala se.

Holden roztrhl balíček s kávou, místnůstku naplnila silná vůně.

„Sem s tím,“ vybídl ji.

„Fred se postaral o všechno ohledně Kellyho těla. Nechá ho uložené tady, dokud nebudeme moct se vším vyjít na veřejnost. Potom ho pošle zpátky na Mars.“

Holden naplnil kávovar vodou z kohoutku a zapnul stroj. Kávovar začal vydávat tiché bublavé zvuky.

„Dobře. Poručík Kelly si zaslouží všechnu úctu a důstojnost, jaké mu můžeme poskytnout.“

„Přivedlo mě to k úvahám o té paměťové kostce. Nedokázala jsem se do ní nabourat. Je to nějaké vojenské superšifrování, ze kterého mě hned rozbolí hlava. Tak…“

„Jen to řekni,“ podmračil se Holden.

„Chtěla bych ji dát Fredovi. Vím, že je to risk. Nemáme ponětí, co na ní je, a Fred přes veškerou pohostinnost a okouzlující chování pořád patří k SVP. Ale taky dlouho zastával vysoký post v armádě Spojených národů. A tady na stanici má skvělý mozkový trust. Třeba to rozluští.“

Holden se krátce zamyslel, pak přikývl.

„Dobře, dej mi chvilku. Rád bych věděl, co se Yaová pokoušela z té lodi získat, ale…“

„Jo.“

Zatímco se vařila káva, zavládlo mezi nimi přátelské mlčení. Když byla hotová, Holden ji nalil do dvou šálků a jeden podal Naomi.

„Kapitáne,“ začala, načež se odmlčela. „Jime. Jako tvůj zástupce jsem byla pěkně otravná. Po osmdesát procent té doby jsem byla dokonale vyděšená a ve stresu.“

„Podařilo se ti to skvěle zamaskovat,“ pochválil ji.

Naomi tu lichotku odmávla.

„Každopádně jsem na tebe občas tlačila, i když jsem ti spíš měla dát pokoj.“

„Nic moc se nestalo.“

„Dobře, nech mě domluvit,“ pokračovala. „Víš, odvedl jsi úžasnou práci, žes nás udržel naživu. Přiměl jsi nás, abychom se soustředili na řešení svých problémů, místo abychom se litovali. Všechny jsi udržel na oběžné dráze kolem sebe. Ne každý tohle dokáže, já určitě ne, a tu stabilitu potřebujeme.“

Holden pocítil nával hrdosti. Neočekával to a nedůvěřoval tomu, ale stejně to bylo příjemné.

„Děkuju ti,“ řekl.

„Nemůžu mluvit za Amose a Alexe, ale já mám v úmyslu táhnout to s tebou dál. Nejsi kapitán jenom proto, že McDowell zahynul. Ty jsi náš kapitán, pokud se mě týče. Já jen abys to věděl.“

Sklopila pohled a začervenala se, jako by se právě k něčemu přiznala. A možná že přiznala.

„Budu se snažit vás nezklamat,“ zamumlal.

„Cením si toho, pane.“

Kancelář Freda Johnsona se podobala svému obyvateli: velká, impozantní a překypující věcmi, které bylo potřeba udělat. Mohla mít tak dva a půl čtverečního metru, takže byla větší než kterákoli jednotlivá místnost na Rosinante. Stůl byl vyroben ze skutečného dřeva, vypadal nejméně stoletý a voněl po citrónovém oleji. Holden seděl v křesle jen nepatrně nižším než Fredovo a rozhlížel se po hromadách pořadačů a papírů, pokrývajících každou rovnou plochu.

Fred pro něj poslal, a po jeho příchodu strávil deset minut telefonováním. Ať už hovořil o čemkoli, znělo to technicky. Holden předpokládal, že se to týká obrovské generační lodi venku. Nijak mu nevadilo, že si ho Fred nevšímá, protože celou stěnu za ním tvořila zatraceně dokonalá obrazovka s vysokým rozlišením, jež se tvářila jako okno. Předváděla působivý pohled na Nauvoo, jak se vlivem otáčení stanice vzdaluje. Fred mu výhled pokazil, když položil telefon.

„Omlouvám se,“ přivítal ho. „Systém pro udržení atmosféry je od samého začátku úplná noční můra. Když se chystáš používat přes sto let jedině ten vzduch, který vezeš s sebou, tolerance ztrát je… přísněji hlídaná. Občas je obtížné vyložit zákazníkovi důležitost jemných detailů.“

„Já si vychutnával výhled,“ ukázal Holden na obrazovku.

„Začíná mi dělat starosti, jestli tuhle zakázku zvládneme v termínu.“

„Proč?“ Fred si povzdechl a opřel se na židli, opěradlo zaskřípalo.

„Za to může válka mezi Marsem a Pásem.“

„Takže nedostatek materiálu?“

„Nejen to. Pirátská vysílání, která prohlašují, že mluví za SVP, vyvolávají totální šílenství. Prospektoři z Pásu s podomácku vyrobenými torpédomety pálí na marťanské válečné lodi. Pochopitelně jsou vzápětí smeteni, ale tu a tam některé z torpéd zasáhne cíl a zabije pár Marťanů.“

„Což znamená, že Mars teď radši začíná pálit jako první.“

Fred přikývl, vstal a začal pochodovat po místnosti.

„A pak i počestní občané s legitimním posláním dostávají strach vyjít z domu,“ pokračoval. „Tento měsíc jsme měli přes tucet zpožděných dodávek a já se obávám, že zpoždění se brzy změní ve zrušení.“

„Totiž, přemýšlel jsem o tom samém,“ ozval se Holden.

Fred jako by ho neslyšel.

„Býval jsem na můstku,“ řekl. „Blíží se k tobě neznámá loď, a jak se rozhodneš? Nikomu se nechce stisknout ten knoflík. Díval jsem se, jak se ta loď pořád zvětšuje a zvětšuje, a držel jsem prst na spoušti. Pamatuju si, jak jsem je v duchu prosil, aby zastavili.“

Holden na to neříkal nic. Také to viděl. Nebylo o čem mluvit. Fred nechal ticho chvíli viset ve vzduchu, pak potřásl hlavou a narovnal se.

„Chci vás požádat o laskavost.“

„Kdykoli, Frede. Však už jste zaplatil dost,“ odpověděl Holden.

„Potřeboval bych si půjčit vaši loď.“

„Rosi?“ vyhrkl Holden. „Proč?“

„Musím nechat něco vyzvednout a doručit sem, a k tomu potřebuju loď, která umí zůstat potichu a v případě potřeby proletět mimo marťanské hlídkové lodi.“

„Rosinante rozhodně je ta správná loď, ale to není odpověď na mou otázku. Proč?“

Fred se k němu otočil zády a zahleděl se na vyhlídkovou obrazovku. Příď Nauvoo právě mizela v dálce. Vyhlídka se vrátila k plochému, černému nekonečnu, tečkovanému hvězdami.

„Potřebuji někoho přivézt z Erota,“ odpověděl. „Někoho významného. Mám lidi, kteří to zvládnou, ale z lodí máme jen lehké nákladní čluny a pár malých raketoplánů. Nic, co by tu cestu zvládlo dostatečně rychle a mělo přitom šanci uletět, kdyby nastaly potíže.“

„Má ta osoba jméno? Totiž, pořád tvrdíte, že nechcete bojovat, ale druhá unikátní vlastnost mé lodi je, že tady jako jediná má děla. Jsem si jist, že SVP má dlouhý seznam věcí, které chce rozstřílet.“

„Nedůvěřujete mi.“

„Ne.“

Fred se otočil zpátky a sevřel opěradlo židle. Klouby mu zbělely. Holden zauvažoval, jestli nezašel příliš daleko.

„Koukněte,“ řekl rychle, „vykládáte pěkně o míru a soudech a tak. Nehlásíte se k pirátským vysílačům. Máte krásnou stanici plnou báječných lidí. Mám veškeré důvody věřit, že jste takový, jak se prezentujete. Ale jsme tu už tři dny, a poprvé mi říkáte něco o svých plánech, když si chcete vypůjčit mou loď na tajnou misi. Lituju. Jestliže se mám stát účastníkem, chci přístup k informacím, žádné tajnosti. I kdybych věděl s naprostou jistotou, což nevím, že máte jen a jedině dobré úmysly, stejně bych se nechtěl podílet na nějakých hrách na špióny.“

Fred na něj pár vteřin upíral zrak, pak obešel židli a sedl si. Holden zjistil, že si neklidně poklepává prsty na stehno, a vůlí se donutil přestat. Fredovy oči zalétly k jeho ruce a zase zpátky. Dál se na něj upřeně díval.

Holden si odkašlal.

„Hele, vy jste tady velký šéf. I kdybych nevěděl, kým jste býval, stejně byste mě dost děsil, tak to nemusíte nijak dokazovat. Ale i když jsem dostatečně vyděšený, v tomhle neustoupím.“

Fredův smích, ve který tak trochu doufal, se nedostavil. Holden se pokusil polknout, aniž by to bylo slyšet.

„Vsadil bych se, že každý kapitán, pod nímž jste sloužil, vás považoval za pěknou osinu v zadku,“ promluvil konečně Fred.

„Myslím, že moje záznamy to jasně dokazují,“ odvětil Holden, pokoušeje se skrýt úlevu.

„Potřebuju zaletět na Erota, najít tam muže jménem Lionel Polanski a dopravit ho zpátky na Tycho.“

„To obnáší jenom týden, když si pospíšíme,“ spočítal Holden z hlavy.

„Ten úkol ovšem poněkud komplikuje skutečnost, že Lionel vlastně neexistuje.“

„No, dobře. Teď jsem zmatený,“ souhlasil Holden.

„Chtěl jste do hry?“ ucedil Fred s tichou zuřivostí. „Tak jste ve hře. Lionel Polanski existuje jen na papíře a vlastní věci, které Tycho vlastnit nechce. Včetně kurýrní lodi jménem Scopuli.“

Holden se naklonil dopředu, ve tváři zaujatý výraz.

„Máte mou plnou pozornost,“ prohlásil.

„Tento neexistující majitel Scopuli se zaregistroval v noclehárně na jedné z mizerných úrovní na Erotu. Právě jsme dostali zprávu. Musíme pracovat s předpokladem, že ten, kdo si ten pokoj pronajal, je důvěrně obeznámen s naším podnikáním, potřebuje pomoc a nemůže o ni otevřeně požádat.“

„Můžeme vyrazit do hodiny,“ zareagoval Holden bez dechu.

Fred zvedl ruce v gestu, které by bylo typické pro člověka z Pásu spíš než pro Pozemšťana.

„Kdy,“ zeptal se, „jsme došli k závěru, že letíte vy?“

„Nepůjčím nikomu svou loď, ale rozhodně se nechám najmout. Už jsem se svou posádkou hovořil o hledání práce. Najměte nás. Odečtěte si, co vám přijde přiměřené, za služby, které jste nám už poskytl.“

„Ne,“ zamítl to Fred. „Já vás potřebuju.“

„Nepotřebujete nás,“ odporoval mu Holden, „ale naše výpovědi. A my tady nehodláme sedět rok nebo dva, než tam venku zvítězí zdravý rozum. Nahrajeme svá svědectví, sepíšeme místopřísežná prohlášení, jaká budete chtít, abychom prokázali jejich autenticitu, ale stejně si tak či onak najdeme práci. Aspoň z toho můžete mít nějaký prospěch.“

„Ne,“ opakoval Fred. „Jste pro mě příliš cenní, než abych riskoval vaše životy.“

„Co když přihodím tu paměťovou kostku, kterou chtěla stopit kapitánka Donnageru?“

Ticho se vrátilo, tentokrát však znělo jinak.

„Podívejte,“ naléhal Holden. „Potřebujete loď jako Rosi. Já ji mám. Potřebujete do ní posádku. Tu mám taky. A jste zvědavý, co je na té kostce, úplně stejně jako já.“

„Nelíbí se mi to riziko.“

„Druhá možnost je strčit nás do vězení a lodi se zmocnit. To taky obnáší jisté riziko.“

Fred se zasmál a Holden se trochu uvolnil.

„Pořád máte tentýž problém, který vás přivedl k nám,“ řekl Fred. „Vaše loď vypadá jako bitevní, bez ohledu na to, co tvrdí váš transpondér.“

Holden vyskočil a sebral z Fredova stolu list papíru. Začal na něj psát perem, které vytrhl z ozdobné soupravy.

„Myslel jsem na to. Máte tady patřičné výrobní kapacity. A my máme být lehký nákladní člun s plynem. Takže…,“ nakreslil hrubý náčrt lodi, „… přivaříme k trupu po obou stranách pár nádrží na stlačený plyn. Tím taky zakryjeme hlavně. Dáme tomu nový nátěr. Přidáme pár výčnělků, narušíme linii trupu a zmateme software na rozpoznávání lodí podle tvaru. Bude to vypadat děsně a totálně to zmrví aerodynamiku, ale beztak se v dohledné době nikam do atmosféry nechystáme. Budeme budit dojem, že letíme v něčem, co ve spěchu splácalo dohromady pár lidí z Pásu.“

Podal nákres Fredovi. Ten konečně doopravdy propukl v smích, ať už nad jeho kreslířským nadáním, nebo nad absurditou celé záležitosti.

„Piráty byste tímhle parádně zaskočili,“ prohlásil. „Když to takhle udělám, vy s vaší posádkou mi nahrajete své výpovědi a najdete si nezávislého smluvního partnera pro záležitosti, jako je cesta na Eros, a vrátíte se, až vás o to požádám, když začnou mírová jednání.“

„Ano.“

„Vyhrazuji si právo na přednostní nabídku vůči komukoli, kdo by vás najal. Žádné smlouvy bez mé protinabídky.“

Holden napřáhl ruku, Fred mu s ní potřásl.

„S vámi se skvěle obchoduje, Frede.“

Když Holden opouštěl jeho kancelář, Fred už žhavil linku do strojní dílny. Holden vytáhl svůj přenosný terminál a zavolal Naomi.

„Jo,“ ozvala se.

„Sbalte se, mládeži. Letíme na Eros.“

Kapitola dvacátá druhá: Miller

Loď hromadné dopravy k Erotu byla malá, laciná a přecpaná. Vzduchové recyklátory vydávaly pach průmyslových modelů s dlouhou životností, jaký si Miller spojoval se sklady, obzvlášť sklady pohonných hmot. Osvětlení obstarávaly laciné LEDky zbarvené dorůžova, což mělo lichotit pleti, ale místo toho pod nimi každý připomínal nedovařené hovězí. Nebyly tu oddělené kabiny, jen řady a řady laminátových křesílek a dvě dlouhé stěny s lehátky po pěti nad sebou, kde se cestující mohli střídat. Miller ještě nikdy necestoval nejlevnější třídou, ale věděl, jak to tu funguje. Kdyby došlo ke rvačce, piloti pustí do kabiny uspávací plyn, všechny uzemní a každého, kdo se strkanice účastnil, spoutají. Byl to drakonický systém, ale obvykle pasažéry skutečně přinutil ke slušnému chování. Bar byl otevřený trvale a pití levné. Ještě nedávno by to Millera lákalo.

Dnes místo toho seděl na jednom ze sedadel s otevřeným terminálem. Juliin případ – to, co ze souboru dokázal obnovit – mu zářil před očima. Její fotka, jak stojí celá hrdá a se širokým úsměvem před Plejtvákem, data a záznamy, její trénink jiu jitsu. Zdálo se, že je toho strašně málo v porovnání s tím, jak moc ta žena vrostla do jeho života.

Do levého rohu obrazovky se vkradl zpravodajský kanál. Válka mezi Marsem a Pásem se stupňovala, incident stíhal incident, ale hlavní zprávou bylo odtržení Cerery. Marťanští komentátoři si brali do parády Zemi, protože selhala a nepostavila se po bok své nejbližší vnitřní planetě, ani Marsu nepředala smlouvy o zajištění bezpečnosti Cerery. Nahodilé reakce z Pásu sahaly od radosti z toho, že vliv Země padá někam dolů do gravitační studně, přes hrůzu ze ztráty neutrality stanice až po konspirační teorie, obviňující Zemi z podněcování války kvůli vlastnímu prospěchu.

Miller se neobtěžoval s úsudkem.

„Vždycky si vzpomenu na kostelní lavice.“

Ohlédl se. Muž vedle něj byl zhruba v jeho věku; věneček šedivých vlasů, měkké břicho. Jeho úsměv Millerovi říkal, že je to misionář, který se věnuje spáse duší venku uprostřed vakua. Nebo za to mohl ten štítek se jménem a bible. „Mluvím o těch sedadlech,“ dodal muž. „Vždycky mi připomínají kostel. To, jak jsou srovnané, jedna řada za druhou. Jenom místo kazatelny máme lůžka.“

„Chrám Matky Boží Ospalé,“ podotkl Miller. Věděl, že ho ten druhý záměrně vtahuje do rozhovoru, ale neubránil se. Misionář se zasmál.

„Skoro to tak vypadá,“ přitakal. „Chodíte do kostela?“

„Už léta jsem tam nebyl,“ odpověděl Miller. „Hlásíval jsem se k metodistům, pokud vůbec někam. Jakou příchuť prodáváte vy?“

Misionář zvedl ruce v gestu vyjadřujícím neškodnost, jež sahalo až kamsi na africké pláně v pleistocénu. Nemám zbraň, nehledám boj.

„Jen se vracím z konference na Měsíci zpátky na Eros,“ řekl. „Dny obracení na víru už mám dávno za sebou.“

„Myslel jsem, že to nekončí nikdy,“ opáčil Miller.

„Nekončí. Nikoli oficiálně. Ale po desetiletích dospějete k poznání, že ve skutečnosti nezáleží na tom, jestli se snažíte nebo ne. Stále ještě cestuji. Hovořím s lidmi. Někdy se bavíme o Ježíši Kristu. Někdy o vaření. Pokud je někdo připraven přijmout Krista, nedá mi mnoho práce pomoct mu. A kdo není, u toho nepomůže sebedůraznější přemlouvání. Tak k čemu by to bylo?“

„Baví se lidé o válce?“ zeptal se Miller.

„Často,“ kývl misionář.

„A dává to někomu smysl?“

„Ne. Nevěřím, že válka někdy má smysl. Je to šílenství, které máme tak nějak v povaze. Někdy vzplane, někdy se ztiší.“

„Mluvíte o tom jako o nemoci.“

„Třeba jako opar u našeho druhu?“ Misionář se pobaveně usmál. „Určitě by se to dalo vnímat i hůř. Obávám se, že tohle se nás bude držet, dokud budeme lidé.“

Miller se mu podíval do široké, kulaté tváře.

„Dokud budeme lidé?“

„Jsou mezi námi tací, kdo věří, že se nakonec staneme anděly,“ pravil misionář.

„Metodisté tedy určitě ne.“

„Nakonec i oni,“ řekl misionář. „Ale jistě nebudou první na řadě. A co vás přivádí na Naši paní Ospalou?“

Miller si povzdechl a pokusil se na nepoddajném sedadle opřít. O dvě řady dál mladá žena křičela na dva chlapce, aby přestali na sedadlech skákat, ale oni si jí nevšímali. Muž za nimi zakašlal. Miller se zhluboka nadechl a pomalu vydechoval. „Byl jsem policajt na Cereře,“ promluvil.

„Aha. Změny ve smlouvách.“

„Přesně.“

„Takže jste vzal práci na Erotu?“

„Spíš hledám starého přítele,“ odvětil Miller. Pak k vlastnímu údivu pokračoval: „Na Cereře jsem se narodil. Prožil jsem tam celý život. Tohle je… hm, popáté, co jsem se octl mimo stanici.“

„Máte v úmyslu vrátit se?“

„Ne.“ Vyznělo to jistěji, než myslel. „Ne, mám dojem, že tahle část mého života už je vážně za mnou.“

„To musí bolet,“ pravil misionář.

Miller se odmlčel a nechal tu poznámku usadit. Ten člověk měl pravdu. Mělo by to bolet. Všechno, co kdy měl, bylo pryč. Jeho práce, jeho přátelé. Už nebyl policista, navzdory zbrani, kterou poctivě přihlásil. Už nikdy nebude jíst u malého pojízdného východoindického bufetu na kraji sektoru devět. Už nikdy mu nepokývne na pozdrav recepční na stanici. Už žádné noci v baru s ostatními poldy, už žádné přibarvené historky o zatčeních, která se vymkla z ruky, žádné děti, pouštějící draky ve vysokých tunelech. Prohmatával se jako doktor, který hledá zánět. Bolí to tady? Cítí ztrátu támhle?

Necítil. Měl jen pocit úlevy tak hluboký, až se blížil opojení.

„Omlouvám se,“ hlesl misionář zmateně. „Řekl jsem něco legračního?“

Eros měl jeden a půl miliónu obyvatel, o něco víc než Ceres návštěvníků v kteroukoli dobu. Tvarem připomínal bramboru, takže bylo mnohem obtížnější roztočit ho, a jeho povrchová rychlost při stejné výsledné gravitaci značně přesahovala tu na Cereře. Z asteroidu vyčnívaly staré loděnice, obrovské pavoučí sítě z oceli a karbonového pletiva, poseté výstražnými světly a řadami senzorů kvůli varování lodí, jež by se příliš přiblížily. Vnitřní dutiny asteroidu představovaly kolébku Pásu. Od surových rud po tavicí a žíhací pece, a také páteře vodních tahačů a sběračů plynu či prospektorských lodí. Eros býval přístavem první generace lidských výbojů do soustavy. Odtud bylo slunce jen jasnou hvězdou, jednou z miliard.

Ekonomika Pásu šla dál. Na Cereře vznikly nové přístavy, lepší průmyslové zázemí, přišlo tam víc lidí. Přesunula se tam nákladová doprava, zatímco Eros zůstal střediskem výroby a oprav lodí. Výsledky byly předvídatelné jako fyzika. Na Cereře znamenal delší pobyt v doku finanční ztrátu, což se odráželo v systému přístavních poplatků. Na Erotu mohla loď čekat týdny i měsíce, aniž by omezovala dopravu. Jestliže posádka potřebovala chvíli klidu, chtěla se protáhnout a vzájemně si od sebe odpočinout, Eros byl ten správný přístav. Přes nízké poplatky si stanice Eros našla způsoby, jak z návštěvníků vylákat peníze: Kasina. Bordely. Sportovní střelnice. Neřesti ve všech výdělečných formách našly na Erotu domov a jeho ekonomika vzkvétala jako podhoubí, krmené vášněmi obyvatel Pásu.

Šťastná náhoda orbitální mechaniky sem Millera dopravila jeden a půl dne před Rosinantou. Prošel laciná kasina, bary s opiáty a sexkluby, arény, kde muži i ženy předstírali, že se pro potěšení davu mlátí do bezvědomí. Když četl obrovské animované tabule, představoval si, že Julie jde s ním a spolu s ním se potutelně usmívá. Randolph Mak, šampión Pásu ve volném stylu, šest let neporažený, proti Marťanu Kivrinu Carmichaelovi v boji na život a na smrt!

Jistě to není předem domluvené, podotkla Julie v jeho mysli suše.

Kdo asi vyhraje? pomyslel si a představil si její smích.

Zastavil se u pojízdného bufetu s nudlemi – za dva jeny vaječných nudlí v černé omáčce do kornoutu – když mu na rameno dopadla ruka.

„Detektive Millere,“ promluvil známý hlas. „Nejste náhodou mimo svůj rajón?“

„No tedy, inspektore Sematimbo,“ opáčil Miller. „Jako že žiju a dýchám. Vy ale umíte děvče vyděsit, takhle se připlížit zezadu.“

Sematimba se rozesmál. Byl to vysoký muž, dokonce i mezi lidmi z Pásu, s nejtmavší pletí, jakou kdy Miller viděl. Před lety spolu řešili obzvlášť ošklivý případ. Pašerák s nákladem značkových drog štěstí se rozkmotřil s dodavatelem. Na Cereře to odnesli tři lidé a pašerák odletěl na Eros. Tradiční rivalita a odtrženost příslušných bezpečnostních služeb na obou stanicích pachateli téměř umožnila vyklouznout. Jedině Miller a Sematimba byli ochotni spolupracovat mimo meze vlastních korporací.

„Co vás přivádí,“ začal Sematimba, opřel se o tenké ocelové zábradlí a pokývl směrem k tunelu, „do pupku Pásu, do místa moci a slávy, jímž je Eros?“

„Sleduju jisté vodítko,“ odvětil Miller.

„Tady není nic dobrýho,“ pravil Sematimba. „Od té doby, co se odtrhl Protogen, jde všecko od desíti k pěti.“

Miller vcucl do pusy nudli. „Kdo má teď u vás smlouvu?“ zeptal se

„CPM,“ odpověděl Sematimba.

„O tom jsem jakživ neslyšel.“

„Carne Por la Machina.“ Sematimba udělal obličej: přehnaná mužnost. Bouchl se do prsou a zavrčel, pak toho opičení nechal a potřásl hlavou. „Nová korporace z Měsíce. Převážně lidi z Pásu. Hrajou si na tvrďáky, ale jsou to amatéři. Jenom spousta křiku, a žádný koule. Protogen sice patřil vnitřním planetám, což byl problém, ale ti to aspoň mysleli vážně. Rozbíjeli hlavy, ale pořádek udrželi. Tyhle noví mamlasové? Nejzkorumpovanější banda hajzlů, pro jakou jsem kdy makal. Pochybuju, že jim správní rada prodlouží smlouvu. To jsem neřek’, ale je to pravda.“

„Můj bývalý parťák se dal k Protogenu,“ poznamenal Miller.

„Nejsou nejhorší,“ mínil Sematimba. „Skoro bych byl radši, kdybych si při tom rozvodu vybral je.“

„Proč jsi to neudělal?“

„Víš, jak to chodí. Jsem odtud.“

„No jo,“ vzdychl Miller.

„Dobrá. Neměls tušení, kdo tomu teď u nás velí, co? Nehledáš práci.“

„Ne. Jsem na studijní dovolené. Jenom si tak cestuju.“

„Máš na to prachy?“

„Ani ne. Ale nevadí mi žít skromně. Na chvíli, víš. Slyšels někdy o Juliettě Maové? Říká si Julie.“

Sematimba zavrtěl hlavou.

„Obchodní společnost MaoKwikowski,“ pokračoval Miller. „Vylezla ze studny a zvykla si tady. Patří k SVP. Šlo o únos.“

„Šlo?“

Miller se opřel a jeho imaginární Julie zvedla obočí.

„Od té doby, kdy jsem ten případ dostal, se hodně změnilo,“ řekl Miller. „Možná je tady nějaká souvislost. S něčím docela velkým.“

„O jak velké věci se bavíme?“ optal se Sematimba. Z jeho výrazu se vytratilo všechno veselí. Teď byl jen polda. Kdokoli kromě Millera by jeho prázdný, téměř rozhněvaný obličej považoval za odstrašující.

„O válce,“ odpověděl Miller. Sematimba si založil ruce.

„Špatnej vtip.“

„Není to vtip.“

„Považuju tě za přítele, kamaráde,“ pravil Sematimba. „Ale nechci tady potíže. Momentálně je tu dost neklidno,“

„Pokusím se nedělat vlnky.“ Sematimba přikývl. Kdesi v tunelu se rozezněl alarm. Pouze ten bezpečnostní, nikoli ohlušující ditón ohrožení životního prostředí. Sematimba se zahleděl do tunelu, jako by přivřením očí mohl prohlédnout skrz tlačenici lidí, kol a pojízdných bufetů.

„Radši se tam dojdu mrknout,“ prohlásil odevzdaně. „Nejspíš někdo z mých kolegů mírotvůrců jen tak pro legraci rozbíjí okna.“

„Musí být úžasné dostat se do takového týmu,“ podotkl Miller.

„Jak to můžeš vědět?“ pousmál se Sematimba. „Kdybys něco potřeboval…“

„Nápodobně.“ Miller policistu vyprovázel pohledem, viděl, jak se noří do moře zmatku a lidí. Byl to mohutný muž, ale cosi v povšechné hluchotě davu vůči řevu poplachu jako by ho dělalo menším. Kámen v moři, dalo by se říct. Jedna hvězda mezi milióny.

Miller zkontroloval čas a stáhl si veřejné záznamy z přístavu. Rosinante byla na seznamu a měla už určené i kotviště. Miller dojedl zbytek nudlí, zahodil pěnový kornout, hustě pokrytý černou omáčkou, do veřejného recyklátoru, našel nejbližší záchodky, a když byl hotov, poklusem vyrazil na úroveň s kasiny.

Architektura Erota se od dob jeho zrození změnila. Býval kdysi jako Ceres – spleť tunelů kolem nejširší ulice ale tok peněz ho poučil: Všechny cesty teď vedly ke kasinům. Ať jste mířili kamkoli, vždy jste procházeli velrybím břichem světel a mrkajících displejů. Poker, blackjack, ruleta, vysoké rybí nádrže se pstruhy, které jste mohli ulovit a vykuchat, mechanické i elektronické herní automaty, závody cvrčků, kostky, podvodné testy dovedností. Zářící světla, tančící neonoví klauni. Videoreklamy vybuchují do očí. Hlasitý reprodukovaný smích, veselé hvízdání a zvonění vás ujišťuje, že tady si užijete jako nikdy. Pach tisíců lidí, nacpaných do příliš malého prostoru, soupeří s ostrým kořením masa, vyrobeného v kádích, nabízeného ze stánků podél stěn chodby. Chamtivost a kasina změnily Eros ve výběh pro dobytek.

Přesně to Miller potřeboval.

Zastávka metra ve směru od přístavu měla šest širokých dveří, jež se otevíraly na podlaží s kasiny. Miller si vzal drink od unavené ženy v tangách a s obnaženými ňadry, načež si našel přepážku, kde mohl postávat a mít výhled na všech šestero dveří. Posádka Rosinanty nutně musela jedněmi projít. Zkontroloval příruční terminál. Podle přístavních záznamů loď zakotvila před deseti minutami. Miller předstíral, že usrkává pití, a připravil se na čekání.

Kapitola dvacátá třetí: Holden

Kasinové podlaží na Erotu představovalo totální útok na smysly. Holden k němu okamžitě pojal nechuť.

„Tohle místo miluju,“ křenil se Amos.

Holden se prodral shlukem opilých hráčů středního věku, kteří se chechtali a pokřikovali, do kousku volného prostoru u placených veřejných terminálů.

„Amosi,“ řekl, „míříme na úrovně, kde není tolik turistů, tak dávej pozor a kryj nás zezadu. Ta noclehárna, kterou hledáme, je v drsné čtvrti.“

Amos přikývl.

„Jasně, kapitáne.“

Naomi, Alex a Amos ho zakryli před okolím, aby si mohl upravit pistoli, která ho nepříjemně tahala za pás. Policisté na Erotu měli přísná pravidla ohledně lidí, kteří by se jim tu procházeli se zbraněmi, ale vyrazit za ‚Lionelem Polanským‘ bez pistole si rozhodně netroufal. Amos i Alex byli také ozbrojeni, Amos měl zbraň v pravé kapse saka a ruku z ní ani na chvíli nesundal. Jediná Naomi pistoli nekompromisně odmítla.

Holden svou skupinku vedl k nejbližším pohyblivým schodům, Amos průvod uzavíral a tu a tam se rychle ohlédl. Kasina Erotu se táhla přes tři zdánlivě nekonečná podlaží, a i když postupovali co nejrychleji, trvalo jim půl hodiny, než se zbavili davů a hluku. O úroveň výš se nacházely obytné čtvrti, po chaosu a kraválu kasin neskutečně klidné a úhledné. Holden klesl na okraj květináče s trsy kapradin a zhluboka se nadechoval.

„Cítím s tebou, kapitáne. Pět minut tam dole, a mám z toho migrénu.“ Naomi si sedla k němu.

„Děláte si srandu?“ kroutil hlavou Amos. „Kdybysme tak měli víc času! S Alexem jsme onehda ty kavky u karetních stolků na Tychonu obrali skoro o tisícovku. Nejspíš bysme odsud vykráčeli jako zasraný milionáři.“

„To si piš!“ Alex mohutného mechanika bouchl do ramene.

„No, když z téhle záležitosti s Polanským nic nebude, máte moje svolení vydělat nám milión dolarů v kartách. Já na vás počkám na lodi,“ slíbil Holden. Metro končilo na prvním kasinovém podlaží a znovu začínalo až na úrovni, kde se právě nacházeli. Člověk se mohl rozhodnout neutratit peníze u stolů, ale dozajista za to byl potrestán. Jakmile posádka nastoupila do vozu a vyjela směrem k Lionelovu hotelu, přisedl si Amos k Holdenovi.

„Někdo nás sleduje, kapitáne,“ prohodil konverzačním tónem. „Nebyl jsem si jistej, dokud nevlez’ do metra pár vagónů za náma. Držel se nás už v kasinech.“

Holden vzdychl a skryl obličej v dlaních.

„Tak jo. Jak vypadá?“

„Chlap z Pásu. Padesát, možná čtyřicet, ale má hodně najeto. Bílá košile, tmavý kalhoty. Děsnej klobouk.“

„Polda?“

„Zaručeně. Akorát nevidím zbraň,“ kývl Amos.

„Dobře. Hlídej ho, ale nemusíme se tím moc vzrušovat. Nepácháme tady nic nezákonného.“

„Myslíš kromě toho, že jsme sem přiletěli ukradenou marťanskou lodí, pane?“ ozvala se Naomi.

„To mluvíš o našem zcela legitimním náklaďáku s plynem, který má dokonale pravé dokumenty a registraci?“ opáčil Holden s úsporným úsměvem. „No jistě, jenomže kdyby tohle odhalili, tak nás zastavili hned v doku, nesledovali by nás.“

Reklamní tabule na stěně předváděla ohromující záběry barevných mraků, zčeřených blesky, a vybízela je k návštěvě úžasných rekreačních dómů na Titanu. Holden na Titanu jakživ nebyl. Najednou dostal hroznou chuť podívat se tam. Pár týdnů denně vyspávat, jíst v báječných restauracích, povalovat se v houpacích sítích a přitom pozorovat barevnou atmosféru s bouřemi. Připadalo mu to jako nebe. A když už si to tak maloval, přidal ještě Naomi, jak jde k jeho síti a v rukou má nějaké ovocné nápoje.

Zkazila mu to, když promluvila.

„Tohle je naše zastávka.“

„Amosi, sleduj našeho přítele, jestli vystoupí s námi.“ Holden vstal a vykročil ke dveřím.

Když vystoupili a ušli pár tuctů kroků chodbou, Amos za ním zašeptal: „Jo.“

Ksakru. Takže opravdu máme společnost. Ale ani tak nebyl důvod, proč by neměli pokračovat a pátrat po Lionelovi. Fred od nich nežádal, aby spolu s tím, kdo se vydával za majitele Scopuli, něco podnikali. Nemohli je dost dobře zadržet za zaklepání na něčí dveře. Holden si začal hlasitě, vesele pískat, aby dal své posádce i tomu, kdo je sleduje, najevo, že si s ničím nedělá starosti.

Zastavil se, až když uviděl ubytovnu.

Byla tmavá a zanedbaná; přesně ten typ místa, kde lidi přepadnou a okradou, nebo i něco horšího. Vinou rozbitých světel tu byly samé temné kouty, a nikde ani jediný turista. Holden se otočil a vrhl na Alexe s Amosem významný pohled. Amos pohnul rukou v kapse. Alex sáhl pod sako.

Ve vstupní hale bylo téměř pusto. Na jedné straně stály dvě pohovky a stolek s časopisy. Seděla tu ospalá postarší žena a četla si. Výtahy byly zapuštěné do stěny na vzdáleném konci, hned vedle dveří označených ‚schodiště‘. Uprostřed haly stál recepční pult, kde místo lidského recepčního fungovala obrazovka terminálu, u něhož se platilo za ubytování.

Holden došel ke stolu a obrátil se k ženě na pohovce. Šedivé vlasy, ale souměrné rysy a urostlá postava. V podniku tohoto typu to nejspíš mohla být prostitutka na konci kariéry. Okázale jeho pohled ignorovala.

„Náš průvodce je pořád s námi?“ zeptal se tiše.

„Zůstal někde venku. Asi hlídá dveře,“ odvětil Amos.

Holden kývl a zmáčkl na terminálu tlačítko vyhledávání. Jednoduchý program by mu umožnil poslat vzkaz do pokoje Lionela Polanského, ale tomu se Holden vyhnul. Věděli, že je Lionel stále zapsán, a Fred jim dal číslo pokoje. Pokud je to někdo, kdo si s nimi hraje, není důvod upozorňovat ho předem, než mu zaklepou na dveře.

„Dobře, je pořád tady, takže…“ Holden se zarazil, když spatřil ženu z pohovky přímo za Alexem. Neslyšel ani neviděl, jak se přiblížila.

„Půjdete se mnou,“ promluvila rázně. „Pomalu ke schodišti, a držte se aspoň tři metry přede mnou. Teď.“

„Jste policistka?“ zeptal se Holden, aniž by se pohnul.

„Jsem osoba s pistolí.“ Jakoby kouzlem se jí v pravé ruce objevila malá pistole. Namířila Alexovi na hlavu. „Tak dělejte, co vám říkám.“

Její zbraň byla malá, plastová, a měla připojené nějaké baterie. Amos vytáhl svou těžkou zbraň a namířil jí ženě do obličeje.

„Já mám větší,“ prohlásil.

„Amosi, ne…“ Víc Naomi nestačila říct. Dveře ze schodiště se rozlétly a do haly vrazil tucet mužů a žen se samopaly a všichni na ně ječeli, ať odhodí zbraně.

Holden už zvedal ruce, když jeden z nich spustil palbu: zbraň štěkala tak rychle, až to znělo, jako by někdo trhal papír; jednotlivé výstřely se nedaly odlišit. Amos sebou praštil na podlahu. Ženě s laserem prošila hruď řádka děr po kulkách. Pozadu upadla s měkkým, jaksi konečným zvukem.

Holden chytil Naomi za ruku a zatáhl ji za recepční pult. Kdosi z druhé skupiny hulákal: „Zastavte palbu! Zastavte palbu!“ Amos ale už ze svého postavení vleže na zemi střelbu opětoval. Bolestné vyjeknutí a zaklení Holdenovi řeklo, že patrně někoho zasáhl. Amos se překulil ke stolu, právě včas, aby unikl krupobití kulek, které rozervalo podlahu a stěnu a otřáslo celým pultem.

Holden sáhl po zbrani, ale zachytila se mu za opasek, vyškubl ji, i když si přitom roztrhl prádlo, a po kolenou se doplížil ke kraji stolu a vykoukl. Alex ležel na podlaze za jednou z pohovek, zbraň vytaženou, bílý ve tváři. Právě v té chvíli pohovku zasáhla salva, do vzduchu vylétly kusy vycpávky a na zadní straně pohovky se objevila řada děr stěží dvacet centimetrů nad Alexovou hlavou. Pilot zvedl pistoli a zpoza rohu pohovky naslepo asi tucetkrát vystřelil. Celou dobu přitom řval.

„Zasraný debilové!“ křičel Amos, znovu se překulil, vypálil pár ran a vrátil se za pult, než vypukla odvetná palba.

„Kde jsou?“ zavolal na něj Holden.

„Dva padli, zbytek na schodech!“ překřikoval Amos střelbu.

Zničehonic se těsně u Holdenova kolena odrazila od podlahy dávka ze samopalu. „Kruci, někdo na nás útočí z boku!“ zařval Amos a zasunul se víc za pult, mimo dosah střelby.

Holden se doplazil na opačnou stranu a zase vyhlédl. Kdosi se rychle v předklonu pohyboval směrem ke vchodu do hotelu. Holden se vyklonil a několikrát na něj vystřelil, ale od schodiště se ozvaly tři zbraně a donutily ho schovat se.

„Alexi, někdo běží ke vchodu!“ zaječel Holden z plných plic. Doufal, že pilot stačí vystřelit, než je všechny na kusy rozseká křížová palba.

U vchodu třikrát štěkla pistole. Holden zariskoval a vykoukl. Jejich pronásledovatel v praštěném klobouku dřepěl u dveří s pistolí v ruce, chlap se samopalem mu tiše ležel u nohou. Místo aby se díval na ně, muž mířil pistolí ke schodišti.

„Nestřílejte na toho v klobouku!“ zavolal Holden a přesunul se ke kraji pultu.

Amos se o pult opřel zády a vyhodil zásobník. Šátral v kapse po dalším. „Ten chlap je nejspíš polda,“ prohlásil.

„Tak teda speciálně nestřílejte na poldy!“ zdůraznil Holden a několikrát vypálil směrem ke schodům. Naomi, která zatím přestřelku přečkala na podlaze a rukama si chránila hlavu, podotkla: „Možná jsou to všichni poldové.“

Holden vypálil dalších pár ran a zavrtěl hlavou.

„Poldové nenosí malé pistolky, co se dají snadno ukrýt, a nevyskakují na lidi ze zálohy ze schodiště. Tomuhle se říká komando smrti.“ Většina jeho slov se ztrácela v rachotu palby od schodů. Následovalo pár vteřin ticha.

Holden se vyklonil právě včas, aby viděl, jak se dveře zavírají.

„Mám dojem, že berou roha,“ prohlásil, ale stejně pořád mířil na dveře. „Musí tam být jiný východ. Amosi, dávej pozor na ty dveře. Když se otevřou, začni střílet.“ Poklepal Naomi na rameno. „Zůstaň ležet.“

Zvedl se za zničeným recepčním pultem. Přední desku palba roztříštila, bylo vidět kámen pod ní. Holden držel zbraň hlavní nahoru a zvedl ruce. Muž v klobouku také vstal, pohlédl na mrtvolu u svých nohou, pak zvedl hlavu a koukl na Holdena, který se k němu blížil.

„Díky. Jmenuju se Jim Holden. A vy?“

Muž asi vteřinu mlčel. Když promluvil, měl klidný hlas. Téměř unavený. „Brzy sem dorazí policie. Musím si zavolat, jinak nás všechny strčí za mříže.“

„Vy nejste od policie?“ podivil se Holden.

Muž se zasmál; byl to krátký, trpký zvuk, ale za ním bylo slyšet skutečné pobavení. Očividně Holden řekl něco směšného.

„Ne. Jmenuju se Miller.“

Kapitola dvacátá čtvrtá: Miller

Miller se díval na mrtvého muže – kterého právě zabil – a pokoušel se něco cítit. Srdce mu ještě bušilo v ustupujícím návalu adrenalinu. Přetrvával pocit překvapení z nečekané přestřelky, do níž napochodoval. Ovšem mimo tohle všechno už jeho mysl upadla do stereotypu rozebírání situace. Jedna osoba nastrčená do hlavní haly, aby Holden a jeho posádka neviděli nic příliš hrozivého. Banda pitomých nedočkavých střelců v záloze na schodišti. Tak to se jim povedlo.

Jenomže celkově to odflákli. Přepadení ze zálohy naplánovali lidé, kteří buďto nevěděli, co dělají, nebo neměli čas a prostředky udělat to pořádně. Nebýt to lajdácká improvizace, byli by Holden a jeho tři přátelé po smrti nebo zajatí. A on s nimi.

Čtyři přeživší z Canterbury stáli uprostřed pozůstatků přestřelky jako zelenáči na prvním zásahu. Miller se v duchu vrátil o půl kroku zpět a všechno znovu sledoval, aniž by se zaměřil na něco konkrétního. Holden byl menší, než by čekal podle vysílaného videa. Na tom by nebylo nic překvapivého; byl Pozemšťan. Měl obličej, který moc nedokázal skrýt, co si myslí.

„Díky. Jmenuju se Jim Holden. A vy?“

Millerovi proběhlo hlavou šest různých možných odpovědí. Všechny je zavrhl. Jeden z Holdenových lidí – velký, bytelný, s vyholenou hlavou – obcházel halu s pohledem rozostřeným podobně, jako měl Miller. Z celé čtveřice nepochybně jediný, kdo už zažil nějaké vážně míněné střílení.

„Brzy sem dorazí policie,“ řekl Miller. „Musím si zavolat, jinak nás všechny strčí za mříže.“

Druhý z mužů – vyšší, štíhlejší, podle vzhledu z Východní Indie – se schovával za pohovkou. Teď seděl na zadku, oči rozšířené děsem. Holden měl tak trochu podobný výraz, ale ovládal se lépe. Břemeno vůdce, pomyslel si Miller.

„Vy nejste od policie?“

Miller se zasmál.

„Ne,“ odpověděl. „Jmenuju se Miller.“

„Fajn,“ promluvila žena. „Tihle lidé se nás právě pokusili zabít. Proč to chtěli udělat?“

Holden k ní vykročil po hlase, ještě než se na ni podíval. Tvář měla zardělou, plné rty sevřené a bledé. Její rysy vykazovaly komplikovanou směs ras, nezvyklou dokonce i v tavícím kotli Pásu. Ruce se jí netřásly. Ten největší chlap měl nejvíc zkušeností, ale žena podle Millerova názoru zase nejlepší instinkty.

„Jo,“ řekl. „Všiml jsem si.“

Vyndal příruční terminál a zavolal Sematimbovi. Policista hovor přijal během pár vteřin.

„Semi,“ oslovil ho Miller. „Je mi to fakt líto, ale víš, jak jsem ti sliboval, že se budu držet při zemi?“

„Ano?“ Místní policista výrazně protáhl první slabiku.

„Nevyšlo to. Mířil jsem na schůzku s přítelem…“

„Schůzku s přítelem,“ zopakoval Sematimba. Miller si představil, jak si založil ruce, i když to na displeji nebylo vidět.

„A narazil jsem na partičku turistů, co se octli v nesprávnou dobu na nesprávném místě. Kapku se nám to vymklo.“

„Kde jsi?“ zeptal se Sematimba. Miller mu sdělil číslo úrovně a adresu. Následovala dlouhá pauza, v níž se policista radil s lokální sítí; softwarem, jaký míval Miller také k dispozici. Hlučně vydechl. „Nic tu nevidím. Střílelo se tam?“

Miller se rozhlédl po zmatku a zkáze kolem. S prvním výstřelem se mělo spustit asi tak tisíc různých alarmů. Bezpečnostní síly už se kolem nich měly jen rojit.

„Trochu,“ odvětil.

„Zvláštní,“ zamumlal Sematimba. „Zůstaň tam. Přijedu.“

„Dobře.“ Miller ukončil hovor.

„Tak jo,“ ozval se Holden. „Kdo to byl?“

„Skutečný místní polda,“ vysvětlil Miller. „Brzy dorazí. Bude to v pořádku.“

Doufám, že to bude v pořádku. Přišlo mu, že situaci řeší, jako by byl pořád uvnitř, součást mašinérie. Což už ale nebyla pravda, a předstírat to mohlo mít neblahé následky.

„Sledoval nás,“ řekla žena Holdenovi. Pak to zopakovala jemu: „Sledoval jste nás.“

„To ano,“ kývl Miller. Nezdálo se mu, že by to vyslovil nějak schlíple, ale velký chlapík potřásl hlavou.

„To ten klobouk,“ poznamenal. „Jednoho to praští od očí.“ Miller si klobouk sundal a podíval se na něj. Ovšemže ho objevil ten velký. Ostatní byli schopní amatéři, Holden, jak Miller věděl, nějakou dobu sloužil u flotily Spojených národů. Nicméně Miller by vsadil i víc než peníze na to, že ověřovat minulost toho velkého chlapa by mohlo být zajímavé počtení.

„Proč jste nás sledoval?“ zeptal se Holden. „Tedy, cením si toho, jak jste střílel na lidi, co stříleli na nás, ale stejně bych to rád věděl.“

„Chtěl jsem s vámi mluvit,“ odpověděl Miller. „Někoho hledám.“

Nastala chvilka ticha. Holden se usmál.

„Někoho určitého?“

„Člena posádky Scopuli,“ řekl Miller.

„Scopuli?“ hlesl Holden. Už se otáčel k ženě, ale zarazil se. Něco v tom bylo. Scopuli pro něj znamenala něco víc, než Miller viděl ve zpravodajství.

„Nikdo v ní nebyl, když jsme tam dorazili,“ pravila žena.

„Do hajzlu,“ ozval se roztřesený muž za pohovkou. Byla to jeho první slova od konce přestřelky a opakoval je rychle po sobě ještě pětkrát či šestkrát.

„Co vy?“ pokračoval Miller. „Z Donnageru jste vystřelili na Tycho, a teď zas sem. Co to má znamenat?“

„Jak jste to věděl?“ zeptal se Holden.

„Je to moje práce,“ odvětil Miller. „No, vlastně bývala.“

Jeho odpověď Pozemšťana zjevně neuspokojila. Mohutný chlapík se postavil za Holdena, ve tváři měl jasně napsáno: Nestojím o potíže, leda by k nějakým došlo, a potom by to mohly být fakt pořádné potíže. Miller kývl, napůl k tomu velkému chlapovi, napůl k sobě.

„Můj kontakt u SVP mi sdělil, že jste nezahynuli na Donnageru.“

„Prostě vám to sdělil?“ V ženině hlase zazníval potlačený hněv.

„Zakládal si na tom,“ vysvětloval Miller. „Zkrátka, řekl to, a já se od toho odpíchl při pátrání. A během deseti minut se pokusím zařídit, aby vás zdejší bezpečnost nestrčila do díry a mě s vámi. Takže pokud byste mi chtěli něco říct – jako třeba co tady děláte – tak teď je ta pravá chvíle.“

Ticho rušil jenom zvuk recyklátorů, jež se usilovně snažily vyčistit vzduch od prachu z přestřelky. Roztřesený muž se zvedl. Něco v jeho držení těla prozrazovalo vojáka. Nejspíš bývalý, odhadoval Miller, ale žádný pěšák. Spíš letectvo. Mohl by být Marťan. Měl ten jejich nosový přízvuk.

„Kurva, kapitáne,“ ozval se velký chlap. „Střelil toho, co nám chtěl vpadnout do zad. Možná je to blbec, ale já mu věřím.“

„Díky, Amosi,“ kývl Holden. Miller si to zapamatoval. Ten velký je Amos. Holden si s rukama za zády zastrkával pistoli do opasku.

„My tady taky někoho hledáme,“ řekl. „Patrně někoho ze Scopuli. Jen jsme si ověřovali pokoj, když se někdo rozhodl nás postřílet.“

„Tady?“ vyhrkl Miller. V žilách se mu rozlilo cosi jako pohnutí. Ani ne naděje, spíš strach. „Někdo ze Scopuli je tady v téhle ubytovně?“

„Myslíme si to,“ přisvědčil Holden.

Miller vyhlédl z hotelové haly. V tunelu se začal shromažďovat hlouček zvědavců. Založené ruce, nervózní pohledy. Věděl, jak se cítí. Sematimba a jeho policie byli na cestě. Střelci, kteří napadli Holdena a jeho posádku, se zřejmě k dalšímu útoku nechystali, to však neznamenalo, že jsou pryč. Třeba dojde na druhou vlnu. Třeba zaujali výhodnější pozice a čekají, co Holden udělá.

Ale co když je tu někde Julie? Jak by mohl dojít tak daleko, a pak se zastavit v hale? K vlastnímu údivu měl pořád vytaženou zbraň. To bylo neprofesionální. Měl ji vrátit do pouzdra. Z ostatních měl zbraň venku jen Marťan. Miller potřásl hlavou. Lajdáctví. To musí přestat.

Ale ještě měl v pistoli půl zásobníku.

„Který pokoj?“ zeptal se.

Chodby ubytovny byly úzké a stísněné. Nátěr na stěnách vypadal odolně a připomínal skladiště, koberec byl z karbono-silikátového materiálu, který vydrží víc než kámen. Miller s Holdenem šli první, za nimi žena a Marťan – Naomi a Alex se jmenovali. Průvod uzavíral Amos a ohlížel se přes rameno. Miller uvažoval, jestli někdo mimo něj a Amose chápe, jak se oba snaží zajistit ostatním bezpečí. Zdálo se, že Holden to vidí a že ho to rozčiluje; pořád se tlačil dopředu.

Dveře pokojů byly identické sklolaminátové desky, dost tenké, aby se daly lisovat po tisících. Takových už Miller při své práci vykopl stovky. Tu a tam si je někteří z dlouhodobějších nájemníků vyzdobili – malůvkou nemožně červených květin, bílou tabulí se šňůrkou, kde bývalo připevněné pero, lacinou reprodukcí obscénní kreslené animace, opakující svou pointu v matně zářící nekonečné smyčce.

Z taktického hlediska to byla noční můra. Kdyby na ně z některých dveří vyskočili ze zálohy útočníci, během pár vteřin by všichni zemřeli. Ale nelétaly tu žádné projektily a jediné dveře, které se otevřely, vyvrhly vychrtlého muže s dlouhým plnovousem, šilhavýma očima a ochablými ústy. Miller mu pokývl, když se míjeli, muž mu pokývnutí oplatil. Skutečnost, že někdo vnímá jeho přítomnost, ho pravděpodobně zaskočila víc, než by to dokázaly pistole. Holden se zastavil.

„Tady je to,“ zašeptal. „To je ten pokoj.“

Miller přikývl. Ostatní se v hloučku nahrnuli blíž, pouze Amos se držel vzadu a nenápadně obhlížel chodbu za nimi. Miller si změřil pohledem dveře. Bylo by snadné je vykopnout. Jedna pořádná rána hned nad mechanismem zámku. Potom by mohl jít dovnitř, on dole vlevo, Amos nahoře vpravo. Přál si, aby tu měl s sebou Havelocka. Taktika je pohodlnější pro lidi, kteří trénovali společně. Pokynul Amosovi, aby přistoupil blíž.

Holden zaklepal na dveře.

„Co to…?“ zasyčel Miller zuřivě, ale Holden si ho nevšímal.

„Haló?“ zavolal Holden. „Je tam někdo?“

Miller ztuhl napětím. Nic se nestalo. Žádný hlas, žádná střelba. Nic. Zdálo se, že Holden je s rizikem, které právě podstoupil, zcela srozuměn. Z výrazu Naomina obličeje Miller pochopil, že to není poprvé, kdy něco řešil stejným způsobem.

„Chcete to otevřít?“ ozval se Amos.

„Tak nějak,“ přisvědčil Miller přesně ve chvíli, kdy Holden řekl: „Jo, vyrazte to.“

Amos přejel pohledem z jednoho ke druhému, ale nepohnul se, dokud mu Holden nepokynul. Pak se protáhl vedle nich, jedinou ranou dveře vykopl, potácivě od nich odstoupil a zaklel.

„Jste v pořádku?“ zeptal se Miller.

Velký muž se bledě ušklíbl.

„Jo, nedávno jsem si kapku poničil nohu. Právě mi sundali sádru. Zapomeňte na to.“

Miller se otočil do pokoje. Uvnitř bylo černo jako v jeskyni. Nerozsvítila se žádná světla, chyběla tu i mdlá záře monitorů a bezpečnostních senzorů. Miller vstoupil dovnitř s vytaženou pistolí. Holden se držel hned za ním. Podlaha pod jejich nohama vydávala křupavé zvuky rozsypaného štěrku. Vznášel se tu zvláštní svíravý pach, jaký si Miller spojoval s rozbitými monitory. Pod ním cítil jiný pach, mnohem méně příjemný. Rozhodl se na něj nemyslet.

„Haló!“ zavolal. „Je tu někdo?“

„Rozsviťte,“ sykla Naomi za nimi. Miller slyšel, jak Holden tápe po stěně, ale nerozsvítilo se.

„Nefunguje to,“ oznámil Holden. Matný přísvit z chodby neodhaloval téměř nic. Miller postupoval s pistolí v pravé ruce, připraven vyprázdnit ji proti cizí hlavni, kdyby na ně někdo ze tmy vypálil. Levou rukou vytáhl ruční terminál, palcem zapnul podsvícení a otevřel tablet na psaní. Pokoj zalilo jednobarevné světlo. Holden za ním ho napodobil.

Úzké lůžko, přistavené těsně ke stěně, vedle něj podnos. Lůžkoviny byly schumlané, jako by tady někdo měl špatnou noc a moc toho nenaspal. Dveře skříně otevřené, uvnitř prázdno. Na podlaze se válel nemotorný prázdný skafandr, podobný figuríně s oddělenou hlavou. Na stěně naproti lůžku visela televizní konzole s obrazovkou rozbitou půltuctem úderů. Stěna byla zprohýbaná tam, kde rány obrazovku minuly. Další terminál přidal své světlo, po něm ještě další. Do místnosti se začaly vkrádat náznaky barev – laciná zlatá na stěnách, zelená přikrývka a prostěradlo. Pod lůžkem se cosi zalesklo. Starší model příručního terminálu. Miller se shýbl, ostatní se přiblížili.

„Sakra,“ hlesl Amos.

„Dobře,“ řekl Holden. „Nikdo se ničeho nedotkne. Tečka. Ničeho.“ Tohle byla ta nejrozumnější věc, kterou Miller od toho chlapa až dosud slyšel.

„Někdo se tady zatraceně porval,“ mumlal Amos.

„Ne,“ zamítl to Miller. Možná šlo spíš o vandalismus. Nebyla to rvačka. Vytáhl z kapsy tenký sáček na důkazy a obrátil si ho naruby na ruku jako rukavici, než sáhl pro terminál, pak přes něj plast přetáhl a sáček zapečetil.

„Tohle je… krev?“ Naomi ukázala na levnou pěnovou matraci. Na dece a polštáři se utvořily loužičky po tmavých stříkancích, ne větší než na prst, ale tmavé. Příliš tmavé i na krev.

„Ne,“ odpověděl a strčil terminál do kapsy.

Tekutina vyznačovala úzkou pěšinku ke koupelně. Miller zvedl ruku, odstrčil ostatní dozadu a začal se plížit k pootevřeným dveřím do koupelny. Uvnitř byl ten ohavný pach mnohem silnější. Cosi sytě organického a soukromého. Hnůj ve skleníku, dozvuky po sexu, jatka. Všechno dohromady. Záchod byl z nerezu, stejný typ, jaký se používá ve vězeních. Výlevka také. LED osvětlení nad ní a ve stropě bylo zničeno. Ve svitu svého terminálu, podobném jediné svíčce, viděl černé úponky sahající ze sprchového koutu k rozbitým světlům, zprohýbané a rozvětvené, podobné kostrám listů.

Ve sprchovém koutě ležela Juliette Andromeda Maová, mrtvá.

Oči měla zavřené, to bylo milosrdné. Vlasy si ostříhala jinak než na fotkách, které Miller viděl; měnilo to tvar její tváře, ale byla to nepochybně ona. Byla nahá a nevypadala moc lidsky. Z úst, uší i vulvy se jí vyvalily smyčky složitého porostu, z žeber a páteře jí rašily jakési ostruhy, ostré jako nože, napínající bledou kůži, připravené rozříznout ji a uvolnit se. Ze zad a hrdla se jí táhly trubice, šplhající po stěnách za ní. Unikla z ní tmavě hnědá břečka, která naplnila vaničku sprchového koutu skoro na tři centimetry.

Tiše před ní dřepěl a snažil se vůlí přimět tu věc, aby nebyla pravdivá, úporně se snažil probudit.

Co to s tebou udělali? Přemítal. Ach, děvenko. Co ti to udělali?

„Ach můj bože,“ vyhrkla Naomi za ním.

„Ničeho se nedotýkejte,“ přikázal. „Běžte ven z pokoje. Do haly. Hned.“

Světlo v pokoji pohaslo, jak se terminály vzdalovaly. Kroutící se stíny poskytly tělu na okamžik iluzi pohybu. Miller čekal, ale prohnutý hrudník než vlnil dech. Oční víčka ani nemžikla. Nezbylo tu nic. Zvedl se, pozorně si zkontroloval manžety a podrážky, vyšel do chodby.

Všichni to viděli. Poznal to z jejich výrazů. A netušili o nic více než on, co to bylo. Jemně přitáhl rozbité dveře a čekal na Sematimbu. Netrvalo to dlouho.

Chodbou se blížilo pět mužů ve výstroji proti demonstrantům a s brokovnicemi. Vyšel jim naproti. Držení těla působilo zřetelněji než odznak. Viděl, jak se uvolnili. Sematimba se objevil za nimi.

„Millere?“ zavolal. „Co to má ksakru znamenat? Neříkal jsem ti, že máš zůstat na místě?“

„Vždyť jsem neodešel,“ bránil se. „Za mnou jsou ti civilové. Ti, co leží dole mrtví, na ně zaútočili v hale.“

„Proč?“ zeptal se Sematimba naléhavě.

„Kdo ví?“ pokrčil rameny Miller. „Třeba je chtěli obrat o pár drobných. O to tady ale nejde.“

Sematimba povytáhl obočí. „Mám tam dole čtyři mrtvoly, a o to tady nejde?“

Miller ukázal bradou do chodby.

„Pátá mrtvola je tady nahoře,“ vysvětlil. „Je to ta dívka, kterou jsem hledal.“

Sematimbův výraz zvlídněl. „To je mi líto.“

„No jo.“ Miller nedokázal přijmout soucit. Nedokázal přijmout uklidňování. I ten nejjemnější dotek by ho roztříštil, tak radši zůstal na povrchu tvrdý. „Ale na ni budeš muset zavolat koronera.“

„Je to hodně zlé?“

„Nemáš ponětí,“ vzdychl Miller. „Poslyš, Semi. Jsem tady na zapřenou. Vážně. Ti hoši se samopaly tam dole? Kdyby nebyli napojení na tvoji bezpečnostní službu, alarmy by spustily hned při prvním výstřelu. Víš dobře, že to byla past. Oni na tyhle čtyři čekali. Ten malý tmavovlasý chlapík? To je James Holden. Ani by neměl být naživu.“

„Ten Holden, co začal tuhle válku?“ přeptal se Sematimba.

„Právě ten,“ přitakal Miller. „Tohle sahá hluboko. Zatraceně hluboko, na utopení. A víš, co se říká, když zachraňuješ někoho, kdo se topí, hm?“

Sematimba pohlédl do chodby a přikývl.

„Dovol, abych ti pomohl,“ řekl, ale Miller zavrtěl hlavou.

„Už jsem došel moc daleko. Zapomeň na mě. Stalo se to tak, že vás někdo zavolal. Našli jste to. Neznáš mě, neznáš je, nemáš potuchy, co se tady odehrálo. Jinak se utopíš se mnou. Vyber si.“

„Neodejdeš ze stanice, aniž bys mi to vysvětlil?“

„Dobře,“ přisvědčil Miller.

„S tím dokážu žít,“ prohlásil Sematimba. Chvilku nato: „To je vážně Holden?“

„Zavolej koronera,“ řekl Miller. „Důvěřuj mi.“

Kapitola dvacátá pátá: Holden

Miller Holdenovi pokynul a zamířil k výtahu, aniž by čekal, jestli ho následuje. Ta samozřejmost ho poněkud podráždila, ale stejně šel.

„Takže,“ prohlásil Holden, „právě jsme se účastnili přestřelky, v níž jsme zabili minimálně tři lidi, a teď prostě odcházíme? Žádný výslech, žádné výpovědi? Jak přesně se takové věci stávají?“

„Profesionální zdvořilost,“ odvětil Miller a Holden nedokázal odhadnout, jestli si z něj neutahuje.

Dveře výtahu se s tlumeným cinknutím otevřely, Holden i s ostatními následoval Millera dovnitř. Naomi stála nejblíž panelu, a tak se natáhla, aby stiskla tlačítko haly, ale ruka se jí tak hrozně třásla, že se musela zastavit a sevřít ji do pěsti. Po hlubokém nadechnutí znovu natáhla prst, teď už jistý, a tlačítko stiskla.

„Tohle je pěkná volovina. Jste sice bývalý polda, jenže ani to vám nedává právo míchat se do stříleček,“ prohodil Holden k Millerovým zádům.

Miller se nepohnul, ale zdálo se, jako by se trochu zmenšil. Jeho povzdech byl těžký a zněl přirozeně. Jeho pleť vypadala šedivější než dřív.

„Sematimba ví, jak to chodí. Půlka naší práce spočívá v tom, že víme, kdy se dívat jinam. Kromě toho jsem mu slíbil, že neopustíme stanici, aniž bych mu dal vědět.“

„Kurva,“ pravil Amos. „Nemůžete něco slibovat za nás, kámo.“

Výtah zabrzdil, před nimi se otevřela krvavá scéna po boji. V místnosti se pohybovalo tucet policistů. Miller jim pokývl a oni mu pokývnutí oplatili. Vedl své společníky do chodby, pak se otočil.

„To můžeme vyřešit později,“ řekl Miller. „Teď pojďme někam, kde si můžeme promluvit.“

Holden souhlasně pokrčil rameny. „Fajn, ale vy to platíte.“

Miller vykročil chodbou k zastávce metra.

Ostatní se vydali za ním. Naomi položila Holdenovi ruku na rameno a zpomalila ho, aby se Miller octl dál před nimi. Když byl dost daleko, zašeptala: „Znal ji.“

„Kdo koho?“

„On,“ Ukázala bradou na Millera. „Znal ji.“ Trhla hlavou směrem k místu činu za nimi.

„Jak to víš?“ zeptal se Holden.

„Nečekal, že ji tam najde, ale věděl, kdo to je. Když ji tak uviděl, hodně to s ním otřáslo.“

„Teda, to mi vůbec nepřišlo. Mně připadal jako pan Chladný, po celou dobu.“

„Ne, určitě byli přátelé nebo tak něco. Těžko se s tím vyrovnává, tak na něj moc netlač,“ radila. „Možná se nám bude hodit.“

Hotelový pokoj, který Miller sehnal, by jen o málo lepší než ten, kde našli tělo. Alex okamžitě vyrazil do koupelny a zamkl za sebou. Zvuk tekoucí vody ale nepřehlušil pilotovo zvracení.

Holden sebou plácl na zašlou pokrývku na malé posteli, čímž donutil Millera vzít si jedinou, na pohled nepohodlnou židli v místnosti. Naomi si sedla na postel k Holdenovi, Amos zůstal na nohou a kroužil po pokoji jako neklidné zvíře.

„Tak povídejte,“ vybídl Holden Millera.

„Počkejme na zbytek party,“ pokývl Miller ke koupelně.

Chvilku nato Alex vyšel, pořád bledý v obličeji, ale čerstvě umytý.

„Jsi v pořádku, Alexi?“ zeptala se Naomi mírně.

„V pohodě, první důstojníku.“ Alex si kecl na podlahu a složil hlavu do dlaní.

Holden upíral zrak na Millera a čekal. Starší muž si sedl a chvilku si hrál s kloboukem, pak ho odhodil na laciný plastový stůl, vyklopený ze stěny.

„Věděli jste, že je Julie v tom pokoji?“ promluvil konečně.

„Ani jsme netušili, že se jmenuje Julie,“ opáčil Holden. „Jen nám bylo řečeno, že by to měl být někdo ze Scopuli.“

„Měli byste mi říct, jak jste se to dozvěděli.“ Miller měl až strašidelně soustředěný pohled.

Holden se na okamžik odmlčel. Miller zastřelil někoho, kdo se snažil zabít je, z toho celkem jasně vyplývalo, že je s nimi, ale jemu se nechtělo prozradit Freda a jeho skupinu jen proto, že on sám má nějaké tušení. Váhal, pak se odhodlal jít na půl cesty.

„Fiktivní majitel Scopuli se zapsal v tom hotelu,“ vysvětlil. „Dávalo smysl, že to bude někdo z posádky, kdo potřebuje zachránit.“

„Kdo vám to řekl?“ vyptával se Miller.

„To bych si radši nechal pro sebe. Prostě jsme věřili, že je ta informace přesná,“ odvětil Holden. „Scopuli byla návnada, kterou někdo použil pro zničení Canterbury. Mysleli jsme, že někdo ze Scopuli by třeba mohl vědět, proč se nás každý pokouší zlikvidovat.“

„Do hajzlu.“ Miller se opřel a zahleděl se na strop.

„Vy jste Julii hledal. Doufal jste, že po ní pátráme taky. Že něco víme,“ ozvala se Naomi. Nemínila to jako otázku.

„Jo,“ broukl Miller.

Teď byla řada na Holdenovi, aby se zeptal proč.

„Rodiče najali agenturu na Cereře, aby ji našli a poslali domů. Já to dostal přiděleno,“ objasnil mu Miller.

„Takže pracujete pro cereskou bezpečnost?“

„Už ne.“

„Tak co tady děláte?“ podivil se Holden.

„Její rodina se do něčeho namočila,“ odpověděl Miller. „Já prostě od přírody nesnáším záhady.“

„Jak jste věděl, že jde o něco víc než jenom ztracenou dívku?“

Mluvit s Millerem bylo jako pokoušet se kutat v žule gumovým dlátem. Miller se nevesele ušklíbl.

„Vyrazili mě za to, že jsem pátral moc usilovně.“

Holden se rozhodl, že se těmi polovičatými odpověďmi nenechá naštvat. „Tak si tedy promluvme o tom komandu smrti v hotelu.“

„No jo, vážně, o co ksakru jde?“ Amos se konečně zastavil. Alex zvedl hlavu a poprvé za celou dobu vzhlédl. Dokonce i Naomi se naklonila dopředu.

„Nemám ponětí,“ odpověděl Miller. „Ale někdo musel vědět, že jdete.“

„No, tak dík za skvělou policejní práci,“ zabručel Amos. „Na to bysme fakt sami nepřišli.“

Holden si ho nevšímal. „Jenomže nemohli vědět, proč tam jdeme, jinak by vyjeli nahoru do Juliina pokoje a vzali si, co chtěli.“

„Znamená to snad, že Freda někdo prozradil?“ vyhrkla Naomi.

„Freda?“ zpozorněl Miller.

„Nebo si někdo dal tu záležitost s Polanským dohromady sám, jen neměl číslo pokoje,“ pokračoval Holden v Naomině úvaze.

„Ale k čemu tolik střílení?“ mračil se Amos. „To nedává smysl.“

„To byla chyba,“ promluvil Miller. „Viděl jsem, jak k tomu došlo. Tady Amos tasil zbraň. Někdo zareagoval přehnaně. Potom na něj ječeli ‚zastavte palbu‘, dokud jste nezačali taky střílet.“ Holden odpočítával na prstech.

„Dobrá. Takže někdo zjistí, že míříme na Eros a že to nějak souvisí se Scopuli. Vědí o hotelu, jen neznají číslo pokoje.“

„Ani nevědí, že jde o Lionela Polanského,“ doplnila Naomi. „Jinak by si to našli v recepci tak jako my.“

„Správně. Takže čekají, až se ukážeme, a mají po ruce četu střelců, aby nás zajali. Jenomže se to zvrtne a v hale dojde ke střelbě. Neviděli vás přicházet, detektive, tudíž nejsou vševědoucí.“

„Přesně tak,“ přisvědčil Miller. „Je to zjevná improvizace na poslední chvíli. Sebrat vás a zjistit, po čem jdete. Mít víc času, prohledali by hotel. Zabralo by jim to dva tři dny, ale zvládnout se to dá. Neudělali to, což znamená, že zajmout vás bylo jednodušší.“

Holden přikývl. „Ano. Ovšem taky to znamená, že tady měli své lidi. Mně nepřipadali jako místní.“

Miller se zarazil, očividně znejistěl.

„Teď, když o tom mluvíte… ani mně.“

„Ať už jde o kohokoli, mají na Erotu oddíly střelců a můžou je kdykoli přemístit a zavelet jim, aby si nás vyzvedli,“ konstatoval Holden.

„A mají dostatečné vazby na místní bezpečnost, takže můžou střílet a nikdo na ně nevlítne,“ dodal Miller. „Policie netušila, že se někde něco děje, dokud jsem je nezavolal.“

Holden naklonil hlavu. „Kruci, potřebujeme odtud vypadnout.“

„Počkej chvilku,“ ozval se Alex hlasitě. „Počkej sakra chvíli. Jak to, že se ještě nikdo nezmínil o tom hororu tam nahoře? Byl jsem snad jediný, kdo tu mutantní hrůzu viděl?“

„No jo. Ježíši, co to mělo bejt?“ hlesl tiše Amos.

Miller sáhl do kapsy a vytáhl sáček s Juliiným terminálem.

„Je někdo z vás technik?“ zeptal se. „Třeba bychom na to přišli.“

„Možná bych se do toho nabourala,“ řekla Naomi. „Ale ani náhodou na tu věc nesáhnu, dokud nebudeme vědět, co se jí stalo a jestli to není nakažlivé. Nehodlám pokoušet štěstí a sahat na něco, čeho se dotkla.“

„Nemusíte na to sahat. Necháme ten sáček zapečetěný. Zkuste to přes ten plast. Dotykový displej by měl fungovat.“

Naomi krátce zaváhala, pak se pro sáček natáhla.

„Dobře, dejte mi chvíli.“ Pustila se do práce.

Miller se znovu opřel a znovu si těžce povzdechl.

„Hm,“ ozval se Holden. „Znal jste Julii předtím? Naomi si myslí, že vámi dost otřáslo, když jste ji našel mrtvou.“ Miller pomalu zakroutil hlavou. „Když dostanete případ jako tenhle, musíte si zjistit, o koho jde. Osobní záležitosti, chápete? Pročíst emaily. Promluvit s lidmi, kteří ji znali. Udělat si obrázek.“ Umlkl a protřel si oči. Holden ho nijak nepopoháněl. „Julie byla hodné děvče,“ pokračoval Miller, jako by se zpovídal. „Létala v závodním člunu. Jen jsem… Chtěl jsem ji najít živou.“

„Má to heslo.“ Naomi zvedla terminál. „Mohla bych to zkusit hardwarově, ale to bych musela otevřít kryt.“ Miller natáhl ruku. „Já to zkusím.“

Naomi mu terminál podala. Ťukl na pár symbolů na obrazovce a vrátil jí ho.

„Plejtvák,“ přečetla. „Co to je?“

„Její člun,“ odpověděl Miller.

„To mluví s náma?“ Amos ukázal bradou na Millera. „Není tu nikdo jinej, ale já tak z půlky nemám šajn, o čem je řeč.“

„Promiňte,“ omluvil se Miller. „Pracoval jsem víceméně sólo. Člověk si osvojí špatné návyky.“

Naomi se vrátila k práci. Holden s Millerem jí teď nahlíželi přes ramena.

„Má tam toho spoustu,“ řekla Naomi. „Čím mám začít?“ Miller ukázal na textový soubor označený ‚Poznámky‘ na ploše. „Začněte tady,“ doporučil. „Potrpí si na ukládání věcí do správných šuplíků. Jestliže to nechala na ploše, nebyla si jistá, kam to patří.“

Naomi ťukla na ikonku. Rozvinula se do volně uspořádaných textů, které připomínaly deník.

Nejdřív se kruci dej dohromady. Panikařit nepomůže. Nikdy to nepomáhá. Zhluboka dýchat, promyslet to, stanovit si postup. Strach zabíjí myšlení. Cha.

Výhody raketoplánu:

– Žádný reaktor, jen baterie. Nízká radiace. – Zásoby pro osm. – Hodně reakční hmoty.

Nevýhody:

– Nemá Epsteinův pohon ani plazmové motory.

Komunikační zařízení nejen vyřazené, ale fyzicky odstraněné (kapánek paranoidní ohledně prozrazení, hoši?):

Nejblíž je Eros. Tam se vydáme? Nebo někam jinam? Takhle jenom na páru, to bude pomalá jízda. Jiná stanice, to by bylo o sedm týdnů víc. Takže Eros.

Mám toho bacila z Phoebe, nic naplat. Nevím jistě, jak jsem to chytla, ale to hnědé svinstvo bylo všude. Je to anaerobní, musela jsem se toho nějak dotknout. Na tom nesejde, zaměř se na problém. Prospala jsem tři týdny. Ani jsem se nešla vyčůrat. Co to sakra je?

Jsem totálně mimo.

Musíš si pamatovat:

*BA834024112

*Radiace zabíjí. Na tomhle raketoplánu není reaktor, ale nech zhasnuto. Zůstaň ve skafandru. Podle toho debilního videa se to krmí zářením. Nekrmit!

*Dej signál. Zavolej o pomoc. Pracuješ pro nejchytřejší lidi v soustavě. Oni něco vymyslí

*Drž se dál od lidí. Nešiř tu nákazu. Ještě nevykašlávám ten hnědej hnus. Nemám ponětí, kdy to začne.

*Drž se dál od zlých hochů – jako bys věděla, co jsou zač. Bezva. Takže se drž dál od kohokoli. Inkognito je moje jméno. Hmm. Polanski?

Zatraceně. Cítím to. Je mi pořád horko a umírám hlady. Nejez. Nekrm to. Nakrmit rýmu, vyhladovět chřipku? Nebo obráceně? Eros je ještě den cesty, pomoc je na cestě. Bojuj.

Bezpečně na Erotu. Vyslala jsem signál. Doufám, že na základně dávají pozor. Bolí mě hlava. Něco se mi děje se zády. Boule nad ledvinami. Darren se proměnil v břečku. Bude ze mě skafandr plný rosolu?

Je mi blbě. Něco mi vylézá ze zad a všude ze mě prýští ta hnědá omáčka. Musím si sundat skafandr. Jestli to někdo čtete, nedovolte nikomu dotknout se té hnědé hmoty. Spalte mě. Už hořím.

Naomi odložila terminál. Chvíli nikdo nemluvil. Nakonec se ozval Holden: „Bacil z Phoebe. Máte někdo ponětí, o co jde?“

„Na Phoebe byla vědecká výzkumná stanice,“ řekl Miller. „Patřilo to vnitřním planetám, nás z Pásu tam nepouštěli. Dostalo to zásah. Spousta mrtvých, ale…“

„Píše, že byla na raketoplánu,“ poznamenala Naomi. „Scopuli ale žádný neměla.“

„Musela tam být ještě další loď,“ mínil Alex. „Možná si vzala raketoplán z ní.“

„Jasně,“ přisvědčil Holden. „Dostali se na jinou loď, chytili tu nákazu z Phoebe, a zbytek posádky… Nevím. Umírá?“

„Julie unikne, neuvědomuje si, že je nakažená. To zjistí až v raketoplánu,“ pokračovala Naomi. „Doletí sem, pošle zašifrované sdělení Fredovi, a v tom hotelovém pokoji umře na tu infekci.“

„Ovšem nezměnila se v rosol,“ podotkl Holden. „Jenom doopravdy ošklivě… já nevím. Ty trubice a ostruhy na kostech. Jaká nemoc tohle udělá?“

Otázka zůstala viset ve vzduchu. Znovu chvíli nikdo nemluvil. Holden věděl, že myslí všichni na totéž. Ničeho se v tom hotelovém pokoji nedotkli. Znamená to, že jsou před nákazou v bezpečí? Nebo ten bacil z Phoebe mají v sobě, ať už je to cokoli? Podle Julie byl anaerobní. Holden si byl dost jistý, že se tím pádem nemůžou nakazit vdechováním vzduchu. Dost jistý.

„Kam odtud půjdeme, Jime?“ zeptala se Naomi.

„Co takhle na Venuši?“ navrhl Holden. Hlas měl vyšší a napjatější, než čekal. „Tam se neděje nic zajímavého.“

„Vážně,“ pokárala ho.

„Dobře. Tak tedy vážně. Myslím, že Miller se o tu historku podělí se svým kamarádem policajtem, a pak z tohohle šutru vypadneme. Určitě jde o biologickou zbraň, ne? Někdo ji ukradne v marťanské vědecké laboratoři, rozpráší ji v dómu, a měsíc nato jsou všichni lidé ve městě mrtví.“

Amos ho přerušil zabručením.

„Máte ve svý teorii díry, kapitáne,“ upozornil ho. „Jako třeba co to má doprdele společnýho se zničením Canty a Donnageru?“

Holden se podíval na Naomi. „Teď ovšem víme, kam se mrknout, co?“

„Jo, to víme,“ přisvědčila. „BA834024112. To bude označení nějaké skály,“

„Co myslíš, že tam najdeme?“ zeptal se Alex.

„Kdybych byl na sázky, tipnul bych si, že tu loď, odkud ukradla ten raketoplán,“ mínil Holden.

„To dává smysl,“ souhlasila Naomi. „Každý kámen v Pásu je zanesený do map. Když chcete něco schovat, naveďte to na stabilní oběžnou dráhu nějaké skály, a vždycky to můžete najít.“ Miller se obrátil k Holdenovi, tvář ještě ztrhanější než předtím. „Jestli tam pojedete, chci s vámi.“

„Proč?“ zeptal se Holden. „Bez urážky, ale dívku jste našel. Vaše práce skončila, ne?“

Miller na něj upřel zrak, rty sevřené do tenké čáry. „Mám nový případ,“ řekl. „Teď chci zjistit, kdo ji zabil.“

Kapitola dvacátá šestá: Miller

„Váš přítel policajt na moji loď uvalil příkaz k omezení pohybu,“ prohlásil Holden pobouřeně.

V hotelové restauraci kolem nich vládl čilý ruch. Prostitutky z minulé směny se mísily s novými turisty a byznysmeny u levného bufetu s růžovým osvětlením. Pilot a mohutný chlapík – Alex a Amos – se hádali o poslední koblihu. Naomi seděla vedle Holdena, ruce založené, před sebou šálek mizerné kávy.

„Vždyť jsme zabili pár lidí,“ opáčil Miller mírně.

„Já myslel, že jste nás z toho dostal tím tajným policajtským potřesením rukou,“ zlobil se Holden. „Tak proč má moje loď zákaz odletu?“

„Vzpomínáte, jak Sematimba říkal, že bychom neměli opouštět stanici, aniž bychom mu to oznámili?“

„Vzpomínám si, že jste uzavřeli nějakou dohodu,“ pravil Holden. „Nevzpomínám si, že bych s ní souhlasil.“

„Hele, bude nás tu držet, dokud si nebude jistý, že ho kvůli nám nevykopnou z práce. Jakmile bude mít krytá záda, pustí nás. Pojďme se bavit o tom, jak si najmu místo na vaší lodi.“

Jim Holden a jeho první důstojnice si vyměnili pohledy; jeden z těch nepatrných střípků lidské komunikace, která sděluje víc než slova. Miller ani jednoho z nich neznal dost dobře, aby to mohl rozšifrovat, ale odhadoval, že se k jeho návrhu oba staví skepticky.

Měli své důvody. Miller si zkontroloval stav účtu, než jim zavolal. Měl právě tak na další noc v hotelu nebo dobrý oběd, ale už ne na obojí. A utratil to za lacinou snídani, kterou Holden a jeho posádka nepotřebovali a nejspíš jim ani nechutnala, jen aby získal jejich přízeň.

„Potřebuju si být opravdu jistý, že chápu, co říkáte,“ pravil Holden. Velký muž – Amos – se vrátil s koblihou a posadil se. „Chcete říct, že pokud vás nevezmu na loď, tak nás tu váš kamarád bude držet? Protože to by bylo vydírání.“

„Vynucování,“ upřesnil Amos.

„Cože?“

„Vyděračství to není,“ objasnila mu Naomi. „To by nám vyhrožoval, že odhalí něco, co my nechceme odhalit. Pokud jen vyhrožuje, je to vynucování.“

„A o nic takového nejde,“ vmísil se Miller. „Volnost opustit stanici, i když vyšetřování běží? Není problém. Jiná věc je opustit jurisdikci. Já vás tu nemůžu držet, ani vám dovolit odchod. Jde mi jen o svezení, až odtud poletíte.“

„Proč?“ zeptal se Holden.

„Protože míříte na Juliin asteroid,“ odpověděl Miller.

„Vsadil bych se, že tam není žádný přístav,“ řekl Holden. „Máte v plánu vydat se potom ještě někam?“

„Tak nějak mi došly všechny pevné plány. Poslední dobou se mi žádný nedaří uskutečnit.“

„Tomu rozumím,“ zabručel Amos. „S náma taky od začátku tohohle průseru věčně někdo vyjebává.“

Holden sepjal ruce na stole, jedním prstem vyťukával na desku z napodobeniny dřeva složitý rytmus. To nebylo dobré znamení.

„Vypadáte jako… no, jako naštvaný, zatrpklý starý chlap. Já ale posledních pět let pracoval na vodních tahačích. To jenom znamená, že byste k nám zapadl,“

„Ale?“ řekl Miller a nechal to slovo viset.

„Ale poslední dobou na mě hodně stříleli a ty včerejší samopaly byly poslední smrtící věc, se kterou jsem měl tu čest,“ pokračoval Holden. „Nepustím si na loď nikoho, komu bych nesvěřil svůj život, a vás ani neznám.“

„Můžu sehnat prachy,“ vyhrkl Miller. Srdce mu pokleslo. „Jestli jde o peníze, zvládnu to.“

„Tady nevyjednáváme o ceně,“ odmítl to Holden.

„Sehnat peníze?“ Naomi zúžila oči. „Takže to znamená, že momentálně je nemáte?“

„Jsem trochu v úzkých,“ řekl Miller. „Přechodně.“

„Máte nějaký příjem?“ vyslýchala ho.

„Spíš strategii,“ odpověděl. „Dole v přístavu se najde pár nezávislých kšeftařů. Jsou v každém přístavu. Nelegální hry. Zápasy. Takovéhle podniky. Většinou mají pevnou sazbu. Je to způsob, jak uplatit policajty, aniž by opravdu upláceli.“

„To máte v úmyslu?“ zeptal se Holden nevěřícně. „Vybírat nějaké policejní úplatky?“

Na opačné straně restaurace prostitutka v červených šatech široce zívla; její zákazník se zachmuřil. „Ne,“ odvětil Miller zdráhavě. „Spíš nelegální sázky. Když jde dovnitř polda, vsadím na něj. Většinou je znám. Podnik je zná taky, protože je podmazávají. Nelegální sázky jsou pro kavky, co chtějí vypadat ostře, když hrajou bez licence.“

Už když to vykládal, cítil, jak je to slabé. Alex, ten pilot, přišel a sedl si vedle něj. Jeho káva byla cítit pronikavě a nakysle. „Na čem jste se dohodli?“ zajímal se Alex.

„Na ničem,“ prohlásil Holden. „Žádná dohoda nebyla a pořád není.“

„Funguje to líp, než byste čekali,“ namítl rázně Miller. Vtom zazvonily čtyři terminály najednou. Holden s Naomi si vyměnili další, méně spiklenecký pohled a vytáhli terminály. Amos i Alex už je měli v rukou. Miller zahlédl červenozelené rámečky, což mohlo znamenat buď nejvyšší prioritu, nebo předčasné vánoční pozdravy. Nastala chvíle ticha, v níž všichni něco četli. Pak Amos hlučně hvízdl. „Třetí fáze?“ hlesla Naomi.

„Teda nemůžu říct, že by se mi to zamlouvalo,“ mínil Alex. „Mohl bych?“ požádal Miller.

Holden mu terminál po stole přistrčil. Zpráva byla pouze textová, zašifrovaná z Tychona.

Na stanici Tycho chycen špeh. Vaše přítomnost a místo určení prozrazeny neznámým osobám na Erotu. Buďte obezřetní.

„Kapku pozdě,“ podotkl Miller. „Čtěte dál,“ řekl Holden.

Šifrovací klíč špeha umožnil před pěti hodinami zachytit subsignální vysílání z Erota.

Zachycená zpráva následuje:

Holden unikl, ale vzorek získán. Pokračujeme do třetí fáze.

„Máte ponětí, co by to mohlo znamenat?“ zeptal se Holden.

„Nemám.“ Miller pošoupl terminál zpátky. „Leda by… tím vzorkem mysleli Juliino tělo.“

„Na tom předpokladu se nejspíš shodneme,“ kývl Holden. Miller zabubnoval špičkami prstů na stolní desku, bezděčně napodobil Holdenův rytmus. Usilovně v duchu probíral kombinace.

„Tahle věc,“ řekl nahlas, „ta biozbraň nebo co. Vezli to sem. Takže teď je to tady. Fajn. Není třeba zabírat Eros. Ve válce nemá žádný zvláštní strategický význam, když to porovnáme s Cererou nebo Ganymedem nebo loděnicemi na Callisto. A jestli ho chcete zničit, jsou jednodušší metody. Hoďte na povrch velkou fúzní bombu, a praskne jako vajíčko.“

„Není to sice vojenská základna, ale důležité dopravní středisko,“ namítla Naomi. „A na rozdíl od Cerery není pod kontrolou SVP.“

„Takže ji teď vezou pryč,“ pokračoval Holden. „Berou svůj vzorek ven, aby zanesli nákazu na původní místo určení, ať už to je kdekoli, a jakmile opustí stanici, nemáme šanci je zastavit.“

Miller potřásl hlavou. Něco mu v té logice skřípalo. Něco tady postrádal. Jeho imaginární Julie se objevila na druhé straně místnosti, ale oči měla temné a na tváře jí z nich jako slzy stékala černá vlákna.

Na co se to tady dívám, Julie? pomyslel si. Něco vidím, ale nemám ponětí, co to je.

Byl to docela slabý, nenápadný otřes, menší, než když brzdí metro. Pár talířů zařinčelo, na kávě v Naomině hrnku vyskočily soustředné kroužky. Všechno v hotelu ztichlo náhlým společně sdíleným strachem lidí, kteří si v téže chvíli uvědomili svou křehkost a zranitelnost.

„Sakra,“ pravil pomalu Amos. „Co to doprdele bylo?“ Vtom se rozeřvaly alarmy.

„Možná že fáze tři znamená něco jiného,“ řekl Miller do toho kraválu.

Místní rozhlas byl už z podstaty matoucí. Stejný hlas se ozýval z konzolí a reproduktorů, které mohly být metr od sebe nebo také sotva na doslech. Každé slovo se odráželo a rozléhalo s falešnou ozvěnou. Proto také hlasatel krizových hlášení vyslovoval velmi pečlivě, každé slovo zvlášť.

„Prosím o pozornost. Stanice Eros je nouzově uzavřena. Okamžitě se dostavte na kasinovou úroveň do protiradiační karantény. Spolupracujte s personálem pohotovosti. Prosím o pozornost. Stanice Eros je nouzově uzavřena…“

A tak dál ve smyčce, jež bude pokračovat, pokud ji někdo nezruší, dokud se každý muž, žena, dítě, zvíře i hmyz na stanici nerozloží na prach a vlhkost. Tohle byl scénář z noční můry a Miller udělal to, co ho život na skalách s natlakovanou atmosférou naučil. Vmžiku byl od stolu pryč, v chodbě, a mířil dolů do širších průchodů, už teď ucpaných těly. Holden s posádkou mu byli v patách.

„To byl výbuch,“ zasupěl Alex. „Minimálně motor na lodi. Možná atomovka.“

„Chystají se stanici zničit,“ hlesl Holden. V jeho tónu se ozvalo něco jako posvátná bázeň. „Nikdy jsem si nemyslel, že se vyhnu odpálení lodi, kde jsem. Jenže teď už došlo na stanice.“

„Nerozbili ji,“ poznamenal Miller.

„Víte to jistě?“ sykla Naomi.

„Slyším vás mluvit. Takže je tu vzduch.“

„Jsou tady přechodové komory,“ ozval se Holden. „Kdyby do stanice udělali díru a zámky se zavřely…“

Jakási žena Millerovi prudce drcla do ramene, jak se prodírala dopředu. Kdyby nedávali náramný pozor, vypukla by masová panika. Tolik strachu, a tak málo místa. Zatím k tomu nedošlo, ale netrpělivý pohyb davu, vibrujícího jako molekuly ve vodě těsně před bodem varu, v Millerovi probouzel velmi nepříjemný pocit.

„Tohle není loď,“ řekl Miller, „ale stanice. Jsme uvnitř skály. Cokoli dost velkého se dostane do oblastí s atmosférou, a rozprskneme se jako vajíčko. Velké natlakované vajíčko.“

Pohyb davu se zastavil, tunel byl plný. Budou potřebovat jednotku ke zvládání davu, a to rychle. Poprvé od opuštění Cerery si Miller přál mít odznak. Kdosi vrazil Amosovi do boku, načež se honem odtáhl i přes okolní tlak, když na něj mohutný muž zavrčel.

„Kromě toho,“ pokračoval Miller, „vyhlásili radiační poplach. Nepotřebujete ztrátu vzduchu, aby to všechny zabilo. Prožeňte stanicí rychlostí světla pár kvadrilionů přebytečných neutronů, a zbavíte se všech potíží s dodávkou kyslíku.“

„Koukám, že se bavíte,“ poznamenal Amos.

„Existuje důvod, proč se stanice budují uvnitř skal,“ ozvala se Naomi. „Prohnat záření tolika metry kamene není zrovna maličkost.“

„Jednou jsem strávil měsíc v protiatomovém krytu,“ vykládal přerývaně Alex a spolu s ostatními se prodíral houstnoucím davem. „Loď, na které jsem byl, utrpěla poruchu magnetické ochrany v reaktoru. Automatické přerušení selhalo a reaktor jel dál skoro vteřinu. Strojovnu to roztavilo. Pět lidí na palubě nad ní zahynulo, než mohli zjistit, že se něco děje. Trvalo pak tři dny, než těla vyřezali z roztavené podlahy. My ostatní jsme se zavřeli v krytu a zůstali jsme tam třicet šest dní, než pro nás přiletěl vlečný člun.“

„To zní ohromně,“ zamumlal Holden.

„Na konci šest lidí uzavřelo manželství a zbylí už spolu nikdy nepromluvili,“ dokončil Alex.

Před nimi kdosi vykřikl. Nebyl to poplach, dokonce to neznělo ani hněvivě. Jen zoufale. Vyděšeně. Přesně tohle Miller rozhodně nechtěl slyšet.

„To asi nebude náš hlavní problém,“ zauvažoval nahlas, ale než mohl vysvětlit, co má na mysli, ozval se nový hlas, který přehlušil i smyčku varování.

„Tak jo, poslouchejte! Tady je policie Erotu, que no? Máme výjimečný stav, tak dělejte, co vám řekneme, a nikomu se nic nestane.“

Už bylo na čase, pomyslel si Miller.

„Takže pravidla,“ pokračoval hlas. „Jestli ještě někdo do někoho strčí, zastřelím ho. Postupujte spořádaně. První pravidlo: ukázněně! Druhé pravidlo: pohyb! Běžte, běžte, běžte!“

Nejdřív se nedělo nic. Změť těl byla tak natěsnaná, že ji nemohla uvolnit ani nejtvrdší policejní jednotka, ale asi po minutě Miller zahlédl, jak se hlavy v tunelu daleko před ním pohybují a vzdalují. Vzduch v chodbě houstl a horký pach žhavého plastu přetížených recyklátorů ho dostihl právě ve chvíli, kdy se chumel před nimi uvolnil. Miller začal dýchat volněji.

„Mají tady pořádné kryty?“ zeptala se nějaká žena za nimi svého společníka, vzápětí ji smetl proud. Naomi zatahala Millera za rukáv.

„Mají?“ zeptala se.

„Měli by, jistě,“ odvětil. „Možná pro čtvrt miliónu, a nejdřív tam pustí základní personál a lékařské týmy.“

„A ostatní?“ zafuněl Amos.

„Pokud přežije,“ řekl Holden, „staniční personál zachrání co nejvíc lidí.“

„Aha,“ kývl Amos. Vzápětí dodal: „Ať se jdou bodnout. Jdem na Rosi, co?“

„To teda sakra jo,“ přisvědčil Holden.

Před nimi se dav, který se teď šinul celkem rychle, mísil s další záplavou lidí z nižší úrovně. Pět mužů s mohutnými krky ve výstroji proti demonstracím popohánělo lidi ke spěchu. Dva z nich mířili do davu puškami. Miller byl ve vážném pokušení ty idioty proplesknout. Mířit na lidi zbraněmi je pěkně všivá metoda, když chcete zabránit panice. Jeden z policistů byl na brnění moc široký a suché zipy na jeho břiše se k sobě natahovaly jako milenci ve chvíli loučení.

Miller mrkl na zem a zpomalil. V zadní místnosti jeho mysli bylo najednou náramně rušno. Jeden z policistů máchl zbraní nad davem. Další – ten tlouštík – se zachechtal a něco řekl korejsky.

Co to Sematimba povídal o těch nových? Samé řvaní, žádné koule. Nová korporace z Měsíce. Najatí pěšáci z Pásu. Zkorumpovaní. Jméno. Měli jméno. CPM. Carne Por la Machina. Maso do stroje. Jeden z mužů sklonil zbraň, sundal přilbu a zuřivě se škrábal za uchem. Měl bujnou černou hřívu, tetování na šíji a jizvu od oka až po čelist.

Miller ho znal. Před rokem a půl ho zatýkal za napadení a vyděračství. A jejich výzbroj – brnění, obušky, pušky – také vypadala nápadně povědomě. Dawes se mýlil. Miller nakonec to ztracené vybavení našel.

Ať už se tady dělo cokoli, začalo to dávno předtím, než Canterbury zachytila volání o pomoc ze Scopuli. Dávno předtím, než se ztratila Julie. Navléknout bandu gaunerů z Cerery do ukradené výstroje a pověřit je udržováním pořádku na Erotu, to byla součást plánu. Třetí fáze.

Hm. Z toho nekouká nic dobrého.

Miller se stáhl stranou, nechal mezi sebou a zabijáky, převlečenými za policajty, co nejvíc těl.

„Běžte dolů na kasinové patro,“ zařval jeden ze střelců. „Odtamtud vás nasměrujeme do protiradiačních krytů, ale musíte na kasinové patro!“

Holden ani jeho posádka nepostřehli nic zvláštního. Povídali si, vymýšleli plány, jak se dostat k lodi a co dělat, až tam dorazí, uvažovali, kdo asi mohl na stanici zaútočit a kam vezou pokroucené, nakažené tělo Julie Maové. Miller odolal nutkání přerušit je. Potřeboval si zachovat chladnou hlavu a všechno si promyslet. Nesměli upoutat pozornost. Chtělo to vystihnout správný okamžik.

Chodba se zatáčela a rozšiřovala. Tlak těl poněkud povolil. Miller vyčkal, až se dostanou do zóny, kde je nikdo z policistů nemohl vidět. Chytil Holdena za loket.

„Nechoďte tam,“ sykl.

Kapitola dvacátá sedmá: Holden

„Co tím myslíte, nechoďte?“ Holden se mu vyškubl. „Někdo právě odpálil na stanici nukleární nálož. Tohle už překročilo naše možnosti. Jestli se nedostaneme na Rosi, pak musíme dělat, co nám řeknou.“

Miller ustoupil dozadu a zvedl ruce; zjevně se snažil vypadat neškodně, což Holdena ještě víc naštvalo. Za nimi policisté popoháněli lidi, kteří se hemžili v chodbách, směrem ke kasinům. Vzduch hučel elektronicky zesílenými hlasy příslušníků bezpečnosti a úzkostným bzukotem obyvatel. Nad tím vším veřejný rozhlas každému doporučoval zůstat v klidu a spolupracovat s personálem.

„Vidíš tam toho bouchače v policejní výstroji?“ ukázal Miller. „To je Gabby Smalls. Řídí vybírání výpalného pro jednu část Zlaté ratolesti na Cereře. Taky si bokem přivydělává prodejem prachu, a nejspíš vyhodil dost lidí přechodovou komorou ven.“

Holden se na toho chlapa podíval. Široká ramena a pořádný pupek. Teď, když mu ho Miller ukázal, viděl, že nevypadá moc jako policajt.

„Nechápu,“ vyhrkl.

„Před pár měsíci, když jsi obviněním Marsu ze zničení tahače začal ty nepokoje, zjistili jsme…“

„Nikdy jsem netvrdil…“

„…zjistili jsme, že nám chybí výstroj proti demonstrantům. Ještě předtím se z naší stanice ztratila banda hajzlů z podsvětí. Právě jsem přišel na to, kam se poděli. Kam se obojí podělo.“

Miller ukázal na Gabbyho Smallse v ochranné zbroji.

„Nechodil bych nikam, kam mě pošle,“ prohlásil. „Fakt ne.“

Minul je tenčící se proud lidí.

„Tak kam?“ zeptala se Naomi.

„No, jestli mám volit mezi radiací a gangstery, vybral bych si gangstery,“ kývl na ni důrazně Alex.

Miller vytáhl terminál a zvedl ho, aby na něj viděli.

„Nedostal jsem žádné varování ohledně radiace,“ oznámil. „Ať se venku stalo cokoli, nejde o ohrožení tohohle druhu. Ne právě teď. Tak se uklidněme. Musíme to provést chytře.“ Holden se otočil zády k Millerovi a pokynul Naomi. Odtáhl ji stranou a tiše jí řekl: „Myslím, že bychom se měli vrátit na loď a vypadnout odtud. Pokusit se projít kolem těch gangsterů.“

„Pokud nejde o žádný radiační poplach, jsem pro,“ kývla.

„S tím nesouhlasím.“ Miller ani nezastíral, že je poslouchal.

„K tomu bychom museli projít třemi patry kasina plnými těch mlátičů ve zbroji. Budou nás nutit vlézt do jednoho z kasin, v zájmu naší bezpečnosti. Když neposlechneme, zmlátí nás do bezvědomí, a stejně nás tam šoupnou. V zájmu naší bezpečnosti.“

Z postranní chodby se vyhrnul další shluk lidí, který hned zamířil k uklidňující přítomnosti policie a jasným světlům kasina. Holden zjistil, že je těžké nenechat se smést davem. Do Naomi vrazil muž se dvěma naditými kufry a málem ji srazil. Holden ji rychle chytil za ruku.

„Jaká je další možnost?“ obrátil se na Millera.

Miller obhlédl chodbu v obou směrech, zřejmě odhadoval proudící dav. Ukázal bradou na černožlutě pruhovaný poklop do úzké údržbářské chodbičky.

„Tudy,“ řekl. „Je tam cedule vysoké napětí, takže se hoši, co budou hledat opozdilce, ani nebudou obtěžovat s kontrolou. Na takových místech se občané neschovávají.“

„Dokážeš ty dveře rychle otevřít?“ podíval se Holden na Amose.

„Můžu je rozbít?“

„Když to jinak nepůjde.“

„Tak jo.“ Amos se začal prodírat davem k průlezu. Na místě vytáhl svůj univerzální nástroj a odklopil laciný plastový kryt čtečky karet. Spojil pár drátků a příklop se s hydraulickým sykotem otevřel.

„Tadá!“ udělal Amos. „Čtečka už nefunguje, takže dovnitř teď může každej.“

„To budeme řešit, až na to dojde,“ opáčil Miller a první se vnořil do matně osvětlené chodbičky za dvířky.

Servisní chodba byla plná elektrických kabelů, spojených plastovými vazadly. V mdle narudlém světle viděli asi na třicet, čtyřicet stop, zbytek se jim ztrácel v šeru. Osvětlení pocházelo z LEDek vsazených do kovových výztuh, jež vyčnívaly ze stěn každých pět stop a držely kabely. Naomi se musela přikrčit, výškou přesahovala strop asi o čtyři centimetry. Opřela se zády o stěnu a svezla se dolů.

„Člověk by čekal, že to udělají dost vysoké pro lidi z Pásu,“ vyjádřila se naštvaně. Holden se s úctou dotkl stěny, ohmatal identifikační číslo chodby, vyryté do kamene.

„Lidé, kteří tohle stavěli, nebyli vysocí,“ řekl. „Tudy prochází hlavní vedení. Tenhle tunel pochází z období první kolonizace Pásu. Vykutali ho lidé, kteří vyrostli v gravitaci.“

Miller, který se také musel sehnout, klesl se zasténáním na podlahu. V kolenou mu luplo.

„Hodinu dějepisu až pak,“ zavrčel. „Teď musíme naplánovat útěk z téhle skály.“

Amos si pozorně prohlížel svazky kabelů. Přes rameno prohodil: „Když uvidíte roztřepený kus, nesahejte na to. Tady tenhle tlustej hajzlík má pár miliónů voltů. To vás parádně roztaví.“

Alex si sedl k Naomi a zašklebil se, když se zadkem dotkl studené kamenné podlahy.

„Víte,“ utrousil, „jestli se rozhodnou stanici uzavřít, možná z těchhle servisních tunelů vyčerpají vzduch.“

„Už jsem to pochopil,“ prohlásil Holden nahlas. „Je to mizerný, nepohodlný úkryt. Teď máte mé svolení dál o tom nemluvit.“

Dřepl si naproti Millerovi. „Tak jo, detektive. Co dál?“

„Teď,“ vysvětloval Miller, „počkáme, až přejdou kolem nás, takže budeme za nimi, a pokusíme se dostat do přístavu. Lidem v krytech se vyhneme snadno, ty jsou až nahoře a hluboko. Vtip je v tom, zvládnout kasinová patra.“

„Nemůžeme projít těmihle údržbářskými tunely?“ zeptal se Alex.

Amos zavrtěl hlavou. „Bez mapy ne, nemůžem. Jak se tady ztratíš, jsi v háji.“

Holden je příliš neposlouchal a prohlásil: „Tak dobře, počkáme, až se všichni shromáždí v těch protiradiačních krytech, a vylezeme.“

Miller přikývl a pak oba seděli a civěli na sebe. Vzduch mezi nimi jako by houstl, ticho nabývalo vlastního významu. Miller se ošil, jako by ho kousalo sako.

„Proč myslíte, že banda gangsterů z Cerery všechny přemísťuje do krytů, když žádné ozáření nehrozí?“ ozval se Holden nakonec. „A proč jim to policajti z Erotu dovolí?“

„Dobrá otázka,“ na to Miller.

„Když používají tyhlety burany, dokážu pochopit, proč ten pokus o únos v hotelu dopadl tak bídně. Nevypadají na profíky.“

„To ne,“ přisvědčil Miller. „Tohle není jejich obvyklé pole působnosti.“

„Mohli byste zmlknout?“ požádala je Naomi. Vydrželi to téměř minutu.

„Bylo by asi fakt hloupé,“ ozval se Holden, „kouknout se, co se děje, že?“

„Ano. Ať se v těch krytech děje cokoli, víme, že tam budou všechny stráže,“ poznamenal Miller.

„Jo,“ hlesl Holden.

„Kapitáne!“ pronesla Naomi varovně.

„Stejně,“ otočil se Holden k Millerovi, „nenávidíte záhady.“

„To ano.“ Miller se slabě pousmál. „A vy, příteli, jste zatracený šťoural.“

„Říkají to o mně.“

„Ksakru,“ sykla tiše Naomi.

„Co je, šéfe?“ oslovil ji Amos.

„Tihle dva právě bourají náš plán útěku,“ postěžovala si, pak se obrátila k Holdenovi. „Vy dva máte jeden na druhého moc špatný vliv. A následně je to špatné i pro nás ostatní.“

„Ne,“ řekl Holden. „Vy s námi nejdete. Zůstaneš tady s Amosem a Alexem. Dejte nám…,“ mrkl na terminál, „… tři hodiny. Zajdeme tam, koukneme, co se děje, a vrátíme se. Kdybychom se nevrátili…“

„Necháme vás na pospas gangsterům, najdeme si práci na Tychonu a budeme žít šťastně až do smrti,“ dokončila Naomi.

„Jo,“ zazubil se na ni Holden. „Nehrajte si na hrdiny.“

„To by mě ve snu nenapadlo, pane.“

Holden dřepěl ve stínu vedle údržbářského poklopu a díval se, jak gangsteři, oblečení v policejní výstroji, odvádějí obyvatele Erotu po malých skupinkách pryč. Rozhlas nadále vykřikoval o nebezpečí ozáření a nabádal občany, aby plně spolupracovali s pohotovostním personálem. Holden si vybral jednu skupinku a chystal se ji sledovat, ale vtom mu Miller položil ruku na rameno.

„Počkej,“ sykl. „Potřebuju si zavolat.“

Hbitě na svém terminálu zvolil číslo a za okamžik se na obrazovce objevil šedý nápis Síť nedostupná.

„Telefonní síť spadla?“ přeptal se Holden.

„To je to první, co bych na jejich místě udělal,“ přisvědčil Miller.

„Chápu,“ kývl Holden, přestože vlastně nechápal.

„No, nejspíš to bude na nás,“ pravil Miller, vyndal z pistole zásobník a začal do něj strkat náboje, které vytahoval z kapsy. Ačkoli měl přestřelek dost až do konce života, Holden také vyndal pistoli a zkontroloval zásobník. Vyměnil si ho po střelbě v hotelu, takže byl plný. Vrátil ho zpátky a zastrčil pistoli za pás. Všiml si, že Miller svou nechal venku a drží si ji u stehna, kde mu ji skoro zakrývá kabát.

Nebylo nijak obtížné sledovat skupinky nahoru, k vnitřním sekcím, kde se nacházely kryty. Dokud se pohybovali stejným směrem, nikdo jim nevěnoval pozornost. Holden si do paměti zaznamenával křižovatky tunelů, kde stáli na stráži muži v ochranném brnění. Návrat dolů bude mnohem těžší.

Když se skupina, kterou sledovali, nakonec zastavila před velkými kovovými dveřmi označenými dávným symbolem radiace, Holden s Millerem uhnuli stranou a schovali se za rozměrný květináč s kapradím a pár zakrslými stromky. Falešní policisté všem nařídili vejít dovnitř a mávnutím karty za nimi zamkli dveře. Potom všichni odešli, až na jednoho, který zůstal přede dveřmi na stráži.

Miller zašeptal: „Pojďme ho požádat, aby nás pustil dovnitř.“

„Následuj mě,“ sykl Holden, zvedl se a vykročil ke strážci.

„Hele, ty blboune, máš být v krytu nebo v kasinu, tak se kurva vrať ke svojí skupině,“ štěkl na něj strážce s rukou na pažbě zbraně.

Holden smířlivě zvedl dlaně, usmál se a pokračoval v chůzi. „Já se ztratil. Kapku jsem to popletl. Nejsem odtud, víte.“

Strážce mu omračujícím obuškem ukázal do chodby.

„Běž pořád rovně, až narazíš na rampu, co vede dolů,“ doporučil mu.

V nevalně osvětlené chodbě se zčistajasna objevil Miller, pistoli namířenou na strážcovu hlavu. S hlasitým cvaknutím zbraň palcem odjistil.

„Co kdybychom se prostě přidali k těm uvnitř?“ navrhl. „Otevři.“

Muž na něj šilhal koutkem oka, aniž by otočil hlavu. Ruce mu vylétly nahoru, obušek upustil.

„To bys neměl dělat, člověče,“ prohlásil.

„Já bych řekl, že to udělá,“ mínil Holden. „Měl bys ho poslechnout. Není to moc hodný člověk.“

Miller přitiskl hlaveň strážci k hlavě. „Víš, čemu jsme na stanici říkávali hlava děravá? Když výstřel opravdu vyrazil mozek z lebky. Obvykle se to stane, když je pistole přitlačená ke hlavě právě takhle. Plyny nemají kam uniknout, a mozek vystříkne celý ven.“

„Povídali, že se to nesmí otevřít, jakmile je to zavřené,“ namítal strážce. Mluvil tak rychle, že slova vyrážel skoro všechna najednou. „Mysleli to fakt vážně.“

„Žádám tě o to naposled,“ řekl Miller. „Příště použiju kartu, kterou seberu z tvého mrtvého těla.“

Holden muže otočil čelem ke dveřím a vytáhl mu zbraň z pouzdra. Doufal, že Millerovy pohrůžky jsou skutečně jen pohrůžkami. Měl jisté obavy, že tomu tak není.

„Jenom ty dveře otevři, a necháme tě jít,“ slíbil strážci.

Ten konečně přikývl, přistoupil ke dveřím, protáhl kartu zámkem a vyťukal na klávesničce číslo. Těžké protinárazové dveře odjely stranou. Místnost za nimi byla ještě temnější než chodba, jen pár nouzových LEDek tlumeně rudě žhnulo. V tom slabém osvětlení Holden viděl tucty… stovky těl, rozházených po podlaze, nehybných.

„Jsou mrtví?“ zeptal se.

„Já nevím nic…,“ začal strážce, ale Miller ho uťal.

„Běž první,“ pobídl ho a postrčil.

„Počkej,“ řekl Holden. „Nemyslím, že je to dobrý nápad, jen tak tam vrazit.“

Pak se odehrály tři věci najednou. Strážce udělal čtyři kroky dopředu a zhroutil se na podlahu. Miller hlasitě kýchl a začal se kymácet jako opilý. Holdenův i Millerův terminál začaly zlobně bzučet.

Miller potácivě ustoupil. „Ty dveře…“

Holden udeřil do tlačítka a dveře se znovu zasunuly.

„Plyn,“ zakašlal Miller, „je tam plyn.“

Bývalý policista se opíral o stěnu chodby a kašlal, Holden vytáhl terminál a vypnul bzučení. Alarm, který mu i tak zářil z obrazovky, však nevaroval před kontaminací vzduchu. Byl na něm úctyhodně starý symbol ze tří klínů ukazujících dovnitř. Radiace. Před očima mu změnil barvu z původní bílé na hněvivě oranžovou až na temně červenou.

Miller s nečitelným výrazem upíral zrak na svůj.

„Dostali jsme dávku záření,“ řekl Holden.

„Vlastně jsem nikdy nezažil, že by se ten detektor takhle aktivoval,“ vyslovil Miller drsným hlasem, ještě slabým ze záchvatu kašle. „Co to znamená, když zrudne?“

„Znamená to, že do šesti hodin začneme krvácet z konečníku,“ objasnil mu Holden. „Musíme se dostat na loď. Budou tam potřebné léky.“

„Co se tady…,“ hlesl Miller. „… kurva děje?“

Holden ho chytil pod paží a vlekl ho zpátky k rampám. Kůže ho pálila a svědila. Netušil, jestli jde o radiační popáleniny, nebo je to psychosomatické. Vzhledem k dávce, kterou právě dostal, bylo dobře, že si uložil sperma doma v Montaně a v Evropě. Když na to pomyslel, začalo ho svědit i ve varlatech.

„Takže stanici zamořili,“ konstatoval. „Sakra, možná jen předstírali, že tady vybuchla nukleární nálož. Pak zatáhnou všechny sem a hodí je do krytů, které jsou radioaktivní jenom uvnitř. A uspí je plynem, aby byli zticha.“

„Existují jednodušší metody, jak lidi zabít.“ Miller v běhu těžce, trhaně dýchal.

„Tak v tom bude ještě něco víc,“ uvažoval Holden. „Ten bacil… parazit… ne? Ten, co zabil tu dívku. Krmí se radiací.“

„Inkubátory,“ kývl souhlasně Miller.

Dorazili na jednu z ramp, směřujících do dolních pater, ale odtud se k nim blížila skupinka lidí vedená dvěma falešnými policisty v těžké zbroji. Holden chytil Millera a odtáhl ho stranou, kde se schovali ve stínu zavřeného stánku s nudlemi.

„Takže je infikovali, že?“ zašeptal Holden, zatímco čekali, až skupina přejde. „Možná to dali do falešných léků proti ozáření. Nebo prostě rozlili tu hnědou břečku po podlaze. To, co bylo v té dívce, Julii…“

Zarazil se. Miller ho opustil a mířil přímo ke skupince, která právě přišla po rampě.

„Policisto,“ oslovil jejího vůdce.

Oba se zastavili a jeden z nich řekl: „Měl jste být…“

Miller ho střelil do krku, přímo pod chránič obličeje. Pak se hladce natočil a druhého zasáhl do stehna, těsně pod tříslo. Když muž s bolestným jekotem upadl, vypálil na něj Miller ještě jednu ránu, do šíje.

Pár občanů začalo křičet. Miller na ně jen ukázal zbraní, hned ztichli.

„Běžte o patro nebo o dvě níž a schovejte se,“ doporučil jim. „Neposlouchejte ty chlapy, i když jsou oblečení jako policajti. Nemyslí to s vámi dobře. Běžte.“

Lidé váhali. Miller vyndal z kapsy pár nábojů a doplnil je do zásobníku místo vypálených. Holden začal něco povídat, ale Miller ho zarazil.

„Když to jde, miř na krk. U většiny lidí tam hledí a hrudní plát nechávají mezeru. Když má krk zakrytý, miř na vnitřek stehna. Tam je brnění tenké. Kvůli pohyblivosti. Skoro každého tak dostaneš jednou ranou.“

Holden přikývl, jako by mu to dávalo smysl.

„Dobře,“ řekl. „A teď jdeme na loď, než vykrvácíme k smrti, jo? Nebudeme střílet další lidi, když to nebude nutné.“

Miller zaklapl zásobník do pistole a zkontroloval komoru.

„Počítám, že je tady spousta takových, co by si zasloužili zastřelit,“ prohlásil. „Ale máš pravdu. Všechno pěkně popořadě.“

Kapitola dvacátá osmá: Miller

Poprvé Miller zabil člověka ve třetím roce svého zaměstnání u bezpečnosti. Bylo mu dvaadvacet, právě se oženil a uvažoval o dětech. Jako nováček s čerstvou smlouvou dostával ty nejodpornější úkoly: chodil na obchůzky tak vysoko, že se mu z Coriolisova efektu dělalo špatně, musel brát volání k domácímu násilí v doupatech menších než skladový kontejner, hlídal na záchytce, aby dravcům zabránil ve znásilnění těch v bezvědomí. Normální buzerace. Nic, co by nečekal. Myslel si, že to zvládne.

Tehdy zavolali z ilegální restaurace skoro u osy otáčení. Gravitaci pod desetinou gé si tam člověk mohl prakticky jen představovat a jeho vnitřní ucho to mátlo a rozčilovalo. Když si na to vzpomněl, pořád si dokázal vybavit zvýšené hlasy, hovořící tak rychle, až se slova rozmazávala a splývala. Pach sýra z kádí. Opar kouře z laciných elektrických plotýnek.

Odehrálo se to rychle. Pachatel vyskočil z doupěte s pistolí v jedné ruce, druhou vlekl za vlasy ženu. Millerův parťák, veterán s deseti odslouženými lety jménem Carson, zakřičel varování. Pachatel se otočil, namířil pistoli s paží nataženou jako ve filmu.

Během výcviku jim instruktoři opakovali, že člověk nikdy neví předem, co udělá, až ta chvíle přijde. Zabít jinou lidskou bytost je těžké. Někteří to nesvedou. Hlaveň pachatelovy pistole se už blížila; pustil ženu a zařval. Vyšlo najevo, že to není zase tak těžké, alespoň ne pro Millera.

Potom se musel podrobit povinnému sezení u psychologa. Plakal. Soužily ho noční můry, třásl se a prostě prošel tím vším, co policajt přetrpí v tichosti a nemluví o tom. Ale i tak mu připadalo, jako by všechno viděl z dálky, jako by se opil a díval se sám na sebe, jak zvrací. Byla to jen fyzická reakce. To přejde.

Podstatné bylo, že už znal odpověď na tu otázku. Ano, když musí, dokáže zabít.

Až doposud, do těchhle chodeb na Erotu, z toho nikdy neměl radost. I to, jak sundal toho mizeru v první přestřelce, vnímal jako smutnou, ale nezbytnou součást práce. Potěšení ze zabíjení se dostavilo až po Julii, a nešlo vlastně ani tak o radost, jako spíš o krátkou úlevu od bolesti. Spustil pistoli. Holden vyrazil po rampě a Miller ho následoval. Chápal ho. Holden se pohyboval rychleji než on a se zdatností člověka zvyklého žít v širokém rozpětí gravitací. Miller měl pocit, že je z něj Holden nervózní, a trochu ho to mrzelo. Nic podobného si nepřál, navíc se opravdu potřeboval dostat na jeho loď, pokud měl v úmyslu vypátrat Juliina tajemství.

Nebo, v současné chvíli, neumřít za pár hodin na nemoc z ozáření. To všechno vytvářelo poněkud choulostivou situaci.

„Fajn,“ prohlásil Holden, když došli po rampě dolů. „Musíme se vrátit, a mezi námi a Naomi je dost hlídek, které se fakt podiví, když potkají dva chlapy, jak míří opačným směrem.“

„To je problém,“ souhlasil Miller.

„Nějaký nápad?“

Miller se zamračeně zahleděl na podlahu. Ta na Erotu se lišila od cereské. Laminát se zlatavými skvrnami.

„Metro nepojede,“ uvažoval nahlas. „A kdyby, v nouzovém režimu zastaví jen na konečné dole v kasinu. Nepřipadá v úvahu.“

„Servisní chodba?“

„Kdybychom našli takovou, která spojuje patra,“ mínil Miller. „To bude kapku ošidné, ale lepší než pokoušet se prostřílet pár tucty blbounů ve zbroji. Kolik máme času, než tvůj kámoš odstartuje?“

Holden mrkl na terminál. Symbol radiace stále rudě žhnul. Millera napadlo, kdy se tohle samo vyresetuje.

„Něco přes dvě hodiny,“ řekl Holden. „To bychom mohli stihnout.“

„Tak zkusíme štěstí,“ opáčil Miller.

Chodby v blízkosti protiatomových krytů – smrtících pastí či inkubátorů – byly vyklizené. Široké tunely, do nichž se musela vejít těžká technika, která vykutala v asteroidu lidská obydlí, působily strašidelně, když v nich zněly jen Holdenovy a Millerovy kroky za šumění vzduchových recyklátorů. Miller ani nepostřehl, kdy utichlo hlášení o stavu nouze, ale mlčení rozhlasu mu teď připadalo zlověstné.

Kdyby se nacházeli na Cereře, věděl by přesně, kam jít, kam která chodba vede, jak se co nejsnadněji přemístit z jedné úrovně na další. Na Erotu se mohl spolehnout jen na poučený odhad. To nebylo zase tak špatné.

Ovšem poznal, že jim to trvá příliš dlouho, a co hůř – nemluvili o tom, žádný z nich to neřekl – vyslovovali pomaleji než normálně. Ještě se nedostali tak daleko, aby to ovlivnilo vědomí, ale Millerovi bylo jasné, že jejich těla začínají pociťovat následky ozáření. A to se samo nespraví.

„Tak jo,“ ozval se Holden. „Někde tady musí být šachta pro údržbu.“

„Mohli bychom zkusit zastávku metra,“ navrhl Miller. „Vagóny jedou ve vakuu, ale podél trati možná vede servisní tunel.“

„Nemyslíš, že by je zavřeli – jako součást celé téhle razie?“

„Pravděpodobně,“ souhlasil Miller.

„Hej! Vy dva! Co tam ksakru děláte?“

Miller se ohlédl přes rameno. Dva muži v těžké výstroji na ně výhrůžné mávali. Holden zamumlal něco neslušného. Miller přimhouřil oči.

Tihle muži byli v podstatě amatéři. Díval se, jak k nim přicházejí, a v hlavě se mu začal líhnout nápad. Zabít je a vzít si jejich výstroj by nepomohlo. Krvavé skvrny a stopy po ožehnutí jasně prozradí, že se něco stalo. Ale…

„Millere,“ ozval se varovně Holden.

„Jo,“ řekl Miller. „Já vím.“

„Povídám, co tady vy dva ksakru děláte?“ opakoval chlap od falešné policie. „Stanice je uzavřena. Všichni musí na kasinové patro nebo do protiatomových krytů.“

„Právě jsme hledali cestu… na kasinové patro,“ odpověděl mu Holden. Usmíval se a působil neškodně. „Nejsme odtud a…“

Bližší z obou strážců ho pořádně dloubl pažbou zbraně do nohy. Pozemšťan zavrávoral a upadl. Miller muže vzápětí střelil přímo pod hledí. Pak se obrátil ke druhému, který jen civěl s otevřenou pusou.

„Ty jsi Mikey Ko, že jo?“ zeptal se ho.

Muž zbledl ještě víc, ale přikývl. Holden zasténal a zvedl se.

„Jsem detektiv Miller. Zatýkal jsem tě na Cereře asi před čtyřmi lety. Kapku jsi v baru přebral. V Tappan, tak se tuším jmenoval. Praštils holku kulečníkovým tágem.“

„No jo,“ vyhrkl chlapík s vyděšeným úsměvem. „Jo, vzpomínám si. Jak se pořád máte?“

„Dobře i špatně,“ na to Miller. „Víš, jak to chodí. Dej tady Pozemšťanovi svoji zbraň.“

Ko pohlédl z Millera na Holdena a zase zpátky, olízl si rty a zjevně zvažoval své možnosti. Miller varovně potřásl hlavou.

„Vážně,“ zdůraznil. „Dej mu tu zbraň.“

„Jasně. No jo. Žádný problém.“

Tohle byl ten druh lidí, co zabili Julii, myslel si Miller. Hlupák. Krátkozraký. Člověk, který se narodil se schopností využít příležitosti na tom místě, kde správně měl mít duši. Millerova imaginární Julie znechuceně a s lítostí zakroutila hlavou. Zjistil, že se pokouší uhodnout, jestli nad chlapem, který právě podává pistoli Holdenovi, nebo nad ním samotným. Možná nad oběma.

„O co tady jde, Mikey?“ pokračoval.

„Co tím myslíte?“ Strážce dělal hloupého, jako by byli ve výslechové místnosti. Hraje o čas. Prochází známý scénář ‚policajt a zločinec‘, jako by to ještě mělo cenu. Jako by se všechno nezměnilo. Millera překvapilo sevření v krku. Nevěděl, kde se vzalo.

„Ta vaše práce tady,“ řekl. „Oč tu jde?“

„Já nevím…“

„Hele,“ upozornil ho jemně Miller. „Právě jsem zabil tvého parťáka.“

„A to je dneska jeho třetí,“ podotkl Holden. „Já u toho byl.“

Miller to Mikeymu viděl v očích: mazanost a rychlý přechod od jedné strategie ke druhé. Bylo to staré a důvěrně známé a předvídatelné, jako že voda padá dolů.

„No, je to práce,“ pravil Ko. „Asi před rokem nám nabídli něco velkýho, ne? Nikdo ale nevěděl, co to má bejt. No a před pár měsíci začali chlapy odvážet a trénovat, jako poldy, jo?“

„Kdo vás cvičil?“

„Chlapi před náma. Ty, co měli tu smlouvu dřív.“

„Protogen?“

„Něco takovýho,“ odvětil Ko. „Pak vypadli a my to převzali. Jenom hrubá síla, jo? Při pašování.“

„Co se pašovalo?“

„Všecko možný.“ Ko se zřejmě začínal cítit bezpečně, což se projevilo v držení těla i v řeči. „Sledovací zařízení, antény, vymakaný servery, co už mají uvnitř chytrý gelový udělátka. Vědecký vybavení. Ty blbinky na kontrolu vody a vzduchu a tak. Taky ty starý roboty na dálkový ovládání, co se používali na kopání ve vakuu. A další hovadiny.“

„Kam to vozili?“ zajímal se Holden.

„Sem.“ Ko do gesta zahrnul vzduch, kámen, celou stanici. „Všecko je to tady. Montovali to měsíce. A pak zase týdny nic.“

„Co tím chceš říct, nic?“ zeptal se Miller.

„Nic nic. Takový přípravy, a pak jsme jen seděli a neměli do čeho píchnout.“

Něco nevyšlo. Bacil z Phoebe se nedostavil na schůzku, ale potom se objevila Julie, přemítal Miller, a hra mohla zase pokračovat. Znovu ji před sebou viděl v tom hotelovém pokoji. Dlouhé, rozvětvené úponky kdovíjakého svinstva, kostěné ostruhy napínající kůži, černá vláknitá pěna, prýštící jí z očí. „Ale platí nás dobře,“ prohlásil Ko filozoficky. „A nebylo zas tak špatný dát si kapku voraz.“

Miller souhlasně přikývl, naklonil se blíž, nacpal mu hlaveň pistole do záhybu zbroje na břiše a střelil ho.

„Co to sakra…,“ začal Holden, když už si Miller strkal pistoli do kapsy.

„Cos myslel, že se stane?“ Miller si dřepl vedle postřeleného. „Že nás snad nechá jít?“

„No, jasně, ale…“

„Pomoz mi ho zvednout.“ Miller muže chytil pod paží. Ko zavřeštěl, když ho zvedl.

„Cože?“

„Z druhé strany,“ ukázal mu Miller. „Chudák potřebuje ošetření, ne?“

„Hm. No jo,“ přisvědčil Holden.

„Tak ho vem.“

Ke krytům to nebylo tak daleko, jak Miller předpokládal, což mělo své výhody i nevýhody. Ke kladům patřilo, že Ko byl naživu a křičel. Bylo pravděpodobnější, že bude při vědomí, ale o to zase Miller moc nestál. Když však dorazili k první hlídce, Ko už blábolil tak nesouvisle, že to mohlo projít.

„Hej!“ zavolal Miller. „Pojďte nám sem pomoct!“

Na začátku rampy stáli čtyři strážní. Vyměnili si pohledy a vykročili směrem k nim; zvědavost zvítězila nad základními pravidly. Holden ztěžka dýchal. Miller také. Ko přitom nebyl tak těžký. Špatné znamení.

„Co se to ksakru děje?“ zeptal se jeden ze stráží.

„Schovává se tam banda chlapů,“ vysvětlil Miller. „Kladou odpor. Myslel jsem, že jste tohle patro už vyčistili.“

„To nebyla naše práce,“ řekl muž. „My jen zajišťovali, aby se skupiny z kasina dostaly do krytů.“

„No, někdo to podělal,“ štěkl Miller. „Máte nějaký vozík?“

Strážci se znovu podívali jeden na druhého.

„Můžeme si zavolat,“ ozval se muž vzadu.

„No nevadí,“ řekl Miller. „Vy, hoši, běžte na ty střelce.“

„Počkej,“ zamračil se ten první. „A kdo vy vlastně jste?“

„Instalatéři z Protogenu,“ odpověděl Holden. „Vyměňujeme senzory, které selhaly. Tenhle nám měl pomoct.“

„O tom jsem neslyšel,“ prohlásil vůdce.

Miller zaryl prst pod Koovo brnění a zatlačil. Ko zaječel a pokusil se mu vykroutit. „Promluvte si o tom se šéfem,“ doporučil Miller strážci. „No tak. Musíme toho moulu dostat k doktorovi.“

„Počkej,“ ozval se znovu vůdce a Miller si povzdechl. Čtyři chlapi. Když pustí Koa a skočí do úkrytu… Jenže tady nebylo kam se schovat. Kromě toho, co asi udělá Holden?

„Kde jsou ti střelci?“ zeptal se ho strážce. Miller potlačil úsměv. „Asi čtvrt kiláku proti směru otáčení je doupě. Ještě tam leží další tělo. Nemůžete to minout.“

Miller se otočil a vyrazil po rampě. Strážci za ním se bavili mezi sebou, hádali se, koho zavolat a koho kam poslat.

„Jsi úplný blázen,“ sykl Holden do Koova mrákotného nářku. Možná měl pravdu.

Kdy vlastně, přemítal Miller, někdo přestane být člověkem? Musí tu být nějaký okamžik, nějaké rozhodnutí, které uděláš, před nímž jsi byl jedna osoba a po němž jsi už někdo jiný. O tomhle hloubal, když pochodovali patry Erotu, Koovo krvácející tělo zavěšené mezi ním a Holdenem. Pravděpodobně umíral na ozáření. Vylhal si cestu přes půltucet mužů; nechali ho projít jedině proto, že byli zvyklí na lidi, kteří se jich báli, a on se nebál. Za poslední dvě hodiny zabil tři muže. Čtyři, když počítal Koa. Takže možná spíš čtyři.

Analytická část jeho mysli, ten slabý, klidný hlas, který si léta pěstoval, ho celou dobu sledovala a teď mu přehrávala všechna rozhodnutí. Vše, co udělal, se v dané chvíli zdálo zcela smysluplné a rozumné. Střelit Koa. Zastřelit ty další tři. Opustit bezpečí úkrytu posádky a zjistit, jak probíhá evakuace. Emocionálně to tehdy vnímal jako potřebnou věc. Až když na to pohlížel zvenčí, došlo mu, jak nebezpečné to bylo. Kdyby něco podobného viděl u někoho jiného – u Mussové, Havelocka, Sematimby do minuty by pochopil, že dotyčný pěkně vykolejil. Jelikož šlo o něj, trvalo mu to pochopení déle. Ale Holden měl pravdu. Kdesi během akce sám sebe ztratil.

Rád by si myslel, že za to může nalezení Julie, to, co se stalo s jejím tělem, i vědomí, že ji nemohl zachránit, ale jen proto, že v tom okamžiku šlo o takovou emocionální situaci. Pravda byla, že už jeho předchozí rozhodnutí – opustit Cereru a vydat se na divoký hon za Julií, propít vlastní kariéru, zůstat u policie byť jediný den po tom prvním zabití před lety – teď nějak nedávala smysl, když na ně nahlížel objektivně. Zničil si manželství se ženou, kterou kdysi miloval. Žil až po krk v nejhorším svinstvu, jaké může lidstvo nabídnout. Na vlastní kůži se poučil, že je schopen zabít jinou lidskou bytost. A za celou tu dobu si nemohl říct, že teď, v tuhle chvíli, byl příčetný, a potom, v další chvíli, už nebyl.

Možná se jednalo o kumulativní proces, jako kouření cigaret. Jedna nijak neuškodí. Pět pořád nic moc. Každý cit, který potlačil, každý lidský dotek, který odmítl, každá láska, přátelství nebo chvíle souznění, od nichž se odvrátil, ho o stupínek vzdálily od sebe samého. Až dosud mohl zabíjet lidi beztrestně. Čelit vlastní blížící se smrti s popřením, jež mu umožnilo plánovat a jednat.

Julie v jeho představě naklonila hlavu a naslouchala jeho úvahám. V jeho představě ho objímala a tiskla se tělem k němu, ale víc útěšně než eroticky. Způsobem, který měl spíš uklidňovat. Odpouštět.

Proto po ní tak usilovně pátral. Julie se stala jeho součástí, schopnou lidských citů. Symbolem všeho, čím mohl být, kdyby se z něj nestalo tohle. Neměl důvod myslet si, že jeho imaginární Julie má vůbec něco společného se skutečnou ženou. Setkání s ní by znamenalo zklamání pro ně oba.

Musel tomu věřit, právě tak jako všemu, co ho už dříve odřízlo od lásky.

Holden se zastavil, Koovo tělo – teď už mrtvé – Millera stáhlo k sobě.

„Co je?“ zeptal se Miller.

Holden pokývl k přístupovému panelu před nimi. Miller na něj nechápavě pohlédl, a pak ho poznal. Dokázali to. Byli zpátky u svého úkrytu.

„Jsi v pořádku?“ oslovil ho Holden.

„Jo,“ odvětil Miller. „Jenom jsem se zasnil. Promiň.“

Pustil Koa, chlapík se smutným žuchnutím sklouzl na podlahu. Millerovi strnula paže. Zatřepal s ní, ale brnění neustupovalo. Zaplavila ho vlna závrati a nevolnosti. Příznaky, pomyslel si.

„Jak jsme na tom s časem?“ zeptal se Miller.

„Trochu po termínu. Pět minut. To bude dobré.“

Dveře odjely stranou.

Prostor za nimi, kde se skrývali Naomi, Alex a Amos, byl prázdný.

„To mě poser,“ pravil Holden.

Kapitola dvacátá devátá: Holden

„To mě poser,“ pravil Holden. Po chvilce dodal: „Nechali nás v tom.“

Ne. Ona ho v tom nechala. Naomi říkala, že to udělá, ale tváří v tvář realitě si Holden uvědomil, že jí ve skutečnosti nevěřil. Jenomže tady měl důkaz. Prázdný prostor, kde předtím seděla. Srdce se mu rozbušilo, hrdlo se stáhlo, začal přerývaně dýchat. Nevolnost v břiše mohlo způsobit zoufalství, nebo odlupující se střevní výstelka. Umře před nějakým laciným hotelem na Erotu, protože Naomi udělala přesně to, co předem oznámila. Co jí on sám nařídil. Jeho roztrpčení odmítlo naslouchat rozumu.

„Jsme mrtví,“ řekl a sedl si na okraj květináče s kapradím.

„Kolik máme času?“ Miller se rozhlížel v chodbě a pohrával si s pistolí.

„Nemám ponětí.“ Holden neurčitě ukázal na svůj terminál, kde zářil červený symbol radiace. „Pár hodin, než nás to doopravdy chytne, aspoň myslím, ale jistě to nevím. Bože, kéž by tu byl Shed.“

„Shed?“

„Přítel,“ odvětil Holden. Na podrobnosti neměl náladu. „Dobrý zdravotník.“

„Zavolej jí,“ navrhl Miller.

Holden se podíval na terminál a několikrát klepl na displej.

„Síť pořád nefunguje.“

„Tak dobře,“ prohlásil Miller. „Pojďme k lodi. Koukneme se, jestli je ještě v doku.“

„Už budou pryč. Naomi se snaží udržet posádku naživu. Varovala mě, ale já…“

„Stejně pojďme.“ Miller přešlapoval z nohy na nohu a obezřetně si měřil tunel.

„Millere…,“ začal Holden, ale hned se zarazil. Miller byl očividně nervózní, a už zastřelil čtyři lidi. Holden se bývalého policisty trochu bál. Jako by mu četl myšlenky, Miller přistoupil blíž a tyčil se nad ním do výšky svých dvou metrů. Teskně se usmál, oči měl znepokojivě mírně. Holden by skoro dal přednost tomu, kdyby byly výhrůžné. „Jak já to vidím, může to dopadnout třemi způsoby,“ řekl Miller. „První možnost: najdeme loď ještě v doku, dostaneme léky, co potřebujeme, a třeba přežijem. Druhá možnost: pokusíme se dostat k lodi, cestou narazíme na bandu mafiánských grázlů. Slavně zahyneme v dešti kulek. Třetí možnost: budeme tady sedět a krvácet z očí a ze zadků.“

Holden na to nic neříkal, jen na policistu upíral zrak a chmuřil se.

„Mně se víc líbí ty první dvě,“ uzavřel Miller. Jeho tón přitom zněl téměř omluvně. „Co kdybys šel se mnou?“

Holden se zasmál, dřív než se stačil zarazit, ale nezdálo se, že by se Miller urazil.

„Jasně,“ přikývl. „Jenom jsem se potřeboval chvilku litovat. Pojďme se nechat zabít mafiány.“

Pronesl to mnohem statečněji, než se cítil. Pravda byla, že se mu nechtělo umřít. I v době, kdy sloužil u flotily, mu představa smrti při plnění povinností připadala vzdálená a neskutečná. Jeho loď nebude nikdy zničena, a i kdyby, on se dostane na záchranný raketoplán. Vesmír, v němž by on sám neexistoval, nedával smysl. Riskoval, viděl umírat jiné. Dokonce i ty, které měl rád. Teď poprvé vnímal vlastní smrt jako reálnou možnost.

Pohlédl na policistu. Znal ho méně než den, nedůvěřoval mu a nebyl si ani jist, jestli se mu zamlouvá. A s tímhle člověkem má umírat. Otřepal se a vstal, vytáhl zbraň. Pod vším strachem a panikou cítil hluboko v nitru klid. Doufal, že to tak vydrží.

„Až po tobě,“ řekl. „Jestli to přežijeme, připomeň mi, že mám zavolat matkám.“

Kasina se podobala soudku s prachem, který čeká na zápalku. Pokud byly evakuační razie jenom zpola úspěšné, bylo tu na třech patrech nacpaných snad milión lidí. Muži v těžké zbroji s tvrdýma očima se pohybovali davem a všem přikazovali zůstat na místě, dokud je neodvedou do krytů. Dbali na to, aby všechny udržovali ve strachu. Co chvíli byla odváděna malá skupina obyvatel. Holden věděl, kam je vedou, a dělalo se mu z toho zle. Chtělo se mu řvát na ty lidi, že tihle policajti jsou falešní, že je zabijí. Jenomže panika v takovém davu a v tak stísněném prostoru by se podobala mlýnku na maso. Možná k tomu dojde tak jako tak, ale nehodlal být tím, kdo to spustí.

Udělal to někdo jiný. Holden zaslechl zvýšené hlasy, hněvivé brumlání davu, následoval elektronicky zesílený hlas kohosi v přilbě, který na lidi ječel, ať ustoupí. Potom výstřel, krátká pauza, a salva. Lidé křičeli. Dav kolem Holdena s Millerem se hrnul dvěma směry, někteří lidé chvátali směrem k místu konfliktu, ale většina běžela od něj. Holdena proud těl strhl, ale Miller se natáhl a chytil ho za košili na zádech. Volal na něj, aby zůstal blízko.

O pár metrů dál, v kavárně, ohrazené černým železným plůtkem, vysokým asi do pasu, zůstal jeden z mafiánských pohůnků oddělen od svých skupinou asi tuctu občanů. Couval s pistolí v ruce a pokřikoval na ně, ať ustoupí. Lidé ale pokračovali dál, tváře zdivočelé davovým šílenstvím.

Chlap vypálil a jedno drobné tělo zavrávoralo a padlo mu k nohám. Holden nepoznal, jestli to byl chlapec nebo dívka, ale určitě tomu nebylo víc než třináct, čtrnáct let. Zločinec udělal krok dopředu, podíval se na malou, hubenou postavu a znovu namířil zbraň do hloučku.

To už bylo příliš.

Holden si uvědomil, že pádí chodbou k tomu grázlovi, pistoli drží v ruce a křičí na ostatní, ať uhnou. Když byl asi sedm metrů od něj, hlouček se rozestoupil, takže mohl začít střílet. Polovina jeho ran šla mimo, do pultu obchůdku a do stěny, jedna střela trefila hraničku plastových talířů a vyhodila ji do vzduchu. Ale pár ran zasáhlo grázla, odhodilo ho dozadu.

Holden přeskočil kovovou ohrádku a zabrzdil asi tři metry od falešného policisty a jeho oběti. Jeho pistole vystřelila naposled a závěr zůstal v zadní poloze, aby střelec věděl, že má prázdný zásobník.

Muž ale nepadl. Narovnal se, koukl dolů na vlastní trup, pak vzhlédl a namířil Holdenovi do tváře. Holden měl dost času spočítat tři kulky, které se roztříštily o těžký hrudní plát. Slavně zahyneme v dešti kulek, napadlo ho.

Grázl na něj houkl: „Ty debile vyjeba…,“ a jeho hlava se zvrátila dozadu v rudé spršce. Svalil se.

„Ta mezera na krku, vzpomínáš?“ promluvil za ním Miller. „Hrudní plát je na pistoli moc tlustý.“

Holdena se najednou zmocnila závrať, předklonil se a lapal po dechu. Vzadu v krku měl citrónově kyselo a musel dvakrát polknout, aby se ubránil zvracení. Bál se, že by ve zvratcích uviděl plno krve a žaludeční sliznice. O to vážně nestál.

„Díky,“ vyhrkl a otočil hlavu k Millerovi.

Ten jenom neurčitě pokývl, přistoupil ke strážci a šťouchl do něj nohou. Holden se zvedl a rozhlédl se po chodbě. Očekával nevyhnutelnou vlnu pomstychtivých mafiánských mlátičů, ženoucích se přímo na ně. Žádné však neviděl. Stál spolu s Millerem v ostrůvku klidu uprostřed Armagedonu. Všude kolem šlehaly výhonky násilí, jež nabíralo obrátky. Lidé se rozbíhali všemi směry, mafiánští ranaři vykřikovali dunivými, zesílenými hlasy a prokládali pohrůžky salvami. Bylo jich však jenom pár stovek, a zpanikařených a rozlícených civilistů mnoho tisíc. Miller ukázal gestem na ten chaos.

„Takhle to dopadá,“ konstatoval. „Dej pár pitomcům výzbroj, a hned si začnou myslet, že vědí, co dělat.“

Holden si dřepl k padlému dítěti. Byl to chlapec, asi třináctiletý, s asijskými rysy a tmavými vlasy. V hrudi mu zela díra a krev z ní vytékala jen slabým čůrkem, nevalila se ven. Neměl puls, alespoň Holden ho nemohl nahmatat. Stejně ho zvedl a ohlížel se, kam by ho položil.

„Je mrtvý,“ řekl Miller a doplnil si náboj, který vystřelil.

„Běž do háje. Nevíme to. Kdybychom ho dostali na loď, tak možná…“

Miller zavrtěl hlavou, pohlédl na chlapce v Holdenově náručí a výraz měl smutný, ale nepřítomný.

„Dostal to přímo do srdce, a byla to velká ráže,“ povzdechl si. „Je po něm.“

„To mě poser,“ pravil Holden.

„To říkáš pořád.“

Nad chodbou vedoucí z kasinových podlaží k rampám do přístavu zářil jasný neonový nápis. Děkujeme, že jste u nás hráli, stálo na něm. A Na Erotu jste vždy vítěz. Pod tabulí blokovaly východ dvě řady mužů v těžké bojové zbroji. Možná vzdali ty davy u kasin, ale nehodlali nikoho nechat uniknout.

Holden s Millerem se přikrčili za převrženým stánkem s kávou asi sto metrů od nich. Viděli několik lidí, jak se vrhají proti strážím a jsou neprodleně skoseni palbou ze samopalu, načež padají na podlahu k těm, kdo to zkoušeli před nimi.

„Napočítal jsem jich třicet čtyři,“ sykl Miller. „Kolik jich zvládneš?“

Holden se k němu překvapeně otočil, ale Millerův výraz mu sdělil, že si z něj bývalý policista utahuje.

„Žerty stranou, jak tohleto zmáknem?“ zeptal se Holden.

„Třicet chlapů se samopaly a přehledný terén. Posledních dvacet metrů se není kam schovat,“ přemítal Miller. „Přes ně se nedostanem.“

Kapitola třicátá: Miller

Seděli na zemi zády ke hracím automatům, na kterých nikdo nehrál, pozorovali příliv a odliv násilí kolem, jako by to byl fotbalový zápas. Miller měl klobouk posazený na ohnutém koleně. Zády cítil vibrace, jak jeden z automatů přehrál na displeji sekvenci k nalákání důvěřivců. Světla zářila a blikala. Holden vedle něj ztěžka oddechoval, jako by před chvílí závodil v běhu. Kdesi za nimi se jako v obrazu od Hieronyma Bosche kasinová patra Erotu chystala na smrt.

Potenciál vzbouření se vyčerpal. Muži a ženy se shlukli do menších skupin. Mezi nimi procházely stráže, vyhrožovaly a rozháněly každý hlouček, který se jim zdál moc velký nebo vzpurný. Kdesi cosi hořelo tak rychle, že čističe vzduchu nestačily odstranit zápach tavícího se plastu. Indická hudba na pozadí se mísila se vzlykáním a křikem a zoufalým kvílením. Nějaký pitomec hulákal na jednoho z takzvaných policistů, že je právník a všechno si natáčí na video; ať už to byl kdokoli, koledoval si o pěkný průšvih. Miller sledoval, jak se kolem incidentu shromažďují lidé. Chlapík v ochranné výstroji chvilku poslouchal, pak kývl a střelil právníka do kolena. Hlouček se rozprchl až na jednu ženu, právníkovu manželku nebo přítelkyni, která se nad ním skláněla a ječela. A v nitru Millerovy lebky se všechno rozpadlo.

Byl si vědom, že má dvě různé mysli. Jedna z nich byla ten Miller, kterého důvěrně znal a byl na něj zvyklý. Ten, který přemýšlel, co bude následovat, když se dostane ven, jak propojit tečky mezi stanicí Phoebe, Cererou, Erotem a Juliettou Maovou, jak vyřešit případ. Tahle jeho verze si obhlížela dav, jako když se rozhlížel na místě činu, čekal na nějaký detail, něco nezvyklého, co by upoutalo jeho pozornost. Poslalo ho správným směrem, kde spočívalo rozluštění záhady. Tahle krátkozraká, pitomá část si nedokázala představit svůj osobní zánik a myslela si, že určitě, určitě bude následovat nějaké pokračování.

Druhý Miller byl jiný. Tišší. Možná smutnější, ale smířený. Před lety četl báseň nazvanou ‚Sebesmrť a až dosud tomu názvu nerozuměl. Uzel uprostřed jeho duše povoloval. Veškerá energie, kterou vkládal do udržení věcí pohromadě – Cerery, manželství, kariéry, sebe sama – se uvolňovala. Za poslední den postřílel víc lidí než za celou dobu svého zaměstnání u policie. Začal – teprve začal – si uvědomovat, že se zamiloval do osoby, po níž pátral, až potom, co si mohl být jist, že ji ztratil. Bez sebemenší pochybnosti chápal, že chaos, jehož potlačování obětoval celý život, je silnější, větší a mocnější, než on sám kdy může být. Na to nestačí žádný kompromis, který by mohl přijmout. V jeho nitru se rozvíjela Sebesmrt a její temné vykvétání ho nestálo žádnou námahu. Byla to úleva, uvolnění, dlouhý, pomalý výdech po desetiletích zadrženého dechu.

Byl v troskách, ale připadalo mu to v pořádku, protože umíral.

„Hej,“ ozval se Holden. Hlas měl silnější, než by Miller očekával.

„Co je?“

„Jestlipak jsi jako dítě viděl Misko a Marisko?“

Miller se zamračil. „Ten dětský film?“

„Ten s pěti dinosaury a zlounem ve velkém růžovém klobouku.“ Holden si začal pobrukovat veselou taneční melodii. Miller zavřel oči a přidal se k němu. Ta písnička kdysi mívala slova. Teď to byla jen klesající či stoupající melodie v durové tónině, s každou disonancí vyřešenou příštím tónem.

„Nejspíš jsem to viděl,“ připustil Miller, když dospěli na konec.

„Já to miloval,“ řekl Holden. „Zvláštní, jak se tě taková věc drží.“

„Jo,“ kývl Miller. Zakašlal, otočil hlavu a vyplivl cosi červeného. „Jak to s tebou vypadá?“

„Myslím, že jsem v pořádku.“ Holden se zamyslel a po chvíli dodal: „Pokud se nepokusím vstát.“

„Nevolnost?“

„Jo, trochu.“

„Já to samé.“

„Co tohle všechno znamená?“ uvažoval Holden. „Totiž, k čemu sakra tohle dělají?“

To byla rozumná otázka. Zničit stanici Eros – jakoukoli stanici v Pásu – bylo nanejvýš snadné. Každý se základní znalostí orbitální mechaniky mohl najít způsob, jak na ni hodit pořádný kámen dost rychle, aby stanici rozbil. Při tom úsilí, jaké do záležitosti Protogen vložili, mohli klidně přerušit dodávku vzduchu nebo do něj vypustit omamné látky nebo cokoli, co by uznali za vhodné. Tohle nebyla vražda. Nebyla to ani genocida.

A ještě všechno to pozorovací vybavení. Kamery, antény, vzdušné a vodní senzory. Taková příprava mohla mít jen dva důvody. Buď se ti odporní šílenci z Protogenu vzrušovali pozorováním lidské smrti, nebo…

„Oni to nevědí,“ řekl nahlas. „Cože?“

Otočil se k Holdenovi. Teď tady velel Miller, detektiv, optimista, ten, který potřeboval vědět a chápat. Sebesmrt se nebránila, přirozeně. Nikdy s ničím nebojovala. Miller zvedl ruku, jako by poučoval zelenáče.

„Oni nevědí, o co tu jde, nebo… Chápeš, přinejmenším nemají ponětí, co bude dál. Tady nejde ani o mučírnu. Všechno to někdo pozoruje, ne? Mají senzory ve vzduchu a ve vodě. Tohle je Petriho miska. Oni nevědí, co to svinstvo, které zabilo Julii, vůbec dělá, a takhle se pokoušejí to zjistit.“

Holden se zamračil.

„Copak nemají laboratoře? Místa, kde to můžou vyzkoušet na zvířatech nebo tak něco? Na pořádný experiment tohleto kapku zbabrali.“

„Třeba potřebují hodně velký vzorek,“ uvažoval Miller. „Nebo tady nejde o lidi. Možná chtějí zjistit, co se stane se stanicí.“

„To je mi ale veselý nápad,“ poznamenal Holden.

Julie Maová v Millerové mysli si odhrnula pramen vlasů z očí. Také se mračila, zamyšleně, zaujatě, ustaraně. Všechno to muselo hrát dohromady. Bylo to jako jeden z těch základních problémů orbitální mechaniky, kde se každé trhnutí a každá otočka zdají náhodné, dokud všechny proměnné nezapadnou na své místo. Co se zdálo nevysvětlitelné, je najednou nevyhnutelné. Julie se na něj usmála. Julie, jaká byla. Jak si ji představoval. Ten Miller, který se nesmířil s vlastní smrtí, jí úsměv oplatil. A pak byla pryč, jeho mysl se vrátila ke hluku herních automatů a hlasitému, nelidskému kvílení davu.

Další skupina – dvacet mužů, sehnutých do dřepu jako obránci ve fotbale – vyrazila k žoldnéřům střežícím vstup do přístavu. Střelci je skosili.

„Kdybychom měli dost lidí,“ pravil Holden, když utichlo štěkání samopalů, „mohli bychom to dokázat. Nemůžou zabít úplně všechny.“

„Proto tady obcházejí ti ranaři,“ opáčil Miller. „Zajišťují, aby nikdo nemohl zorganizovat dost velkou skupinu. Pořád v tom hrnci míchají.“

„Ale kdyby to byl dav, teda pořádný dav, velký dav, pak by…“

„Možná,“ přisvědčil Miller. Kdesi v hrudi mu něco cvaklo. Před minutou to ještě nedělalo. Pomalu, zhluboka se nadechl, a cvaknutí se opakovalo. Cítil ho někde v hloubi levé plíce.

„Aspoň že se Naomi odtud dostala,“ řekl Holden.

„To je dobře.“

„Je úžasná. Nikdy by neohrozila Amose s Alexem, pokud by tomu mohla zabránit. Chci říct, seriózní. Profesionální. Silná, chápeš? Totiž, je hrozně, moc…“

„Půvabná,“ doplnil Miller. „Má překrásné vlasy. Nádherné oči.“

„Ne, to jsem nemyslel,“ bránil se Holden.

„Nemyslíš, že je to náramně přitažlivá žena?“

„Je můj první důstojník,“ namítl Holden. „Ona… víš…“

„Nepřipadá v úvahu.“

Holden vzdychl.

„Unikla tomu, že jo?“ řekl.

„Skoro jistě.“

Chvíli mlčeli. Jeden z fotbalových obránců zakašlal, zvedl se a kulhal zpátky ke kasinu. Krvácel z rány v oblasti žeber. Indická hudba uvolnila místo směsi afrického popu s hlubokými, svůdnými hlasy, jež zpívaly v jazycích, které Miller neznal.

„Počkala by na nás,“ ozval se Holden. „Nemyslíš, že by na nás počkala?“

„Skoro jistě,“ odpověděla mu Millerova Sebesmrt, nestarajíc se, že je to lež. Dlouze se nad tím zamyslel, pak se znovu obrátil k Holdenovi. „Hele. Ty to víš nejlíp. Mně to momentálně moc nemyslí.“

„Jasně.“

„Fajn.“

Oranžová nouzová světla ve stanici metra na protější straně patra přeblikla na zelená. Miller se vsedě zaujatě nahnul dopředu. Na zádech měl lepkavý pocit, ale pravděpodobně to byl jen pot. Ostatní lidé tu změnu také postřehli. Jako proud ve vodní nádrži se pozornost hloučků přesunula od žoldnéřů blokujících východ k ocelovým dveřím do metra.

Dveře se otevřely a objevily se první zombie. Muži a ženy se skelnými pohledy a ochablými svaly se vypotáceli z otevřeného východu. Miller kdysi ve výcviku na Cereře zhlédl dokumentární film o hemoragické horečce. Tihle se pohybovali stejně: bez života, netečně, automaticky. Jako psi se vzteklinou, jejichž mozek už ovládla nemoc.

„Hele,“ Miller položil Holdenovi ruku na rameno. „Hele, už je to tady.“

Starší muž v pracovní kombinéze zdravotní záchranné služby přistoupil k vrávorajícím příchozím. Ruce držel před sebou, jako by je mohl zadržet silou vůle. První zombie z tlupy k němu obrátila prázdné oči a vyzvracela spršku velmi povědomého hnědého slizu.

„Koukni,“ hlesl Holden.

„Vidím.“

„Ne, koukej se!“ Všude na kasinovém podlaží světla u metra hlásila konec uzavření. Dveře se otevíraly. Lidé na patře se ve vlnách pohybovali k otevřeným dveřím a nevyslovenému, prázdnému slibu záchrany, a zase couvali před mrtvými, kteří z nich vycházeli.

„Zvraciví zombíci,“ poznamenal Miller.

„Z protiatomových krytů,“ doplnil Holden. „Ta věc, ten parazit. V radiaci roste rychleji, že jo? Proto se ta tvoje… jak se jmenovala?… chovala tak divně ohledně světla a skafandru.“

„Jmenovala se Julie. A jo. Ty inkubátory byly právě na to. Právě tady.“ Miller vzdychl. Uvažoval, že se zvedne. „No. Třeba neumřeme na nemoc z ozáření.“

„Proč to prostě nenapumpovali do vzduchu?“ zeptal se Holden.

„Je to anaerobní, vzpomínáš?“ opáčil Miller. „Moc kyslíku to zabíjí.“

Zdravotník, pokrytý zvratky, se pořád snažil zacházet s vrávorajícími zombiemi, jako by šlo o pacienty. Jako by ještě byli živí. Všude na stěnách i oblečení lidí ulpěly skvrny hnědé břečky. Dveře metra se znovu otevřely a Miller spatřil půl tuctu lidí, jak se hrnou do vagónu, pokrytého hnědým povlakem. Dav se zčeřil nejistotou, co teď; skupinová mysl překročila své možnosti a dosáhla bodu zlomu.

Jeden z policistů skočil dopředu a začal zombie kropit střelbou. Z ran – vstupních i výstupních – prýštila jemná černá vlákna zkroucená do smyček, zombie padaly. Miller se uchechtl, aniž by věděl, co je tady tak legračního. Holden na něj koukl.

„Oni to nevěděli,“ vysvětlil mu Miller. „Tihle rváči v brnění? Ty odtud nikdo nevytáhne. Maso do strojku, právě tak jako my ostatní.“

Holden slabě přitakal. Miller pokývl, ale cosi mu hlodalo v hlavě. Mlátiči v policejní výstroji, ukradené z Cerery, budou obětováni. To ovšem neplatí o všech. Naklonil se dopředu.

Průchod do přístavu byl stále obsazen. Žoldnéři zachovávali formaci, zbraně připravené. Pokud se vůbec něco změnilo, tak teď působili disciplinovaněji než dřív. Miller postřehl, jak muž v černém s odznakem na brnění cosi štěkl do mikrofonu.

Miller si myslel, že naděje umřela. Myslel, že už vyčerpal všechny možnosti, a najednou se ta děvka naděje znovu zvedla z hrobu.

„Zvedej se,“ oslovil svého společníka.

„Co?“

„Vstávej. Chystají se stáhnout.“

„Kdo?“

Miller bradou ukázal na žoldnéře. „Tihle to věděli,“ prohlásil. „Koukni na ně. Neblbnou. Nejsou zmatení. Čekali to.“

„A ty myslíš, že proto teď ustoupí?“

„Nebudou se tady poflakovat. Vstávej.“

Jako by ten rozkaz dal sám sobě, začal se Miller se sténáním a pěkně ztuha zvedat na nohy. Kolena a záda ho hrozně bolely. Cvakání v plicích se zhoršovalo. V břiše se mu ozvaly tiché, složité zvuky, které by ho za jiných okolností znepokojovaly. Když se začal hýbat, pocítil, jak daleko už poškození dospělo. Kůže ho ještě nebolela, ale ohlašovalo se to jakousi předzvěstí, jako když se popálil, ale ještě mu nenaskočily puchýře. Jestli přežije, bude to bolet.

Jestli přežije, všechno bude bolet.

Sebesmrt jím zacloumala. Ten pocit úlevy, uvolnění, odpočinku, mu teď připadal jako něco vzácného, co právě ztratil. Přestože ta drčící, čilá, strojová část mysli pořád mlela a mlela a pobízela kupředu, měkké, zraněné místo uprostřed Millerovy duše ho nutilo všeho nechat, sednout si a všechny problémy pustit z hlavy.

„Co teď hledáme?“ zeptal se Holden. Zvedl se. V levém oku mu praskla cévka, bělmo nabralo jasnou, masově červenou barvu.

Co to hledáme? opakovala ozvěnou Sebesmrt.

„Chystají se k ústupu,“ odpověděl Miller. „My půjdeme za nimi. Dost daleko, aby poslední z nich neměl pocit, že nás musí odstřelit.“

„A neudělají všichni totéž? Chci říct, jakmile ozbrojenci zmizí, nevyrazí každý rovnou do přístavu?“

„Nejspíš ano,“ kývl Miller. „Takže musíme proklouznout před hlavní vlnou. Podívej. Tamhle.“

Nešlo o nic nápadného. Jen malá změna v postojích žoldnéřů, posun v těžišti skupiny. Miller zakašlal. Bolelo to víc, než by mělo.

Co to hledáme? opakovala Sebesmrt naléhavěji. Odpověď? Spravedlnost? Další příležitost pro vesmír, aby nás nakopl? Je snad za tím průchodem nějaká rychlejší, čistší a méně bolestivá verze toho, co máme po ruce v hlavni pistole?

Kapitán žoldnéřů udělal ledabylý krok dozadu, vykročil do vnější chodby a zmizel v ní. Na jeho místě teď seděla Julie Maová a vyprovázela ho pohledem. Pak se podívala na Millera. Mávla na něj.

„Ještě ne,“ řekl.

„A kdy?“ Holdenův hlas Millera překvapil. Julie z jeho představy se s bliknutím ztratila, byl zpátky v reálném světě.

„Už to bude,“ odpověděl. Měl by toho člověka varovat. Bylo by to jenom správné. Dostal ses na špatné místo, a parťákovi přinejmenším, ze slušnosti, dlužíš upozornění. Miller si odkašlal. Zase to zabolelo.

Možná začnu mít halucinace nebo sebevražedné tendence. Možná mě budeš muset zastřelit.

Holden se otočil k němu. Hrací automaty je zalily modrým a zeleným světlem a zapištěly umělým potěšením.

„Cože?“

„Nic. Snažím se udržet rovnováhu,“ pravil Miller.

Za nimi vykřikla nějaká žena. Miller se ohlédl a viděl, jak odstrkuje zvracivou zombii, ale i živou ženu už pokrýval hnědý sliz. Žoldnéři v průchodu tiše ustoupili a vyrazili do chodby.

„Jdeme,“ zavelel.

Spolu s Holdenem vykročili k východu. Miller si nasadil klobouk. Hlučné hlasy, výkřiky, hluboký, plynulý zvuk úporného zvracení. Čističe vzduchu selhávaly, bylo cítit sílící pronikavý pach, připomínající hovězí vývar s kyselinou. Miller měl dojem, že se mu v botě usadil kamínek, ale byl si skoro jist, že by tam našel jen zarudlou skvrnu na kůži, která už začíná praskat.

Nikdo na ně nevystřelil. Nikdo je nezastavil.

Ve vchodu Miller přitiskl Holdena ke stěně a vystrčil hlavu za roh. Stačil mu zlomek vteřiny; ihned věděl, že je chodba opuštěná. Žoldnéři skončili se svou prací a nechávali stanici Eros jejímu osudu. Okno se otevřelo. Měli volnou cestu.

Poslední šance, pomyslel si, a myslel tím poslední příležitost žít a poslední příležitost umřít.

„Millere?“

„Jo,“ ozval se. „Vypadá to dobře. Jdeme. Než to napadne i ostatní.“

Kapitola třicátá první: Holden

Holden cítil, jak se mu v útrobách cosi hýbe. Ignoroval to a upíral pohled na Millerova záda. Vytáhlý detektiv se hnal chodbou k přístavu, jen na křižovatkách se zastavoval a opatrně vyhlížel, zda za rohem nic nehrozí. Miller se změnil ve stroj. Holden se mohl jen snažit držet se ho.

Žoldnéři, kteří předtím střežili východ z kasina, byli stále stejně daleko před nimi. Když se pohnuli, pohnul se i Miller. Když zpomalili, zpomalil. Mířili do přístavu, ale kdyby pojali podezření, že se někdo z místních příliš přiblížil, jistě by spustili palbu. Rozhodně stříleli na každého, na koho cestou narazili. Už zabili dva lidi, kteří se jim připletli do rány. Oba zvraceli hnědou břečku. Kde se tihle zvraciví zombíci tak rychle vzali?

„Kde se tihle zvraciví zombíci tak rychle vzali?“ řekl Millerovým zádům.

Detektiv pokrčil rameny. Provedl pohyb jen levou rukou, pravou stále svíral pistoli.

„Neřekl bych, že z Julie získali toho svinstva tolik, aby to nakazilo celou stanici,“ odpověděl, aniž by zpomalil. „Tihle možná byli z první várky. Ti první inkubovaní, aby infikovali kryty.“

To dávalo smysl. A když kontrolovaná část pokusu šla do háje, vypustili je na lidi. Než všem došlo, co se tady děje, už jich byla polovina nakažená. Pak už bylo všechno jen otázka času.

Krátce se zastavili na křižovatce. Viděli, jak přibližně sto metrů před nimi zůstal vůdce žoldnéřů stát a hovořil asi minutu do vysílačky. Holden sípal a pokoušel se popadnout dech. Skupina znovu vykročila a Miller za nimi. Holden natáhl ruku a chytil se Millera za pás. Miller ho tak táhl dál. Kde ten vyzáblý chlap z Pásu bere tolik energie?

Detektiv se zastavil. Měl prázdný výraz.

„Hádají se,“ řekl.

„Ehm?“

„Jejich vůdce a někteří jeho muži. O něco se hádají.“

„Takže?“ hlesl Holden a vykašlal si do dlaně cosi vlhkého. Otřel si to o kalhoty, nezkoumal, jestli je to krev. Prosím, ať to není krev.

Miller znovu pokrčil levou rukou. „Mám dojem, že nejsou všichni ze stejného týmu,“ uvažoval nahlas.

Skupina ozbrojenců vykročila jinou chodbou, Miller je následoval a Holdena vlekl s sebou. Už se octli ve vnější oblasti se skladišti a opravnami lodí a sklady pohonných hmot. Tady se ani v lepších dobách nevyskytovalo moc chodců. Jejich kroky se rozléhaly tunelem jako v mauzoleu. Před nimi skupina žoldnéřů znovu odbočila, a než Miller s Holdenem dorazili na křižovatku, vstoupila jim do cesty osamělá postava.

Nezdálo se, že by ten člověk byl ozbrojen, a tak se Miller opatrně pohnul k němu. Netrpělivě sáhl za sebe a odtáhl Holdenovu ruku ze svého opasku. Jakmile se osvobodil, zvedl levou ruku v neomylně policejním gestu.

„Tohle je nebezpečné místo na procházku, vážený,“ pravil.

Muž byl teď necelých padesát metrů od nich. Trhaně vyrazil jejich směrem. Byl oblečen jako na večírek, v laciném fraku s nabíranou košilí a třpytivě červenou vázankou. Na jedné noze měl vyleštěnou černou botu, na druhé jen červenou ponožku. Z koutků úst mu stékaly hnědé zvratky, jež mu potřísnily předek bílé košile.

„Do hajzlu,“ sykl Miller a vytáhl pistoli.

Holden mu zachytil ruku a stáhl ji dolů.

„Tenhle je v tom nevinně,“ zašeptal. Z pohledu na nakaženého muže ho pálily oči. „Je nevinný.“

„Jenomže se blíží,“ namítl Miller.

„Tak pojďme rychleji,“ navrhl Holden. „Jestli zase někoho zastřelíš bez mého svolení, nesvezu tě svou lodí, jasné?“

„Věř mi,“ řekl Miller. „Smrt je to nejlepší, co toho chlapa může potkat. Neprokazuješ mu žádnou laskavost.“

„O tom ty nerozhodneš,“ opáčil Holden a jeho tón hraničil s opravdovým hněvem.

Miller se chystal k odpovědi, ale Holden zvedl ruku a uťal ho.

„Chceš na Rosi? Potom jsem tady šéfem já. Žádné otázky, žádné voloviny.“

Millerův úšklebek se změnil v úsměv. „Ano, pane,“ řekl. „Naši žoldáci se nám vzdalují.“ Ukázal do chodby. Pak vykročil znovu tím pravidelným, strojovým krokem. Holden se neotáčel, ale ještě dlouho slyšel muže, jehož Miller málem zastřelil, plakat. Aby ten zvuk, který po několika odbočeních patrně existoval už jen v jeho hlavě, zaplašil, začal si pobrukovat melodii z Misko a Marisko.

Máma Elise, která s ním zůstala doma, když byl hodně malý, mu vždycky přinesla něco dobrého, když se na ten seriál díval, a pak sedělas rukou na jeho hlavě a hrála si s jeho vlasy. Dinosauřím skopičinám se chechtala ještě hlasitěji než on. Jednou o Halloweenu mu udělala veliký růžový klobouk, aby mohl jít za zlého hraběte Munga. Proč vůbec se ten chlapík snažil dinosaury pochytat? Nikdy v tom neměl úplně jasno. Možná se mu prostě líbili. Jednou použil zmenšovací paprsek a…

Narazil Millerovi do zad. Detektiv se náhle zastavil, rychle se přesunul stranou a přikrčil se do stínu. Holden ho napodobil. Asi třicet metrů před nimi se skupina žoldáků zvětšila a rozdělila se na dvě části.

„Jo,“ řekl Miller. „Pěkná spousta lidí má dneska mizerný den.“

Holden přikývl a setřel si z obličeje něco vlhkého. Nezdálo se mu, že by Millerovi narazil do zad tak prudce, aby mu z toho tekla krev z nosu, a měl podezření, že se to teď samo nezastaví. Sliznice se stávají křehčími. Nepatří to k nemoci z ozáření? Utrhl si proužky látky z košile a nacpal si je do nozder. Sledoval přitom scénu na konci chodby.

Byly tam dvě jasně oddělené skupiny a zdálo se, že mezi nimi probíhá vzrušená výměna názorů. Normálně by to nevadilo. Holden se o společenský život žoldnéřů nikdy nezajímal. Jenomže těchhle tu postávala skoro stovka, všichni po zuby ozbrojení, a blokovali mu chodbu, která vedla k jeho lodi. Kvůli tomu stálo za to jejich hádku sledovat.

„Mám dojem, že všichni z Protogenu neodešli.“ Miller ukázal na jednu ze skupin. „Tihleti hoši napravo nevypadají na domácí tým.“

Holden si je prohlédl a souhlasně přikývl. Opravdu působili zřetelně profesionálnějším dojmem. Zbroj jim seděla. Druhá skupina se skládala převážně z chlapů ve výstroji proti demonstrantům a jen pár jich mělo skutečné bojové brnění.

„Chceš si tipnout, o co se hádají?“ zeptal se Miller.

„Hele, nemohli byste nás taky svézt?“ Holden napodobil cereský přízvuk. „Hm, to ne, chlapi, potřebujeme vás tady, abyste, no, dávali pozor, a slibujem, že to bude naprosto bezpečné a rozhodně se z vás nestanou zvraciví zombíci.“

U Millera jeho projev vyvolal chabé uchechtnutí. Vzápětí se v chodbě rozpoutala divoká přestřelka. Obě strany sporu na sebe navzájem z bezprostřední blízkosti pálily z automatických zbraní. Rámus byl ohlušující. Muži křičeli a rozpadali se, kropili chodbu i sebe krví a částmi těl. Holden sebou praštil na břicho, ale nepřestával boj sledovat.

Po počáteční palbě začali přeživší z obou skupin ustupovat na opačné strany, ale nepřestávali přitom střílet. Podlahu na křižovatce pokrývala těla. Holden odhadoval, že za první vteřinu boje zemřelo dvacet, možná i víc lidí. Zvuky střelby se vzdalovaly spolu se zbytkem znepřátelených skupin. Uprostřed křižovatky se jedno z těl na podlaze náhle pohnulo a zdvihlo hlavu. Ještě než se zraněný muž mohl zvednout, objevila se uprostřed jeho hledí díra po kulce a muž se svalil zpátky na zem, bezvládně a definitivně.

„Kde je tvá loď?“ zeptal se Miller.

„Výtah je na konci téhle chodby,“ odpověděl Holden.

Miller vyplivl na zem krvavý hlen.

„A chodba, která ji křižuje, se teď stala válečnou zónou, kde se vzájemně ostřelují dva ozbrojené nepřátelské tábory,“ řekl. „Hádám, že se musíme pokusit nějak tím proběhnout.“

„Máme jinou možnost?“ zeptal se Holden.

Miller koukl na terminál.

„Máme třiapadesát minut zpoždění po nejzazším termínu, který Naomi stanovila,“ řekl. „Kolik času ještě míníš proplýtvat?“

„Hele, já nikdy nebyl moc na matematiku,“ pravil Holden. „Ale počítám, že v té chodbě bude tak čtyřicet chlapů na každé straně. V chodbě, která je dobré tři, možná tři a půl metru široká. To znamená, že poskytneme osmdesáti chlapům nějaké tři metry, ve kterých nás můžou dostat. I se štěstím dostaneme spoustu zásahů a zahyneme. Pojďme vymyslet plán B.“

Jakoby na potvrzení jeho argumentace se ozvala z příčné chodby další salva a vyrážela kusy z gumové izolace stěn a těl, jež se válela na zemi.

„Pořád ustupují,“ řekl Miller. „Tyhle výstřely zněly jako z větší dálky. Třeba si prostě počkáme. Tedy, jestli můžeme.“

Látkové tampóny, které si Holden nacpal do nosu, krvácení nezastavily; jen ho přehradily. Vzadu v krku pořád cítil tenký pramínek, z něhož se mu dělalo zle od žaludku. Miller měl pravdu. Momentálně se i co do schopnosti čekat dostávali na samé dno.

„Zatraceně, kdybych tak mohl Naomi zavolat a zjistit, jestli tu vůbec ještě je,“ zamumlal Holden s pohledem upřeným na nápis Síť nedostupná na svém terminálu.

„Pššt,“ sykl Miller a přiložil si prst na rty. Ukázal zpět do chodby, odkud přišli, a Holden uslyšel blížící se těžké kroky.

„Pozdní hosté na večírek,“ poznamenal Miller a Holden souhlasně přikývl. Oba se otočili, namířili pistole do chodby a čekali.

Zpoza rohu se vynořila čtveřice mužů v policejní zbroji. Neměli vytažené pistole, dva z nich si dokonce sundali přilby. Očividně se ještě nedoslechli o novém sporu. Holden očekával, že Miller začne pálit, a když se nic neozvalo, otočil se k němu. „Nejsem moc teple oblečený,“ pravil Miller téměř omluvně. Holdenovi trvalo půl vteřiny, než pochopil.

Dal mu svolení tím, že vypálil první. Mířil na jednoho z mužů bez přilby a zasáhl ho do obličeje, načež pokračoval ve střelbě, dokud se mu závěr nezastavil v poloze otevřeno, když vyprázdnil celý zásobník. Miller se k němu připojil jen o zlomek vteřiny později a také pálil, dokud měl v zásobníku náboje. Když skončili, všichni čtyři muži leželi v chodbě tváří dolů. Holdenův dlouhý výdech se změnil v povzdechnutí. Potom si sedl na podlahu.

Miller přešel k padlým a každého po řadě šťouchl botou, přitom si vyměňoval zásobník. Holden se s nabíjením neobtěžoval. S přestřelkami už skončil. Vrátil prázdnou pistoli do kapsy, vstal a připojil se k policistovi. Sehnul se a začal rozepínat nejméně poškozenou zbroj, kterou našel. Miller zvedl jedno obočí, ale nešel mu na pomoc.

„Budeme odtud zdrhat.“ Holden spolkl chuť krve a zvratků v krku a stáhl hrudní a zádový plát z prvního mrtvého. „Třeba pomůže, když si navlečeme tyhle krámy.“

„Třeba.“ Miller přikývl, klekl si u dalšího mrtvého a začal mu sundávat brnění.

Holden si výstroj navlékl a pokoušel se přitom sám sebe přesvědčit, že ta růžová stopa, která se táhne vzadu, není kus mozku. Uvolňování popruhů bylo vyčerpávající. Prsty z toho měl znecitlivělé a nemotorné. Zvedl chrániče stehen a zase je položil. Radši poběží rychle. Miller už byl hotov se zapínáním a vybíral si nejméně poškozenou přilbu. Holden objevil jednu jen promáčknutou a nasadil si ji na hlavu. Zdála se mu uvnitř mastná a byl rád, že momentálně přišel o čich. Předchozí majitel se asi moc nekoupal.

Miller se vrtal v přilbě, dokud se mu nepodařilo zapnout rádio. Jeho hlas se ozval se zpožděním zlomku vteřiny v kovově znějícím reproduktoru přilby.

„Hej, vycházíme z chodby! Nestřílejte! Jdeme se k vám přidat!“

Vypnul mikrofon a poznamenal k Holdenovi: „No, třeba teď na nás jedna strana střílet nebude.“

Vrátili se chodbou a zůstali stát deset metrů od křižovatky. Holden počítal od tří a pak vyrazil nejrychlejším tempem, jakého byl schopen, což bylo zoufale pomalu. Nohy jako by měl z olova. Jako by běžel ve vodě. Jako v noční můře. Slyšel Millera těsně za sebou, jeho nohy s pleskáním dopadající na betonovou podlahu, jeho trhaný dech. Pak už se ozýval jen zvuk střelby. Nedokázal posoudit, zda Millerův plán vyšel. Nedokázal poznat, odkud střelba přichází. Byl to trvalý, ohlušující hřmot, který začal v okamžiku, kdy vkročil do křižovatky. Když byl tři metry od druhé strany, sehnul hlavu a skočil dopředu. V nízké gravitaci Erotu mu to připadalo jako let, a už byl téměř na druhé straně, když ho zasáhla salva do brnění nad žebry a mrštila jím o stěnu chodby s křupnutím, jež mu otřáslo páteří. Odvlekl se poslední zbytek cesty, kulky dopadaly všude kolem jeho nohou a jedna mu prolétla masitou částí lýtka.

Miller o něj zakopl, letěl ještě pár stop chodbou a zhroutil se na zem. Holden se k němu připlazil.

„Pořád naživu?“

Miller kývl. „Střelili mě. Zlomená paže. Musíme dál,“ lapal po dechu.

Holden se vyhrabal na nohy. Levé lýtko měl jako v ohni, sval se křečovitě stahoval kolem zející rány. Pomohl Millerovi vstát a opřel se o něj, kulhavě se vydali k výtahu. Millerovi se levá paže bezvládně klátila u boku, z ruky se mu řinula krev.

Holden stiskl tlačítko pro přivolání výtahu a čekali, opření jeden o druhého. Pro sebe si pobrukoval melodii z Misko a Marisko a Miller se k němu po chvíli přidal.

Ve výtahu zmáčkl tlačítko pro kotviště Rosinanty a čekal, že výtah zastaví u prázdného šedivého vstupu do přechodové komory. Potom už si konečně dovolí lehnout na podlahu a umřít. Těšil se na tu chvíli, kdy skončí tahle námaha, tolik, až by ho to skoro překvapovalo – pokud by ještě byl schopen cítit překvapení. Miller ho pustil a sklouzl podél stěny výtahu dolů. Na lesklém kovovém povrchu zanechával krvavou stopu, než se zhroutil jako bezvládná hromádka. Oči měl zavřené. Skoro jako by spal. Holden se díval, jak se detektivovi zvedá a zase klesá hrudník trhaným, bolestivým dechem, který se pomalu stává hladším a mělčím.

Holden mu záviděl, ale sám potřebovat vidět ty zavřené dveře přechodové komory, než si také lehne. Začínal se trochu zlobit na výtah, že mu to tak trvá.

Konečně zastavili a dveře se s veselým cinknutím otevřely.

Na druhé straně přechodové komory stál Amos, v každé ruce pušku a přes ramena dva zásobníky. Změřil si Holdena od hlavy k patě, zalétl pohledem k Millerovi a zase zpátky.

„Ježíši, kapitáne, vypadáte děsně.“

Kapitola třicátá druhá: Miller

Millerovo vědomí se dávalo dohromady pomalu a s několika neúspěšnými starty. Ve svých snech se pokoušel sestavit skládačku, ale její dílky stále měnily tvar a pokaždé, když už se blížil k dokončení, sen začal znovu od začátku. První věc, kterou si uvědomil, byla bolest v kříži, potom tíže v rukou a nohou, pak nevolnost. Čím víc se blížil procitnutí, tím víc ho oddaloval. Imaginární prsty se snažily dokončit skládačku, a než do sebe všechny dílky zapadly, otevřel oči.

Nemohl pohnout hlavou. Měl něco v krku: tlustý svazek černých trubic, které z něj vycházely a mizely mu z dohledu. Pokusil se zvednout ruce, odstrčit tu nepřátelskou, upíří věc, ale nesvedl to.

Dostalo mě to, pomyslel si se záchvěvem hrůzy. Jsem nakažen.

Po jeho levici se objevila žena. Překvapilo ho, že to není Julie. Tmavě hnědá kůže, tmavé oči s nepatrným náznakem zešikmení. Usmála se na něj. Černé vlasy jí padly do obličeje jako záclona.

Dolů. Bylo tu nějaké dole. Gravitace. Motory pracovaly. Zdálo se mu to hrozně důležité, jen nevěděl proč.

„Ahoj, detektive,“ pozdravila ho Naomi. „Vítejte zpátky.“

Kde to jsem? pokusil se vyslovit. Krk měl plný pevné hmoty. Jako když se na nástupišti metra nahromadí dav lidí.

„Nepokoušejte se mluvit nebo hýbat,“ řekla. „Byl jste asi šestatřicet hodin mimo. Dobrá zpráva je, že tu máme ošetřovnu se speciálním vojenským lékařským počítačovým vybavením na nejvyšší úrovni a zásobenou pro patnáct marťanských vojáků. Počítám, že jsme toho na vás a kapitána spotřebovali tak polovinu.“

Kapitán. Holden. To bylo správně. Byli v boji. V nějaké chodbě a lidé tam stříleli. Někdo byl nemocný. Vybavil si ženu pokrytou hnědými zvratky, s prázdnýma očima, ale nevěděl jistě, jestli to nebyla část jeho noční můry.

Naomi ještě hovořila. Něco o infuzích plné plazmy a buněčném poškození. Zkusil zvednout ruku, dotknout se jí, ale zabránil mu v tom popruh. Ta bolest v zádech pocházela od ledvin. Zauvažoval, co vlastně se teď filtruje z jeho krve. Pak zavřel oči a usnul ještě dřív, než se stačil rozhodnout, zda chce odpočívat. Tentokrát ho žádné sny netrápily. Znovu se probral, když se mu hluboko v krku něco posunulo, zatahalo to a stáhlo se. Aniž by otevřel oči, obrátil se na bok, chvíli kašlal a zvracel, a pak se překulil zpátky.

Když se doopravdy probudil, dýchal sám. V krku ho bolelo, jako by ho měl celý rozedraný, ale ruce už neměl připoutané. Z břicha a boku se mu táhly drény, z penisu katetr silný asi jako tužka. Necítil žádné větší bolesti, takže usoudil, že mu dávají snad všechna narkotika, jaká tu našli. Jeho šaty zmizely, jeho cudnost chránila jen tenká papírová košile a sádra, která mu znehybňovala levou paži. Kdosi položil na sousední lůžko jeho klobouk. Zdejší ošetřovna mu teď, když si ji mohl prohlédnout, připomínala filmový nemocniční pokoj. Tohle nebyla nemocnice, ale představa, jak by nemocnice měla vypadat, vyvedená v matové černi a lesklé stříbrné. Monitory zavěšené ve vzduchu na složitých konstrukcích sledovaly jeho krevní tlak, okysličení, pH, rovnováhu tekutin. Běžely na nich dva oddělené odpočty, jeden pro příští dávku autofagik, druhý pro dávkování léků proti bolesti. Naproti přes uličku, na druhé stanici, viděl Holdenovy údaje, podobné těm jeho.

Holden vypadal jako přízrak. Kůži měl bledou, bělma rudá stovkami drobných krvácení, obličej oteklý ze steroidů.

„Ahoj,“ zachraptěl Miller.

Holden zvedl ruku a malátně jí zakýval.

„Dokázali jsme to,“ řekl Miller. Jeho hlas zněl, jako by ho vlekl uličkou za kotníky.

„Jo,“ hlesl Holden.

„Bylo to zlé.“

„Jo.“

Miller přikývl. Tím vyčerpal veškerou svoji energii. Lehl si a upadl ne-li do spánku, tak přinejmenším do bezvědomí. Těsně předtím, než se ponořil do zapomnění, se usmál. Dokázal to. Je na Holdenově lodi. A letí hledat něco, co jim zanechala Julie.

Probudily ho hlasy.

„Tak bys možná neměl.“

Byla to ta žena, Naomi. Jedna část Millerovy mysli ji proklínala, že ho ruší, ale v jejím hlase zaznívalo nějaké vzrušení – nikoli strach, ani hněv, ale dost blízko k obojímu, aby ho to zaujalo. Nepohnul se, ani nedoplaval až ke hladině vědomí. Ale naslouchal.

„Já musím,“ namítl Holden. Jeho hlas zněl zahleněně, jako když si člověk potřebuje odkašlat. „To, k čemu došlo na Erotu… dalo věci do souvislostí. Něco jsem tajil,“

„Kapitáne…“

„Ne, poslouchej. Když jsem tam seděl a myslel si, že už mi zbývá nějaké půl hodiny u hracího automatu a pak smrt… tak jsem věděl, čeho všeho lituju. Chápeš? Všech těch věcí, které jsem si přál udělat a neměl jsem odvahu. Teď už na to nemůžu nedbat. Nemůžu předstírat, že to neexistuje.“

„Kapitáne,“ opakovala Naomi a to vzrušení v jejím hlase zesílilo.

Neříkej to, ty mizero, pomyslel si Miller.

„Miluju tě, Naomi,“ řekl Holden.

Ticho netrvalo ani po dobu jediného úderu srdce.

„Ne, pane,“ prohlásila, „to tedy ne.“

„Ale ano. Vím, co si myslíš. Mám za sebou hrozný traumatický zážitek a tohle je pro mě něco jako potvrzení života a vztahů, a možná to skutečně zčásti souvisí. Ale věř mi, že vím, co cítím. A když jsem byl tam dole, věděl jsem, že nejvíc ze všeho se chci vrátit k tobě.“

„Kapitáne. Jak dlouho jsme spolu sloužili?“

„Cože? Nevím přesně…“

„Hrubý odhad.“

„Osm a půl okruhu, to dělá skoro pět let.“ Miller slyšel v Holdenově hlase zmatek.

„Dobře. A s kolika ženami z posádky jsi byl za tu dobu v posteli?“

„Záleží na tom?“

„Tak trochu.“

„S několika.“

„Bylo jich víc než tucet?“

„Ne.“ Neznělo to moc přesvědčeně.

„Dejme tomu deset,“ řekla Naomi.

„Dobře, ale tohle je něco jiného. Nemluvím o žádném palubním románku na ukrácení dlouhé chvíle. Když…“

Miller v duchu viděl, jak žena zvedla ruku nebo zachytila Holdenovu nebo se na něj jen zamračila. Něco, čím by zastavila příval slov.

„A víš, kdy jsem se do tebe zamilovala já, pane?“

Lítost. To bylo to v jejím hlase. Lítost. Zklamání. Zármutek.

„Když… když…“

„Můžu ti říct, kdy přesně,“ pokračovala Naomi. „V sedmém týdnu naší první cesty. Ještě pořád mě trápilo, že se tady odněkud z ekliptiky objevil nějaký Pozemšťan a připravil mě o post prvního důstojníka. Ze začátku jsem tě neměla moc ráda. Byls až moc hezký, až moc okouzlující, a zatraceně snadno ses usadil na mé židli. Pak přišel ten poker ve strojovně. Ty, já, dva kluci z Měsíce, co sloužili jako technici, a Kamala Trasková. Pamatuješ si na Traskovou?“

„Komunikační technička. Ta, co vypadala…“

„Jako lednička? Obličej jako štěně buldoka?“

„Pamatuju si na ni.“

„Strašně po tobě jela. Celou tu cestu po večerech brečela. Nehrála s námi, protože měla ráda poker. Jenom chtěla s tebou dýchat stejný vzduch, a všichni to věděli. Dokonce i ty. A já vás celý večer pozorovala, a tys ji ani jednou neuvedl v omyl. Ani jednou jsi jí neposkytl důvod myslet si, že by u tebe měla naději. A přitom ses k ní choval slušně. Tehdy mě poprvé napadlo, že z tebe bude dobrý první důstojník, a poprvé jsem si přála být tou dívkou ve tvé posteli, až skončí směna.“

„Kvůli Traskové?“

„Taky máš hezký zadek, pane. Chci říct, že jsme spolu létali přes čtyři roky. A já bych s tebou šla, kdykoli bys mě požádal.“

„Já to nevěděl.“ Holden promluvil poněkud přiškrceně.

„Nezeptal ses. Vždycky jsi mířil jinam. A popravdě, myslím, že ženy z Pásu tě trochu odrazovaly. Až po Canty… Až nás zbylo jen pět. Viděla jsem, jak se na mě díváš. Vím přesně, co ty pohledy znamenaly, protože jsem strávila čtyři roky na jejich opačné straně. Ale tvou pozornost jsem získala, až když jsem byla jediná žena na palubě, a to mně tedy nestačí.“

„Já nevím…“

„Ne, pane, to tedy ne. Takhle to vidím já. Viděla jsem tě svést spoustu žen a vím, jak to děláš. Zaměříš se na ni, začne tě vzrušovat. Pak přesvědčíš sám sebe, že vy dva máte jakési zvláštní pouto, a když tomu uvěříš ty, obvykle tomu už věří i ona. Potom spolu nějakou dobu spíte a to pouto poněkud zeslábne. Jeden z vás začne říkat něco o profesionalitě nebo patřičných mezích, nebo si dělá starosti, co na to zbytek posádky, a celá ta věc zvolna vyšumí. A potom tě pořád mají rády. Všechny. Děláš to tak dobře, že žádnou nenapadne nenávidět tě.“

„To není pravda.“

„Ale je. A dokud nepochopíš, že nemusíš milovat každou, se kterou jdeš do postele, nikdy se nedozvím, jestli mě miluješ, nebo mě chceš do postele. A nehodlám s tebou spát, dokud ty nebudeš vědět, o co přesně jde. Na lásku bych nesázela.“

„Já jen…“

„Jestli se mnou chceš spát, tak to poctivě přiznej. Natolik by sis mě mohl vážit. Ano?“ Miller začal kašlat. Nechtěl, ani si neuvědomoval, že se k tomu schyluje. Břicho mu ztuhlo, hrdlo se mu sevřelo a rozkašlal se, vlhce a zhluboka. Jakmile začal, nedařilo se mu přestat. Sedl si, oči mu slzely tou námahou. Holden ležel na svém lůžku, Naomi seděla na protějším a usmívala se, jako by tady předtím nebylo nic zajímavého k poslouchání. Holdenův monitor prozrazoval zvýšenou tepovou frekvenci a tlak. Miller jen doufal, že nemá s tím katétrem uvnitř erekci.

„Ahoj, detektive,“ pozdravila Naomi. „Jak se cítíte?“

Miller jí pokývl.

„Už mi bylo i hůř.“ Po chvilce dodal: „Ne, to není pravda. Ale jsem v pořádku. Jak moc zlé to bylo?“

„Jste oba mrtví,“ odpověděla. „Vážně, museli jsme několikrát změnit automatické nastavení z hlediska třídění raněných. Lékařský systém vás pořád přeřazoval do hospicového režimu a měl tendenci podat vám plnou dávku morfinu.“

Říkala to zlehka, ale i tak jí věřil. Pokusil se posadit. Vlastní tělo mu připadalo hrozně těžké, ale nevěděl, jestli za to může slabost, nebo pohyb lodi. Holden byl potichu, čelisti měl pevně sevřené. Miller předstíral, že si toho nevšiml.

„A dlouhodobé vyhlídky?“

„Po zbytek života budete muset chodit na preventivní kontroly kvůli novým nádorům. Kapitán má implantát namísto štítné žlázy, protože ta jeho byla pěkně upečená. Vám jsme museli odebrat asi jeden a půl stopy tenkého střeva, které nechtělo přestat krvácet. Nějakou dobu se vám oběma budou dělat modřiny, a jestli chcete mít děti, doufám, že máte odložené spermie v bance, protože všichni ti vaši malí vojáčci teď budou mít dvě hlavy.“

Miller se uchechtl. Jeho monitory poplašně zablikaly, ale hned se uklidnily.

„Mluvíte jako školený zdravotník,“ prohlásil.

„Nene. Jsem lodní inženýr. Ale každý den jsem pročítala vaše zprávy, takže jsem pochytila pár výrazů. Kéž by tu byl Shed,“ dodala a poprvé za celou dobu se na ní projevil žal.

To už bylo podruhé, kdy se někdo zmínil o Shedovi. Bude za tím nějaký příběh, ale prozatím ho Miller nechal být.

„Vlasy nám vypadají?“ zeptal se.

„Možná,“ přisvědčila. „Systém vám dal plnou dávku něčeho, co by to mělo zarazit, ale když vlasové folikuly odumřou, tak odumřou.“

„No. Tak to je dobře, že pořád mám svůj klobouk. Co Eros?“ Naomi opustila zdánlivě dobrá nálada.

„Mrtvý,“ ozval se ze svého lůžka Holden a otočil se k Millerovi. „Myslím, že naše loď byla poslední, která z přístavu odstartovala. Stanice neodpovídá na volání a automatický systém na ní vyhlásil karanténu.“

„Záchranné lodi?“ zeptal se Miller a znovu zakašlal. V krku ho pořád bolelo.

„Na to nedojde,“ řekla Naomi. „Bylo tam jeden a půl miliónu lidí. Nikdo nedokáže dát dohromady tak rozsáhlou záchrannou akci.“

„Vždyť je válka,“ uzavřel Holden.

Lodní systém na noc ztlumil světla. Miller ležel v posteli. Lékařské přístroje posunuly jeho léčebný režim do nové fáze a v uplynulých třech hodinách se u něj střídaly vysoké horečky a mrazení s třesavkou. Bolely ho zuby a nehtová lůžka na rukou i nohou. Spánek nepřicházel v úvahu, tak jen ležel v šeru a pokoušel se dát dohromady.

Uvažoval, co by si asi o jeho chování na Erotu mysleli jeho bývalí parťáci. Havelock, Mussová. Pokoušel se představit si je na svém místě. Zabíjel, a dělal to s chladnou hlavou. Eros bylo místo smrti, a když se velení rozhodne tě zabít, žádný zákon už neplatí. A někde mezi těmi mrtvými pitomci byli také ti, kdo zabili Julii.

Tak. Zabití z pomsty. Opravdu klesl až k zabíjení z pomsty? Smutné pomyšlení. Představil si Julii, jak u něj sedí podobně, jako seděla Naomi u Holdena. Objevila se, jako by jen čekala na pozvání. Julie Maová, kterou nikdy doopravdy nepoznal. Zvedla ruku na pozdrav.

A co my? zeptal se a pohlédl jí do tmavých, neskutečných očí. Miluju tě, nebo po tom toužím tolik, až nedokážu poznat ten rozdíl?

„Hej, Millere,“ ozval se Holden a Julie zmizela. „Jsi vzhůru?“

„Jo. Nemůžu spát.“

„Ani já.“

Chvilku byli potichu. Lékařské přístroje si tiše hučely. Millera svědila levá paže v sádře, jak jeho tkáň podstupovala další kolo nuceného dorůstání.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Miller.

„Proč bych neměl být?“ opáčil Holden ostře.

„Zabils toho chlapa,“ odpověděl Miller. „Tam na stanici. Zastřelils ho. Totiž, já vím, že jsi na lidi střílel už dřív. Ale v té chvíli, tam na konci, jsi doopravdy někoho střelil do obličeje.“

„Jo. To jsem udělal,“

„Srovnal ses už s tím?“

„Jasně,“ řekl Holden příliš rychle.

Recyklovače vzduchu šuměly, manžeta na měření krevního tlaku Millerovi svírala zdravou paži jako něčí ruka. Holden nemluvil, ale když Miller trochu zašilhal, viděl na monitoru zvýšení tlaku a zvýšení mozkové aktivity.

„Vždycky nás nutili vzít si dovolenou,“ poznamenal Miller.

„Cože?“

„Když jsme někoho střelili. Ať už dotyčný zemřel, nebo ne, vždycky nám dali dovolenou. Museli jsme odevzdat zbraň. Jít k psychiatrovi.“

„Byrokracie,“ zamumlal Holden.

„Mělo to svůj důvod,“ řekl Miller. „Když na někoho vystřelíš, něco to s tebou provede. Někoho zabít… to je ještě horší. Nesejde na tom, jestli si to zasloužil, nebo jsi neměl na vybranou. Nebo je to jen malý rozdíl. Ale nedá se to vrátit zpátky.“

„Ale ty ses přes to nějak dostal, ne?“

„Snad,“ přisvědčil Miller. „Hele. Všechno, co jsem ti tam tehdy říkal o zabíjení. Jak jim neprokazuješ žádnou laskavost, když je necháváš naživu. Mrzí mě to.“

„Myslíš, že to nebyla pravda?“

„To ne. Ale stejně mě to mrzí.“

„Tak jo.“

„Ježíši. Hele, je jenom správné, že tě to trápí. Je správné, že to pořád vidíš před sebou nebo slyšíš. Když tě to pronásleduje. Tak to má být.“

Holden chvíli mlčel. Když pak promluvil, měl hlas šedivý jako kámen.

„Zabíjel jsem už předtím, víš. Jenomže to byly jenom blikající body na radaru. Já.“

„Není to totéž, co?“

„Ne, to není,“ odpověděl Holden. „Přejde to?“

Někdy, pomyslel si Miller.

„Ne,“ řekl. „Ne, pokud ještě máš duši.“

„Tak jo. Díky.“

„Ještě jedna věc…“

„Jo?“

„Vím, že mi do toho nic není, ale já bych se od ní rozhodně nenechal odradit. No tak nerozumíš lásce a sexu a ženám. To znamená jedině tolik, že ses narodil s ptákem. A to děvče? Naomi? Přijde mi, že za trochu námahy stojí. Chápeš?“

„Jo, jasně,“ přitakal Holden. Pak dodal: „Co kdybychom o tomhle už nikdy nemluvili?“

„Jasně.“

Loď zaskřípala a gravitace se lehce posunula doprava. Úprava kurzu. Nic zajímavého. Miller zavřel oči a snažil se přimět ke spánku. Jeho mysl byla plná mrtvých lidí a Julie, lásky a sexu. Na tom, co Holden řekl o válce, bylo něco důležitého, ale Miller si to nedokázal zařadit. Kousky skládačky se mu pořád proměňovaly. Vzdychl a přesunul váhu, takže si zablokoval jeden z drénů a musel se znovu posunout, aby zastavil alarm.

Když ho manžeta na měření tlaku znovu stiskla, byla to Julie, přitahovala ho k sobě tak blízko, že se rty dotýkala jeho ucha. Otevřel oči a viděl současně imaginární dívku a monitory, které by mu zakrývala, kdyby tu byla doopravdy.

Taky tě miluju, řekla mu, a postarám se o tebe.

Usmál se, když viděl čísla na monitoru, jež se měnila podle jeho zrychleného tepu.

Kapitola třicátá třetí: Holden

Ještě pět dní se Holden s Millerem povalovali na ošetřovně a ve sluneční soustavě kolem nich to vřelo. Zprávy o smrti stanice Eros nabízely nejrůznější teorie od obrovské ekologické havárie, způsobené nedostatkem dodávek v souvislosti s válkou, přes tajný útok Marsu až po nehodu v laboratoři pro vývoj biologických zbraní. Z vnitřních planet se ozývaly hlasy, že SVP a jemu podobní teroristé konečně předvedli, jak mohou být pro pokojné obyvatelstvo nebezpeční. Pás házel vinu na Mars, na údržbu Erota, nebo na SVP, protože nezasáhl.

A pak skupina marťanských fregat zablokovala Palladu, povstání na Ganymedu přineslo šestnáct obětí na životech a nová vláda na Cereře oznámila, že všechny lodi registrované na Marsu budou zabaveny. Výhrůžky a obviňování, všechno na pozadí neustávajícího dunění válečných bubnů, pokračovaly. Eros, to byla tragédie a zločin, ale už bylo po všem a z každého koutu, obydleného lidmi, vyskakovaly další hrozby.

Holden vypnul zpravodajský kanál, chvíli se hnízdil na lůžku a pokoušel se probudit Millera tím, že na něj upřeně zíral. Nefungovalo to. Masivní vystavení radiaci mu naneštěstí neposkytlo žádné superschopnosti. Miller začal chrápat.

Holden se posadil, aby vyzkoušel gravitaci. Méně než čtvrtina gé. Alex tedy nespěchá. Naomi dává jemu a Millerovi čas, aby se uzdravili, než dorazí na ten Juliin záhadný magický asteroid.

Ksakru.

Naomi.

Pár jejích posledních návštěv na ošetřovně proběhlo dost rozpačitě. Nikdy nepřivedla řeč na jeho neúspěšné romantické gesto, ale cítil teď mezi nimi bariéru, která v něm probouzela lítost. A Miller vždycky po jejím odchodu odvrátil zrak a vzdychl, čímž to bylo ještě horší.

Ale navždycky se jí vyhýbat nemohl, byť by se sebevíc cítil jako idiot. Přehodil nohy přes okraj lůžka a přitiskl je na podlahu. Zdály se slabé, ale ne úplně gumové. Plosky nohou bolely, ale spíš o něco méně než cokoli jiného v jeho těle. Vstal, jednou rukou se pořád přidržoval postele, a zkoušel rovnováhu. Zapotácel se, ale zůstal stát. Dva kroky ho přesvědčily, že v nízké gravitaci dokáže chodit. Hadička infuze ho zatahala za ruku. Teď už dostával jen jeden pytlík čehosi namodralého. Neměl ponětí, co to je, ale když si vyslechl Naomin popis, jak blízko měl ke smrti, usoudil, že to musí být důležité. Stáhl infuzi z háčku na stěně a vzal sáček do levé ruky. Místnost byla cítit dezinfekcí a průjmem. Byl rád, že může odejít.

„Kam se chystáš?“ ozval se Miller slabým hlasem.

„Ven.“ Holdena najednou přepadla vzpomínka, v níž mu bylo patnáct.

„Tak jo,“ řekl Miller a překulil se na bok.

Vstup do ošetřovny se nacházel asi čtyři metry od centrálního žebříku a Holden tu vzdálenost zdolal pomalým, opatrným šouráním. Papírové boty vydávaly na kovové podlaze pokryté tkaninou šoupavý šepot. Žebřík však nad ním zvítězil. Přestože velín byl jen o palubu výš, ty tři metry nahoru klidně mohly být tři kilometry. Stiskl tlačítko výtahu a o pár vteřin později se otevřel poklop v podlaze a s elektrickým zakvílením se objevila výtahová plošina. Holden se pokusil naskočit, ale vyšel z toho spíš pomalý pád, který skončil tak, že svíral žebřík a klečel na plošině. Zastavil výtah, napřímil se a znovu ho spustil, načež vyjel na horní palubu nepříliš zničeně a – jak doufal – více kapitánský.

„Ježíši, kapitáne, pořád vypadáte děsně,“ přivítal ho Amos, jakmile výtah zastavil. Mechanik se rozvaloval přes dvě židle u senzorové stanice a žmoulal cosi jako proužek kůže.

„To říkáš pořád.“

„Páč je to pořád pravda.“

„Amosi, nemáš co na práci?“ ozvala se Naomi. Seděla u jednoho z počítačů a sledovala jakési záblesky na obrazovce. Nevzhlédla, když Holden dorazil. To bylo zlé znamení.

„Ani ne. Tohle je nejnudnější loď, na jaký jsem byl, šéfe. Nic se tady nerozbije, neteče do ní, nevydává rachot, co by se musel přitáhnout…“ Amos dojedl zbytek své svačinky a olízl si rty.

„Vždycky se dá uklízet,“ pravila Naomi a klepla na něco na obrazovce před sebou. Amos se podíval na ni, pak na Holdena, a zase zpátky.

„A jo, teďko jsem si vzpomněl. Jdu do strojovny a kouknu na… tu věc, co jsem na ni chtěl kouknout.“ Amos vyskočil na nohy. „Omluvte mě, kapitáne.“

Protáhl se kolem Holdena, skočil na výtahovou plošinu a vyrazil na ní směrem k zádi. Poklop se za ním zavřel.

„Ahoj,“ řekl Holden Naomi, když byl Amos pryč.

„Ahoj,“ odpověděla, aniž by se otočila. To také nebylo dobré. Když poslala Amose pryč, zadoufal, že si chce promluvit. Teď to ale tak nevypadalo. Holden si povzdechl a přišoural se ke křeslu vedle ní. Zhroutil se do něj, nohy ho brněly, jako by uběhl kilometr, a ne ušel nějakých dvacet kroků. Naomi měla rozpuštěné vlasy, zakrývaly jí tvář. Holden zatoužil odhrnout jí je, ale bál se, že by mu nějakým kungfu chvatem z Pásu pochroumala loket, kdyby to zkusil.

„Hele, Naomi,“ začal, ale nevšímala si ho a stiskla nějaké tlačítko na panelu. Zarazil se, když se na displeji před ní objevil Fredův obličej.

„Je to Fred?“ zeptal se, protože ho nenapadalo nic ještě hloupějšího.

„Měl bys to vidět. Před pár hodinami to přišlo z Tychona úzkým svazkem a já jim poslala aktualizaci naší situace.“

Zmáčkla tlačítko pro přehrávání a Fredova tvář ožila.

„Naomi, to vypadá, že jste měli pěkně drsné zážitky. Uzavření stanice je teď hlavní téma ve vysílání a povídá se o nukleárním výbuchu. Nikdo neví, co si o tom myslet. Podávejte nám informace. Mezitím se nám podařilo získat ty údaje z kostky, kterou jste tu nechali. Ovšem nemyslím, že by nám to nějak pomohlo. Vypadá to jako hromada senzorových dat z Donnageru, převážně EM. Zkoušíme hledat skrytou zprávu, ale ani moji nejchytřejší lidé zatím nic neobjevili. Předávám data vám. Dejte mi vědět, pokud něco najdete. Tycho končí.“

Obrazovka zhasla.

„Jak ty údaje vypadají?“ zeptal se Holden.

„Přesně tak, jak řekl,“ odpověděla. „Souhrn údajů ze senzorů, většinou EM, z pronásledování těmi šesti loďmi, a z bitvy samotné. Prohrabala jsem se tím, pátrala jsem po něčem ukrytém uvnitř jako o život, ale nic jsem nenašla. Dokonce jsem to zadala Rosi, už se v tom přehrabuje pár hodin a hledá vzorce. Má na tyhle věci fakt kvalitní software. Ale zatím nic.“

Znovu poklepala na obrazovku a nezpracovaná data na ní začala rolovat rychleji, než Holden dokázal sledovat. V malém okně uvnitř větší obrazovky pracoval program Rosinanty na rozpoznávání vzorců a hledal v nich smysl. Holden to minutu sledoval, ale oči se mu rychle rozostřily.

„Pro tohle zemřel poručík Kelly,“ poznamenal. „Opustil loď, když jeho druhové ještě bojovali. Mariňáci tohle nedělají, když o nic nejde.“

Naomi pokrčila rameny a odevzdaně ukázala na displej.

„Tohle na té kostce bylo. Třeba jde o nějakou steganografickou metodu, jenomže nemám žádný jiný soubor k porovnání.“

Holden si začal poklepávat na stehno. Na chvíli zapomněl na bolest i milostný neúspěch. „Tak zkusme předpokládat, že ty údaje jsou přesně to, jak se tváří. Že nic neskrývají. Co by takové informace mohly znamenat pro Marťanskou flotilu?“

Naomi se v křesle opřela a zavřela oči, přemýšlela a přitom si na jeden prst navíjela pramen vlasů na spánku.

„Většinou jde o EM data, takže spousta motorových charakteristik. Nejlepší způsob, jak sledovat cizí lodi, je jejich radiační stopa. Takže ti to řekne, kde byla která z lodí během bitvy. Taktické údaje?“

„Možná,“ přisvědčil Holden. „Bylo by to dost důležité, aby s tím Kellyho poslali?“

Naomi se zhluboka nadechla a pomalu vzduch vypouštěla.

„To bych neřekla.“

„Ani já.“

Něco mu ťukalo na samý kraj vědomí a dožadovalo se vpuštění.

„Co měla znamenat ta záležitost s Amosem?“ zeptal se.

„S Amosem?“

„Jak se objevil před přechodovou komorou se dvěma puškami, když jsme dorazili.“

„Cestou na loď jsme měli nějaké potíže.“

„A kdo měl potíže s vámi?“ utrousil a Naomi se nad tím pobaveně pousmála.

„Nějací zlí hoši nám nechtěli dovolit zrušit uzavření lodi. Amos to s nimi probral. Nemyslel sis, že to bylo jen kvůli tobě, pane?“

Opravdu v jejím hlase slyšel úsměv? Náznak upejpání? Flirt? Musel potlačit veselý úšklebek.

„Co ti řekla Rosi o těch datech, když jsi jí je přehrála?“

„Tohle.“ Naomi na panelu něco spustila. Obrazovka se zaplnila dlouhými sloupci textu. „Spousta EM a světelných pozorování, nějaký únik z poškozených…“

Holden vyjekl. Naomi na něj pohlédla.

„Jsem já to ale idiot,“ prohlásil.

„Jasně. Nechceš to nějak upřesnit?“

Holden se dotkl displeje a nechal údaje rolovat tam a zpět. Poklepal na jeden dlouhý sloupec čísel a písmen a zazubil se.

„To je ono.“

„Ale co?“

„Struktura trupu není jediný poznávací znak. Je nejpřesnější, ale měření má nejmenší dosah a navíc…,“ gestem ukázal na Rosinantu kolem sebe „… se dá nejsnáze oklamat. Druhá nejlepší metoda je zkoumání charakteristik pohonu. Radiaci a tepelnou stopu nezamaskuješ. A dají se detekovat na velkou vzdálenost.“

Obrátil se k obrazovce u svého křesla, vyvolal si lodní databázi přátel/ nepřátel a propojil ji s Naominými údaji.

„O tohle tady jde, Naomi. Je to zpráva pro Mars, kdo zničil Donnager, za pomoci charakteristik jejich pohonu.“

„Tak proč prostě neříct ‚zničil nás ten a ten‘? V pěkně čitelném textovém souboru?“ Naomi se tvářila skepticky.

Holden se naklonil dopředu a zarazil se, otevřel pusu, zase ji zavřel, a s povzdechem se znovu opřel.

„To nevím.“

S hydraulickým zakvílením se prudce otevřel poklop. Naomi přes Holdena nakoukla na žebřík a oznámila: „Miller jde nahoru.“

Holden se otočil a sledoval závěr detektivova pomalého výstupu z paluby s ošetřovnou. Vypadal jako oškubané kuře, s růžovošedou kůží posetou pupínky. Papírová košile se mu nehodila ke klobouku.

„Ehm, máme tady výtah,“ sdělil mu Holden.

„Kéž bych to byl věděl,“ opáčil Miller a se zafuněním se vyhrabal na velitelskou palubu. „Už tam jsme?“

„Pokoušíme se vyřešit záhadu,“ řekl Holden.

„Nesnáším záhady.“ Miller se s námahou postavil a zamířil ke křeslu.

„Tak nám můžeš jednu vyřešit. Zjistil jsi, kdo někoho zavraždil. Nemůžeš ho zatknout sám, tak pošleš zprávu parťákovi. Ale místo abys mu prostě napsal jméno pachatele, pošleš mu jenom patřičná vodítka. Proč?“

Miller si odkašlal a poškrábal se na bradě. Oči upíral před sebe, jakoby na obrazovku, kterou Holden neviděl.

„Protože nevěřím sám sobě. Chci, aby můj parťák dospěl ke stejnému závěru, ale nechci ho předem ovlivňovat. Dám mu tečky a počkám, co mu vyjde, až je pospojuje.“

„Obzvlášť když chybný závěr může mít vážné následky,“ dodala Naomi.

„Nikomu se nechce zkazit případ vraždy,“ pokývl Miller. „Působí to neprofesionálně.“

Holdenův panel zapípal.

„Sakra, už vím, proč byli tak opatrní,“ prohlásil Holden, když si přečetl údaje na obrazovce. „Podle Rosi šlo o motory běžných lehkých křižníků vyrobených v Bushově loděnici.“

„To byly pozemské lodi?“ vyhrkla Naomi. „Ale neletěly pod jejich znaky… Ti hajzlové!“ To bylo poprvé, kdy ji slyšel takhle zařvat, a chápal ji. Jestliže na Donnager zaútočily maskované lodě flotily Spojených národů, znamenalo to, že za celou věcí je Země. Možná i za zničením Canterbury. Znamenalo by to také, že marťanské válečné lodi zabíjejí lidi z Pásu bezdůvodně. Lidi jako Naomi.

Holden se naklonil dopředu a vyvolal si komunikační displej, klepl na ikonku všeobecného vysílání. Miller zatajil dech.

„To, cos teď zmáčkl, určitě nedělá to, co si myslím, že ne?“ hlesl.

„Dokončil jsem Kellyho úkol za něj,“ řekl Holden.

„Nemám nejmenší ponětí, kdo to sakra je,“ pravil Miller, „jen mi řekni, že ty údaje nevysíláš do celé sluneční soustavy!“

„Lidé musí vědět, co se děje,“ prohlásil Holden.

„Ano, jistě, ale my bychom snad měli doopravdy vědět, co se děje, než jim to povíme.“ Z Millerova hlasu se vytratila všechna únava. „Jak moc důvěřivý jsi?“

„Hele,“ začal Holden, ale Miller zvýšil hlas.

„Našels marťanskou baterii, jo? Tak jsi to oznámil všem ve sluneční soustavě a vyvolal největší válku v lidských dějinách. Teď se ukazuje, že ji tam nenechali Marťané. Potom banda záhadných lodí zničí Donnager, z čehož Mars obviní Pás, jenomže Pás ksakru nemá páru, že by vůbec dokázal porazit marťanskou bitevní loď.“

Holden otevřel pusu, ale Miller chytil baňku kávy, kterou Amos zapomněl na konzoli, a hodil mu ji na hlavu.

„Nech mě domluvit! Teď objevíš údaje, které ukazují na Zemi. A první, co uděláš, bude, že to vykecáš do vesmíru, takže Mars a Pás do celé věci zatáhnou ještě Zemi a největší válka všech dob se stane ještě větší. Nevidíš v tom určitý vzorec?“

„Ano,“ ozvala se Naomi.

„A co myslíš, že se stane?“ pokračoval Miller. „Takhle ti lidé pracují! Zkázu Canterbury hodí na Mars. Ale není to pravda. Zničení Donnageru zase na Pás. Jenže tak to nebylo. A teď se zdá, že za vším je Země? Sleduj vzorec. Pravděpodobně není! Nikdy, nikdy nezveřejňuj takové obvinění, dokud neznáš souvislosti. Dívej se. Naslouchej. Buď zticha, prokrista, a až si budeš jistý, pak můžeš se vším vyrukovat.“

Detektiv se vyčerpaně opřel. Celý se zpotil. Na palubě zavládlo ticho.

„Už jsi skončil?“ přerušil Holden mlčení.

Miller přikývl. Těžce dýchal. „Asi jsem si něco namohl.“

„Nikoho jsem z ničeho neobvinil,“ řekl Holden. „Neřeším žádný případ. Jenom předkládám fakta. Teď už to není tajemství. Něco provádějí na Erotu. Nechtějí, aby jim do toho někdo zasahoval. Když na sebe Mars a Pás navzájem střílejí, každý, kdo by mohl nějak pomoct, má plné ruce práce jinde.“

„A tys do toho všeho právě zatáhl Zemi,“ zopakoval Miller.

„Možná,“ nehádal se Holden. „Ale vrazi opravdu použili lodě, které byly postaveny, aspoň zčásti, v loděnici na zemské oběžné dráze. Třeba se na to někdo pořádně podívá. A o to tu jde. Když budou všichni o všem vědět, nic nezůstane utajeno.“

„No, tak fajn,“ zamumlal Miller. Holden ho ignoroval.

„Nakonec někdo složí celý obraz dohromady. Tyhle věci potřebují utajení, aby mohly fungovat, a odhalení jim škodí. Je to jediný způsob, jak tohle všechno skutečně, definitivně zarazit.“

Miller vzdychl, pro sebe si pokýval, sundal si klobouk a poškrábal se na hlavě.

„Já bych je jenom vyhodil přechodovou komorou ven,“ řekl.

Asteroid BA834024112 nebyl nic moc. Měl v průměru stěží třicet metrů, už dávno ho prozkoumali a zjistili, že neoplývá žádnými užitečnými surovinami. V registru byl uváděn pouze kvůli varování lodím, aby do něj nenarazily. Julie ho ovšem spojila s miliardovým majetkem, než se v malém raketoplánu vydala k Erotu.

Loď, která měla na svědomí Scopuli a únos její posádky, zblízka připomínala žraloka. Byla dlouhá, štíhlá a zcela černá, takže ji prostým okem na pozadí vesmíru téměř nebylo vidět. Zakřivení, odklánějící radarový paprsek, jí dodávala aerodynamický tvar, jaký vesmírná plavidla obvykle postrádají. Holdenovi z ní naskakovala husí kůže, ale byla krásná.

„Kurva zasraná,“ zaklel Amos tiše, když se všichni shromáždili v kokpitu Rosinanty, aby si cizí loď prohlédli.

„Rosi ji vůbec neviděla, kapitáne,“ poznamenal Alex. „Valím na ni ladar, a přitom nevidím skoro nic, jen nepatrně teplejší skvrnu na asteroidu.“

„Přesně jako viděla Becca, než došlo ke zkáze Canty,“ řekla Naomi.

„Její raketoplán byl vypuštěn, tak bych řekl, že to je ta správná neviditelná loď, kterou někdo nechal uvázanou u tohohle šutru,“ dodal Alex. „I kdyby jich tu bylo víc,“ Holden chvíli bubnoval prsty na opěradlo Alexova křesla, vznášeje se nad pilotovou hlavou.

„Nejspíš bude plná zvracivých zombií,“ prohlásil nakonec. „Chceš se tam mrknout?“ navrhl Miller.

„No jasně,“ odpověděl Holden.

Kapitola třicátá čtvrtá: Miller

Skafandr byl pohodlnější, než byl Miller zvyklý. Za celá léta na Cereře se prošel po venku jen párkrát, a už tehdy bylo vybavení Star Helixu zastaralé: neohebné kloubní spoje, oddělený dýchací systém, rukavice, v nichž měl ruce o třicet stupňů chladnější než zbytek těla. Skafandry na Rosinantě byly vojenské a moderní, o nic objemnější než běžná policejní výstroj, se zabudovaným systémem podpory života, který pravděpodobně dokáže udržet prsty v teple, i když mu někdo ustřelí ruku. Miller se vznášel v přechodové komoře s jednou rukou na popruhu, ohýbal prsty a pozoroval vzor žraločí kůže na kloubech.

Stejně měl pocit, že to nebude stačit.

„Tak dobře, Alexi,“ ozval se Holden. „Jsme na místě. Nech Rosi zaklepat.“

Otřásla jimi hluboká, dunivá vibrace. Naomi se opřela o zaoblenou stěnu komory. Amos se přesunul dopředu, zaujal postavení s automatickou puškou bez zpětného rázu. Když Miller sehnul hlavu, slyšel v rádiu, jak mu praská v obratlích. Jediný způsob, jak to mohl slyšet; nacházeli se už ve vakuu.

„Dobře, kapitáne,“ ohlásil se Alex. „Mám uzávěr. Standardní ruční ovládání nefunguje, takže mi dejte chvilku…“

„Nějaký problém?“ zeptal se Holden.

„Už to mám. Máme spojení.“ Vzápětí Alex dodal: „Hm. Nezdá se, že by se tam dalo dýchat.“

„Je tam něco?“

„Nic. Vakuum,“ oznámil Alex. „Má obě komory otevřené.“

„Tak fajn, lidi,“ řekl Holden. „Hlídejte si zásobu vzduchu. Jdeme.“

Miller se zhluboka nadechl. Vnější ukazatel přechodové komory změnil barvu z tlumeně červené do tlumeně zelené. Holden otevřel, Amos vyrazil první, kapitán těsně za ním. Miller pokynul Naomi. Dáma má přednost.

Spojovací trubice měla zesílenou konstrukci, aby dokázala odrážet nepřátelské lasery nebo zpomalit střely. Amos dopadl na cizí loď, právě když se za nimi zavřel poklop na Rosinantě. Millera se zmocnila vteřinová závrať, když se povrch lodi před nimi v jeho vnímání přesunul z vpředu na dole, jako by někam padali. „Jste v pořádku?“ zeptala se ho Naomi.

Miller přikývl. Amos vlezl do příklopu cizí lodi. Jeden po druhém ho následovali dovnitř.

Loď byla mrtvá. Reflektory jejich skafandrů klouzaly po měkkých, téměř proudnicových křivkách přepážek, vypolstrovaných stěnách, šedých skříňkách na skafandry. Dvířka jedné skříně byla ohnutá, jako by se někdo nebo něco násilím prodralo ven. Amos postupoval pomalu. Za normálních okolností by tvrdé vakuum představovalo jistotu, že na ně nic nevyskočí. Právě teď by na to Miller nevsázel.

„Všechno je tu vypnuté,“ ozval se Holden.

„Ve strojovně můžou mít záložní zařízení,“ mínil Amos.

„Takže prohlídneme zadní část lodi,“ rozhodl Holden.

„Jasně.“

„Dávej pozor.“

„Já jdu do velína,“ řekla Naomi. „Jestli tam něco funguje na baterie, mohla bych…“

„Ne, to tedy ne,“ zarazil ji Holden. „Nebudeme se rozdělovat, dokud nezjistíme, co tu hledáme. Zůstaneme pohromadě.“

Amos se odrazil a ponořil se do temnoty, Holden ho následoval, za ním Miller. Podle řeči těla nedokázal odhadnout, jestli se Naomi zlobí, nebo se jí ulevilo.

Jídelna byla opuštěná, ale tu a tam nacházeli stopy zápasu. Židle s ohnutou nohou. Dlouhý zubatý škrábanec na stěně, kde cosi odlouplo nátěr. Dvě díry po kulkách vysoko v jedné přepážce, jak se střely rozptýlily. Miller natáhl ruku, chytil jeden ze stolů a pomalu se otočil.

„Millere?“ zavolal na něj Holden. „Jdeš?“

„Koukni na tohle,“ ukázal Miller.

Tmavý cákanec měl jantarovou barvu, odlupoval se a ve světle baterky se sklovitě leskl. Holden připlul blíž.

„Zombií zvratky?“

„Nejspíš jo.“

„No. Asi jsme na správné lodi. Teda pro určité hodnoty ‚správné‘.“

Prostory pro posádku byly pusté a tiché. Prošli všechny kajuty, ale nenašli žádné osobní věci – terminály, obrázky, žádná vodítka ohledně jmen mužů a žen, kteří tu žili a dýchali a patrně na lodi také zemřeli. Kapitánská kajuta se lišila jen nepatrně širším lůžkem a zamčeným sejfem.

Centrální sekce byla masivní, vysoká a široká jako celý trup Rosinanty. V temnotě se tyčilo dvanáct obrovských válců ovinutých úzkými můstky a lešením. Miller postřehl, že Naomin výraz ztvrdl. „Co to je?“ zeptal se jí.

„Torpédové hlavně,“ odpověděla.

„Torpéda?“ vyhrkl. „Ježíšikriste, kolik jich tady mají? Milión?“

„Dvanáct,“ řekla. „Jenom dvanáct.“

„Ničitelé válečných lodí,“ pravil Amos. „Tyhle potvory zničí všecko, na co namíříte, hned první ranou.“

„Třeba něco jako Donnager?“ hádal Miller.

Holden se na něj ohlédl, rysy osvětlené září pohotovostního displeje.

„Nebo Canterbury,“ řekl.

Čtveřice se v tichosti protáhla mezi mohutnými černými sloupy.

Ve strojních a konstrukčních dílnách byly známky násilí zřetelnější. Krev na podlaze i na stěnách spolu se skvrnami nazlátlé sklovité hmoty, jež byla původně zvratky. Ležela tu smotaná uniforma. Látku kdosi sbalil a nechal čímsi nasáknout, než ji zmrazil vesmírný chlad. Návyky vytvořené za léta procházení míst činu dávaly z tuctů drobností celkový obraz: vzory škrábanců na podlaze a dveřích výtahu, stříkance krve a zvratků, stopy. Všechno vyprávělo příběh.

„Jsou ve strojovně,“ řekl Miller.

„Kdo?“ zeptal se Holden.

„Posádka. Ti, kdo byli na lodi. Všichni až na jednoho,“ ukázal na polovinu otisku nohy vedoucí k výtahu. „Vidíte, jak tyhle stopy překrývají všechny ostatní? A tady, tady šlápla do krve a ta už byla zaschlá. Odlupovala se, nedělala šmouhy.“

„Jak víš, že to byla ona?“

„Protože to byla Julie,“ prohlásil Miller.

„No, ať tady byl, kdo chtěl, dost dlouho nasával vakuum,“ podotkl Amos. „Jdem se na to mrknout?“

Nikdo neprojevil souhlas, ale všichni pluli dál. Poklop byl dokořán. Jestliže temnota za ním vypadala jaksi hustší a zlověstnější, osobnější než ve zbytku mrtvé lodi, byla to jistě jen hra Millerovy představivosti. Zaváhal, pokoušel se přivolat představu Julie, ale nechtěla přijít.

Proplout na palubu strojovny bylo jako ponořit se do jeskyně. Miller viděl kužely světla z reflektorů ostatních, jak přelétají po stěnách a panelech a hledají ovladače, které by fungovaly nebo se daly oživit. Zamířil vlastní paprsek doprostřed místnosti, kde ho pohltila temnota.

„Máme baterie, kapitáne,“ hlásil Amos. „A vypadá to, že reaktor někdo vypnul. Úmyslně.“

„Myslíš, že bys ho dokázal nahodit?“

„Nejdřív bych zkusil pár testů,“ řekl Amos. „Možná měli důvod, proč ho vypnuli, a já bych to nerad zjišťoval tím těžším způsobem.“

„Dobrý nápad.“

„Ale mohl bych nám aspoň… kruci, no tak, potvoro…“

Po celé palubě vzplanula modrobílá světla. Náhlá záře Millera na půl vteřiny oslepila. Zrak se mu vrátil současně s pocitem narůstajícího zmatku. Naomi zalapala po dechu, Holden vyjekl. Kdesi v hloubi Millerovy mysli cosi začalo vřískat, musel to násilím utišit. Vždyť to bylo pouhé místo činu. Byla tu jen mrtvá těla.

Až na to, že nebyla.

Reaktor stál před ním, mrtvý a nečinný. Kolem něj se navršila vrstva lidských tkání. Daly by se tu najít paže, ruce s prsty tak roztaženými, až to bolelo už od pohledu. Dlouhý zakřivený had páteře se žebry vystupujícími jako končetiny nějakého zvráceného hmyzu. Pokoušel se najít nějaký smysl v tom, co viděl. Zažil už vykuchané lidi. Věděl, že ten chumel jakýchsi trubic jsou střeva. Rozeznával úsek, kde se tenké střevo rozšiřovalo v tlusté. Vykoukl na něj povědomý tvar lebky.

Jenomže v té důvěrně známé anatomii smrti a rozčtvrcení se našly i jiné věci: loděnkové spirály, široké pruhy měkkých černých vláken, bledá plocha čehosi, co se podobalo kůži propíchané něčím jako žaberními průduchy, zpola zformovaná končetina, jež připomínala současně hmyz i lidský plod, aniž by byla čímkoli z nich. Zmrzlé, mrtvé tkáně ovíjely reaktor jako pomerančová kůra. Posádka neviditelné lodi. Možná i Scopuli.

Všichni kromě Julie.

„No jo,“ hlesl Amos. „Možná to bude chtít kapku víc času, než jsem myslel, kapitáne.“

„To nevadí,“ řekl Holden. Jeho hlas v rádiu zněl roztřeseně. „Nemusíš to dělat.“

„Ale to je v pohodě. Pokud nic tady z týhle příšernosti neprorazilo kryt, měl by reaktor normálně naběhnout.“

„Tobě nevadí tyhle…?“

„Popravdě, kapitáne, já na to nemyslím. Dejte mi dvacet minut, a já vám povím, jestli budeme mít šťávu, nebo jestli budeme muset natáhnout dráty z Rosi.“

„Tak dobře,“ souhlasil Holden. Pak dodal pevnějším hlasem: „Ale ničeho z těch věcí tady se nedotýkej.“

„To jsem fakt neměl v plánu.“

Dopluli zpátky k průlezu, Holden s Naomi, za nimi Miller.

„Je to…“ Naomi si odkašlala a zkusila to znovu: „Je to totéž, co se děje na Erotu?“

„Pravděpodobně,“ přisvědčil Miller.

„Amosi,“ řekl Holden, „máš v bateriích dost energie, aby se daly zapnout počítače?“

Chvilku bylo ticho. Miller se zhluboka nadechl, do nosu mu vnikl pach plastu a ozónu ze vzduchového systému skafandru.

„Asi jo,“ odpověděl Amos nejistě. „Ale kdybychom nejdřív spustili reaktor…“

„Zkus ty počítače.“

„Vy jste tady kapitán,“ podvolil se Amos. „Bude to, než byste řek švec.“

Mlčky pluli nahoru – zpátky – k přechodové komoře a kolem ní do velína. Miller se držel vzadu a sledoval, jak se Holden vždycky přiblíží k Naomi a zas se od ní vzdálí.

Starostliví a ostýchaví, oba, pomyslel si. Špatná kombinace.

Julie čekala v přechodové komoře. Pochopitelně se neobjevila hned. Miller vyklouzl zpátky do stísněného prostoru před vstupem do komory, v mysli mu vířilo všechno, co tu viděl, jako by šlo o jeho případ. Normální případ. Zabloudil pohledem k rozbité skříňce. Chyběl v ní skafandr. Na okamžik se octl zpátky na Erotu, v pokoji, kde Julie zemřela. Byl tam skafandr. A vtom tu s ním byla Julie a drala se ven ze skříňky.

Cos tam dělala? pomyslel si.

„Nemají tu vězení,“ řekl nahlas.

„Cože?“ podivil se Holden.

„Právě jsem si toho všiml,“ na to Miller. „Ta loď nemá žádné vězení. Není stavěná na převážení zajatců.“

Holden souhlasně zabručel.

„Člověk si musí položit otázku, co hodlali dělat s posádkou Scopuli,“ promluvila Naomi. Tón jejího hlasu dával najevo, že ona v tom má celkem jasno.

„Nemyslím, že by měli nějaké plány,“ pravil pomalu Miller. „Celá tahle věc… Improvizovali.“

„Improvizovali?“ opakovala Naomi.

„Loď vezla něco nakažlivého, ale neměla na to patřičné vybavení, žádné speciální schránky. Pak nabrala zajatce, jenže pro ně neměla žádnou celu. Všechno vymýšleli za pochodu.“

„Nebo měli naspěch,“ uvažoval Holden. „Došlo k něčemu, co je přinutilo ke spěchu. Ale to, co provedli na Erotu, muselo zabrat měsíce příprav. Možná roky. Že by se něco změnilo na poslední chvíli?“

„To bych moc rád věděl,“ zamumlal Miller.

V porovnání se zbytkem lodi vypadala velitelská paluba mírumilovně. Normálně. Počítače dokončily diagnostiku, obrazovky poklidně zářily. Naomi se k jedné přitočila, přidržela se jednou rukou opěradla křesla, aby ji jemný dotek prstů na displeji neodstrčil zpátky.

„Udělám, co budu moct,“ slíbila. „Můžete zkontrolovat můstek.“

Nastala chvíle tíživého ticha.

„Nic se mi nestane,“ řekla Naomi.

„Tak jo. Já vím. Pojďme, Millere.“

Miller nechal kapitána vplout do prostoru můstku před sebou. Na monitorech se odvíjela diagnostika tak standardní, že to poznal i on. Bylo tu víc místa, než by čekal, s pěti počítačovými stanicemi a pěti bezpečnostními křesly, upravenými pro cizí lidská těla. Holden se k jednomu připoutal. Miller se pomalu otáčel a obhlížel si místnost. Neviděl nic mimořádného – žádnou krev, polámané vybavení nebo roztržené polstrování. Když k tomu došlo, bojovalo se dole u reaktoru. Ještě si nebyl jist, co to znamená. Usadil se ke stanici, která podle standardního rozvržení měla sloužit bezpečnosti, a otevřel si kanál k Holdenovi.

„Hledáš něco konkrétního?“

„Porady. Přehledy,“ pravil stručně Holden. „Cokoli užitečného. A ty?“

„Zkusil bych se dostat k vnitřním monitorům.“

„A doufáš, že najdeš…?“

„To, co našla Julie,“ odpověděl Miller.

Bezpečnostní pravidla v lodi umožňovala tomu, kdo seděl u příslušné konzole, přístup k nízkoúrovňovým rozhraním. Stejně trvalo půl hodiny, než se mu podařilo analyzovat strukturu povelů a protokol komunikace. Jakmile tohle zvládl, zbytek už nečinil obtíže. Podle datování našel v deníku den, kdy zmizela Scopuli. Kamerový záznam z přechodové komory ukazoval, jak posádku – většinou lidi z Pásu – eskortují dovnitř. Jejich věznitelé byli ve zbroji se spuštěným hledím. Miller uvažoval, jestli chtěli utajit svou totožnost. To by naznačovalo, že mají v úmyslu nechat posádku naživu. Nebo možná jen zachovávali ostražitost, kdyby v poslední chvíli došlo k nějakému odporu. Posádka Scopuli neměla skafandry ani žádnou výzbroj. Pár jich ani nebylo v uniformách.

Ale Julie ano.

Bylo to divné, vidět ji živou. Millera to vyvádělo z rovnováhy. Uvědomil si, že ji nikdy neviděl v pohybu. Všechny obrázky, které měl ve složce na Cereře, byly momentky. A teď tu byla, vznášela se spolu se svými druhy, které si sama vybrala, vlasy odhrnuté z očí, sevřené čelisti. Mezi vlastní posádkou a muži ve zbroji se zdála maličká. Malá bohatá holka, která se otočila zády k bohatství a postavení, aby se mohla přidat na stranu utlačovaného Pásu. Dívka, která raději řekla matce, aby její milovaný člun, Plejtváka, prodala, než by se jeho pomocí nechala vydírat. V pohybu vypadala trochu jinak než představa, kterou si o ní udělal. To, jak stahovala ramena dozadu, jak ze zvyku i v nulovém gé mířila špičkami nohou k podlaze… Ale v podstatě se moc nelišila. Připadalo mu, jako by zaplňoval prázdná místa novými detaily, spíš než že by přepisoval původní obraz.

Stráže něco řekly – audio u bezpečnostních kamer ve vakuu nefungovalo – a posádka Scopuli se viditelně vyděsila. Pak si kapitán váhavě začal sundávat uniformu. Útočníci vězně svlékali. Miller zakroutil hlavou.

„Špatný nápad.“

„Cože?“ optal se Holden.

„To nic. Promiň.“

Julie se nehýbala. Jeden ze strážců se k ní přiblížil, zapíral se přitom nohama o stěnu. Julie už kdysi zažila znásilnění nebo něco podobně hrozného. Potom trénovala jiu-jitsu, aby se cítila bezpečněji. Možná si mysleli, že se jen stydí. Možná se obávali, že by pod šaty mohla skrývat zbraň. Každopádně se pokusili prosadit příkaz násilím. Jeden z mužů do ní strčil, ona se mu zaklesla za paži, jako by na tom závisel její život. Miller sebou trochu škubl, když se mužův loket ohnul nesprávným směrem, ale hned se usmál.

To je moje holka, pomyslel si. Jen jim ukaž!

A Julie se do toho dala. Prostor u přechodové komory se na čtyřicet vteřin změnil v bojiště. Do potyčky se pokusili vložit i někteří z vyděšených členů posádky Scopuli, jenomže pak Julie přehlédla útok rozložitého muže za svými zády. Miller téměř cítil, jak jeho pěst v rukavici dopadla Julii na spánek. Dívka neomdlela, ale byla omámená. Muži s pistolemi ji chladně, věcně svlékli, a když nenašli žádné zbraně ani komunikační zařízení, podali jí kombinézu a strčili ji do skříně. Ostatní zavedli hlouběji do lodi. Miller si zapsal čas a pustil záznam další kamery.

Vězňové byli dopraveni do jídelny a připoutáni ke stolům. Jeden ze strážců k nim asi minutu držel řeč, ale jelikož měl spuštěné hledí, mohl se Miller o obsahu dohadovat pouze z reakcí zajatců – oči rozšířené úžasem, zmatek, hněv, strach. Mohlo to být cokoli.

Miller začal přeskakovat. Několik hodin, pak ještě pár. Loď letěla, vězňové na stolech skutečně seděli, nevznášeli se nad nimi. Přepnul na další kamery v lodi. Juliina skříň byla pořád zamčená. Klidně by si mohl myslet, že je mrtvá, kdyby nevěděl, že není.

Přeskočil dopředu.

O sto třicet dvě hodiny později se posádka Scopuli vzchopila a vzbouřila se. Miller to poznal z jejich těl, ještě než násilí vypuklo. Už zažil vzbouření v celách, a tam měli vězňové tentýž zasmušilý, ale vzrušený výraz. Kamera ukazovala stěnu, kde viděl díry po kulkách. Ještě tam nebyly, ale budou. Do zorného pole kamery vstoupil muž s podnosem, na němž jim nesl jídlo.

Teď to začne, odhadoval Miller.

Boj byl krátký a brutální. Vězňové neměli šanci. Miller se díval, jak jednoho z nich, muže se světlými vlasy, vlečou k přechodové komoře a vyhazují ven. Ostatním nasadili těžká pouta. Kdosi vzlykal. Kdosi křičel. Miller přeskočil dopředu.

Někde to tam muselo být. Ten okamžik, kdy to – ať to bylo cokoli – uniklo. Ale buď k tomu došlo někde v nestřežené oblasti v kajutách mužstva, nebo to bylo v lodi od začátku. Téměř přesně po sto šedesáti hodinách po zavření Julie do skříně se od kajut vypotácel muž v bílé haleně se skelným pohledem a nejistým krokem a pozvracel jednoho ze strážců.

„Do prdele!“ vykřikl Amos.

Miller vyskočil z křesla, dřív než pochopil, co se stalo. Holden už byl také na nohou.

„Amosi,“ zavolal Holden. „Mluv se mnou.“

„Počkat,“ ozval se Amos. „Jo, dobrý, kapitáne. To jen tyhle hajzlíci servali pár štítů z reaktoru. Už jsem ho vzkřísil, ale schytal jsem kapku víc radů, než by se mi líbilo.“

„Vrať se na Rosi,“ řekl mu Holden. Miller se zapřel o stěnu a odstrčil se zpátky k počítačům.

„Bez urážky, pane, ale nezačnu hned teď čůrat krev nebo nějakou podobnou srandičku,“ pravil Amos. „Spíš jsem se jenom lekl. Jak mě začne něco svědit, hned vyrazím nazpátek, ale ještě bych nám pořídil atmosféru. V dílně to zmáknu za pár minut.“

Miller sledoval Holdenův výraz. Mohl z toho udělat rozkaz; mohl to nechat plavat.

„Tak jo, Amosi. Ale jakmile se ti začne motat hlava nebo něco, a myslím tím cokoli, tak se budeš hlásit na ošetřovně.“

„Rozkaz, pane,“ odvětil Amos.

„Alexi, mrkni na Amosovy zdravotní údaje. Upozorni nás, kdyby se něco dělo,“ řekl Holden do společného kanálu.

„Rozumím,“ ozval se Alexův líný přízvuk.

„Našels něco?“ obrátil se Holden na Millera.

„Nic, co bych nečekal,“ odpověděl Miller. „A ty?“

„No, vlastně ano. Koukni.“

Miller se přisunul k obrazovce, na níž pracoval Holden. Holden se přitáhl zpátky a začal přepínat kanály.

„Uvažoval jsem, že někdo musel jít poslední,“ vysvětloval. „Totiž, někdo musel být nejméně nemocný, když se to rozšířilo. Tak jsem prošel rejstřík, abych viděl, na čem se pracovalo, než systém spadl.“

„A?“

„Spousta činnosti ještě pár dní před vypnutím, pak nic po celé dva dny. Potom malý vzestup. Hodně nových přístupů k souborům a systémové diagnostice. Někdo se naboural do systému, aby vypustil atmosféru.“

„To musela být Julie.“

„Přesně to jsem si myslel,“ přisvědčil Holden. „Ale jeden z těch záznamů byl… Sakra, kde to je? Byl přesně… Jo, tady. Sleduj.“

Obrazovka blikla, kontrolky se přepnuly do režimu standby, objevil se emblém s vysokým rozlišením v zelené a zlaté barvě. Logo společnosti Protogen se sloganem, který Miller ještě neviděl. První. Nejrychlejší. Nejpokročilejší.

„Jaké je u toho časové označení?“ zeptal se.

„Originál byl vytvořen asi před dvěma lety,“ odpověděl Holden. „Tahle kopie byla vypálena před osmi měsíci.“

Symbol vybledl a nahradil ho muž s příjemným výrazem. Seděl u stolu. Měl tmavé vlasy, nepatrně postříbřené na spáncích, rty, navyklé úsměvu. Pokývl do kamery. Úsměv mu nedosáhl do očí, ty zůstaly prázdné jako u žraloka.

Sociopat, pomyslel si Miller.

Mužovy rty se začaly nezvučně pohybovat. Holden sykl: „Kruci,“ a stiskl ovladač, který zvuk přenesl do jejich skafandrů. Převinul video a spustil ho znovu.

„Pane Dresdene,“ říkal muž. „Rád bych poděkoval vám a všem na palubě, že jste si udělali čas na tuto informaci. Vaše podpora, finanční i další, byla zcela podstatná pro neuvěřitelné objevy, kterých jsme u tohoto projektu dosáhli. Můj tým jaksi kráčel v čele, avšak naši práci umožnila jedině neochvějná oddanost Protogenu vědeckému pokroku.

Pánové, budu upřímný. Protomolekula Phoebe předčila veškerá naše očekávání. Věřím, že představuje skutečně průlomový objev. Je mi jasné, že tyto korporační prezentace mívají tendenci nadsazovat. Pochopte prosím, že jsem vše promyslel a pečlivě volil slova: Protogen se stal nejdůležitějším a nejmocnějším subjektem v historii lidstva. Bude to však vyžadovat iniciativu, ctižádost a smělé činy.“

„To mluví o zabíjení lidí,“ poznamenal Miller.

„Tys to už viděl?“ podivil se Holden.

Miller zavrtěl hlavou. Obraz se změnil. Muž vybledl a nahradila ho animace. Grafika ukazovala sluneční soustavu. Oběžné dráhy širokými barevnými pruhy vyznačovaly rovinu ekliptiky. Virtuální kamera krouživým pohybem opustila vnitřní planety, kde se patrně nacházel pan Dresden a jeho správní rada, a mířila k plynovým obrům.

„Pro ty z vás, kdo nejsou s projektem obeznámeni. První přistání s lidskou posádkou na Phoebe proběhlo před osmi lety,“ pokračoval sociopat.

Animace přiblížila Saturn, prstence a planetu; vítězství grafiky nad přesností.

„Jde o malý ledový měsíc. Podle předpokladu by se na Phoebe dala těžit voda, právě tak jako v samotných prstencích. Vláda Marsu prováděla průzkum spíše z byrokratické potřeby úplnosti přehledu než kvůli ekonomickému prospěchu. Byly odebrány vzorky jádra, a když se objevily křemičitanové anomálie, byl osloven Protogen jako spolusponzor dlouhodobého výzkumu.“

Zmíněná oběžnice – Phoebe – zaplnila celý obraz, pomalu se otáčela jako prostitutka v laciném bordelu. Byl to kus skály plný kráterů, nerozlišitelný od tisíce jiných asteroidů a planetek, které Miller viděl.

„Vzhledem k oběžné dráze Phoebe mimo ekliptiku,“ pokračoval muž na obrazovce, „jde podle jedné teorie o těleso původem v Kuiperově pásu, polapené Saturnem při náhodném průletu sluneční soustavou. Existence složitých křemíkových struktur ve vnitřním ledu spolu s náznakem nárazuvzdorné stavby tělesa samotného nás přiměly k přehodnocení této teorie.

Za použití analytických metod, náležících Protogenu a dosud nesdílených s marťanským týmem, jsme dospěli k nezpochybnitelnému závěru, že se právě teď díváme nikoli na přirozeně vzniklou planetku, ale zbraň. Konkrétně na zbraň, určenou k přenesení příslušného nákladu přes hlubiny meziplanetárního prostoru a doručení na Zemi před dvěma a třetinou miliard let, kdy život na ní procházel teprve svými nejranějšími stadii. A ten náklad, pánové, je toto.“

Displej se přepnul na grafiku, v níž se Miller nedokázal zorientovat. Vypadalo to jako schéma stavby viru, ale se širokými smyčkami, které byly současně krásné a nepravděpodobné. „Protomolekula nejprve upoutala naši pozornost schopností zachovat si své primární uspořádání v širokém rozmezí podmínek během sekundárních a terciárních změn. Také vykazovala afinitu k uhlíkovým a křemíkovým strukturám. Její aktivita naznačovala, že nejde o živou hmotu, ale o soubor volně spojených instrukcí, určených k adaptaci a řízení jiných replikačních systémů. Pokusy se zvířaty prokazují, že její účinek není výlučný pro jednoduché replikace, ale v podstatě je možné ho odstupňovat.“

„Testy na zvířatech,“ řekl Miller. „Že by to zkoušeli na kočkách?“

„Původní závěr, vyplývající z uvedeného, byl takový,“ pokračoval řečník, „že existuje širší biosféra, z níž sluneční soustava tvoří jen část, a že protomolekula je artefakt tohoto prostředí. Toto samo o sobě, jak jistě souhlasíte, přináší revoluční změnu lidského chápání vesmíru. Ujišťuji vás, že tohle je pouhá drobnost. Kdyby náhody orbitální mechaniky Phoebe nepolapily, život, jak ho známe, by dnes neexistoval. Bylo by tu něco jiného. Nejranější stadia buněčného života na Zemi by byla ovládnuta a naprogramována odlišně podle pravidel, obsažených ve struktuře protomolekuly.“

Řečník – sociopat – se znovu objevil na obrazovce. Poprvé se mu u očí utvořily vrásky úsměvu, který působil jako parodie. Miller vůči němu pojal hlubokou nenávist, a jelikož znal sám sebe dost dobře, poznal, co ji vyvolalo: strach.

„Protogen má nyní ve svém vlastnictví nejen první technologii ryze mimozemského původu, ale také prefabrikovaný mechanismus pro manipulaci se živými systémy a první vodítka k pochopení povahy vyšší – nazvěme ji galaktickou – biosféry. V lidských rukou jsou možnosti využití neomezené. Věřím, že příležitost, jež nyní leží nejen před námi, ale před životem samým, přináší nejhlubší proměnu, k jaké vůbec kdy došlo. A v budoucnu bude ovládnutí této technologie představovat základ politické a ekonomické moci.

Naléhavě vás žádám, abyste zvážili technické detaily, které jsem načrtl v příloze. Rychlé pochopení programu, mechanismu a záměrů protomolekuly, stejně jako její přímá aplikace na lidské bytosti, vyznačí rozdíl mezi budoucností v čele s Protogenem a úpadkem a zaostáváním. Důrazně vám doporučuji okamžité a rozhodné kroky směřující k výlučnému ovládnutí protomolekuly a zahájení pokusů v co nejširším měřítku.

Děkuji za váš čas a pozornost.“

Muž se znovu usmál a objevilo se logo korporace. První. Nejrychlejší. Nejpokročilejší. Millerovi divoce bušilo srdce. „Tak jo. Fajn,“ hlesl. A pak: „To mě poser.“

„Protogen, protomolekula,“ zamumlal Holden. „Neměli ani ponětí, co to provede, ale připlácli na to svoji nálepku, jako by to vyrobili. Objevili mimozemskou zbraň, a jediné, na co pomysleli, bylo dát si ji patentovat!“

„Zdá se, že tihle hoši jsou sami se sebou náramně spokojení,“ mínil Miller.

„No, já nejsem žádný vědec,“ mračil se Holden, „ale připadá mi, že vzít mimozemský supervirus a vypustit ho do vesmírné stanice plné lidí je hodně špatný nápad.“

„Už jsou to dva roky,“ uvažoval Miller. „Prováděli testy. Prováděli… Já nevím, co s tím ksakru dělali. Ale rozhodli se pro Eros. A všichni víme, k čemu tam došlo. Udělala to druhá strana. Žádná vědecká a průzkumná loď, protože všichni bojují proti sobě navzájem nebo něco střeží. Válka? To je jen zástěrka.“

„A Protogen dělá… co vlastně?“

„Dohlíží na to, co dokáže jejich hračka, když ji vezmou na procházku, řekl bych,“ mínil Miller.

Dlouho oba mlčeli. Holden promluvil první.

„Takže tady máme společnost, která zjevně postrádá jakékoli morální povědomí a má pro své výzkumné projekty takovou vládní podporu, že si prakticky pořídila soukromou armádu. Jak daleko budou schopni zajít, aby našli svůj svatý grál?“

„První, nejrychlejší, nejpokročilejší,“ ocitoval Miller.

„Jo.“

„Hoši,“ ozvala se Naomi, „měli byste jít sem dolů. Myslím, že tady něco mám.“

Kapitola třicátá pátá: Holden

„Našla jsem záznamy o komunikaci,“ řekla Naomi, když Holden a Miller dopluli do místnosti.

Holden jí položil ruku na rameno, ale hned ji zase odtáhl – a v duchu si spílal, že ji odtáhl. Ještě před týdnem by ji takové přátelské gesto nevyvedlo z míry a on by neměl obavy z její reakce. Mrzel ho ten nový odstup mezi nimi, ale přece jen toho litoval o trochu méně, než kdyby jí byl nic neřekl. Chtěl jí to říct.

„Našlas něco užitečného?“ zeptal se nahlas. Klepla na displej a vyvolala záznamy.

„Zachovávali v komunikaci přísnou disciplínu,“ ukázala na dlouhý seznam dat a časů. „Nic se nevysílalo rádiem, všechno jen úzkým svazkem. A všechno zašifrované, spousta zjevně kódových frází.“

Miller v přilbě pohnul ústy. Holden si poklepal na hledí. Miller znechuceně zakoulel očima a připojil se ke společnému kanálu.

„Omlouvám se. Obvykle netrávím moc času ve skafandrech,“ řekl. „Co užitečného tady máme?“

„Mnoho ne. Ale poslední zpráva je v normální angličtině.“ Naomi ťukla na poslední řádek seznamu.

Stanici Thoth

Posádka degeneruje. Předpoklad 100 % mrtvých. Materiály zabezpečeny. Stabilizuji kurz a rychlost. Vektorové údaje následují. Extrémní nebezpečí nákazy pro vstupující skupiny.

Kpt. Higgins

Holden si zprávu přečetl několikrát a představoval si, jak kapitán Higgins sleduje šíření nákazy mezi posádkou a není schopen ho zastavit. Jeho lidé ve vakuově uzavřené kovové krabici v jednom kuse zvracejí a jediná molekula na kůži znamená rozsudek smrti. Trsy černých vláken jim vyrážejí z očí a úst. A pak ta… polévka, pokrývající reaktor. Otřásl se. Byl rád, že to Miller ve skafandru nevidí. „Takže tenhle chlap Higgins si uvědomí, že se mu posádka mění ve zvracivé zombie, a pošle poslední zprávu svým šéfům, že?“ přerušil Miller jeho úvahy. „Co ty vektorové údaje?“

„Věděl, že budou všichni mrtví, tak chtěl dát svým lidem vědět, jak loď dostihnout,“ vysvětlil Holden.

„Jenomže oni ji nedostali, protože je tady. Protože se jí zmocnila Julie a odletěla s ní jinam,“ pravil Miller. „To ovšem znamená, že ji hledají, co?“

Holden položil Naomi ruku na rameno gestem, o němž doufal, že je přátelsky nenuceně.

„Máme to vysílání úzkým svazkem a vektory,“ řekl. „Směřují všechny na jedno místo?“

„Tak trochu,“ odpověděla a pokynula pravou rukou. „Ne na totéž místo, ale do míst v Pásu. Vzhledem ke změnám směru a k časům, v nichž byly zprávy vyslány, míří k něčemu, co se pohybuje, a ne po stabilní orbitě.“

„Takže to je loď?“

Naomi přikývla.

„Patrně. Hrála jsem si s lokalizací, ale nemůžu najít v rejstříku nic, co by vypadalo pravděpodobně. Žádná stanice ani obydlená skála. Loď, to by dávalo smysl. Jenže…“

Holden čekal, až domluví, ale Miller se netrpělivě nahnul dopředu.

„Jenže co?“

„Jenže jak mohli vědět, kde ta loď právě bude?“ rozhodila rukama. „Nemám tu v protokolu žádné příchozí zprávy. Jestliže se nějaká loď pohybovala náhodně po Pásu, jak mohli vědět, kam ty zprávy poslat?“

Holden jí stiskl rameno, tak lehce, že to v těžkém skafandru nejspíš ani necítila, pak se odstrčil a vznesl se ke stropu.

„Tak ten pohyb nebude náhodný,“ prohlásil. „Měli nějakou mapu s údaji, kde se ta loď má nacházet v době, kdy zapnou komunikační laser. Může to být jedna z těch neviditelných.“

Naomi se otočila s křeslem a vzhlédla k němu.

„Mohla by to být i stanice,“ navrhla.

„Je to laboratoř,“ vložil se Miller. „Když provádějí experiment na Erotu, musí mít poblíž nějaké bílé pláště.“

„Naomi,“ ozval se Holden. „‚Materiály zabezpečeny‘. V kapitánově kabině je sejf, který je ještě zamčený. Myslíš, že bys ho dokázala otevřít?“

Naomi předvedla jednostranné pokrčení rukou.

„Nevím,“ řekla. „Snad. Amos by ho mohl rozbít nějakou výbušninou z té velké bedny se zbraněmi.“ Holden se zasmál.

„No, jelikož je sejf nejspíš plný lahviček s ošklivým mimozemským virem, zamítám jakékoli výbuchy.“

Naomi uzavřela protokol komunikace a vyvolala obecné menu lodních systémů.

„Porozhlédnu se a zjistím, jestli má počítač přístup k sejfu,“ navrhla. „Zkusím ho otevřít odtud. Může to trvat dost dlouho.“

„Udělej, co můžeš,“ kývl Holden. „Necháme tě na pokoji.“

Odrazil se od stropu k východu z velitelské paluby, protáhl se průlezem do chodby. Miller ho následoval. Postavil se v magnetických botách na podlahu a vyčkávavě se na Holdena zahleděl.

Holden se snesl k němu.

„Co myslíš?“ oslovil ho. „Je za celou tou věcí Protogen? Nebo je to jeden z těch případů, kdy všechno vypadá na ně, takže oni to určitě nebudou?“

Miller se odmlčel a dvakrát se zhluboka nadechl.

„Tohle mi připadá jako to pravé ořechové,“ řekl pak téměř neochotně.

U žebříku se vynořil Amos, vlekl za sebou velkou kovovou schránku.

„Hele, kapitáne,“ zavolal. „Ve strojní dílně jsem objevil plnou bednu palivových pelet do reaktoru. Měli bysme je vzít s sebou.“

„Dobrá práce.“ Holden zvedl ruku, aby dal Millerovi najevo, že má počkat. „Jen je vezmi. Taky budu potřebovat, abys vypracoval plán na zničení lodi.“

„Počkat, cože?“ vyhrkl Amos. „Tahle věc stojí bilión doláčů, kapitáne! Útočná loď s torpédy a stealth technologií? Kdekdo v SVP by za ni prodal vlastní babičku. Ke všemu šest z těch hlavní má v sobě ještě rybku. Ničitel válečných křižníků. S tím můžete rozprášit malej měsíc. Zapomeňte na babičky, SVP za ni prodá vlastní dcerušky! Proč bysme ji ksakru měli ničit?“

Holden na něj zůstal nevěřícně zírat.

„Copak jsi zapomněl, co je tam ve strojovně?“ zeptal se.

„Ale běžte, kapitáne,“ odfrkl si Amos. „Ten sajrajt je zmrzlej. Pár hodin s řezákem a vyházím to všechno ven. A hotovo, jedem.“

Představa Amose, jak porcuje natavená těla posádky pomocí plazmového hořáku a pak kusy vesele vyhazuje z přechodové komory, u Holdena vyvolala silnou nevolnost. Schopnost mohutného mechanika ignorovat cokoli, co nechtěl vidět, se mu nejspíš dost hodila, když se plazil stísněnými a špinavými prostory v motorových oddílech lodí. Ovšem schopnost nedbat na děsivé znetvoření několika tuctů lidí hrozila změnit Holdenovo znechucení v hněv. „Když zapomeneme na tu hrůzu,“ pravil, „a velmi reálnou možnost, že se nakazíme tím, co ten hnus způsobilo, je tu také nezanedbatelný fakt, že kdosi tuhle velmi cennou a velmi neviditelnou loď zoufale hledá, a prozatím Alex neobjevil tu loď, která po ní pátrá.“

Umlkl a kývl na Amose, čekal, až si to mechanik srovná v hlavě. Viděl, jak se mu na široké tváři odrážejí myšlenkové pochody. Našli jsme neviditelnou loď. Pátrají po ní i jiní lidé. Nevidíme ty, kdo po ní pátrají.

Do hajzlu.

Amos zbledl.

„Jasně,“ řekl. „Nastavím reaktor tak, aby z ní nezůstal ani štěrk.“ Koukl na displej na rukávě. „Kruci, už jsme tady moc dlouho. Radši vypadneme.“

„Dobrý nápad,“ souhlasil Miller.

Naomi byla dobrá. Velmi dobrá. Na to Holden přišel, už když nastoupil na Canterbury, a během let si to přidal na seznam prokázaných faktů, jako třeba vesmír je studený a gravitace vždycky směřuje dolů. Když na jejich vodním tahači něco přestalo fungovat, požádal Naomi, aby to spravila, a už na to nemyslel. Někdy prohlašovala, že to či ono nelze opravit, ale v tom případě šlo pokaždé o vyjednávací taktiku. Krátký rozhovor pak vyústil v požadavek na náhradní díly nebo posílení posádky o jednoho člena v následujícím přístavu. Neexistoval problém zahrnující elektroniku nebo části lodi, který by nedokázala vyřešit.

„Nemůžu ten sejf otevřít,“ oznámila.

Vznášela se v kapitánské kajutě vedle sejfu, jedna noha jí lehce spočívala na jeho lůžku kvůli stabilitě během gestikulace. Holden stál na podlaze, měl zapnuté magnety v botách. Miller nahlížel průlezem z chodby.

„Co bys potřebovala?“ zeptal se Holden.

„Když ho nesmím vyhodit ani rozřezat, neotevřu ho.“

Holden zavrtěl hlavou, ale Naomi to buď neviděla, nebo ho ignorovala.

„Sejf se má otevřít, když tu kovovou destičku vpředu přejedeš velice specifickou sekvencí magnetických polí,“ vysvětlovala. „Někdo má klíč, který je přímo k tomu určen, ale ten klíč není na lodi.“

„Je na té stanici,“ ozval se Miller. „Neposílal by to tam, kdyby ho neměli.“ Holden chvilku upíral pohled na sejf, prsty bubnoval o přepážku vedle něj.

„Jaká je pravděpodobnost, že tím spustíme nějakou past?“ uvažoval.

„Kurevsky vysoká,“ odpověděl mu Amos. Poslouchal je ze skladu torpéd a přitom uváděl do provozu malý fúzní reaktor, který by jinak sloužil k aktivaci jednoho ze zbývajících šesti torpéd. Pracovat u hlavního reaktoru se strženými štíty bylo příliš nebezpečné.

„Naomi, já ty poznámky z výzkumu a vzorky, které sejf obsahuje, vážně potřebuju,“ řekl Holden.

„Nemůžeš vědět, jestli to tam skutečně je,“ namítl Miller a zasmál se. „Ne, ovšemže to tam není. Ale to nám stejně nepomůže, když tady vybouchneme nebo nám nějaký úlomek potažený slizem udělá díru do toho hezkého oblečku.“

„Vezmeme ho s sebou,“ rozhodl Holden, vytáhl z kapsy kus křídy a nakreslil kolem sejfu čáru na přepážce. „Zkus nejdřív vyříznout malou díru v přepážce, Naomi, a pak uvidíš, jestli nám něco brání vyříznout celou tuhle zatracenou věc a vzít ji s sebou.“

„To budeme muset odnést půlku stěny.“

„Tak jo.“

Naomi se zachmuřila, pak pokrčila rameny, usmála se a jednou rukou souhlasně pokývla.

„Tak dobře,“ prohlásila. „Chceš to dovézt Fredovým lidem?“

Miller se znovu zasmál. Bylo to spíš suché, neveselé zaskřehotání, z něhož byl Holden nesvůj. Když čekali, než Naomi s Amosem skončí se svou prací, detektiv si znovu a znovu přehrával video Juliina boje s vězniteli. Holden z toho měl zneklidňující pocit, jako by si Miller ukládal záznam do hlavy. Palivo pro něco, co má v úmyslu udělat později.

„Marťané by ti výměnou za tohle vrátili tvůj život,“ mínil Miller. „Slyšel jsem, že jsou bohatí.“

„Kurevsky bohatý,“ zabručel Amos, který stále pracoval na něčem dole. „Postavili by nám pomníky.“

„Máme s Fredem dohodu, že má přednostní právo na veškeré smlouvy, které bychom chtěli uzavřít,“ řekl Holden. „Tohle pochopitelně není smlouva jako taková…“

Naomi se usmála a mrkla na něj.

„Tak co to teda je, pane?“ Maličko se mu posmívala. „Přidáme se k hrdinům SVP? Staneme se miliardáři na Marsu? Nebo si pořídíme vlastní biotechnologickou firmu? Co s tím provedeme?“

Holden se odrazil od sejfu a kopnutím zamířil k přechodové komoře a řezáku, který tam visel spolu s dalšími nástroji.

„To ještě nevím,“ odpověděl. „Ale je to fajn pocit, mít zase na vybranou.“

Amos znovu stiskl tlačítko. V temnotě nevzplanuly žádné nové hvězdy. Čidla pro radiaci a infračervené záření zůstala tichá.

„Mělo by dojít k nějaké explozi, ne?“ řekl Holden.

„To teda sakra mělo,“ zavrčel Amos a potřetí stiskl tlačítko na černé krabičce, kterou držel v ruce. „Tohle není exaktní věda nebo tak něco. Pohon těch střel je co nejjednodušší. Jenom reaktor bez jedné stěny. Nedá se přesně předpovědět…“

„To není raketový výzkum,“ zasmál se Holden.

„Cože?“ optal se Amos, připravený naštvat se, pokud to bylo míněno posměšně.

„Víš, to se tak říká. ‚To není raketový výzkum.‘ Má to znamenat ‚to není těžké‘. A ty jsi ‚raketový vědec‘, Amosi, doopravdy. Pracuješ s fúzními reaktory a pohonem kosmických lodí. Živíš se tím. Před pár stovkami let by se lidé stavěli do fronty a nabízeli by ti své děti.“

„Co to kurva…,“ začal Amos, ale zarazil se, když za oknem kokpitu vzplanulo nové slunce a zase rychle pohaslo. „Vidíte? Já ksakru věděl, že to bude fungovat.“

„Já o tom nikdy nepochyboval,“ ujistil ho Holden, plácl ho po jednom mohutném rameni a vyrazil k žebříku.

„Co to kurva mělo znamenat?“ prohodil Amos jen tak do neurčita, když už Holden plaval od něj.

Holden mířil na velitelskou palubu. Naomino křeslo bylo prázdné. Nařídil jí jít se vyspat. Lodní sejf byl popruhy přivázaný k palubě. Vyřezaný z přepážky se zdál větší. Černý a působivě masivní. Schránka, v níž člověk uchovává konec sluneční soustavy.

Holden k němu připlul a tiše řekl: „Sezame, otevři se.“

Trezor si ho nevšímal, ale otevřel se palubní průlez a protáhl se jím Miller. Vyměnil skafandr za poněkud zatuchlou modrou kombinézu a nezbytný klobouk. Cosi v jeho výrazu Holdena znepokojovalo. Ještě víc než obvykle.

„Ahoj,“ pozdravil Holden.

Miller mu jen pokývl, přitáhl se k jedné z pracovních stanic a připoutal se ke křeslu. „Už víme, kam se odtud vydáme?“ zeptal se.

„Ne. Alex mi zjišťuje pár možností, ale ještě jsem se nerozhodl.“

„Sleduješ vůbec novinky?“ pokračoval detektiv.

Holden zavrtěl hlavou a přesunul se ke křeslu na opačné straně místnosti. V Millerové tváři viděl něco, z čeho ho mrazilo.

„Ne,“ řekl. „Co se stalo?“

„Ty nikdy neuhýbáš, Holdene. Tohle na tobě obdivuju.“

„Prostě mi to řekni,“ vybídl ho Holden.

„Já to myslím vážně. Spousta lidí prohlašuje, že v něco věří. ‚Nejdůležitější je rodina‘ a přitom si po výplatě najdou padesátidolarovou šlapku. ‚Na prvním místě je vlast‘ a švindlují na daních. Ty ale ne. Tvrdíš, že všichni by měli o všem vědět, a přisámbůh, fakt se tím řídíš.“

Miller čekal na nějakou odpověď, ale Holdena nic nenapadalo. Tahle řeč mu připadala jako něco, co si detektiv předem připravoval. Tak ať to tedy dokončí.

„Takže Mars zjistí, že Země si možná tajně staví lodi, neoznačené, bez udání příslušnosti. Některé z nich možná zničily marťanskou vlajkovou loď. Vsadím se, že Mars teď volá po prověření. Totiž, jde přece o Koalici Země-Mars, jednu velkou šťastnou hegemonii. Společně dohlíželi na sluneční soustavu téměř sto let. Velící důstojníci jsou největší kámoši. V tom musí být nějaká chyba, ne?“

„Jasně.“

„Takže Mars jim zavolá,“ pokračoval Miller. „Teda, nevím to jistě, ale hádám, že tak nějak to začalo. Jeden hlavoun z Marsu zavolá druhému hlavounovi na Zemi.“

„To zní rozumně,“ přisvědčil Holden.

„Co myslíš, že jim odpoví ze Země?“

„Netuším.“

Miller se natáhl a zapnul jednu z obrazovek, vyvolal si soubor se svým jménem, navolil čas – asi před hodinou. Záznam marťanské zpravodajské stanice. Obraz nočního nebe nad jedním z dómů. Všude po obloze šmouhy a záblesky. Řádek komentáře ve spodní části obrazovky oznamoval, že pozemské lodi na oběžné dráze Marsu začaly náhle a bez varování pálit na své marťanské protějšky. Ty šmouhy na nebi jsou střely. Záblesky představují hynoucí lodi.

A pak oslňující bílá záře na pár vteřin mění noc v den a řádek oznamuje, že byla právě zničena radarová základna na Deimosu.

Holden seděl a sledoval video z konce sluneční soustavy v živých barvách a s odborným komentářem. Čekal, až ty světelné šmouhy sestoupí dolů na samotnou planetu, až se dómy začnou rozpadat v nukleárním ohni, ale zdálo se, že se kdosi drží zpátky a že bitva se drží pouze na obloze.

Jenomže takhle to nemohlo vydržet napořád.

„Chceš mi říct, že za tohle můžu já,“ pravil Holden. „Kdybych ty údaje neodvysílal, byli by tihle všichni stále naživu.“

„To taky, jasně. A navíc, pokud zlí hoši chtěli, aby si nikdo nevšímal Erota, tak se jim to právě povedlo.“

Kapitola třicátá šestá: Miller

Odevšad přicházely válečné zprávy. Miller sledoval pět kanálů současně, na terminálu měl stále otevřených několik oken. Mars byl otřesen, ohromen, v šoku. Válka Marsu s Pásem – největší a nejnebezpečnější konflikt v dějinách lidstva – se náhle ocitla na vedlejší koleji. Reakce mluvčích pozemských bezpečnostních složek zahrnovaly celou škálu od chladné, racionální debaty o preventivních obranných opatřeních po zuřivá obvinění Marsu coby smečky vzteklých všeho schopných bestií. Útok proti Deimosu změnil měsíc v pomalu se rozšiřující prstenec štěrku na jeho původní oběžné dráze, skvrnu na marťanském nebi, a tím se hra opět změnila.

Miller vydržel u zpráv deset hodin, kdy se z útoku vyvinula blokáda. Válečná flotila Marsu, rozptýlená po celé soustavě, se nejvyšší možnou rychlostí vracela domů. Zpravodajství SVP to nazývala vítězstvím a někdo možná i věřil, že je to pravda. Objevovaly se obrázky z lodních senzorů. Zničené, mrtvé válečné lodě, rozpárané vysokoenergetickými explozemi, se potácejí do svých orbitálních hrobů. Ošetřovny jako ta na Rosi plné hochů a dívek o polovinu mladších než on krvácejících, popálených, umírajících. S každým cyklem přicházely nové záběry, nové detaily smrti a jatek. Pokaždé, když se objevil nový klip, poposedl si dopředu s rukou u úst a čekal na komentář. Na tu událost, která předznamená konec všeho.

Dosud však na ni nedošlo a každá hodina odkladu přinášela nový skrojek naděje, že možná, možná ještě nic nekončí.

„Hej,“ zavolal na něj Amos, „spal jsi vůbec?“

Miller vzhlédl, ve ztuhlé šíji mu luplo. Mechanik stál v otevřených dveřích jeho kajuty, na tváři a čele ještě zarudlé vrásky od polštáře.

„Cože?“ hlesl Miller. A pak: „Jo, nespal. Sledoval jsem… zprávy.“

„Už na ně shodili nějakou skálu?“

„Zatím ne. Pořád je to na orbitě nebo výš.“

„Co to ksakru provozujou za nedomrlou apokalypsu?“ zakroutil hlavou Amos.

„Však je nech. Je to jejich první.“ Mechanik znovu zakroutil hlavou, ale pod znechuceným výrazem Miller zaznamenal úlevu. Dokud dómy na Marsu zůstávaly nedotčené, dokud nebyla přímo ohrožena pozemská biosféra, potud ještě lidstvo nevyhynulo. Miller přemítal, v co vlastně doufají v Pásu, jestli snad sami sebe nepřesvědčili, že ty nahrubo vytvořené ekologické kapsy na asteroidech udrží život napořád.

„Chceš pivo?“ zeptal se Amos.

„K snídani?“

„Řek‘ bych, že pro tebe je to oběd,“ opáčil Amos.

Měl pravdu. Miller se potřeboval dospat. Od zničení neviditelné lodi si sotva krátce zdříml, a to ho ještě trápily divné sny. Zívl při pomyšlení na zívání, ale napětí v nitru mu říkalo, že i tento den patrně stráví opět spíše sledováním zpráv než odpočinkem.

„Nebo už zase snídaně,“ uvažoval Miller.

„A chceš pivo k snídani?“

„Jasně.“

Procházet Rosinantou mu připadalo neskutečné. Tiché šumění vzduchových recyklátorů, příjemný vzduch. Cesta na Juliinu loď se mu ztrácela v mlze léků proti bolesti a nevolnosti. Pobyt na Erotu předtím, to byla noční můra, která hned tak nevybledne. Pochodovat střídmě zařízenými, účelnými chodbami, kde ho gravitace z tahu motorů jemně přidržovala u podlahy a kde byla velmi nízká pravděpodobnost, že se ho někdo pokusí zabít, to bylo vážně divné. Když si vedle sebe představil Julii, dalo se to vydržet.

U jídla ho vyrušil zvonek terminálu, automatické upozornění, že je čas na další pročištění krve. Zvedl se, upravil si klobouk a šel na ošetřovnu, kde se na něm vyřádí jehly a injekce. Kapitán už tam byl napojený na přístroj, když Miller dorazil.

Holden vypadal, jako když spí, ale ne právě klidně. Neměl ty tmavé kruhy pod očima jako Miller, ale z držení jeho ramenou se dalo vyčíst napětí a čelo se mu mírně vraštilo. Millera napadlo, jestli na něj nebyl trochu tvrdý. Poznámka Já ti to říkal možná byla k věci, nicméně břemeno smrti nevinných a chaosu hroutící se civilizace mohlo být pro jednoho muže příliš.

Nebo snad ještě pořád snil o Naomi.

Holden zvedl ruku, kterou neměl uvězněnou v lékařském přístroji.

„Dobré ráno,“ pozdravil Miller.

„Ahoj.“

„Už ses rozhodl, kam pojedeme?“

„Ještě ne.“

„Dostat se na Mars je pořád obtížnější.“ Miller se složil do důvěrně známého objetí lehátka lékařské stanice. „Jestli máš namířeno tam, chtělo by to trochu si pospíšit.“

„Dokud tu ještě nějaký Mars je? Tos tím myslel?“

„Například,“ přitakal Miller.

Ze složité aparatury se jako hadi vynořily jehly a hadičky. Miller se raději díval do stropu a snažil se nenapínat svaly, když se mu hadičky prodíraly do žil. Chvilku to štípalo, pak se dostavila tupá bolest a po ní zmrtvění. Displej nad ním oznamoval stav jeho těla lékařům, kteří kdesi vysoko, celé míle nad Olympus Mons, sledovali, jak umírají mladí vojáci.

„Myslíš, že s tím přestanou?“ promluvil Holden. „Chci říct, Země to určitě dělá proto, že Protogen si platí nějaké generály a senátory, nebo tak něco, ne? Je to proto, že chtějí mít tuhle věc jako jediní. Kdyby to měli i na Marsu, neměl by Protogen důvod válčit.“

Miller zamžikal. Než si mohl vybrat vhodnou odpověď – To by se zaručeně pokusili Mars anihilovat nebo Už to zašlo moc daleko nebo snad Jak moc jsi naivní, kapitáne?

Holden pokračoval.

„Kčertu s tím. Máme ty datové soubory. Prostě to vrazím do vysílání.“

Millerova odpověď byla skoro automatická.

„Ne, to neuděláš.“

Holden se nadzvedl, mračil se jako bouřka.

„Chápu, že se naše názory mohou lišit,“ řekl, „ale tohle je pořád moje loď. Ty jsi jenom cestující.“

„Pravda,“ nehádal se Miller. „Jenomže tobě dělá potíže střílet lidi, a mě budeš muset nejdřív odstřelit, než tohle dáš do vysílání.“

„Co že budu muset?“

Do Millerova organismu se nahrnula nová krev jako pramínek ledové vody, plížící se k srdci. Monitory se přepnuly do jiného režimu a počítaly teď abnormální buňky, které se zachytily ve filtrech.

„Budeš mě muset zastřelit,“ opakoval Miller, tentokrát pomaleji. „Už dvakrát jsi měl příležitost rozhodnout, jestli zničíš, nebo nezničíš sluneční soustavu, a v obou případech jsi to podělal. Nechci to zažít potřetí.“

„Myslím, že máš trochu přehnané představy o vlivu prvního důstojníka na vodním tahači. Ano, je válka. Ano, byl jsem u toho, když začala. Jenže Pás nenáviděl vnitřní planety dávno předtím, než došlo k útoku na Canterbury.“

„Tobě se podařilo rozeštvat i vnitřní planety,“ podotkl Miller.

Holden naklonil hlavu. „Země odjakživa chovala nenávist vůči Marsu,“ prohlásil, jako by oznamoval, že voda je mokrá. „Když jsem sloužil ve válečném loďstvu, pouštěli nám o tom projekce. Válečné plány pro případ, že by do toho Země a Mars doopravdy šláply. Země by prohrála. Pokud neudeří jako první a pěkně tvrdě, a nepřestane, tak prostě prohraje.“

Snad za to mohla velká vzdálenost. Možná mu chyběla představivost. Millera nikdy nenapadlo, že mezi vnitřními planetami jsou také neshody.

„Vážně?“ zeptal se.

„Mars je kolonie, ale mají všechny nejlepší hračky a každý to ví,“ přikývl Holden. „To, co se tam děje teď, zrálo sto let. Kdyby to tady už dávno nebylo, k ničemu podobnému by nemohlo dojít.“

„To říkáš na svou obranu? ‚Nebyl to můj soudek prachu, já jenom přinesl zápalku?‘“

„Já se nebráním,“ prohlásil Holden. Krevní tlak a srdeční frekvence mu stoupaly.

„To už jsme probírali,“ pravil Miller. „Tak mi dovol otázku. Proč myslíš, že tentokrát to dopadne jinak?“

Jehly v jeho paži jako by se zahřívaly, až to skoro bolelo. Přemítal, jestli je to normální, jestli takhle probíhá každý proplach krve.

„Tentokrát to je jiné,“ tvrdil Holden. „Všechno svinstvo, jaké se teď děje tam venku, vždycky vzniká proto, že lidé nemají patřičné informace. Ke konfliktu Marsu a Pásu by vůbec nedošlo, kdyby obě strany věděly, co víme teď. Země a Mars by po sobě nestřílely, kdyby všichni věděli, že ten boj byl vyvolán uměle. Problém není v tom, že by lidé věděli příliš mnoho, ale v tom, že vědí málo.“

Cosi zasyčelo a Miller pocítil vlnu chemického uvolnění. Štvalo ho to, ale nemohl v tom lékům nijak zabránit.

„Nemůžeš lidi jen tak zahltit informacemi,“ namítl. „Musíš taky vědět, co znamenají. Jaký to bude mít efekt. Na Cereře jsme měli takový případ. Byla zabita holčička. Prvních osmnáct hodin jsme si všichni byli jistí, že to spáchal její táta. Byl to padouch. Opilec. Byl poslední, kdo ji viděl živou. Všechny klasické příznaky. V devatenácté hodině jsme dostali tip. Vyšlo najevo, že tatík dlužil spoustu peněz jednomu z místních gangů. Zničehonic se případ zkomplikoval. Měli jsme další podezřelé. Myslíš, že kdybych vysílal všechno, co vím, byl by táta ještě naživu, když jsme ten tip dostali? Nebo by si to někdo dal dohromady a udělal, co se nabízelo?“

Millerova stanice zapípala. Další nádorové bujení. Nevšímal si toho. Holdenův cyklus právě končil a jeho zarudlé tváře vypovídaly jak o nové, zdravé krvi v jeho těle, tak o jeho emocionálním stavu. „To je ta samá propaganda jako u nich,“ řekl Holden.

„U koho?“

„U Protogenu. Možná jsi na opačné straně, ale hraješ stejnou hru. Kdyby každý prozradil všechno, co ví, nic z toho by se nestalo. Kdyby první laborant na Phoebe, který postřehl něco divného, zapnul vysílačku a oznámil: ‚Hele, lidi! Koukněte se, tohle je fakt divné!‘ nic z tohohle by se nestalo.“

„Jasně,“ kývl Miller. „Oznámit všem, že tady máme mimozemský virus, který nás chce všechny zabít, to je bezvadný způsob udržení klidu a pořádku.“

„Millere,“ pravil vážně Holden. „Nechci tě nějak děsit, ale je tu mimozemský virus. A chce nás všechny zabít.“

Miller potřásl hlavou a usmál se, jako by Holden řekl něco legračního. „Hele, možná na tebe nemůžu namířit pistoli a donutit tě udělat správnou věc. Ale na něco se tě zeptám. Jo?“

„Dobře,“ souhlasil Holden. Miller se pohodlně opřel. Z těch léků mu ztěžkla víčka.

„Co se stane?“ řekl Miller.

Pak se na dlouho odmlčel. Další zvonek z přístroje. Další vlna chladu v Millerových ubohých žilách.

„Co se stane?“ opakoval Holden. Miller usoudil, že se měl vyjádřit konkrétněji. Přiměl se znovu otevřít oči.

„Když oznámíš ve vysílání všechno, co víme. Co se stane pak?“

„Válka skončí. Lidi se vrhnou na Protogen.“

„Podle mě je to kapku děravé, ale budiž. Co bude dál?“

Holden zůstal chvíli potichu.

„Lidi se zaměří na parazita z Phoebe,“ řekl.

„Začnou experimentovat. A začnou se o to rvát. Jestli je ta mrňavá potvora tak cenná, jak si myslí Protogen, pak tu válku nezastavíš. Jenom ji změníš.“

Holden se zachmuřil, v koutcích úst a očí se mu udělaly rozzlobené vrásky. Miller se díval, jak malý kousek jeho idealismu umírá, a mrzelo ho, že z toho má radost.

„Tak, a co bude, když se dostaneme na Mars?“ pokračoval tichým hlasem. „Vyměníme protomolekulu za víc peněz, než kdokoli z nás kdy viděl. Nebo nás prostě zastřelí. Mars zvítězí nad Zemí. A nad Pásem. Nebo s tím půjdeš za SVP, který představuje nejlepší naději pro nezávislost Pásu, a kromě toho je to banda fanatiků a půlka z nich si myslí, že opravdu vydržíme bez podpory Země. A věř mi, že tihle tě nejspíš taky zastřelí. Nebo můžeš říct všechno všem a dělat, jako že ať to dopadne, jak chce, ty máš ruce čisté.“

„To je správné řešení,“ prohlásil Holden.

„Neexistuje správné řešení, příteli,“ řekl Miller. „Máš plný talíř všelijakých možná méně špatných možností.“

Holdenovi skončilo čištění krve. Kapitán si vyndal jehly z paže, tenká kovová chapadélka se zatáhla. Stáhl si rukáv a jeho čelo se trochu vyjasnilo.

„Lidé mají právo vědět, co se děje,“ trval na svém. „Tvoje argumentace spočívá v tom, že lidi nepovažuješ za dostatečně chytré, aby přišli na správný způsob využití informací.“

„Copak někdo správně použil cokoli, cos oznámil ve svém vysílání, kromě toho, že se na to vymluvil, aby mohl střílet na někoho, koho už předtím nesnášel? Dát jim nový důvod neznamená zabránit jim ve vzájemném zabíjení,“ namítl Miller. „Tys tyhle války začal, kapitáne. To neznamená, že je můžeš ukončit. Ale musíš se o to pokusit.“

„A jak bych to měl provést?“ zeptal se Holden. Tíseň v jeho hlase mohla znamenat hněv. Nebo také prosbu.

Millerovi se v břiše něco pohnulo, nějaký zanícený orgán se zklidnil a posunul se na své místo. Ani si neuvědomoval, že s ním něco bylo, dokud najednou nezjistil, že je v pořádku.

„Zeptej se sám sebe, co se stane,“ poradil Holdenovi. „Zeptej se, co by udělala Naomi.“

Holden vydal štěkavý smích. „Takhle se rozhoduješ ty?“

Miller si dovolil zavřít oči. Byla s ním Juliette Maová, seděla na pohovce ve svém starém bytě na Cereře. Bojovala s posádkou neviditelné lodi do posledního dechu. Vybuchovala cizím virem ve sprchovém koutu.

„Tak nějak,“ zašeptal.

Zpráva z Cerery, zvrat v obvyklých navzájem soutěžících tiskových prohlášeních, došla téže noci. Řídící rada SVP oznámila, že se podařilo rozbít organizaci marťanských špiónů. Video ukazovalo těla vyplouvající z nákladní přechodové komory, která vypadala jako ve starých docích v sektoru šest. Zdálky působily oběti téměř mírumilovně. Kamera přeskočila k vedoucímu bezpečnosti. Kapitánka Shaddidová vypadala starší. Tvrdší.

„Litujeme nezbytnosti tohoto činu,“ sdělila všem a všude. „V záležitosti svobody však neexistují kompromisy.“

Takhle to dopadá, myslel si Miller a třel si rukou bradu. Nakonec dojde na pogromy. Useknout ještě další stovku hlav, pak ještě tisíc, a deset tisíc, a pak budeme svobodní.

Ozval se tichý poplach a vzápětí se tíže přesunula o pár stupňů doleva. Změna kurzu. Holden učinil své rozhodnutí.

Našel kapitána nahoře na velitelské palubě, jak zírá na monitor. Jeho záře mu osvětlovala obličej zdola a házela mu stíny do očí. I kapitán se zdál starší.

„Už jsi to vysílal?“ zeptal se Miller.

„Ne. Jsme jen jedna loď. Když všem oznámíme, co je ta věc zač a že my ji máme, jsme mrtví ještě dřív než Protogen.“

„To bude asi pravda.“ Miller se usadil do prázdné stanice a tiše zasténal. Vyvážené křeslo se neslyšně přizpůsobilo. „Někam míříme.“

„Nevěřím jim,“ pravil Holden. „S tím trezorem… nedůvěřuju nikomu.“

„To je asi chytré.“

„Vracím se na stanici Tycho. Tam je někdo, komu věřím.“

„Věříš?“

„Přinejmenším nemůžu říct, že bych mu nevěřil.“

„Naomi si myslí, že je to správné?“

„Nevím. Neptal jsem se jí. Ale počítám, že jo.“

„Dost dobré,“ kývl Miller.

Holden poprvé vzhlédl od monitoru.

„Ty víš, co by bylo správné?“

„Jo.“

„A co to je?“

„Vypustit ten sejf na dlouhou kolizní dráhu se Sluncem a zajistit, aby nikdo nikdy nevstoupil na Phoebe a Eros,“ odpověděl Miller. „Předstírat, že nic tady z toho se nestalo.“

„Tak proč to neuděláme?“

Miller vzdychl. „Jak můžeš zahodit svatý grál?“

Kapitola třicátá sedmá: Holden

Alex hnal Rosinantu o třech čtvrtinách gé celé dvě hodiny, zatímco posádka chystala oběd a obědvala. Jakmile přestávka na jídlo skončí, znovu rychlost zvedne na tři gé, ale prozatím si Holden vychutnával, že stojí na vlastních nohou při gravitaci, která není tak daleko od pozemské. Pro Naomi a Millera to bylo trochu moc tíže, ale žádný z nich si nestěžoval. Oba chápali nutnost spěchu.

Jakmile tíže klesla a přestala je drtit akcelerace, celá posádka se v klidu shromáždila v jídelně a pustila se do přípravy jídla. Naomi smíchala napodobeninu vajec a sýra. Amos povařil rajský protlak se zbytkem hub a vyrobil červenou omáčku, která voněla skoro jako opravdová. Alex, který měl službu, si přepnul řízení lodi na panel v jídelně a usadil se u něj. Sledoval ho a přitom si mazal falešnou sýrovou pomazánku a červenou omáčku na ploché nudle v naději, že konečný výsledek bude připomínat lasaně. Holden měl službu u trouby a strávil ji pečením chleba ze zmrzlých kusů těsta. Vůně v jídelně se docela podobala vůni skutečného jídla.

Miller přišel do jídelny spolu s ostatními, ale zřejmě mu nebylo příjemné říkat si o nějakou práci. Místo toho prostřel stůl, sedl si k němu a pozoroval. Ne že by se vysloveně vyhýbal Holdenovu pohledu, ale ani se nějak zvlášť nesnažil upoutat jeho pozornost. Na základě jakési nevyslovené dohody nikdo nezapnul žádný zpravodajský kanál. Holden si byl jist, že po obědě všichni vyrazí zkontrolovat průběh války, ale právě teď pracovali v přátelském tichu.

Když byli s přípravami hotovi, Holden nechal pečení chleba a pustil se do strkání nádob s lasani do trouby a posléze jejich vytahování. Naomi si sedla k Alexovi a tiše mu vykládala o čemsi, co zahlédla na řídicí obrazovce. Holden svůj čas dělil mezi sledování Naomi a lasaní. Zasmála se čemusi, co Alex řekl, a bezděčně si zajela prstem do vlasů. Holden cítil, jak se mu v břiše něco stáhlo.

Zdálo se mu, že koutkem oka zahlédl Millerův upřený pohled. Když ale vzhlédl, detektiv se s náznakem úsměvu ve tváři odvrátil. Naomi se znovu zasmála. Jednou rukou se opírala Alexovi o paži, pilot se červenal a hovořil tak rychle, jak jen mu ten jeho pitomý líný marťanský přízvuk dovolil. Vypadali jako dobří přátelé. Holden z toho měl radost, a současně se ho zmocňovala žárlivost. Zauvažoval, jestli Naomi ještě někdy bude jeho přítelkyní.

Zachytila jeho pohled a spiklenecky na něj mrkla, což by patrně dávalo smysl, kdyby slyšel, co jí Alex vykládá. Usmál se a mrknutí jí oplatil, vděčný i za to, že ho do té chvíle zahrnula. Zasyčení z trouby ho přimělo věnovat pozornost jídlu. Lasaně začínaly bublat a překypovat přes okraje nádob.

Natáhl si chňapkové palčáky a otevřel dvířka.

„Jídlo je hotové,“ ohlásil, vytáhl první z nádob a postavil ji na stůl.

„Vypadá fakt ošklivě,“ mínil Amos.

„No jo,“ řekl Holden. „Tohle říkávala máma Tamara, vždycky když skončila s vařením. Nevím jistě, odkud to vzala.“

„Jedna ze tvých tří matek vařila? Jak tradiční,“ poznamenala Naomi a ušklíbla se.

„No, dělila se o to s Caesarem, jedním z mých otců.“

Naomi se na něj usmála, tentokrát doopravdy.

„Zní to fakt hezky,“ usoudila. „Mít tak velkou rodinu.“

„Bylo to opravdu hezké,“ přisvědčil. V duchu přitom viděl nukleární oheň, jak trhá na kusy farmu v Montaně, kde vyrostl, a jeho rodinu přitom pálí na popel. Kdyby k tomu došlo, Miller by mu jistě nějak dal najevo, že je to jeho vina. Nebyl si jist, jestli by se s ním dokázal přít.

Během jídla Holden cítil, jak napětí v místnosti polevuje. Amos si hlasitě říhl a na sbor protestů reagoval tím, že to zopakoval ještě hlasitěji. Alex převyprávěl vtip, jímž předtím rozesmál Naomi. Dokonce i Miller se dal strhnout a vykládal dlouhou a čím dál nepravděpodobnější historku, jak pátrání po černém trhu se sýrem vyústilo v přestřelku s devíti nahatými Australany v ilegálním bordelu. Na konci se Naomi smála tak upřímně, až si poprskala košili, a Amos znovu a znovu opakoval: ‚To kurva není možný!‘ jako mantru.

Historka byla zábavná a detektivovo suché podání jí prospívalo, ale Holden poslouchal jen jedním uchem. Pozoroval svou posádku a viděl, jak se z jejich tváří a ramenou vytrácí napětí. On s Amosem pocházeli ze Země, i když by hádal, že Amos na domov zapomněl, jen co se poprvé nalodil. Alex byl z Marsu a zjevně to tam miloval. Jedna hloupá chyba na jedné ze stran, a na konci oběda se obě planety můžou změnit v radioaktivní poušť. Ale teď tu byli jen dva přátelé, sdílející oběd. To bylo v pořádku. Za tohle Holden chtěl bojovat. „Vlastně si pamatuju, jak jednu dobu nebyl k dostání sýr,“ vzpomněla si Naomi, když Miller umlkl. „Po celém Pásu. To byla tvoje vina?“

„No… Kdyby jenom pašovali sýr přes celníky, nebyl by to žádný problém,“ odpověděl Miller. „Jenomže oni si zvykli střílet všechny ostatní pašeráky sýra. Toho si poldové obyčejně všimnou. Špatná obchodní strategie.“

„Kvůli blbýmu sejru?“ žasl Amos a s klepnutím odložil vidličku na talíř. „To myslíš vážně? Teda, drogy a hry a tak dál, to chápu. Ale sejra?“

„Hry jsou legální, teda většinou,“ vysvětloval Miller. „A kdejaký zběhlý student chemie ti uvaří v koupelně drogu podle přání. To se nedá uhlídat.“

„Opravdový sýr pochází ze Země nebo z Marsu,“ doplnila Naomi. „A když přidáš náklady na dopravu a padesátiprocentní koaliční daň, stojí víc než palivo do lodi.“

„Skončili jsme se sto třiceti kily vermontského čedaru ve skladu důkazů,“ pokračoval Miller. „Tržní cena taková, že by si za ni někdo mohl koupit vlastní loď. Zmizelo to do konce dne. Odepsali jsme to jako ztrátu vinou zkažení. Nikdo o tom ani nešpitl, protože každý si domů odnesl svoji cihlu.“

Detektiv se opřel na židli, ve tváři nepřítomný pohled.

„Bože můj, to byl vynikající sýr,“ vzdychl s úsměvem.

„Jo, ta náhražka je pěknej blivajz,“ řekl Amos, načež rychle dodal: „Nic ve zlým, šéfe, fakt jste to skvěle ušlehala. Ale stejně mi to přídě divný, bojovat o sejra.“

„Proto zničili Eros,“ poznamenala Naomi.

Miller přikývl, ale neříkal nic.

„Jak jste na to přišla?“ nechápal Amos.

„Jak dlouho už létáš?“ zeptala se ho.

„Nevím.“ Amos stiskl rty, jak v duchu počítal. „Možná tak pětadvacet let?“

„Hodně létáš s lidmi z Pásu, že?“

„Jo,“ kývl Amos. „Na lodi jsou to nejlepší kámoši. Teda kromě mě.“

„Už s námi létáš pětadvacet let, máš nás rád, pochytil jsi nářečí. Vsadím se, že si dokážeš poručit pivo a sehnat šlapku na každé stanici v Pásu. Kruci, být kapku vyšší a hubenější, klidně by ses mohl vydávat za jednoho z nás.“

Amos se usmál a vzal to jako kompliment.

„Ale pořád nám nerozumíš,“ pokračovala Naomi. „Ne doopravdy. To nemůže nikdo, kdo vyrostl na volném vzduchu. A proto můžou klidně zabít jeden a půl miliónu našich, jen aby zjistili, co ten bacil umí.“

„Hele,“ vmísil se Alex. „To myslíš vážně? Že by se lidi z vnitřních planet a z vnějšku tolik lišili?“

„Ovšemže se liší,“ prohlásil Miller. „Jsme moc vysocí, moc hubení, máme moc velké hlavy a vyboulené klouby.“

Holden si všiml, jak na něj Naomi hledí přes stůl s přemýšlivým výrazem. Mně se tvoje hlava líbí, poslal jí v duchu, ale ozáření mu zjevně neposkytlo ani schopnost telepatie, protože její výraz se nezměnil.

„Teď už prakticky máme vlastní jazyk,“ řekl Miller. „Už jste někdy viděli, jak se Pozemšťan pokouší zorientovat uvnitř asteroidu?“

„Maž za spin, až za schlauchstanici, pak tudy dok,“ pronesla Naomi se silným přízvukem Pásu.

„Běž po směru otáčení do zastávky metra, to tě odveze do přístavu,“ přeložil Amos. „Co je na tom kurva těžkýho?“

„Měl jsem parťáka, který tomu nerozuměl ani po dvou letech na Cereře,“ ušklíbl se Miller. „A Havelock nebyl hloupý. Prostě… nebyl odtamtud.“

Holden je poslouchal a honil přitom kouskem chleba po talíři vychladlou omáčku.

„Fajn, už nám to došlo. Jste divní. Ale povraždit jeden a půl miliónu lidí kvůli nějakým rozdílům ve stavbě kostry a dialektu…“

„Lidé se házeli do pecí kvůli menším věcem, už od dob, kdy je vynalezli,“ poznamenal Miller. „Jestli ti to pomůže, tak většina z nás si myslí, že jste připosražení a máte mrňavé hlavy.“

Alex potřásl hlavou.

„Mně to stejně nedává smysl. Vypustit ten bacil, i kdybych třeba nenáviděl každého na Erotu. Kdo může vědět, co ta potvora udělá?“

Naomi přešla k výlevce a umyla si ruce. Tekoucí voda všechny upoutala.

„Přemýšlela jsem o tom.“ Obrátila se k nim, utřela si ruce do ručníku. „O podstatě toho všeho.“

Miller se nadechl k řeči, ale Holden ho zarazil rychlým gestem a čekal, až bude Naomi pokračovat.

„Totiž, brala jsem to jako výpočetní úlohu. Jestliže ten virus či nanostrojek nebo protomolekula, či co to je, byl uměle vytvořen, určitě má nějaký účel.“

„Rozhodně,“ přisvědčil Holden.

„A zdá se, že se o něco pokouší – o něco složitého. Nedává smysl investovat tolik úsilí do pouhého zabíjení lidí. Ty změny vypadají, jako by to bylo záměrné, jen… podle mě to není úplné.“

„To chápu,“ řekl Holden. Alex s Amosem přikývli, zůstali však potichu.

„Možná je problém v tom, že protomolekula ještě není dost chytrá. Data se dají hodně zkomprimovat, ale nejde-li o kvantový počítač, tak jejich zpracování vyžaduje trochu místa. Nejsnazší způsob, jak provádět zpracování mrňavými strojky, je pomocí jejich distribuce. Možná protomolekula nedokáže svůj úkol dokončit, protože není dost chytrá. Zatím.“

„Ještě jich není dost,“ ozval se Alex.

„Přesně,“ kývla Naomi a zahodila ručník do koše pod výlevkou. „Tak jim poskytneš spoustu biomasy, se kterou můžou pracovat, a zjistíš, k čemu jsou vlastně určeny.“

„Podle toho chlapa z videa mají ovládnout život na Zemi a vyhladit ho,“ řekl Miller.

„A proto,“ vložil se Holden, „je pro ně Eros dokonalý. Spousta biomasy ve vakuově uzavřené zkumavce. A kdyby se to vymklo z rukou, tak kolem už zuří válka. Všude je spousta lodí a střel, které můžou Eros roztavit, kdyby došlo k ohrožení. Nic by nás tak snadno nepřimělo zapomenout na všechny rozdíly než nový hráč, který vpadne do hry.“

„Uf,“ pravil Amos. „Tohle je fakt zkurvená věc.“

„Dobře. Přestože takhle se to možná doopravdy stalo,“ uvažoval Holden, „pořád nemůžu uvěřit, že se našlo tolik hnusáků pohromadě, aby tohle dokázali naplánovat. To přece není akce jediného člověka. Na tom pracovaly tucty, snad stovky velice chytrých lidí. Copak Protogen jen tak obchází a angažuje každého potenciálního Stalina nebo Jacka Rozparovače?“

„Rád bych se na to zeptal pana Dresdena,“ prohlásil Miller s nečitelným výrazem ve tváři, „až se konečně setkáme.“

Tychonovy obytné prstence se poklidně otáčely kolem nafouklé koule beztížné továrny uprostřed. Mohutné konstrukce ovladačů vyrašily z vrcholu a manipulovaly s obrovitým kusem trupu, aby ho umístily na bok Nauvoo. Když se tak na stanici díval na monitorech velitelské paluby, cítil Holden cosi jako úlevu. Až dosud byla stanice Tycho jediné místo, kde se je nikdo nepokoušel zastřelit, vyhodit do vzduchu nebo je pozvracet slizem, takže se jim prakticky stala domovem.

Pohlédl na trezor, bezpečně připoutaný k palubě, a zadoufal, že právě nezabil všechny na stanici, když ho sem přivezl. Jako by vycítil narážku, protáhl se Miller průlezem v palubě a připlul k sejfu. Významně se na Holdena podíval.

„Neříkej to. Už si to beztak myslím,“ řekl Holden.

Miller pokrčil rameny a přesunul se k počítačům.

„Obr,“ ukázal bradou k Nauvoo na Holdenově monitoru.

„Generační loď,“ vysvětlil Holden. „Něco, co nám přiblíží hvězdy na dosah ruky.“

„Nebo dopřeje osamělou smrt na dlouhé cestě nikam,“ opáčil Miller.

„Víš, někteří považují střílení kulek plných viru po svých sousedech za velké galaktické dobrodružství. Myslím, že v porovnání s tím je naše představa mnohem vznešenější.“

Miller to pravděpodobně chvíli zvažoval, pak přikývl a díval se, jak se při Alexově přibližovacím manévru Tycho na obrazovce nadouvá. Jednou rukou se přidržoval konzole, a nepatrně se tím přizpůsoboval změnám gravitace, jak pilot nečekaně měnil a upravoval směr. Holden zůstal připoutaný v křesle. Ani když se soustředil, nedokázal zvládat nulové gé a občasný záběr motorů. Jeho mozek na to prostě nebyl stavěný vzhledem k tomu, že přes dvacet let života strávil v konstantní gravitaci.

Naomi měla pravdu. Bylo snadné považovat obyvatele Pásu za cizince. Kruci, dejte jim trochu času, aby vynalezli nějaké opravdu účinné kyslíkové implantáty a recyklátory, aby postupně upravili ochranné obleky a redukovali je na minimum pro tepelnou izolaci, a budete mít lidi, kteří tráví víc času venku mimo lodi a stanice.

Snad právě proto je deptají daněmi až na existenční minimum. Ptáček vylétl z klece, ale nesmíš mu dovolit příliš roztáhnout křídla, jinak zapomene, že patřil tobě.

„Důvěřuješ tomu Fredovi?“ zeptal se Miller.

„Tak trochu,“ odpověděl Holden. „Posledně s námi zacházel hezky, zatímco všichni ostatní nás chtěli zabít nebo zavřít.“

Miller cosi zabručel, jako by to nic neznamenalo.

„Patří k SVP, co?“

„Jo,“ přitakal Holden. „Ale nejspíš k tomu skutečnému SVP. Ne k těm kovbojům nadrženým na střílečku s vnitřními. Ani k těm cvokům v rádiu, co volají po krvi. Fred je politik.“

„A k těm, co udržují na Cereře pořádek?“

„To nevím,“ řekl Holden poctivě. „Ty prostě neznám. Ale Fred je momentálně naše nejlepší možnost. Nebo nejméně špatná.“

„To je rozumné,“ pravil Miller. „Jenomže žádné politické řešení Protogenu neexistuje.“

„Jo.“ Holden si začal odepínat popruhy. Rosi za kovového bouchání vklouzla do své přístavní kóje. „Ale Fred není jenom politik.“

Fred seděl za svým rozlehlým dřevěným stolem a četl Holdenovy poznámky o Erotu, o pátrání po Julii a objevení neviditelné lodi. Miller se usadil naproti němu a pozoroval Freda, jak by si asi entomolog prohlížel nový druh hmyzu a v duchu si kladl otázku, jestli mu dá žihadlo. Holden po Fredově pravici o kousek dál se snažil nedívat na hodinky na svém terminálu. Na obrovské obrazovce za stolem kolem nich proplouvala Nauvoo, podobná kovovým kostem nějakého mrtvého a rozkládajícího se leviatana. Holden rozeznával jasné modré tečky tam, kde dělníci na kostře a trupu používali svařovací aparáty. Aby se něčím zaměstnal, začal je počítat.

Napočítal čtyřicet tři, když se v jeho zorném poli objevil malý raketoplán, v manipulačních chapadlech náklad ocelových nosníků, a mířil s ním ke zpola dokončené generační lodi. Raketoplán se zmenšil na velikost hrotu pera, než zastavil. Nauvoo se v Holdenově vnímání náhle změnila z veliké lodi nedaleko na gigantickou loď v dálce. Způsobilo mu to krátkou závrať.

Příruční terminál mu zapípal současně s Millerovým. Ani se na něj nepodíval, jen klepl na obrazovku, aby ho umlčel. Už si navykl na určitý stereotyp. Vytáhl malou lahvičku, vyndal z ní dvě modré pilulky a nasucho je spolkl. Slyšel, jak si Miller vysypal do dlaně své léky. Lodní lékařský systém jim je vydával každý týden spolu s varováním, že vynechání dávky povede ke strašlivé smrti. Bral je poctivě. Bude je užívat po zbytek života. Když je vynechá, nebude ten zbytek trvat moc dlouho.

Fred dočetl a odložil terminál na stůl, načež si několik vteřin protíral oči hranami dlaní. Holdenovi připadal starší, než když se viděli naposled.

„Přiznám se ti, Jime, že nemám ponětí, co si o tom myslet,“ promluvil konečně.

Miller vrhl pohled na Holdena. Jime? Vy si tykáte? ptal se beze slov. Holden dělal, že si toho nevšiml.

„Četl jsi Naomin dodatek na konci?“ zeptal se.

„Tu teorii o nanostrojcích spojených do sítě, aby se zvýšila jejich výpočetní kapacita?“

„Jo, tu,“ kývl Holden. „Dává to smysl, Frede.“

Fred se nevesele zasmál, pak zabodl prst do terminálu. „Tohle,“ řekl, „tohle dává smysl jedině psychopatovi. Nikdo příčetný by to neudělal. Ať už tím chtějí získat cokoli.“

Miller si odkašlal.

„Chcete něco dodat, pane Mullere?“ zeptal se Fred.

„Miller,“ opravil ho detektiv. „Ano. Zaprvé, ve vší úctě, nic si nenalhávejte. Genocida má v historii dlouhou tradici. Za druhé, fakta nelze zpochybnit. Protogen nakazil stanici Eros smrtící mimozemskou chorobou, a teď si nahrávají výsledky. Proč, na tom nesejde. Musíme je zastavit.“

„A myslíme si,“ dodal Holden, „že dokážeme najít jejich pozorovací stanici.“

Fred se opřel na židli, až napodobenina kůže a kovová kostra pod jeho váhou zasténaly dokonce i ve třetinovém gé.

„Jak je chcete zastavit?“ zeptal se. Věděl to. Jen chtěl slyšet, jak to řeknou nahlas. Miller hrál s ním.

„Já bych navrhoval, abychom tam doletěli a postříleli je.“

„A kdo je to ‚my‘?“ zajímal se Fred.

„V SVP máte spoustu splašenců celých žhavých zastřílet si na Zemi a Mars,“ řekl Holden. „Tak bychom jim třeba místo toho poskytli pár opravdu zlých hochů.“

Fred přikývl, ale takovým způsobem, že to neznamenalo souhlas.

„A váš vzorek? Kapitánův sejf?“

„Ten patří mně,“ prohlásil pevně Holden. „O tom nehodlám vyjednávat.“

Fred se znovu zasmál, a tentokrát v tom byl skutečně nějaký humor. Miller překvapeně zamrkal a potlačil úšklebek.

„Proč bych s tím měl souhlasit?“ zeptal se Fred.

Holden zvedl bradu a usmál se.

„Co kdybych ti řekl, že jsme ten trezor ukryli na jedné planetce a nastražili u něj past s takovým množstvím plutonia, že každého, kdo se ho dotkne, rozloží na elementární částice?“

Fred na něj chvilku upíral zrak, pak řekl: „Ale tos neudělal.“

„Ne, neudělal,“ přisvědčil Holden. „Ale mohl bych ti to říct.“

„Na to jsi moc čestný,“ mínil Fred.

„A ty zase s něčím tak velkým nemůžeš nikomu věřit. Už víš, co s tím chci udělat. Proto také, pokud nepřijdeme na něco lepšího, tu věc necháš u mě,“

Fred přikývl.

„Ano. Nejspíš nechám.“

Kapitola třicátá osmá: Miller

Z pozorovací paluby se dalo sledovat, jak obří konstrukci Nauvoo pomalu montují dohromady. Miller seděl na kraji měkké pohovky, prsty si objímal koleno a upíral zrak na tu nesmírnou vyhlídku stavby. Po době strávené na Holdenově lodi a předtím na Erotu s jeho staromódní uzavřenou architekturou mu takový výhled připadal nepřirozený. Samotná paluba byla širší než Rosinante a zdobily ji kapradiny a tvarovaný břečťan. Vzduchové recyklátory pracovaly nezvykle tiše a rotační gravitace, byť podobná jako na Cereře, měla nepatrně odlišný Coriolisův efekt.

Prožil v Pásu celý život, ale ještě nikdy se neoctl na místě, které by představovalo tak vkusnou demonstraci bohatství a moci. Bylo to příjemné, pokud nad tím příliš nehloubal.

Nebyl jediný, koho přitahovaly otevřené prostory Tychona. Ve skupinkách tu posedávalo pár staničních dělníků, jiní se jen procházeli. Před hodinou ho minuli Amos s Alexem, zabraní do rozhovoru, takže ho ani moc nepřekvapilo, když se zvedl a vyrazil zpátky do přístavu a spatřil Naomi, jak sedí o samotě s miskou chladnoucího jídla na podnosu vedle sebe. Upřeně hleděla na svůj terminál.

„Ahoj,“ pozdravil.

Naomi vzhlédla, poznala ho a roztržitě se usmála.

„Ahoj.“

Miller pokývl bradou k terminálu a pokrčením ramen naznačil otázku.

„Záznamy komunikace z té lodi,“ vysvětlila. Vždycky se mluví o té lodi, všiml si Miller. Podobně jako lidé nazývají obzvlášť odporné místo činu tím místem. „Je to všechno úzký svazek, tak jsem myslela, že nebude moc těžké to zaměřit. Jenže…“

„… to není tak lehké?“

Naomi zvedla obočí a povzdechla si.

„Vymýšlím si oběžné dráhy, ale nic nepasuje. Mohly by tam ovšem být přenosové bójky. Pohyblivé cíle, na které by byl lodní systém kalibrovaný, které přepošlou zprávu na skutečnou stanici. Nebo další bójce a potom na stanici, kdo ví?“

„Přišly nějaké zprávy z Erotu?“

„Nejspíš ano,“ odpověděla. „Jenom nevím, jestli z nich budeme moudřejší než tady z toho.“

„Nemůžou s tím něco udělat vaši kamarádi z SVP?“ zeptal se Miller. „Mají větší výpočetní sílu než tyhle malé počítače. A pravděpodobně i lepší mapy aktivity v Pásu.“

„Pravděpodobně,“ souhlasila.

Nedokázal poznat, jestli nedůvěřuje tomu Fredovi, kterému je Holden předhodil, nebo má prostě potřebu provádět tenhle průzkum sama. Na okamžik zvažoval, jestli jí nemá poradit, ať to nechá být, ať se o to stará někdo jiný, ale usoudil, že nemá dostatečné morální právo něco takového doporučovat.

„Copak?“ ozvala se s nejistým úsměvem na rtech.

Miller zamrkal.

„Trochu jste se zasmál,“ řekla mu. „Mám dojem, že jsem vás ještě nikdy neviděla smát se. Totiž, smát se něčemu legračnímu.“

„Jen jsem si vzpomněl, co mi kdysi parťák řekl o přenechání případů někomu jinému, když mě z nich odvolají.“

„Co o tom řekl?“

„Že to je jako napůl se vysrat.“

„Ten to teda fakt uměl podat.“

„Na Pozemšťana byl fajn,“ řekl Miller. Vtom jako by ho v hloubi mysli cosi zalechtalo. Vzápětí vyhrkl: „Ježíš. Možná bych něco měl.“

Havelock se s ním spojil na zašifrovaných stránkách pro vzkazy, které fungovaly na shluku serverů na Ganymedu. Latence jim bránila v rozhovoru v reálném čase. Jen si vzájemně posílali zprávy, ale stačilo to. Čekání ovšem Millera znervózňovalo. Seděl a terminál měl nastavený na aktualizaci každé tři vteřiny.

„Budete si přát ještě něco?“ zeptala se ho žena. „Další bourbon?“

„Ty by bylo skvělé,“ odpověděl a zkontroloval, jestli už Havelock odpověděl. Ještě ne.

Stejně jako z vyhlídkové paluby i z baru viděl Nauvoo, i když z trochu jiného úhlu. Obrovitá loď odtud byla zkrácena perspektivou a zářila oblouky energie v místech, kde trup zpevňovaly vrstvy keramiky. Do téhle mohutné lodi, do toho maličkého soběstačného světa, se nacpe banda náboženských fanatiků a vyletí do temnoty mezi hvězdami. Budou v ní žít a umírat generace, a pokud budou mít neuvěřitelné štěstí a na koncipouti najdou planetu vhodnou k životu, ti, kdo z lodi vyjdou, nebudou znát Zemi, Mars ani Pás. Budou to úplní cizinci. A jestli je tam venku přivítá ten, kdo sestrojil protomolekulu, co pak?

Zemřou všichni, jako zemřela Julie?

Tam venku byl život. Teď už o tom měli důkaz. Ten důkaz sem dorazil ve formě zbraně, tak co nám to říká? Leda tolik, že by si mormoni zasloužili malé upozornění, čemu upisují své prapravnuky.

Pro sebe se zasmál, když si uvědomil, že přesně tohle by k tomu řekl Holden.

Bourbon dostal právě ve chvíli, kdy mu zazvonil terminál. Videosoubor měl vrstvené kódování a jemu trvalo téměř minutu, než ho rozbalil. To už bylo samo o sobě dobré znamení.

Soubor se otevřel a z obrazovky se na něj zubil Havelock. Vypadal lépe než na Cereře, což se projevovalo ve tvaru jeho čelistí. Pleť měl tmavší, ale Miller nevěděl, jestli díky kosmetické proceduře nebo opalování pro radost ve falešném slunečním světle. Na tom nezáleželo. Pozemšťan takhle působil jako zdravý a bohatý chlap.

„Ahoj, kamaráde,“ řekl Havelock. „Těší mě, že o tobě zase slyším. Po tom, co se stalo se Shaddidovou a SVP, už jsem skoro měl strach, že se octneme každý na jiné straně barikády. Jsem rád, žes odtamtud vypadl, než hovno dorazilo do větráku.

Jo, já jsem pořád u Protogenu, a musím ti říct, že tihle chlapci jsou trochu strašidelní. Totiž, už jsem pracoval u smluvních bezpečnostních agentur, a dokážu rozeznat, když je někdo opravdu tvrdý. Tihle hoši nejsou poldové. Jsou to vojáci. Chápeš, co myslím?

Oficiálně o nějaké takové stanici v Pásu vím leda houbeles, ale víš, jak to chodí. Jsem ze Země. Hodně tady z těch chlapů mi dává sežrat, že jsem dělal na Cereře. Pracoval s vakuovýma hlavama. Tak nějak. Ale jak to vypadá, je lepší být se zlýma hochama zadobře. Tak to zkrátka je.“

Jeho výraz působil omluvně. Miller rozuměl. Pracovat pro nějakou korporaci bylo tak trochu jako jít do vězení. Člověk musí přijmout stanovisko těch kolem sebe. Mohl se k nim nechat najmout člověk z Pásu, ale nikdy by nezapadl. Podobně jako tomu bylo na Cereře, jenže obráceně. Jestli se Havelock spřátelil s žoldnéři z vnitřních planet, kteří tráví volné večery mlácením lidí z Pásu před bary, pak to prostě udělal. Ale spřátelit se ještě neznamená stát se jedním z nich.

„Tak. Mimo záznam, jo, v Pásu je tajná řídicí stanice. Neslyšel jsem, že by jí říkali Thoth, ale může být. Nějaká hodně příšerná výzkumná a vývojová laboratoř. Spousta vědců, ale není to moc velké. Mám dojem, že správné slovo je diskrétní. Automatické obranné systémy na úrovni, ale žádná početná posádka.

Nemusím ti říkat, že za prozrazení souřadnic by mě tady sprovodili ze světa. Takže tenhle soubor hned vymaž a dlouho, dlouho si nebudeme povídat.“

Datový soubor byl malý. Tři řádky nešifrovaného textu se zápisem oběžné dráhy. Miller si data přetáhl do terminálu a vymazal soubor z ganymedského serveru. Bourbon měl pořád u ruky, a tak ho vypil neředěný. Teplo v hrudi mohlo pocházet z alkoholu nebo pocitu vítězství.

Zapnul kameru terminálu.

„Díky. Jsem tvým dlužníkem. Teď část platby. Co se stalo na Erotu? Protogen se toho účastnil, a je to velká věc. Jestli se ti naskytne šance zrušit smlouvu s nimi, tak to udělej. A jestli tě pošlou na tu tajnou stanici, nechoď.“

Miller se zamračil. Smutná pravda byla, že Havelock byl pravděpodobně poslední opravdový parťák, kterého měl. Jediný, kdo na něj pohlížel jako na sobě rovného. Jako na detektiva, za jakého se Miller sám považoval.

„Opatruj se, parťáku,“ řekl, ukončil soubor, zašifroval ho a odeslal. Někde až v kostech cítil, že už s Havelockem nikdy mluvit nebude.

Prostřednictvím staniční sítě zavolal Holdenovi. Na obrazovce se mu objevila kapitánova otevřená, pohledná a poněkud naivní tvář.

„Millere,“ pozdravil Holden. „Všechno v pořádku?“

„Jo. Paráda. Ale potřebuju mluvit s vaším Fredem. Můžeš to zařídit?“

Holden se zamračil a současně s tím přikývl.

„Jistě. Co se děje?“

„Vím, kde je stanice Thoth,“ odpověděl Miller.

„Cože víš?“

Miller jen kývl.

„Jaks to sakra zjistil?“

Miller se zazubil. „Kdybych ti tu informaci poskytl a nějak se to prozradilo, byl by zabit dobrý člověk.“

Když spolu s Holdenem a Naomi čekali na Freda, napadlo Millera, že zná zatraceně moc lidí z vnitřních planet, kteří bojují proti vnitřním planetám. Nebo přinejmenším nejsou na jejich straně. Fred, patrně významný člen SVP. Havelock. Tři čtvrtiny posádky Rosinanty. Julietta Maová. Něco takového by člověk nečekal. Ale možná by to byl krátkozraký pohled. Díval se na celou záležitost jako Shaddidová a Protogen. Bojovaly tu dvě strany – to byla víceméně pravda – ale nešlo o válku vnitřních planet proti Pásu. Na nepřátelské straně stáli ti, komu připadalo jako dobrý nápad zabíjení lidí, kteří vypadali nebo se chovali jinak.

A možná tohle všechno je pěkně blbá analýza. Totiž, mít šanci vyhodit přechodovou komorou vědce z toho protogenského hřiště, správní radu a toho zatraceného Dresdena, ať už je to, kdo chce, Miller by váhal a trápil se tím asi tak půl vteřiny, a pak by je vystrčil do vakua. To z něj věru nedělalo anděla.

„Pane Millere. Co pro vás můžu udělat?“

Fred. Pozemšťan z SVP. Měl modrou propínací košili a pěkné kalhoty. Takhle by mohl vypadat architekt nebo někdo ze středního managementu nějaké kvalitní, úctyhodné korporace. Miller se pokusil představit si ho, jak velí bitvě.

„Můžete mě přesvědčit, že máte prostředky na zničení té protogenské stanice,“ řekl Miller. „Potom vám povím, kde se nachází.“

Fredovo obočí se o milimetr nadzvedlo.

„Pojďte do mé kanceláře,“ pozval ho.

Miller šel, Holden s Naomi ho následovali. Když se za nimi zavřely dveře, promluvil Fred první.

„Nejsem si jistý, co přesně ode mě chcete. Nemám ve zvyku zveřejňovat své bojové plány.“

„Hovoříme o útoku na stanici,“ prohlásil Miller. „Se zatraceně dobrým obranným systémem a možná větším počtem lodí jako ta, která zničila Canterbury. Neberte to osobně, ale přijde mi to jako tvrdý oříšek pro partu amatérů, jako je SVP.“

„Ehm, Millere?“ ozval se Holden. Miller zvedl ruku a zarazil ho.

„Můžu vám poskytnout souřadnice stanice Thoth,“ oznámil Miller. „Ale když to udělám a vyjde najevo, že na to nemáte, pak zemře spousta lidí a nic se nevyřeší. To neberu.“

Fred naklonil hlavu jako pes, který zaslechne neznámý zvuk. Naomi si s Holdenem vyměnila pohled, v němž se Miller nevyznal.

„Tohle je válka,“ pokračoval a začínal se trochu rozehřívat. „Už jsem pracoval s SVP, a upřímně, vašim lidem se daří spíš malé partyzánské akce, než aby se zmohli na něco pořádného. Půlka lidí, co prohlašují, že táhnou s vámi, jsou magoři, kteří se náhodou octli poblíž rádia. Vidím, že máte spoustu peněz. Vidím, že máte pěknou kancelář. Ale nevidím – a potřebuju to vidět, jestli máte něco, co by ty bastardy vyřídilo. Obsadit stanici, to není žádná hra. Nezajímá mě, kolik jste provedli simulací. Tohle je skutečnost. Jestli vám mám pomoct, musím vědět, jak se s tím vypořádáte.“

Nastalo dlouhé mlčení.

„Millere?“ ozvala se Naomi. „Máš ponětí, kdo Fred je?“

„Mluvčí SVP z Tychona,“ odpověděl Miller. „To mě moc nedojímá.“

„Je to Fred Johnson,“ řekl Holden.

Fredovo obočí se zvedlo o další milimetr. Miller se zachmuřil a založil si ruce.

„Plukovník Frederick Lucius Johnson,“ upřesnila Naomi.

Miller mžikl. „Řezník ze stanice Anderson?“

„Právě ten,“ přisvědčil Fred. „Hovořil jsem s ústřední radou SVP. Mám nákladní loď s dostatečným počtem vojáků na obsazení stanice. Vzdušnou podporu představuje nejmodernější marťanský bombardér.“

„To myslíte Rosi?“ přeptal se Miller.

„Rosinante,“ přitakal Fred. „A i když tomu možná nevěříte, opravdu vím, co dělám.“

Miller sklopil zrak na své nohy, pak vzhlédl k Holdenovi.

„Ten Fred Johnson?“ opakoval.

„Myslel jsem, že to víš,“ řekl Holden.

„Ne. Teď si připadám jako podělanej idiot,“ konstatoval Miller.

„To přejde,“ pravil Fred. „Máte ještě nějaký požadavek?“

„Ne,“ odpověděl Miller. A pak: „Ano. Chtěl bych se účastnit pozemního útoku. Až zajmeme posádku stanice, chtěl bych být u toho.“

„Víte to jistě?“ zapochyboval Fred. „Obsadit stanici není žádná hra‘,“ citoval ho. „Co vás vede k domněnce, že na to máte?“

Miller pokrčil rameny.

„Jedna věc je, že potřebujete ty souřadnice. A ty mám já.“

Fred se zasmál. „Pane Millere. Jestliže si přejete jít na tu stanici a dát se tím, co tam na nás čeká, zabít spolu s námi, nebudu vám bránit.“

„Díky.“ Miller vytáhl svůj terminál a poslal souřadnice Fredovi. „Tady to máte. Můj zdroj je spolehlivý, ale nepracoval s informacemi z první ruky. Než se do toho pustíme, musíme si všechno ověřit.“

„Nejsem amatér,“ pravil plukovník Fred Johnson a podíval se na soubor. Miller přikývl, narovnal si klobouk a vyšel z kanceláře, Naomi a Holden s ním. Když došli do široké veřejné chodby, otočil se Miller doprava a zachytil Holdenův pohled.

„Já vážně myslel, že to víš,“ řekl Holden.

Zpráva dorazila o osm dní později. Nákladní loď Guy Molinari přivezla vojáky SVP. Havelockovy souřadnice byly ověřeny. Něco v těch místech docela jistě bylo, a zdálo se, že to sbírá data, vysílaná úzkým svazkem z Erotu. Jestli se Miller chtěl na akci podílet, přišel jeho čas.

Seděl ve své kajutě na Rosinantě, nejspíš už naposled. S bodnutím lítosti a současně i s údivem si uvědomil, že mu bude chybět. Holden byl přes všechny svoje chyby a Millerovy výhrady slušný chlap. Většinou si to ani neuvědomoval, ale neznal mnoho lidí, o kterých by tohle mohl říct. Budou mu chybět Alexovo afektované protahování slov a Amosovy příležitostné vulgarity. Bude si klást otázku, zda a jak Naomi vyřešila tu záležitost se svým kapitánem.

Odchod z lodi mu připomněl všechno, co už věděl: že neví, co bude dál, že nemá moc peněz, a přestože si byl jist, že se ze stanice Thoth dokáže dostat, potom bude muset improvizovat. Možná se najde jiná loď, která ho zaměstná. Možná bude muset uzavřít smlouvu a našetřit si peníze na pokrytí nových léčebných výdajů.

Zkontroloval si zásobník v pistoli. Sbalil rezervní oblečení do malého odřeného batohu, který si odnesl z Cerery. Pořád se mu do něj vešel veškerý majetek.

Zhasl světlo a vyrazil krátkou chodbou k výtahu a žebříku. Holden byl v jídelně a neklidně se ošíval. Obavy z nadcházejícího boje se mu už projevovaly v koutcích očí.

„No,“ řekl Miller. „Tak to bychom měli, co?“

„No jo,“ na to Holden.

„Byla to pěkná jízda,“ pokračoval Miller. „Nemůžu říct, že by to bylo vždycky příjemné, ale…“

„Jo.“

„Vyřiď pozdrav ostatním,“ řekl Miller.

„Jasně,“ kývl Holden. Když ho Miller míjel cestou k výtahu, dodal: „Jestli to všichni přežijeme, kde si pak dáme sraz?“

Miller se otočil.

„Nerozumím.“

„Jo, já vím. Hele, já Fredovi důvěřuju, jinak bych sem nepřišel. Myslím, že je čestný a jedná s námi na rovinu. To neznamená, že bych důvěřoval celému SVP. Až tuhle věc dokončíme, rád bych měl zase celou posádku pohromadě. Čistě pro případ, že bychom odtud museli honem vypadnout.“

Millerovi se někde pod hrudní kostí dělo něco bolestivého. Žádná ostrá bolest, jen neurčitý tlak. V krku měl chuchvalec. Musel si odkašlat. „Jakmile to tam zajistíme, ozvu se,“ odpověděl.

„Fajn, ale ať ti to netrvá moc dlouho. Jestli na stanici Thoth zůstane v provozu nějaký bordel, budu potřebovat pomoc, až odtamtud budu tahat Amose.“

Miller otevřel pusu, zavřel ji, pak to zkusil ještě jednou.

„Rozkaz, kapitáne!“ Pokusil se pronést to zlehka.

„Dávej na sebe pozor,“ připomněl mu Holden.

Miller se na odchodu zastavil v chodbičce mezi lodí a stanicí, a teprve když mu přestaly téct slzy, pokračoval v cestě k nákladní lodi a do boje.

Kapitola třicátá devátá: Holden

Rosinante se řítila vesmírem jako neživá věc, převalovala se podle všech třech os. S vypnutým reaktorem a vzduchem vyčerpaným z kabin nevyzařovala tepelné ani elektromagnetické vlny. Nebýt toho, že se hnala ke stanici Thoth významně rychleji než střela z pušky, byla by k nerozeznání od jiných skal v Pásu. Téměř půl miliónu kilometrů za ní hlásal Guy Molinari její nevinu každému, kdo by naslouchal, a jeho motory přitom pomalu, dlouze brzdily.

Holden nemohl slyšet, co povídají, jelikož vypnuli i rádio, ale pomáhal upozornění sepsat, takže mu stejně znělo v hlavě. Varování! Nepředvídaný výbuch na nákladní lodi Guy Molinari uvolnil velký nákladový kontejner. Varování pro všechny lodi: Kontejner letí vysokou rychlostí a nekontrolovatelně. Varování!

Zpočátku zazněly i návrhy nevysílat vůbec. Thoth je utajená stanice, takže bude používat pouze pasivní detekci. Kdyby prohledávali všechny směry radarem nebo ladarem, rozsvítilo by je to jako vánoční stromek. Možná by Rosinante s vypnutým reaktorem proklouzla až ke stanici, aniž by si jí někdo všiml. Fred však rozhodl, že případné náhodné odhalení by bylo dost podezřelé, aby vyvolalo okamžitý protiútok. Tudíž se místo potichu blížili hlasitě a počítali s tím, že jim pomůže vzniklý zmatek.

S trochou štěstí je bezpečnostní systém stanice Thoth vyhodnotí jako velký kus kovu, který se pohybuje s neměnným vektorem a postrádá zjevnou podporu života, a bude je ignorovat dostatečně dlouho, aby se dostali těsně k ní. Z velké vzdálenosti by obranné systémy mohly být pro Rosi příliš. Ale zblízka se může malá, hbitě manévrující loď vrhat na stanici a trhat ji na kusy. Krycí historka měla útočníkům pouze poskytnout čas, než se ostraha stanice dovtípí, o co jde.

Fred i ostatní účastníci útoku vsázeli na to, že stanice nevypálí, dokud nebude naprosto jisté, že jde o napadení. Protogen si dal s ukrytím své výzkumné laboratoře v Pásu spoustu práce. Jakmile bude vypálena první střela, je jejich anonymita navždy ztracena. Teď, ve válce, náhodné sledování zaznamená stopu fúzního pohonu, a hned se někdo začne zajímat, co se to děje. Vypálení střel bude pro stanici až poslední možnost.

Teoreticky.

Jak tak seděl, sám v bublině vzduchu uvnitř přilby, Holden věděl, že pokud se pletou, ani si to nestačí uvědomit. Rosi letěla naslepo. Veškeré rádiové spojení bylo přerušeno. Alex měl mechanické hodinky se svítícím ciferníkem a rozvrh, naplánovaný do poslední vteřiny, uložený v paměti. Nemohli stanici Thoth porazit vyspělou technikou, tak tedy letěli zaostale, jak jen se dalo. Pokud byl jejich odhad nesprávný a stanice na ně vypálí, Rosi se bez varování vypaří. Holden kdysi chodil s buddhistkou, která tvrdila, že smrt je jen odlišný stav bytí a lidé se bojí pouze neznáma, které se nachází za přechodem. Smrt bez varování je tudíž lepší, jelikož se obejde beze všech obav.

Teď měl pocit, že má protiargument.

Aby se něčím zaměstnal, znovu si v duchu prošel plán. Až budou tak blízko, že by na stanici Thoth mohli prakticky doplivnout, Alex nahodí reaktor a provede brzdný manévr s přetížením téměř deseti gé. Guy Molinari zatím na stanici bude chrlit rádiové a laserové rušení, aby zmátl zaměřovací zařízení na chvíli, kterou bude Rosi potřebovat na nastavení útočného kurzu. Rosi zaměstná obranu, ochromí cokoli, co by poškodilo Molinariho, a nákladní loď zatím proboří vnější plášť stanice a vysadí útočné oddíly.

Na tom plánu se mohlo pokazit úplně cokoli.

Kdyby se stanice rozhodla pro všechny případy vypálit časně, bude po Rosi ještě dřív, než boj vypukne. Jestliže staniční zaměřovací systémy dokážou odfiltrovat statický šum a lasery, může obrana začít s palbou, ještě než Rosi zaujme pozici. A i kdyby tohle všechno dokonale vyšlo, zbývala práce pro útočný oddíl, který se probourá dovnitř stanice a musí se chodbu po chodbě probojovat do jejího nervového centra a převzít řízení. I mariňáci z vnitřních planet měli hrůzu z průnikových akcí, a nikoli pro nic za nic. Postup neznámými kovovými chodbami bez krytí, zatímco vás nepřítel napadá ze zálohy na každé křižovatce, to je účinná cesta k velkým ztrátám. Ve cvičných simulacích na Zemi Holden nikdy nezažil, že by šly ztráty pod šedesát procent. A tohle nebyli mariňáci z vnitřních planet s patřičným výcvikem, léty zkušeností a nejmodernější výstrojí. Byli to kovbojové z SVP, vybavení vším, co na poslední chvíli dali dohromady.

Ale ani tohle ho vlastně doopravdy netrápilo.

Skutečné starosti mu dělala ta rozsáhlá oblast pár tuctů metrů nad stanicí nepatrně teplejší než okolní prostor. Molinari ji zaznamenal a ještě před přerušením kontaktu je upozornil. Jelikož už loď se stealth povrchem viděli, nikdo z posádky nepochyboval, že tohle je jedna z nich.

Dobývání stanice bude dost zlé i zblízka, kdy jejich systémy přijdou o většinu svých výhod. Holden se moc netěšil, jak se bude současně vyhýbat palbě ze stanice a ostřelování torpédy z bojové fregaty. Alex ho ujišťoval, že pokud se dostanou do blízkosti stanice, fregata na ně pálit nebude, aby nepoškodila Thoth, a navíc je Rosi schopna lépe manévrovat, takže se větší a lépe vyzbrojené lodi víc než vyrovná. Stealth fregaty jsou strategická zbraň, nikoli taktická, tvrdil. Holden mu neřekl: Tak proč ji tady mají?

Holden se podíval na zápěstí a v naprosté tmě velitelské paluby si otráveně odfrkl. Měl vypnutý i skafandr, chronometry i osvětlení. Fungovala jedině cirkulace vzduchu, která byla zcela mechanická. Kdyby došlo k nějaké poruše, nevarovala by ho žádná světýlka; prostě by se udusil.

Rozhlédl se temnou místností a řekl: „No tak, jak dlouho ještě?“

Jako by mu odpovídala, začala se po kabině rozsvěcet světla. V přilbě uslyšel vlnu statického šumu, pak Alexův mumlavý hlas oznámil: „Vnitřní komunikace zapnuta.“

Holden začal přehazovat ovladače, aby probudil k životu další systémy.

„Reaktor?“

„Dvě minuty,“ odpověděl ze strojovny Amos.

„Hlavní počítač?“

„Tři vteřiny do restartu.“ Naomi na něj mávla z opačné strany řídicího panelu. V současném osvětlení už se navzájem viděli.

„Zbraně?“

Alex se v interkomu zasmál se zlomyslným potěšením.

„Zapínám,“ odpověděl. „Jakmile mi Naomi předá zaměřovací počítač, budou odjištěné, zaměřené a připravené.“

Zvedlo mu náladu, když po té dlouhé temnotě a mlčení za letu poslouchal hlášení své posádky. Když viděl Naomi, jak naproti němu pracuje na svých úkolech, ustoupil strach, o němž ani nevěděl.

„Zaměřování by mělo fungovat,“ oznámila.

„Rozumím,“ ozval se Alex. „Teleskopy pracují. Radar zapnutý, sakra, Naomi, vidíš to?“

„Vidím,“ odvětila Naomi. „Kapitáne, máme charakteristiku pohonu stealth lodi. Zapnuli motory.“

„To jsme čekali,“ řekl Holden. „Pokračujte.“

„Jedna minuta,“ hlásil Amos. Holden se otočil ke své konzoli a vyvolal si taktický výstup. V dalekohledu se stanice Thoth líně otáčela a nepatrně teplejší místo nad ní už zvýšilo svou teplotu natolik, že se dal rozeznat hrubý obrys trupu.

„Tohle nevypadá jako ta poslední fregata, Alexi,“ poznamenal Holden. „Už to Rosi identifikovala?“

„Ještě ne, kapitáne, ale pracuje na tom.“

„Třicet vteřin,“ hlásil Amos.

„Zachycen ladarový průzkum ze stanice,“ oznámila Naomi. „Vysílají rušení.“

Holden sledoval na svém monitoru, jak se Naomi snaží naladit vlnovou délku, kterou stanice používá na jejich zaměření, aby mohla začít vysílat vlastní laserové rušení kvůli zmatení odrazů.

„Patnáct vteřin,“ řekl Amos.

„Tak fajn, připoutejte se, mládeži,“ ozval se Alex. „Dáme si šťávu.“

Ještě než to dořekl, Holden ucítil tucet drobných bodnutí, jak do něj křeslo pumpovalo medikamenty, jež ho měly udržet při životě během následujícího brždění. Kůže mu najednou byla těsná a horká, varlata se mu zatáhla do břicha. Alex jako by mluvil zpomaleně:

„Pět… čtyři… tři… dva…“

Nedořekl ‚jedna‘. Místo toho Holdenovi dosedlo na hruď tisíc kilo a zaburácelo jako rozchechtaný obr. Rosi šlápla na brzdy a vytvořila přetížení deseti gé. Holdenovi připadalo, že opravdu cítí, jak se mu plíce odírají o vnitřek hrudního koše, který se snažil propadnout. Ale křeslo ho vtáhlo do gelového objetí a léky jeho srdce přinutily bít a mozek zpracovávat data. Neztratil vědomí. Jestliže ho manévry o vysokém přetížení zabijí, bude po celou dobu při plném vědomí.

Přilba se mu naplnila bubláním a namáhavým dechem, a ne všechno z toho patřilo jemu. Amos ještě stihl polovinu zaklení, než mu tíže zavřela pusu. Holden sice neslyšel, jak se Rosi otřásá námahou při prudké změně kurzu, ale vnímal to prostřednictvím křesla. Byla houževnatá. Houževnatější než kdokoli z nich. Byli by dávno mrtví, než by to loď dotáhla na přetížení, které by ji poškodilo.

Když se dostavila úleva, přišlo to tak náhle, že se Holden málem pozvracel. Drogy v jeho organismu to však zvládly. Zhluboka se nadechl a chrupavky kolem jeho hrudní kosti se bolestivě vrátily na své místo.

„Kontrola,“ zamumlal. Bolela ho čelist.

„Anténní systém zaměřen,“ odpověděl okamžitě Alex. Komunikační a zaměřovací systém Thothu byl první položka na seznamu jejich cílů. „Tady všechno dobrý,“ ozval se zdola Amos.

„Pane!“ vyhrkla Naomi varovně.

„Kruci, vidím to,“ hlesl Alex.

Holden si vyvolal na konzoli totéž, co viděla Naomi. Na její obrazovce Rosi právě zjistila, proč nemohla neviditelnou loď identifikovat.

Byly tam dvě lodi, ne jediná velká a nemotorná bojová fregata, kolem níž mohli tančit a zblízka ji krájet na kusy. Ne, to by bylo příliš snadné. Teď viděli dvě menší lodi, zakotvené blízko sebe, aby oklamaly nepřátelské senzory. Obě nahodily motory a rozdělily se.

Tak fajn, pomyslel si Holden. Nový plán.

„Alexi, upoutej jejich pozornost,“ vydal rozkaz. „Nemůžeme je nechat vyrazit na Molimriho.“

„Rozumím,“ odpověděl Alex. „Pálím jedno.“

Holden ucítil, jak se Rosi otřásla, když Alex vypálil torpédo na jednu z lodí. Menší lodi svižně měnily rychlost i směr a torpédo bylo vypáleno nakvap a z nevhodného úhlu. Nezasáhne, ale všichni se teď zaměří na Rosi jako hrozbu. A to právě chtěli.

Obě malé lodi prudce vyrazily nejvyšší rychlostí opačnými směry, cestou přitom vypouštěly kovové proužky ke zmatení nepřítele a vysílaly laserové rušení. Torpédo zakolísalo, ztratilo směr a vybočilo z dráhy náhodným směrem.

„Naomi, Alexi, máte představu, čemu tady čelíme?“ zeptal se Holden.

„Rosi je pořád nepoznává, pane,“ odpověděla Naomi.

„Nová vnější úprava trupu,“ řekl Alex. „Ale létají jako rychlé stíhačky. Hádal bych, že mají na břiše jedno až dvě torpéda a na kýlu elektromagnetické pulzní dělo.“

Rychlejší a lépe ovladatelné než Rosi, ale pálit budou moct jen jedním směrem.

„Alexi, zajdi do…“ Holdenův rozkaz byl přerušen, když se Rosinante otřásla a poskočila bokem, náraz jím mrštil do ochranných pásů silou, která mu div nepolámala žebra.

„Zasáhli nás!“ zařvali Amos i Alex současně.

„Ze stanice na nás vypálili z nějakého těžkého Gaussova děla,“ ozvala se Naomi.

„Poškození?“ zeptal se Holden.

„Střela prošla skrz,“ oznámil Amos. „Jídelna a strojní dílna. Mám na panelu hodně žluté, ale nic, co by nás zabilo.“

Nic, co by nás zabilo znělo dobře, ale Holdenovi bylo líto kávovaru. „Alexi,“ rozkázal, „zapomeň na ty malé lodi a znič ty antény.“

„Rozumím,“ odvětil Alex a Rosi prudce uhnula, jak měnil kurz a jako torpédo se teď řítil na stanici.

„Naomi, jakmile se jedna z těch stíhaček přiblíží útočným letem, namiř mu komunikační laser rovnou do tváře, naplno, a pak začni vypouštět fólie.“

„Ano, pane,“ odpověděla. Možná bude laser stačit a aspoň na pár vteřin jim rozhasí zaměřování.

„Stanice zahajuje palbu z DLO,“ řekl Alex. „Tohle bude kapku drncat.“

Holden přešel ze sledování Naominy obrazovky na Alexovu. Panel se mu ihned naplnil tisíci rychle letících světelných koulí, stanice Thoth se otáčela uprostřed. Výstražný systém Rosi Alexovi vyznačoval na displeji dráhu blížících se střel jasnými čarami. Pohybovaly se neuvěřitelně rychle, ale díky překrývání jednotlivých salv pilot viděl, odkud palba přichází a kam míří. Alex reagoval na informace s mistrovskou zručností, uhýbal s lodí z linie palby hbitými, zdánlivě náhodnými manévry, které nutily děla lokální obrany neustále znovu nastavovat zaměření.

Holdenovi to připadalo jako hra. Neskutečně rychlé světelné kuličky vylétaly ze stanice v řetězcích, podobných dlouhým perlovým náhrdelníkům. Loď neposedně poskakovala, nacházela mezery mezi řetízky a zas a zas uhýbala do nového volného prostoru, než mohla světelná vlákna zareagovat a dotknout se jí. Jenomže věděl, že každé to svítící zrnko představuje pořádný kus teflonem potažené wolframové oceli s jádrem z ochuzeného uranu pohybující se rychlostí tisíců metrů za sekundu. Kdyby v téhle hře Alex prohrál, Rosinantu by to rozkrájelo na kusy.

Div nevyskočil z kůže, když uslyšel Amose: „Kruci, kapitáne, někde máme díru. Tři manévrovací trysky ztrácejí tlak. Musím to ucpat.“

„Rozumím, Amosi. Pospěš si,“ odpověděl Holden.

„Vydrž tam dole, Amosi,“ řekla Naomi.

Amos jen odfrkl.

Holden sledoval na svém monitoru, jak se stanice Thoth zvětšuje. Kdesi za nimi se pravděpodobně chystaly k útoku dvě stíhačky. Při tom pomyšlení měl pocit svědění vzadu v týle, ale snažil se neztratit soustředění. Rosi neměla dost torpéd, aby Alex mohl na stanici zdálky pálit jedno za druhým a doufat, že některé překoná obranu. Musel je dostat dost blízko, aby jejich děla nemohla torpédo sestřelit.

Na displeji se ukázalo modré zvýraznění části středu stanice. Zvýrazněná oblast se zvětšila a přesunula do vlastního okna. Holden už rozeznával antény a paraboly komunikačního a zaměřovacího systému. „Pálím jedno,“ oznámil Alex a Rosi se zachvěla při odpálení druhého torpéda.

Holden se také otřásl v pásech a série prudkých manévrů ho připlácla do křesla. Alex zabrzdil, aby se vyhnul poslední salvě z děl lokální obrany. Holden viděl na obrazovce, jak se červená tečka jejich torpéda žene přímo na stanici a zasahuje její antény. Na vteřinu mu obraz vybuchl mohutným zábleskem, pak vybledl. Palba z obranných děl téměř ihned ustala.

„Skvělý zá…“ Naomi ho přerušila výkřikem: „Stíhačka jedna vypálila! Dvě rychlá tělesa!“

Holden přepnul na její obrazovku a viděl, jak výstražný systém sleduje obě stíhačky a dva menší a mnohem rychlejší objekty mířící přímo na Rosi.

„Alexi!“

„Mám je, šéfe. Obranný manévr.“

Holden znovu zapadl do křesla, když Alex skokem zvýšil rychlost. Rovnoměrné dunění motoru jako by se zadrhlo a Holden si uvědomil, že slyší vytrvalou palbu jejich vlastních zbraní lokální obrany, jež se snaží sestřelit nepřátelská torpéda.

„Kurva,“ ozval se Amos konverzačním tónem.

„Kde jsi?“ Holden se přepnul na obraz kamery v Amosově skafandru. Mechanik se nacházel v matně osvětleném stísněném prostoru zaplněném kabely a trubkami. To znamenalo, že je mezi vnitřním a vnějším pláštěm trupu. Před sebou měl poničený úsek, kde trubky připomínaly polámané kosti. Opodál se vznášel svařovací hořák. Loď sebou zuřivě škubala a mechanika to v úzké chodbičce otloukalo. Alex v interkomu zavýskl.

„Torpéda nás nezasáhla!“

„Pověz Alexovi, ať s ní kurva tak necuká,“ žádal Amos. „Takhle neudržím nástroje.“

„Amosi, vrať se do křesla!“ zavolala Naomi.

„Promiň, šéfe,“ zavrčel Amos a urval konec přelomené trubky. „Když to nespravím a ztratíme tlak, tak Alex nesvede obrat na pravobok. To by nás zaručeně nasralo.“

„Pokračuj v práci, Amosi,“ řekl Holden přes Naominy protesty. „Ale pořádně se drž. Bude hůř.“

„Rozumím,“ odvětil Amos.

Holden přepnul na Alexův displej.

„Holdene,“ hlesla Naomi, v hlase se jí ozývaly obavy. „Amos.“

„Dělá svou práci. Ty dělej svoji. Alexi, ty dva musíme dostat, než se tady objeví Molinari. Zaměř jednoho a nakopeme ho.“

„Rozkaz,“ odpověděl Alex. „Beru si číslo dvě. Ocenil bych pomoc s jedničkou.“

„Letoun jedna patří Naomi,“ řekl Holden. „Snaž se ho od nás držet dál, dokud mu nesejmeme kamaráda.“

„Rozkaz,“ ozvala se Naomi sevřeným hlasem.

Holden přepnul na Amosovu kameru. Zdálo se, že si mechanik vede dobře. Odřezával kus poškozené trubky a vedle něj se vznášela připravená náhradní.

„Přivaž si tu trubku, Amosi,“ nařídil mu Holden.

„Ve vší úctě, kapitáne,“ pravil Amos, „bezpečnostní předpisy si strčte někam. Rychle to dodělám a vypadnu.“

Holden zaváhal. Jestliže Alex bude muset prudce změnit kurz, volná trubka se změní v projektil, který Amose může zabít a udělat do Rosi díru. Je to Amos, řekl si. Ví, co dělá.

Vrátil se k Naominu displeji. Soustředila všechno, co dostala z komunikačního systému, na malou stíhačku, pokoušejíc se ji oslepit světelným a rádiovým šumem. Znovu přepnul na taktický displej.

Rosi a letoun číslo dvě letěly proti sobě sebevražednou rychlostí. Jakmile překročily bod, kdy už nebylo možné vyhnout se torpédům, číslo dvě vypustilo obě své střely. Alex obě ihned označil pro vlastní obrannou palbu, udržoval kurz, ale nevypustil torpéda.

„Alexi, proč nestřílíme?“ zeptal se Holden.

„Sestřelím jeho torpéda, dostanu se blíž a napálím to do něj z DLO,“ odpověděl pilot.

„Proč?“

„Máme jenom pár torpéd a nemůžem si doplnit zásoby. Nevyplýtvám je na tyhlety mrňousky.“

Blížící se torpéda se vzepjala v oblouku na obrazovce, Holden cítil, jak na ně Rosi pálí.

„Alexi,“ řekl. „Za tuhle loď jsme nic neplatili. Použij si ji dle libosti. Jestli mě zabiješ, jen abys ušetřil střelivo, zapíšu ti do posudku důtku.“

„No, když to vidíte takhle… Pálím jedno.“

Červená tečka jejich torpéda se rozlétla k letounu dvě. Útočící střely se stále blížily, a pak jedna zmizela z displeje.

Alex sykl: „Sakra,“ bezvýrazným hlasem, a pak Rosinantě uhnula stranou tak prudce, až si Holden přerazil nos o vnitřek přilby. Na všech přepážkách se rozsvítila rotující žlutá světla. Kvůli vyčerpanému vzduchu Holden nemohl slyšet řev poplachů. Jeho taktický displej zablikal, zhasl, ale po vteřině obraz zase naskočil. Všechna tři torpéda z něj za tu chvilku zmizela a s nimi i letoun číslo dvě. Letoun jedna se jim držel za zádí a blížil se.

„Poškození?“ zařval Holden, doufaje, že interkom pořád funguje.

„Závažné poškození vnějšího pláště,“ hlásila Naomi. „Čtyři manévrovací trysky zničeny. Jedno z děl lokální obrany nereaguje. Ztratili jsme zásobu kyslíku a přechodová komora je na hadry.“

„Proč ještě žijeme?“ podivil se Holden a přepnul z hlášení škod na Amosovu kameru.

„Rybka nás netrefila,“ oznámil Alex. „Dostal jsem ji DLO, ale bylo to těsné. Hlavice explodovala a pěkně nás ohodila.“

Vypadalo to, že se Amos nehýbe. Holden zařval: „Amosi! Hlášení!“

„Jo, jo, ještě tady jsem, kapitáne. Počkal jsem si, jestli to s náma zase tak nezacloumá. Asi jsem si přerazil žebro o vzpěru, ale přivázal jsem se. Ještěže jsem se nepáral s tou zasranou trubkou.“

Holden se neobtěžoval s odpovědí. Přepnul na taktický displej a sledoval rychle se blížící letoun jedna. Ten už svá torpéda vystřelil, ale zblízka by ho mohli zlikvidovat vlastními raketami.

„Alexi, můžeš nás obrátit a spustit na tu stíhačku palbu?“

„Makám na tom. Nemůžu moc manévrovat.“ Rosi se začala škubavě otáčet.

Holden si zapnul teleskop a přiblížil si nepřátelskou loď. Takhle zblízka se hlaveň jeho děla zdála široká jako chodba na stanici, a namířena byla přímo na něj.

„Alexi,“ sykl.

„Dělám na tom, šéfe, ale Rosi je zraněná.“

Nepřátelská loď otevřela hlaveň a připravovala se k palbě.

„Alexi, zab ji. Zab ji zab ji zab ji!“

„Pálím jedno,“ řekl pilot a Rosinante se otřásla.

Holdenovi se konzole automaticky přepnula na taktický displej. Jejich torpédo se rozletělo ke stíhačce ve stejném okamžiku, kdy cizí loď zahájila palbu. Viděl na monitoru blížící se červené tečky, příliš rychlé, aby je dokázal sledovat.

„Letí sem,“ vykřikl, a Rosinante se kolem něj rozpadla.

Holden se probral.

Všude uvnitř lodi se vznášely trosky a kusy přehřátých hoblin, které vypadaly jako pomalé ohňostroje. Jelikož tu nebyl žádný vzduch, odrážely se od stěn a vznášely se a pomalu chladly jako líné světlušky. Neurčitě si vzpomínal na odlomený roh nástěnného monitoru, který se postupně jako při promyšleném biliárovém šťouchu odrazil od tří přepážek a udeřil ho pod hrudní kost. Podíval se dolů a uviděl ten kousek, jak se volně pohupuje pár centimetrů před ním, ale ve skafandru neměl žádnou díru. Jenom ho bolelo břicho.

V křesle u konzole vedle Naomi zato byla díra a z ní pomalu prýštil zelený gel, tvořil malé kuličky a ty se v beztížném stavu zvolna vzdalovaly. Holden se zadíval na ten otvor a další podobný v přepážce naproti, a uvědomil si, že ta salva musela prolétnout pár centimetrů od Naominy nohy. Zachvěl se, zmocnila se ho nevolnost.

„Co to ksakru bylo?“ zeptal se tiše Amos. „Co kdybysme to už radši nedělali?“

„Alexi?“ promluvil Holden.

„Jsem tady, kapitáne,“ odvětil pilot podivně klidným hlasem.

„Můj panel zhasl,“ řekl Holden. „Zabili jsme toho zkurvysyna?“

„Jo, kapitáne, je po něm. Asi půl tuctu jeho střel ale Rosi zasáhlo. Vypadá to, že prošly skrz od přídě k zádi. Ta protitříšťová síťovina na přepážkách ale fakt omezuje střepiny, co?“

Alexovi se začal třást hlas. Chtěl tím říct: Mohli jsme být všichni mrtví.

„Otevři spojení s Fredem, Naomi,“ požádal Holden.

Nepohnula se.

„Naomi?“

„Jasně. Fred.“ Klepla na svou obrazovku.

Holdenovi v přilbě na okamžik zapraskala statika, pak se ozval Fred.

„Tady Guy Molinari. Jsem rád, že pořád žijete.“

„My taky. Můžete se pustit do práce. Dejte nám vědět, až se budeme moct dobelhat do doku.“

„Rozumím,“ odpověděl Fred. „Najdeme vám pěkné místečko na přistání. Fred končí.“

Holden si rychle uvolnil popruhy, vznesl se ke stropu a zůstal tam ochable viset.

Tak jo, Millere, teď je řada na tobě.

Kapitola čtyřicátá: Miller

„Hej, dědouši,“ oslovil ho kluk v bezpečnostním křesle vedle něj. „Dyž ti rupne těsnění, vylítneš a bum, jo?“

Bojový oblek toho kluka byl šedozelený, měl článkované spoje na kloubech a na hrudním plátu škrábance, jak nějaký nůž nebo šipka odřely lak. Pod tím hledím vypadal tak na patnáct. Jeho gestikulace svědčila o dětství stráveném ve skafandrech a jeho řeč o původu z Pásu.

„No jo,“ řekl Miller a zvedl ruku. „Už jsem pár akcí zažil. Nějak to zvládnu.“

„Dyž dobrý, tak dobrý,“ mínil kluk. „Ale rači se drž u týdle kisny a nemať se nám do rány, jo?“

Nikdo z Marsu nebo Země by neměl ponětí, co to povídáš, pomyslel si Miller. Kruci, půlku lidí na Cereře by takhle silný přízvuk vyvedl z míry. Není divu, že takové jako ty klidně zabíjejí.

„Dobře,“ souhlasil Miller. „Ty běž první, já budu dávat bacha, aby tě nestřelili do zad.“

Chlapec se zakřenil. Miller už podobných viděl tisíce. Kluci ve spárech puberty, docela normálně procházející obdobím, kdy mají sklon riskovat a dělat dojem na holky, ale vzhledem k tomu, že žijí v Pásu, jediná chyba může znamenat smrt. Viděl jich tisíce. Stovky jich zatkl. Pár tuctů jich viděl vynášených v pytlích.

Nahnul se dopředu a přelétl pohledem dlouhé řady těsně vedle sebe zavěšených protinárazových lehátek, které lemovaly vnitřek lodi Guy Molinari. Zhruba to odhadoval na nějakých devadesát až sto. Takže do oběda pravděpodobně uvidí dalších pár tuctů umírat.

„Jak se jmenuješ, mladej?“

„Diogo.“

„Miller,“ představil se a podal chlapci ruku. Kvalitní marťanský bojový oblek, který si Miller odnesl z Rosinanty, mu umožňoval mnohem lepší ohýbání prstů než chlapcův.

Pravda byla, že se na útok dvakrát necítil. Ještě pořád ho občas postihla vlna nevysvětlitelné nevolnosti, kdykoli se mu snížila hladina medikamentů v krvi, bolela ho paže. Ale s pistolí to uměl a o boji v chodbách toho patrně věděl víc než devět desetin těchhle prospektorských skokanů a hledačů rud jako Diogo, kteří do toho půjdou s ním. Bude to muset stačit.

Lodní rozhlas se s klapnutím zapnul.

„Mluví k vám Fred. Došla zpráva od letecké podpory, máme povolení pro průlom, za deset minut. Poslední kontrola, lidi.“

Miller se v lehátku opřel. Ozvalo se cvakání a chřestění stovky bojových obleků, stovky pistolí a útočných pušek. Sám si svou výstroj prověřil už tolikrát, že necítil potřebu to opakovat.

Za pár minut přijde zážeh. Koktejl léků pro přetížení bude poddávkovaný, protože přímo z lehátek vyrazí do boje. Nemá smysl nadopovat útočnou sílu víc, než je nezbytné.

Julie seděla vedle něj na stěně, vlasy jí vířily, jako by byla pod vodou. Představil si, jak jí na tváři hrají odlesky světla. Portrét mladé závodnice jako mořské panny. Usmála se jeho nápadu a Miller jí úsměv oplatil. Byla by tu, věděl. Spolu s Diogem a Fredem a s celou tou domobranou SVP, vlastenci vakua. Ležela by na protinárazovém lehátku, na sobě vypůjčenou výstroj, a mířila by na stanici, aby se nechala zabít v zájmu vyššího dobra. Miller by to nikdy neudělal. Ne, dokud ji neznal. Takže svým způsobem teď zaujal její místo. Nahradil ji.

Dokázali to, řekla Julie, nebo si to možná jen pomyslela. Jestliže zahajovali pozemní útok, znamenalo to, že Rosinante přežila – přinejmenším tak dlouho, aby vyřadila obranu. Miller pokývl, že to bere na vědomí, a dovolil si na okamžik se těšit tou představou. Pak ho přetížení přitisklo k lehátku tak tvrdě, že jeho vědomí zablikalo a prostor kolem potemněl. Poznal, kdy loď začala brzdit a všechna lehátka se natočila novým směrem, aby stále směřovala vzhůru. Millerovi se do masa zaryly jehly. Stalo se cosi hlubokého a hlasitého, Guy Molinari se rozezvučel jako obrovský zvon. Prorazili do stanice. Svět se prudce naklonil doleva, lehátko se naposled otočilo, útočící loď srovnala rychlost s rotací stanice.

Kdosi na něj řval: „Jedem, jedem!“ Miller sebral svou pušku, klepl si na pistoli připevněnou ke stehnu a přidal se k tlačenici těl před východem. Postrádal svůj klobouk.

Servisní chodba, do níž se probourali, byla úzká a šerá. Plány, které vytvořili inženýři z Tychona, naznačovaly, že na skutečný odpor nenarazí, dokud se nedostanou do oblastí s lidským personálem. Špatný odhad. Miller se vpotácel dovnitř spolu s ostatními vojáky SVP právě včas, aby zahlédl, jak automatické obranné lasery zkosily první řadu. „Oddíl tři! Vypustit plyn!“ štěkl jim v uších Fred a vzápětí nablízku vykvetlo půl tuctu oblaků hustého bílého protilaserového dýmu. Když obranný laser vypálil podruhé, stěny se zatřpytily bláznivými měňavými odlesky, vzduch naplnil kouř z hořícího plastu, ale nikdo nezemřel. Miller se hnal dopředu a nahoru po červené kovové rampě. Vzplanula nálož a dveře služebního vchodu se rozlétly.

Chodby na stanici Thoth byly široké a prostorné, s dlouhými pásy břečťanu, upravenými do pečlivých spirál, v rozestupu několika stop se nacházely výklenky se vkusně osvětlenými bonsajemi. Měkké světlo, čistě bílé jako sluneční, místním prostorům dodávalo ráz lázní nebo soukromé rezidence nějakého boháče. Na podlaze ležely koberce.

Rozsvítil se mu displej v přilbě, označil cestu plánovaného útoku. Millerovi se zrychlil srdeční tep, ale mysl se dokonale zklidnila. Na první křižovatce je čekala barikáda obsazená tuctem mužů v uniformách Protogenu. Vojáci SVP se drželi za ohybem stropu. Palba obránců teď přicházela ve výši kolen.

Granáty byly dokonale kulaté, neměly ani dírku po vytažené pojistce. Na měkkém koberci se nekutálely tak dobře jako na kameni nebo dlaždicích; zhruba jeden ze tří vybuchl ještě před barikádou. Výbuch byl něco jako úder kladivem do uší; uzavřené chodby jim zvuk exploze vracely, takže je zasahoval stejně jako nepřítele. Ale barikáda se roztříštila a muži z Protogenu ustoupili.

Když se hnali kupředu, Miller slyšel, jak jeho noví momentální parťáci výskají při prvním ochutnání vítězství. Zvuk mu připadal tlumený, jako by byli daleko od něj. Možná sluchátka v jeho přilbě dostatečně nezmírnila zvukovou vlnu. Zvládnout útok s prasklými bubínky nebude právě snadné.

Ale pak se ozval Fred a jeho hlas byl dost zřetelný.

„Nepostupujte! Držte se zpátky!“

Téměř to stačilo. Pozemní jednotky zaváhaly, Fredovy rozkazy na ně působily jako vodítko na psa. Tohle nebyli vojáci. Nebyli dokonce ani policisté. Patřili k nepravidelným jednotkám domobrany Pásu; disciplína a respekt vůči autoritám pro ně nebyly přirozené. Zpomalili. Zbystřili pozornost. Takže když obešli roh, nenakráčeli rovnou do pasti.

Následující chodba byla dlouhá a rovná – jak jim ukazoval displej v přilbách – a vedla k servisní rampě, směřující vzhůru k řídicímu centru. Zdála se opuštěná, ale asi ve třetině vzdálenosti k obzoru zakřivení se koberec začal rozpadat na cáry a chuchvalce. Jeden z hochů vedle Millera zachrčel a upadl. „Střílejí náboji s nízkou tříštivostí a odrážejí je od ohybu chodby,“ sdělil jim Fred všem najednou. „Pozor, odražené střely! Držte se při zemi a dělejte přesně, co vám řeknu.“

Fredův klidný hlas měl větší účinek než předtím křik. Millera napadlo, jestli se mu to jen nezdá, ale jako by v něm zazníval i nějaký hlubší tón. Jistota. Řezník ze stanice Anderson dělal to, co uměl nejlépe; vedl své vojáky proti taktice a strategii, kterou sám pomáhal vytvořit v době, kdy sám byl ještě nepřítelem.

Síly SVP se pomalu pohybovaly kupředu, o patro výš, pak o další, a ještě další. Vzduch houstl kouřem a odpařeným obložením. Široké chodby se otevíraly do prostorných náměstí, vzdušných jako vězeňské dvory, kde ve strážních věžích hlídkovali vojáci Protogenu. Boční chodby byly uzavřeny; příslušníci místní bezpečnosti se snažili vmanévrovat útočníky do situací, kdy mohli být chyceni v křížové palbě.

Nefungovalo to. Muži SVP si násilím otevírali dveře a skrývali se v místnostech, vybavených početnými displeji, napůl přednáškovými síněmi, napůl dílnami. Dvakrát na ně zaútočili neozbrojení civilisté, pokračující v práci i přes napadení stanice. Hoši z SVP je zkosili. Část Millerovy mysli – ta, která byla víc policistou než vojákem – se nad tím ošívala. Byli to přece civilisté. Zabít je bylo přinejmenším nevkusné. Jenže pak mu Julie kdesi vzadu v hlavě zašeptala Tady není nikdo nevinný, a on s ní musel souhlasit.

Řídicí centrum se nacházelo v horní třetině nepatrné gravitační studny stanice a bylo bráněno lépe než cokoli, co tu zatím potkali. Miller se spolu s pěti dalšími, veden vševědoucím Fredovým hlasem, ukryl do úzkého servisního tunelu, odkud vytrvale pálili do hlavní chodby, směřující do centra. Dávali si záležet, aby žádný z protiútoků Protogenu nezůstal bez odpovědi. Miller si zkontroloval pušku a překvapilo ho, kolik mu ještě zbývá munice.

„Hej, dědouši,“ ozval se kluk vedle něj a Miller se usmál, protože poznal Diogův hlas. „Si to hrnem, paráda den, co?“

„Už jsem zažil horší,“ přisvědčil Miller a odmlčel se. Pokusil se poškrábat si naražený loket, ale brnění mu v tom zabránilo; nic necítil.

„Chytlo tě?“ zajímal se Diogo.

„Ne, jsem v pořádku. Jenom… tohle místo. Nejde mi to do hlavy. Vypadá jako lázně, a udělané je jako vězení.“

Hoch gestem ruky naznačil otázku. Miller v odpověď potřásl pěstí a během řeči si upřesňoval své nápady.

„Samé přímé chodby, kde se dá daleko dohlédnout, uzavřené boční tunely,“ začal. „Kdybych to tady stavěl já, tak…“Ve vzduchu to hvízdlo a Diogo klesl dolů, hlava se mu v pádu zvrátila dozadu. Miller tiše vyjekl a otočil se. V postranní chodbě za nimi se právě přikrčili dva muži v uniformách Protogenu. Cosi mu prosvištělo kolem levého ucha. Něco dalšího mu narazilo do hrudního plátu toho nóbl marťanského brnění jako rána kladivem. Nemyslel na to, že zvedá pušku; prostě byla tady jako nástroj jeho vůle a vychrlila odvetnou salvu. Zbylí tři vojáci SVP už mu šli na pomoc.

„Ustupte,“ štěkl na ně. „Hlídejte sakra tu hlavní chodbu. Tuhle si beru já.“

Chyba, pomyslel si, hloupá chyba, takhle si je pustit za sebe. Pěkná hloupost zakecat se uprostřed boje. Měl to vědět! Teď, protože polevil v ostražitosti, ten kluk…

Se směje?

Diogo se posadil, zvedl vlastní zbraň a pokropil salvou postranní chodbu. Nejistě se postavil na nohy, pak zavýskl jako dítě, které právě slezlo z kolotoče nebo autodráhy. Od klíční kosti se mu až nahoru přes pravou stranu hledí táhl široký pruh bílé mazlavé hmoty. Za ní se Diogo křenil. Miller potřásl hlavou.

„Proč ksakru používají střely na zvládání davu?“ zamumlal zčásti pro sebe, zčásti k chlapci. „Copak si myslí, že tohle je nějaké vzbouření?“

„Útočné skupiny,“ řekl mu Fred do ucha, „připravit. Vyrážíme za pět. Čtyři, tři, dva. Útok!“

Nevíme, do čeho tu jdeme, myslel si Miller, když se připojil k běhu chodbou a hnal se ke konečnému cíli útoku. Široká rampa vedla k soustavě nárazuvzdorných dveří, potažených dýhou se vzorem dřeva. Za nimi cosi vybuchlo, ale Miller držel hlavu skloněnou a neohlížel se. Tlak těl v chatrné výstroji sílil, Miller zakopl o cosi měkkého. Tělo v uniformě Protogenu.

„Nechte nám trochu místa!“ vykřikla žena vpředu. Miller se k ní prodral hloučkem vojáků SVP pomocí ramene a lokte. Když k ní dorazil, žena už zase pokřikovala.

„Co se děje?“ zavolal na ni.

„Nemůžu tu bestii proříznout, když se mi tyhle čuráci tlačí na záda.“ Zvedla řezák, už doběla rozžhavený. Miller přikývl a přehodil si zbraň přes rameno. Chytil dva nejbližší chlapy za paže, zatřásl s nimi, až upoutal jejich pozornost, pak se zahákl lokty za jejich.

„Musíme dát technikům prostor,“ vysvětlil jim a společně vykročili naproti vlastním a zatlačovali je zpátky. Kolik bitev v dějinách ztroskotalo na podobných chvilkách? uvažoval. Vítězství na dosah, dokud o sebe spojené síly nezačaly zakopávat navzájem. Hořák za ním vzplanul, žár mu dolehl na záda jako silná ruka, cítil to i ve zbroji.

Na kraji davu bublaly a sípaly automatické zbraně.

„Jak to tam vzadu vypadá?“ zavolal přes rameno.

Žena se neozývala. Zdálo se, jako by uplynuly celé hodiny, přestože to nemohlo být víc než pět minut. Ve vzduchu se vznášel opar rozžhaveného kovu a plastu.

Svařovací hořák se s prásknutím vypnul. Miller otočil hlavu a přes rameno zahlédl, jak se přepážka propadá a posunuje. Technička vložila do mezery mezi desky nástroj tenký jako karta, aktivovala ho a ustoupila. Stanice kolem nich zasténala, jak se kov prohýbal novými tlaky a přesouval se. Přepážka se otevřela.

„Jdeme!“ vykřikl Miller, sehnul hlavu a proběhl novým otvorem, pak po rampě pokryté kobercem a do operačního centra. Tucet mužů a žen vzhlédlo od svých stanic, oči rozšířené strachem.

„Jste zatčeni!“ křikl. Vojáci SVP se rojili kolem něj. „Nebo vlastně ne, ale… Ksakru. Zvedněte ruce nad hlavu a odstupte od těch počítačů!“

Jeden z mužů – vysoký jako obyvatel Pásu, ale pevně stavěný jako člověk z plné gravitace – vzdychl. Měl na sobě kvalitní oblek ze lnu a surového hedvábí, bez nežádoucích skladů, což vypovídalo o počítačovém tvarování.

„Udělejte, co říkají,“ vybídl ostatní. Mluvil naštvaně, nikoli vyděšeně.

Miller přivřel oči.

„Pan Dresden?“

Muž v obleku povytáhl pečlivě upravené obočí, zaváhal, pak přikývl.

„Vás jsem hledal,“ řekl Miller.

Fred vstoupil do řídicího střediska, jako by tu byl doma. Ve vzpřímeném držení ramen a změněném sklonu šíje se ztratil hlavní inženýr stanice Tycho a jeho místo zaujal generál. Rozhlédl se kolem, zaznamenávaje letmým pohledem každou podrobnost, pak pokynul jednomu ze starších techniků SVP.

„Všechno pod kontrolou, pane,“ hlásil technik. „Stanice je vaše.“

Miller ještě nikdy nebyl svědkem chvíle něčího rozhřešení. Byla to vzácná věc, a tak naprosto soukromá, až duchovní. Před desetiletími tento muž, tehdy mladší, zdatnější a ne tak prošedivělý, obsadil vesmírnou stanici a brodil se přitom v krvi a smrti lidí z Pásu. Teď Miller viděl stěží patrné uvolnění jeho čelistí a rozšíření hrudníku naznačující, že toho břemene byl zbaven. Možná nebylo úplně pryč, ale skoro. Většině lidí se nic podobného nepodaří za celý život.

Uvažoval, jaké by to bylo pro něj, kdyby dostal tu příležitost.

„Millere?“ oslovil ho Fred. „Slyšel jsem, že máte někoho, s kým bychom si chtěli promluvit.“

Dresden se zvedl ze židle, nevšímaje si pistolí a samopalů, jako by se ho netýkaly.

„Plukovníku Johnsone,“ pozdravil. „Mohlo mě napadnout, že za tím bude muž vaší úrovně. Jmenuji se Dresden.“

Podal Fredovi matově černou navštívenku. Fred si ji bezděčným pohybem vzal, ale nepodíval se na ni.

„Vy jste za tohle zodpovědný?“

Dresden mu věnoval mrazivý úsměv a rozhlédl se, než odpověděl.

„Řekl bych, že to vy jste zodpovědný, alespoň za část,“ prohlásil. „Právě jste pozabíjel spoustu lidí, kteří jen dělali svou práci. Ale snad bychom mohli nechat moralizování a přejít k věci?“

Fredův úsměv se rozšířil až do očí.

„A co přesně by to mělo být?“

„Vyjednávání podmínek,“ opáčil Dresden. „Jste zkušený člověk. Jistě chápete, že vás toto vítězství staví do neudržitelné pozice. Protogen je jedna z nejmocnějších pozemských korporací. SVP napadl jeho stanici, a čím déle se budete pokoušet ji držet, tím horší budou následky.“

„Skutečně?“

„Ovšem.“ Dresden odmávl Fredův tón nedbalým gestem. Miller zavrtěl hlavou. Ten člověk doopravdy nechápal, oč tu jde. „Máte svá rukojmí. Nuže, my můžeme vyčkat, až Země pošle pár tuctů válečných lodí, a pak vyjednávat pod namířenými hlavněmi, nebo to můžeme vyřešit na místě.“

„Vy se mě zřejmě ptáte, kolik peněz chci za to, že vezmu své lidi a odejdeme odtud,“ řekl pomalu Fred.

„Pokud vám jde o peníze,“ pokrčil rameny Dresden. „Nebo zbraně. Změnu zákonů. Dodávky léků. Cokoli, co potřebujete k pokračování své malé války a ukončení téhle akce.“

„Vím, co jste provedl na Erotu,“ pravil tiše Fred.

Dresden se uchechtl. Z toho zvuku Millerovi naskočila husí kůže.

„Pane Johnsone,“ řekl Dresden. „Nikdo neví, co jsme provedli na Erotu. A každou minutu, kterou vyplýtvám na tyhle vaše hry, bych mohl efektivněji využít jinde. Mohu vám odpřisáhnout: právě teď máte nejvýhodnější pozici pro smlouvání. Nemáte sebemenší důvod to protahovat.“

„A vy nabízíte?“

Dresden rozhodil rukama. „Cokoli, co si přejete, a k tomu amnestii. Pokud odtud odejdete a necháte nás pokračovat v práci. Pak zvítězíme všichni.“

Fred se zasmál. Byl to neveselý smích.

„Dovolte, abych si to ujasnil,“ řekl. „Dáte mi všechna království Země, když se vám pokloním a budu vás uctívat?“

Dresden naklonil hlavu. „Té narážce nerozumím.“

Kapitola čtyřicátá první: Holden

Rosinante zakotvila v přístavu stanice Thoth s posledním vzdechem manévrovacích trysek. Holden cítil, jak kotevní svorky doku s tupým zaduněním sevřely trup, pak se vrátila gravitace o jedné třetině gé. Blízká detonace plazmové hlavice utrhla vnější kryt přechodové komory a zaplavila ji přehřátým plynem, takže ji vlastně zatavila. To znamenalo, že budou muset používat nákladovou komoru na zádi a přejít volným prostorem do stanice.

To nevadilo, pořád byli ve skafandrech. Rosi teď měla víc děr, než aby si s tím rozvod vzduchu poradil, a o lodní zásobu kyslíku je připravila tatáž exploze, která zničila přechodovou komoru.

Alex seskočil z kokpitu, tvář skrytou v přilbě, břicho ale nezaměnitelné i ve skafandru. Naomi uzamkla svou stanici a povypínala všechny lodní systémy, pak se připojila k Alexovi a všichni tři slezli po žebříku k zádi. Amos už tam čekal, připínal si ke skafandru EVA soupravu a plnil ji stlačeným dusíkem z nádrže. Ujistil Holdena, že výstupní manévrovací souprava vyvine dostatečnou sílu, aby překonala rotaci stanice a dostala je zpátky k přechodové komoře.

Nikdo nemluvil. Holden očekával vtipkování. Očekával, že on sám bude mít chuť vtipkovat. Ale poničená Rosi jako by si říkala o mlčení. Možná o úctu.

Holden se opřel o přepážku nákladového prostoru a zavřel oči. Jediné zvuky, které slyšel, byly sykot vzduchu v přilbě a statický šum interkomu. Nic necítil, protože zlomený nos měl ucpaný, v ústech mu utkvěla měďnatá chuť. Ale i tak se neubránil úsměvu.

Zvítězili. Vletěli rovnou na Protogen, zlikvidovali všechno, co na ně ti odporní bastardi vypustili, a dali jim do nosu. Ještě teď lidé z SVP dobývají zbytek stanice a střílejí všechny, kdo měli podíl na zničení Erotu.

Holden se rozhodl, že je v pořádku, když kvůli tomu necítí žádné výčitky. Morální složitost situace překročila jeho schopnost zpracování, a tak se jen uvolnil a vychutnával teplou záři vítězství.

Interkom zacvrlikal a Amos řekl: „Jsme připraveni.“

Holden přikývl, vzpomněl si, že je pořád ve skafandru, a hlasitě pronesl: „Dobře. Připojte se.“

On, Alex a Naomi vytáhli ze svých obleků příslušný popruh a zacvakli jej Amosovi k pasu. Amos spustil cyklus nákladní komory a na obláčcích plynu vyplul ven. Rotace stanice je okamžitě vytrhla z lodi, ale Amos se rychle přizpůsobil a zamířil se všemi zpět k nouzové přechodové komoře stanice.

Když obeplouvali Rosi, prohlížel Holden její trup a pokoušel se udělat si v duchu seznam nutných oprav. Na přídi i zádi viděl tucet děr odpovídajících těm, které byly uvnitř po celé délce. Střely z Gaussova děla, které na ně vypálila stíhačka, patrně při průletu lodí ani nezpomalily. Posádka měla prostě štěstí, že žádná z nich nezasáhla reaktor a neudělala díru i do něj.

Falešná nástavba, díky níž loď připomínala náklaďák se stlačeným plynem, utrpěla také pořádnou promáčklinu. Holden věděl, že stejně ošklivé zranění bude i na obrněném vnějším trupu pod ní. Poškození nedosáhlo k vnitřní vrstvě trupu, jinak by se loď rozpadla.

Když vzal v úvahu zničenou vstupní komoru, úplnou ztrátu kyslíkových nádrží a recyklačního systému, odhadoval opravu na milióny dolarů a týdny v suchém doku, za předpokladu, že se vůbec do nějakého dostanou.

Třeba je Molinari vezme do vleku.

Amos třikrát zablikal žlutými varovnými světly EVA soupravy a nouzový vstup stanice se otevřel. Vtáhl je dovnitř, kde čekali čtyři muži z Pásu v bojové výstroji.

Jakmile komora dokončila cyklus, sundal si Holden přilbu a sáhl si na nos. Připadalo mu, že se zvětšil na dvojnásobek, a bolestivě mu v něm tepalo.

Naomi se natáhla a přidržela mu obličej, palci se ho překvapivě jemně dotýkala po obou stranách nosu. Otočila mu hlavou ze strany na stranu, prozkoumala jeho zranění a pustila ho.

„Bez chirurgického zásahu ti zůstane nakřivo,“ řekla. „Ale beztak jsi byl až moc hezký. Tohle dodá tvému obličeji charakter.“

Holden ucítil, jak se začíná usmívat, ale než mohl odpovědět, promluvil jeden z mužů z SVP.

„Koukali jsme na tu bitvu, brácho. Fakt jste je parádně nakopali.“

„Díky,“ odvětil Alex. „Jak to šlo tady?“

Voják s největším počtem hvězd na odznaku SVP odpověděl: „Míň odporu, než jsme čekali, ale hoši z Protogenské bezpečnosti bojovali o každou stopu území. Dokonce na nás doráželi i místní vědátoři. Museli jsme jich pár zastřelit.“ Ukázal na vnitřní dveře komory.

„Fred míří do řídicího centra. Chce vás tam taky, a fofrem.“

„Veďte nás,“ pokusil se vyslovit Holden, ale místo toho zahuhňal beďte dás.

„Co vaše noha, kapitáne?“ zeptal se Amos, když pochodovali staniční chodbou. Holden si uvědomil, že dočista zapomněl na střelnou ránu v lýtku, po které trochu kulhal.

„Nebolí, ale moc se neohýbá,“ odpověděl. „A tvoje?“

Amos se zašklebil a koukl dolů na vlastní nohu, na kterou také kulhal po zlomenině ještě z Donnageru.

„Žádná hrůza,“ mínil. „Ty, co tě nezabijou, se nepočítají.“

Holden už chtěl něco odpovědět, ale zarazil se, když celá jejich skupina zahnula za roh a octla se na jatkách. Zjevně se ubírali stejnou cestou jako útočný oddíl, protože podlahu chodby pokrývala těla, stěny provrtaly kulky a sežehly paprsky. Ke své úlevě tu Holden viděl mnohem víc mrtvých v uniformách Protogenu než v oblecích SVP. Ale i těch bylo na zemi dost, aby se mu z toho pohledu stáhl žaludek. Když překračoval muže v laboratorním plášti, musel se ovládnout, aby si neodplivl. Ti chlapi z bezpečnosti možná jen udělali chybu, když se nechali najmout k práci pro špatnou společnost, ale vědci z této stanice zabili jeden a půl miliónu lidí, jen aby zjistili, co se stane. Pro něj nemohli být dost mrtví.

Něco ho upoutalo, zastavil se. Vedle mrtvého vědce leželo něco jako kuchyňský nůž.

„No tohle,“ hlesl Holden. „Snad na vás nešel tady s tímhle?“

„Šílený, co?“ uchechtl se voják z jejich doprovodu. „O noži v přestřelce už jsem sice slyšel, ale stejně…“

„Operační středisko je před námi,“ připomněl mu jeho nadřízený. „Generál čeká.“

Holden vstoupil do řídicího centra a spatřil Freda, Millera a skupinu SVP vojáků, a k tomu jednoho cizince v luxusním obleku. Řada techniků a personálu stanice v protogenských stejnokrojích už měla na rukou pouta a vítězové je odváděli pryč. Místnost byla od podlahy do stropu plná monitorů, na některých rolovaly textové údaje tak rychle, že se nedaly přečíst.

„Dovolte, abych si to ujasnil,“ říkal právě Fred. „Dáte mi všechna království Země, když se vám pokloním a budu vás uctívat?“

„Té narážce nerozumím,“ na to neznámý.

Ať už se chystali pokračovat v dialogu jakkoli, přerušil je Miller, který postřehl Holdena a poklepal Fredovi na rameno. Holden by přísahal, že mu detektiv věnoval vřelý úsměv, i když na jeho zasmušilém obličeji se to dalo stěží poznat.

„Jime,“ zavolal Fred a pokynem ho pozval k sobě. Četl si matově černou navštívenku. „Seznam se s Antonym Dresdenem, výkonným viceprezidentem bio výzkumu Protogenu a tvůrcem projektu Eros.“

Ten blboun v obleku doopravdy napřáhl ruku jako k potřesení. Holden ji ignoroval.

„Frede,“ řekl. „Ztráty na životech?“

„Neuvěřitelně nízké.“

„Půlka jejich ostrahy měla nesmrtící zbraně,“ vysvětlil Miller. „Proti demonstrantům. Lepkavé střely a tak podobně.“

Holden přikývl, vzápětí zavrtěl hlavou a zamračil se.

„Viděl jsem v chodbě spoustu jejich mrtvých. Proč tolik mužů, když jim pak dali zbraně, které opravdový útok nezastaví?“

„Dobrá otázka,“ souhlasil Miller.

Dresden se uchechtl.

„Tohle jsem měl na mysli, pane Johnsone.“ Otočil se k Holdenovi. „Jim? Nu, tedy Jime. Skutečnost, že nerozumíte potřebám zdejší bezpečnosti, mi říká, že nemáte ponětí, do čeho jste se zapletl. A myslím, že to víte stejně dobře jako já. Jak už jsem říkal tady Fredovi…“

„Antony, držte laskavě hubu,“ přerušil ho Holden. Náhlý nával vzteku ho zaskočil. Dresden se zatvářil zklamaně.

Ten hajzl neměl sebemenší právo cítit se spokojeně. Bohorovně. Holden si přál, aby byl vyděšený, aby prosil o život, ne aby se jim s tím svým kultivovaným přízvukem poškleboval.

„Amosi, jestli na mě ještě jednou promluví bez vyzvání, přeraž mu čelist.“

„S potěšením, kapitáne.“ Amos udělal krok kupředu.

Dresden se nad tou pohrůžkou s rukama jako lopaty ušklíbl, nicméně nechal pusu zavřenou.

„Co všechno víme?“ obrátil se Holden s otázkou na Freda.

„Víme, že sem přicházejí data z Erota, a víme, že tenhle hajzl to má na povel. Až to tady rozebereme, budeme o něco chytřejší.“

Holden se znovu otočil k Dresdenovi, zhodnotil jeho aristokraticky evropský vzhled, postavu pěstěnou v posilovně, nákladný účes. I teď, přestože byl obklopen muži se zbraněmi, se mu dařilo vypadat, jako by všemu velel. Holden si dokázal představit, jak se dívá na hodinky a uvažuje, o kolik času ho ještě připraví tahle banda nájezdníků.

„Chci se ho na něco zeptat,“ ozval se Holden.

Fred kývl. „Zasloužil sis to.“

„Proč?“ zeptal se Holden. „Chci vědět proč.“

Dresdenův úsměv působil téměř soucitně. Zasunul ruce do kapes tak ležérně, jako by si někde v baru vykládal o sportu.

„Proč, to je velká otázka,“ pravil. „Protože to tak Bůh chtěl? Snad byste mi to mohl trochu zúžit.“

„Proč Eros?“

„No, Jime…“

„Můžete mě oslovovat kapitáne Holdene. To já našel vaši ztracenou loď, takže jsem viděl video z Phoebe. Vím, co je to protomolekula.“

„Vskutku?“ Dresdenův úsměv se stal o stupeň upřímnějším. „Musím vám poděkovat, že jste nám dovezl původce na Eros. Ztráta Anubise nás mohla o celé měsíce zdržet. Najít infikované tělo přímo na stanici, to byl dar z nebes.“

Já to věděl. Já to kurva věděl, pomyslel si Holden. Nahlas jen opakoval: „Proč?“

„Víte, co je tím původcem,“ řekl Dresden a poprvé od chvíle, kdy Holden vstoupil, se zdál poněkud v rozpacích. „Nevím, co víc bych vám mohl říct. Jde o nejdůležitější věc, která se lidské rase přihodila. Je to současně důkaz, že nejsme ve vesmíru sami, a vstupenka, jež nám umožní osvobodit se od omezení, která nás poutají k malým bublinám kamení a vzduchu.“

„Neodpověděl jste mi.“ Holdena rozčilovalo, že kvůli zlomenému nosu zní jeho hlas poněkud komicky, když by chtěl mluvit výhrůžné. „Chci vědět, proč jste zabili jeden a půl miliónu lidí.“

Fred si odkašlal, ale nepřerušoval ho. Dresden pohlédl z Holdena na plukovníka a zase zpátky.

„Ale já přece odpověděl, kapitáne. Jeden a půl miliónu lidí, to je směšné množství. My pracujeme s většími počty.“ Dresden se přesunul k židli, sedl si a lehce si podkasal kalhoty, než si přehodil nohu přes nohu, aby si nevytahal látku na kolenou. „Víte něco o Čingischánovi?“

„Cože?“ vyhrkli Holden a Fred současně. Miller na Dresdena jen upíral nečitelný pohled a poklepával si hlavní pistole o stehno.

„Čingischán. Někteří historici tvrdí, že během svých tažení povraždil nebo vyhnal čtvrtinu obyvatelstva Země,“ poučil je Dresden. „Snažil se o vytvoření obrovské říše, ta se však začala rozpadat hned po jeho smrti. Při dnešních poměrech by to znamenalo zabít téměř deset miliard lidí, aby to ovlivnilo jedno pokolení. Jeden a půl generace. Eros nedosahuje ani velikosti statistické chyby.“

„Vám na tom opravdu nesejde,“ promluvil Fred tiše.

„Na rozdíl od Čingischána nechceme vytvořit říši s tak krátkým trváním. Vím, co si myslíte. Že se vychloubáme. Přeceňujeme svůj význam. Že se chceme chopit moci.“

„A nechcete snad?“ zeptal se Holden.

„Ovšemže chceme,“ prohlásil Dresden řezavým hlasem. „Ale vy uvažujete přízemně. Vybudovat největší říši lidstva je jako stavět největší mraveniště světa. Zanedbatelné. Ve vesmíru existuje civilizace, která vytvořila protomolekulu a hodila ji na nás už před dvěma miliardami let. Už tehdy byli bohy. Čím se asi stali od té doby? Za dvě miliardy let rozvoje?“

Holden jeho projevu naslouchal s rostoucí hrůzou. Tuhle řeč už určitě pronášel někdy dřív. Možná mnohokrát. A fungovalo to. Přesvědčil mocné lidi. Proto měl Protogen stealth technologii u lodí z pozemských loděnic a podle všeho neomezené tajné zdroje.

„Musíme toho strašně mnoho dohnat, pánové,“ prohlásil Dresden. „Naštěstí však máme k dispozici nástroj našeho nepřítele.“

„Dohnat?“ ozval se voják po Holdenově levici. Dresden přikývl a usmál se na něj.

„Protomolekula dokáže změnit hostitelský organismus na molekulární úrovni; dokáže tu změnu provést v běhu. Nejen DNA, ale jakýkoli stabilní replikátor. Je to však pouhý stroj. Nemyslí. Jedná podle instrukcí. Jestliže se naučíme, jak změnit jeho naprogramování, potom se my sami staneme autory změny.“

Holden ho přerušil. „Pokud měla tahle věc za úkol vyhladit život na Zemi a nahradit ho něčím, co si její tvůrci přáli, tak proč ji volně vypouštět?“

„Výborná otázka.“ Dresden zvedl prst jako přednášející profesor. „Protomolekulu nám nedodali s návodem k použití. Vlastně jsme až dosud nikdy neměli možnost sledovat, jak uskutečňuje svůj program. Molekula vyžaduje dostatečnou hmotu, než získá patřičnou výpočetní kapacitu, aby mohla splnit své úkoly. Ať už jsou jakékoli.“

Dresden ukázal na obrazovky pokryté daty.

„Máme v úmyslu pozorovat ji při práci. Sledovat její záměry. Jak při jejich realizaci postupuje. A doufat, že se přitom naučíme tento program modifikovat.“

„Mohli jste to zkoušet na kádince baktérií,“ namítl Holden.

„Mě nezajímá přetváření baktérií,“ opáčil Dresden.

„Jste zkurvenej cvok.“ Amos udělal další krok k Dresdenovi. Holden mohutnému mechanikovi položil ruku na rameno.

„Takže,“ pokračoval Holden, „zjistíte, jak ten parazit funguje, a co pak?“

„Pak? Všechno! Představte si lidi, kteří pracují venku mimo loď bez ochranných obleků. Lidi schopné prospat stovky let na kolonizátorské lodi ke hvězdám. Lidi nespoutané milióny let evoluce, které je odsuzují k tlaku jedné atmosféry za gravitace jednoho gé, a dělají z nich otroky kyslíku a vody. Sami rozhodneme, čím chceme být, a podle toho se naprogramujeme. To nám dá protomolekula.“

Dresden se během svého projevu vztyčil a tvář mu zářila prorockým zanícením.

„To, co tu děláme, je nejlepší a jediná naděje na přežití lidstva. Až se vydáme do vesmíru, budeme čelit bohům.“

„A když se tam nevydáme?“ zeptal se Fred. Znělo to zamyšleně.

„Už jednou na nás vypálili zbraň posledního soudu,“ pravil Dresden.

V místnosti na chvíli zavládlo ticho. Holden cítil, jak se jeho jistota rozplývá. Na Dresdenově argumentaci nenáviděl úplně všechno, ale nedokázal v ní najít skulinu. Cítil v kostech, že je na ní něco naprosto špatně, nenacházel však potřebná slova.

Naomin hlas ho vytrhl ze zamyšlení.

„A přesvědčilo je to?“ řekla.

„Promiňte?“ nechápal Dresden.

„Ty vědce. Techniky, laboranty. Všechny, které jste potřeboval k realizaci svého projektu. Ty, kteří to museli doopravdy provést. Museli se dívat na záběry umírajících na Erotu. Museli vymyslet ty radioaktivní komory smrti. Pokud se vám tedy nepodařilo najmout všechny sériové vrahy ve sluneční soustavě a protáhnout je postgraduálním programem, jak jste to provedl?“

„Modifikovali jsme členy našeho vědeckého týmu, abychom odstranili jejich etické zábrany.“

Holdenovi v mysli zapadlo pár dílků do skládačky.

„Sociopati,“ řekl. „Vy jste z nich udělal sociopaty.“

„Vysoce funkční sociopaty,“ přisvědčil Dresden. Zdálo se, že ho těší všechno tohle objasňovat. „A nanejvýš zvídavé. Dokud jsme jim dodávali dostatek zajímavých problémů k řešení a neomezené prostředky, byli poměrně spokojení.“

„A najali jste početnou ochranku se zbraněmi proti demonstrantům pro případ, že by nebyli,“ doplnil Fred.

„Ano, občas došlo k nějakým nežádoucím událostem.“ Dresden se rozhlédl, na čele se mu objevil mráček. „Já vím. Připadá vám to nestvůrné, ale já zachraňuju lidskou rasu. Dávám lidstvu hvězdy. Nesouhlasíte? Dobře. Na něco se vás zeptám. Můžete zachránit Eros? Právě teď.“

„Ne,“ odpověděl Fred. „Ale můžeme…“

„Promrhat naše výsledky,“ štěkl Dresden. „Můžete způsobit, že všichni ti muži, ženy a děti na Erotu zahynuli zbytečně.“

V místnosti se opět rozhostilo ticho. Fred se chmuřil, ruce založené. Holden rozuměl boji, který se odehrával v jeho mysli. Všechno, co Dresden řekl, bylo odpudivé a strašidelné a znělo to až příliš pravdivě.

„Nebo,“ pokračoval Dresden, „se můžeme dohodnout na ceně, vy si půjdete svou cestou a já…“

„Dobře. To stačilo.“ Miller promluvil poprvé od chvíle, kdy Dresden spustil svou motivační tirádu. Holden na detektiva vrhl pohled. Millerův neurčitý výraz se změnil v kamenný. Už si nepoklepával hlavní pistole o stehno.

Ach, sakra!

Kapitola čtyřicátá druhá: Miller

Dresden nic nepostřehl. Ani když Miller zvedl pistoli, jeho oči nezaznamenaly hrozbu. Viděl pouze Millera s nějakým předmětem v ruce, což byla náhodou pistole. Pes by poznal, že se má bát, ale Dresden nikoli.

„Millere!“ vykřikl Holden z velké dálky. „Ne!“

Stisknout spoušť bylo snadné. Jemné cvaknutí, úder kovu do dlaně v rukavici, a ještě dvakrát. Dresdenova hlava sebou škubla dozadu a rudě vykvetla. Krev potřísnila velkou obrazovku, zakryla proud dat. Miller přistoupil blíž a vypálil ještě dvakrát do Dresdenovy hrudi, chvíli váhal, pak pistoli vrátil do pouzdra.

V místnosti znovu nastalo ticho. Vojáci z SVP se dívali jeden na druhého nebo na Millera. I po čerstvé zkušenosti z útoku je nečekané násilí zaskočilo. Naomi s Amosem upírali zrak na Holdena a kapitán civěl na mrtvolu. Holdenova potlučená tvář se změnila v masku vyjadřující zuřivost, hněv, dokonce zoufalství. Miller mu rozuměl. Pro Holdena ještě pořád nebylo běžné udělat to, co se samo nabízelo. Bývaly doby, kdy to nebylo samozřejmé ani pro Millera.

Jedině Fred sebou neškubl ani nevypadal nervózně. Plukovník se neusmál ani nezamračil, neodvrátil se.

„Co to ksakru bylo?“ vyhrkl Holden s nosem ucpaným krví. „Tys ho chladnokrevně odstřelil!“

„No jo,“ přitakal Miller.

Holden potřásl hlavou. „Co takhle soud? Co spravedlnost? Ty ses prostě rozhodl, a tak to bude?“

„Jsem policajt.“ Millera samotného udivil vlastní omluvný tón.

„Jsi vůbec ještě člověk?“

„Tak fajn, pánové!“ zaduněl do ticha Fredův hlas. „Představení skončilo. Vraťme se k práci. Chci tady dešifrovače. Máme nějaké vězně, musíme rozebrat stanici a zajatce evakuovat.“

Holden bloudil pohledem od Freda k Millerovi a umírajícímu Dresdenovi. Čelisti měl hněvivě sevřené.

„Hele, Millere,“ promluvil.

„Jo?“ zareagoval Miller mírně. Věděl, co teď přijde.

„Najdi si odvoz,“ řekl mu kapitán Rosinanty, otočil se a opustil místnost, jeho posádka za ním. Miller se díval, jak odcházejí. Na srdce mu jemně klepala lítost, ale s tím se nedalo nic dělat. Rozbitá přepážka jako by je spolkla. Miller se obrátil k Fredovi.

„Můžu si vás stopnout?“

„Nosíte naše barvy,“ řekl Fred. „Dovezeme vás na Tycho.“

„Cením si toho,“ kývl Miller. O chvilku později dodal: „Víte přece, že někdo to udělat musel.“

Fred neodpověděl. Nebylo co dodat.

Stanice Thoth byla poškozená, ale nikoli mrtvá. Zvěst o osazenstvu složeném ze sociopatů se rychle rozšířila a lidé z SVP si varování vzali k srdci. Fáze obsazování a kontroly trvala čtyřicet hodin místo obvyklých dvaceti, které by zabrala s běžnými zajatci. S lidmi. Miller dělal, co bylo v jeho silách, aby vězně zajistil.

Hoši z SVP se sice snažili, ale většina z nich neměla sebemenší zkušenosti v zacházení se zadrženými. Nevěděli, jak pachateli efektivně spoutat zápěstí a lokty, aby nemohl dostat ruce před sebe a uškrtit věznitele. Neuměli zajaté znehybnit provazem, uvázaným kolem krku, tak, aby se zadržený náhodou ani záměrně neudusil. Polovina z nich ani neuměla zajatce složit k zemi. Miller tohle všechno znal důvěrně, jako hru, kterou hrál od dětství. Během pěti hodin objevil dvacet ukrytých čepelí jenom u vědeckých týmů. Ani na to nemusel moc myslet.

Dorazila druhá vlna transportních lodí: osobáky, které vypadaly, jako by na ně stačilo plivnout, a v tu ránu vypustí všechen vzduch do vakua, tahače sběrných surovin, které okamžitě začaly rozebírat kryt a konstrukci stanice, zásobovací lodi, jež se pustily do balení a nakládání drahého vybavení a plenění skladů léků a potravin. Než zpráva o napadení stanice dorazí na Zemi, bude už rozebraná až na kostru a její osazenstvo ukryto v neoficiálních věznicích po celém Pásu.

Protogen se přirozeně vše dozví dříve. Korporace má předsunutá stanoviště mnohem blíž, než jsou vnitřní planety. Objevily se odhady času do protiútoku a kalkulace možného zisku. Matematika pirátství a války. Miller ji ovládal, ale nenechával se tím zneklidňovat. Tahle rozhodnutí náležela Fredovi a jeho diplomatům. Miller už na jeden den projevil iniciativy až až.

Posthumánní. Ten výraz se objevoval v médiích každých pět či šest let, a pokaždé znamenal něco jiného. Hormon pro neurální novotvorbu? Posthumánní. Sexuální roboti se zabudovanou pseudointeligencí? Posthumánní. Samostatně se organizující sítě? Posthumánní. Bylo to slovo z reklam, bezduché a prázdné. Vždycky ho považoval za berličku pro lidi s omezenou představivostí, kteří nemají ponětí, čeho všeho je člověk schopen.

Teď, když odváděl tucet zajatců v uniformách Protogenu na transportní loď, mířící bůhvíkam, nabývalo to slovo nového významu.

Jsi vůbec ještě člověk?

Výraz posthumánní doslova označuje to, čím se staneš, když už nejsi člověkem. Bez ohledu na protomolekulu, Protogen, Dresdena a jeho mengelovské a čingischánovské fantazírování, Millera napadalo, že on sám možná byl celou dobu napřed. Možná už byl posthumánní celá léta.

O čtyřicet hodin později byl čas vypadnout. Lidé z SVP stanici očesali až na kostru a teď museli zmizet, než sem někdo dorazí s pomstou v srdci. Miller poloseděl v protinárazovém lehátku, v krvi mu koloval zbytkový amfetamin a jeho mysl se chvílemi propadala do psychózy z vyčerpání. Přetížení za letu na něj působilo jako polštář, přitisknutý na obličej. Nejasně si uvědomoval, že pláče. Nic to neznamenalo.

V mlze jeho vzpomínek Dresden znovu hovořil, chrlil ze sebe lži a sliby, polopravdy a šílené vize. Miller viděl jeho slova jako tmavý kouř, jenž splýval v pokroucená černá vlákna protomolekuly. Vlákna se natahovala k Holdenovi, Amosovi, Naomi. Pokoušel se najít svou pistoli, zastavit to, udělat, co se samo nabízelo. Probudil ho vlastní zoufalý výkřik, a pak si vybavil, že už zvítězil.

Julie seděla vedle něj, její chladivá ruka mu spočívala na čele. Její úsměv byl mírný, chápavý. Odpouštějící.

Spi, řekla mu a jeho vědomí se propadlo do hluboké temnoty.

„Hele, dědousi,“ řekl Diogo, „fofrem vylez, jo?“

Nastalo Millerovo desáté ráno na Tychonu, po sedmé noci v Diogově bytě o velikosti skříně. Podle chlapcova hlasu usoudil, že by mohla být i poslední. Ryba a host začínají zapáchat po třech dnech. Skulil se z úzkého lůžka, prohrábl si vlasy prsty a přikývl. Diogo se svlékl a bez dalších řečí zalezl do postele. Byl z něj cítit alkohol a laciná marihuana z kádí.

Podle Millerova terminálu druhá směna skončila před dvěma hodinami, třetí směna spěla k ránu. Sbalil si věci do tašky, zhasl světlo nad Diogem, který už chrápal, a plahočil se do veřejných sprch, kde utratí něco ze zbývajících peněz, aby nevypadal jako bezdomovec.

Při návratu na stanici Tycho ho čekalo příjemné překvapení v podobě zvýšení sumy na účtu. SVP, jmenovitě Fred Johnson, mu zaplatil za čas na Thothu. Nežádal o to a nějaká část jeho mysli měla chuť peníze vrátit. Kdyby tu možnost měl, udělal by to. Jelikož neměl na vybranou, mohl se jen snažit vystačit s tím co nejdéle a ocenit tu ironii. Octl se na stejné výplatní listině s kapitánkou Shaddidovou.

První dny na Tychonu Miller pořád čekal, že se ve zprávách dozví o útoku na stanici Thoth. Pozemská korporace ztratila výzkumnou stanici. Útok šílených oddílů Pásu, něco takového. Měl si už dávno hledat práci a bydlení, které by nespadalo pod charitu. Měl to v úmyslu. Ale hodiny jako by se rozplývaly, když vysedával v barech a sledoval televizi – pokaždé jen ještě pár minut.

Marťanskou flotilu postihla série nepříjemných útoků ze strany Pásu. Půl tuny superurychleného štěrku přimělo dvě z jejich bitevních lodí změnit kurz. Zpomalené dobývání vody v Saturnových prstencích znamenalo buď ilegální stávku, což by byla zrada, nebo přirozený důsledek posílených bezpečnostních opatření. Dvě operace společností se sídlem na Zemi utrpěly po útoku Marsu nebo SVP. Čtyři stovky lidí zahynuly. Blokáda Marsu ze strany Země vstupovala do třetího měsíce. Koalice vědců specialistů na terraformaci vykřikovala, že dochází k ohrožení postupně navazujících procesů, a zatímco do roka do dvou může být po válce, ztráta dodávek může terraformaci o celé generace zpozdit. Kdekdo obviňoval kdekoho za Eros. Stanice Thoth jako by vůbec neexistovala.

Jenomže ona existovala.

Převážná část marťanského loďstva se stále zdržovala v oblasti vnějších planet, nicméně obležení Pozemšťany bylo křehké. Čas se krátil. Buďto se Marťané vrátí domů a pokusí se čelit o něco starší, o trochu pomalejší, ale početnější pozemské flotile, nebo se vrhnou přímo na planetu. Země zůstávala jediným zdrojem věcí, které se nedaly vypěstovat nikde jinde, ale kdyby se našel někdo zfetovaný nebo patřičně sebejistý či zoufalý, netrvalo by dlouho a do gravitační studně by začalo padat kamení.

Tohle všechno představovalo pouhé odvedení pozornosti.

Miller kdysi slyšel starý vtip, už si nevzpomínal kde. Dívka na otcově pohřbu potká opravdu hezkého hocha. Povídají si, padnou si do oka, ale on odejde dřív, než si stačí říct o jeho telefon. Dívka neví, jak ho najít.

Tak o týden později zabije matku.

Velký smích. Tohle byla logika Protogenu, Dresdena, Thothu. Tady máme problém, řekli si, a tady je řešení. Že je utopeno v krvi nevinných obětí, to pro ně představovalo něco podobně triviálního jako font, jímž budou vytištěny jejich zprávy. Odpoutali se od lidskosti. Vypnuli si v mozku příslušné shluky buněk, které činily život – kromě jejich vlastního – posvátným. Posvátným nebo cenným. Hodným záchrany. Stálo je to pouze lidské vztahy.

Zvláštní, jak povědomě to zní.

Chlapík, který vešel do baru a pozdravil ho pokývnutím, patřil k Diogovým přátelům. Dvacet let, snad nepatrně přes. Veterán ze stanice Thoth, stejně jako Miller. Nevybavoval si jméno toho kluka, ale vídal ho dost často, aby poznal, že v jeho držení těla se cosi změnilo. Působilo napjatě. Miller vypnul na terminálu zvuk a vykročil k němu.

„Ahoj,“ řekl. Chlapec prudce vzhlédl. Obličej měl také sevřený, ale záměrně se to snažil zastírat. Tohle byl přece jenom Diogův dědous. Ten, který – jak věděli všichni z Thothu – zabil největšího hajzla ve vesmíru. To Millerovi získalo pár bodů k dobru, takže se hoch usmál a pokývl k židli vedle sebe.

„Stojí to všechno za starou belu, co?“ nadhodil Miller.

„Nevíte ani půlku,“ ušklíbl se kluk. Měl úsečný přízvuk. Podle výšky vyrostl v Pásu, ale měl nějaké vzdělání. Patrně technické. Klepl na nápojový lístek a bar mu nabídl sklenici čiré tekutiny tak těkavé, že Miller prakticky viděl, jak se vypařuje. Chlapec ji do sebe hodil.

„To nepomáhá,“ poznamenal Miller.

Kluk na něj koukl. Miller pokrčil rameny.

„Pití prý pomáhá, ale není to pravda,“ vysvětlil.

„Fakt?“

„Ne. Sex někdy ano, když máš holku, která si s tebou potom povídá. Nebo střelba na terč. Někdy cvičení. Ale po alkoholu se necítíš líp. Jenom ti tolik nevadí, že se cítíš mizerně.“

Kluk se zasmál a zavrtěl hlavou. Každou chvíli se mohl začít svěřovat, tak se Miller pohodlně opřel a nechal působit ticho. Předpokládal, že hoch někoho zabil, patrně na Thothu, a že se mu to pořád vrací. Ale mladík, místo co by začal povídat, vzal Millerův terminál, vyťukal pár kódů a podal mu ho zpátky. Millerovi trvalo asi půl vteřiny, než pochopil, co má před sebou. Někomu se podařilo rozšifrovat vysílání z Erota.

Díval se na protomolekulu v akci. Viděl mrtvé tělo Julietty Andromedy Maové ve větším provedení. Jeho imaginární Julie se na okamžik objevila vedle něj. „Kdybyste si někdy kladl otázku, jestli jste udělal dobře, když jste toho chlapa zabil,“ prohlásil chlapec, „koukněte se na tohle.“

Miller si otevřel obrazový záznam. Dlouhá chodba, tak široká, že by v ní mohlo kráčet dvacet lidí vedle sebe. Podlaha vypadala vlhká a vlnila se jako hladina kanálu. Tou kaší se nemotorně prodíralo něco malého. Když si to přiblížil, rozeznal lidský trup – hrudní koš, páteř; za tím se táhlo cosi, co patrně bývala střeva a změnila se v dlouhá černá vlákna protomolekuly. A tohle se odráželo pahýlem jedné paže. Hlava chyběla. Výstup ukazoval, že obraz je doprovázen zvukem, takže ho Miller znovu zapnul. Vysoké bezduché kvílení mu připomnělo duševně nemocné děti, jak si pro sebe zpívají.

„Všude to vypadá takhle,“ řekl chlapec. „Po celé stanici se hemží… tohle neřádstvo.“

„A co to dělá?“

„Něco stavějí.“ Chlapec se otřásl. „Myslel jsem, že byste to měl vidět.“

„Jo?“ Miller upřeně zíral na obrazovku. „Co jsem ti kdy udělal?“

Kluk se zasmál. „Všichni vás mají za hrdinu, protože jste toho mizeru zastřelil,“ řekl. „Všichni si myslíme, že jsme měli zajatce z té stanice vyhodit přechodovou komorou ven.“

To jsme nejspíš měli, pomyslel si Miller, když z nich neumíme znovu udělat lidi. Přepnul na jiný kanál. Kasinové podlaží, kde byl s Holdenem, nebo jiná, velmi podobná sekce. Strop pokrývala síťová konstrukce z čehosi podobného kostem. Mezi tím klouzali černí, asi metr dlouzí slimáci. Zvuk připomínal šumění příboje na pláži, které slyšel ve filmu. Znovu přepnul. Přístav, uzavřené přepážky potažené škraloupem loděnkových spirál, které jako by se pohybovaly.

„Každý si myslí, že jste zatracenej hrdina,“ opakoval hoch, a tentokrát to znělo kousavě.

Miller zavrtěl hlavou.

„Kdeže,“ řekl. „Jenom chlap, co kdysi býval polda.“

Proč by mělo být snazší jít do boje, do útoku na nepřátelskou stanici plnou lidí a automatických systémů, odhodlaných zabít tě, než jít si promluvit s lidmi, s nimiž jsi byl celé týdny na jedné lodi?

A přesto tomu tak bylo.

Probíhala třetí směna a bar na pozorovací palubě měl ztlumené osvětlení, aby napodoboval noc. Ve vzduchu se vznášelo cosi kouřově vonícího, ale kouř to nebyl. Zvuk piána se líně potýkal s basou, mužský hlas k tomu přidával nářek v arabštině. U stolů matně zářila světla, házela měkké stíny na tváře a postavy, zvýrazňovala nohy, břicha a prsa hostů. Loděnice za okny měly napilno jako vždy. Kdyby došel až k nim, mohl by rozeznat Rosinantu, jež se stále zotavovala z utrpěných zranění. Nebyla mrtvá, a bude ještě silnější.

Amos a Naomi seděli u stolu v koutě. Po Alexovi ani stopy. Ani stopy po Holdenovi. Tím to bylo o trochu lehčí. Ne snadné, ale lepší. Vykročil k nim. Naomi ho zahlédla první a Miller z jejího výrazu vyčetl rozpaky a nepříjemný pocit, které skryla téměř stejně rychle, jako se objevily. Amos se otočil, aby viděl, na co tak zareagovala, ale koutky jeho očí a úst nenaznačily ani úsměv ani zamračení. Miller si poškrábal paži, přestože ho nesvědila.

„Ahoj,“ pozdravil. „Můžu vám koupit pití?“

Mlčení se protáhlo nepatrně déle, než mělo, pak se Naomi nuceně usmála.

„Jasně. Ale jen jednu skleničku. Máme… práci. Pro kapitána.“

„No jo,“ přidal se Amos, který lhal ještě neobratněji než Naomi, když mu došel faktický význam jejího výroku. „Ta práce. Důležitá.“

Miller si sedl, zvedl ruku, aby přivolal číšníka, a když muž pokývl, opřel si lokty o stůl. Byla to obdoba bojového podřepu, provedená vsedě. Paže při něm chránily měkká místa šíje a břicha. Postavení, jaké člověk zaujímá, když očekává rány.

Dostavil se číšník a donesl piva. Miller za ně zaplatil penězi od SVP a upil.

„Jak to vypadá s lodí?“ zeptal se.

„Už ji dávají dohromady,“ odvětila Naomi. „Dostala pěkně zabrat.“

„Ale bude zase lítat,“ prohlásil Amos. „Je to potvora houževnatá.“

„To je dobře. Kdy…“ Miller klopýtl o vlastní slova a musel začít znovu: „Kdy máte v plánu odletět?“

„Až kapitán řekne.“ Amos pokrčil rameny. „Teď už je utěsněná, takže to klidně může být zítra, když bude chtít.“

„A když nás Fred nechá,“ dodala Naomi a vzápětí se zatvářila, jako by litovala, že vůbec promluvila.

„O to tu jde?“ zeptal se Miller. „SVP na něj tlačí?“

„Jen jsem tak přemýšlela nahlas,“ řekla Naomi. „O nic nejde. Hele, díky za pití, Millere. Ale asi bychom radši měli jít.“

Miller se zhluboka nadechl a pomalu vzduch vypustil.

„No jo,“ hlesl. „Tak jo.“

„Běž napřed,“ otočil se Amos k Naomi. „Doženu tě.“

Naomi po něm šlehla zmateným pohledem, ale Amos jí pouze věnoval úsměv. Mohlo to znamenat cokoli.

„Dobře,“ přikývla. „Ale moc se nezdržuj. Ta práce, víš?“

„Jo. Pro kapitána,“ řekl Amos. „Neměj strach.“

Naomi vstala a odcházela. Bylo jasně znát, jak se vší silou snaží neohlížet. Miller se podíval na Amose. Osvětlení v baru mechanikovi propůjčovalo poněkud démonický vzhled.

„Naomi je dobrý člověk,“ prohlásil Amos. „Mám ji rád, víš? Jako mladší sestřičku, akorát že je chytrá a klidně bych si s ní něco začal, kdyby chtěla. Chápeš?“

„Jasně,“ kývl Miller. „Taky ji mám rád.“

„Není jako my,“ pokračoval Amos a veškerá vřelost a humor byly ty tam.

„Proto ji taky mám rád,“ přisvědčil Miller. Byla to správná odpověď. Amos přikývl.

„Takže je to tak. Co se týče kapitána, jsi v hajzlu.“

Šňůrka bublinek v jeho pivu v mdlém světle bíle zazářila. Miller sklenici pootočil a pozorně se na ně zahleděl.

„Protože jsem zabil někoho, kdo si o to koledoval?“ zeptal se Miller. Trpkost ve vlastním hlase ho nepřekvapila, ale sahala hlouběji, než měl v úmyslu. Amos to ale neslyšel, nebo mu na tom nezáleželo.

„Protože to děláš pořád,“ řekl. „Kapitán není ten typ. Když někoho zabiješ, a předem to s nikým neprobereš, je z toho dost nervózní. Už na Erotu toho bylo dost, však víš.“

„Jo,“ přitakal Miller.

„Stanice Thoth, to nebyl Eros. Další místo, kam pojedeme, taky nebude Eros. Holden tě s sebou nechce.“

„A vy ostatní?“ zeptal se Miller.

„My tě taky nechceme,“ pravil Amos. Jeho tón nebyl ani drsný, ani mírný. Mluvil o tom jako o ručičce přístroje nebo náhradním dílu. Mluvil o tom jako o čemkoli. Ta slova Millera udeřila do břicha, přesně tak, jak to čekal. Ale stejně se jim neubránil.

„To máš tak,“ pokračoval Amos. „Ty a já jsme si dost podobný. Víme, jak to chodí. Já vím, co jsem, a můj morální kompas? Pěkně zkurvenej, to ti povím. Pár věcí prostě dopadlo jinak, když jsem byl kluk. Klidně jsem mohl bejt mezi těma banditama na Thothu. Vím to. Kapitán ne. Ten to v sobě nemá. Je tak poctivej, jak to jenom jde. A když řekne, že s náma nejedeš, tak to tak bude, a jak já to vidím, je to asi správně. Zaručeně se v tom vyzná líp než já.“

„Dobře,“ řekl Miller.

„Jo.“ Amos dopil svoje pivo. Pak dopil Naomino. A odešel a nechal Millera napospas prázdnu v jeho útrobách. Nauvoo za okny roztáhla třpytivou soustavu antén. Něco testovali nebo se jen tak naparovali. Miller čekal.

Vedle něj se Julie Maová opřela o stůl, přesně tam, kde předtím seděl Amos.

Tak to vypadá, že jsme zbyli jen ty a já, řekla mu. „Už to tak bude,“ odpověděl.

Kapitola čtyřicátá třetí: Holden

Dělnice z Tychona v modrém overalu a svářečské helmě zacelovala otvor v jedné z přepážek v jídelně. Holden ji sledoval a rukou si přitom stínil oči před ostrou modrou září svářečky. Když byl ocelový plát upevněn na místě, žena si odklopila masku, aby zkontrolovala svar. Měla modré oči a drobná ústa ve skřítkovském obličeji srdčitého tvaru, k tomu kštici rusých vlasů, stažených do uzlu. Jmenovala se Sam a vedla skupinu, která prováděla opravy na Rosinante. Amos už za ní pálil dva týdny, ale neúspěšně. Holden byl rád, protože ze skřítka se vyklubal jeden z nejlepších mechaniků, jaké kdy potkal, a dost by mu vadilo, kdyby něco odvádělo její pozornost od lodi.

„Je to dokonalé,“ řekl jí, když přejela rukou v rukavici po chladnoucím kovu.

„Je to v pořádku,“ pokrčila rameny. „Ještě to obrousíme dohladka, hezky natřeme, ani nebudete vědět, že vaše loď měla bebíčko.“ Měla překvapivě hluboký hlas, který kontrastoval s jejím zevnějškem a zvykem používat žertovné dětské výrazy. Holden hádal, že vzhled spolu se zvolenou profesí často vedly k tomu, že ji lidé podceňovali. Nerad by udělal stejnou chybu.

„Odvedla jste úžasnou práci, Sam,“ prohlásil. Domníval se, že Sam je zkratka pro něco delšího, ale nikdy se jí nezeptal a ona se sama od sebe také nesvěřila. „Pořád Fredovi říkám, jak jsme rádi, že to tu máte na povel.“

„Třeba v příštím hodnocení dostanu zlatou hvězdičku.“ Odložila přístroj a zvedla se. Holden se snažil přijít na vhodnou odpověď, ale nic ho nenapadlo.

„Omlouvám se.“ Obrátila se k němu. „Ocením, když mě pochválíte před šéfem. A popravdě, hezky jsem si to na té vaší děvence užila. Je to náramná loď. To, co vydržela, by kteroukoli z těch našich roztrhalo na cucky.“

„I pro nás to bylo hodně těsné,“ poznamenal Holden.

Sam přikývla a začala si ukládat vybavení. Po žebříku z horní paluby sešplhala Naomi, šedou kombinézu ověšenou elektrikářskými nástroji. „Jak to jde nahoře?“ zeptal se jí Holden.

„Devadesát procent.“ Naomi přešla jídelnou k chladničce a vytáhla láhev džusu. „Plus minus.“ Vyndala další láhev a hodila ji Sam, ta ji chytila jednou rukou.

„Naomi,“ pozvedla láhev jako k přípitku, pak jedním douškem vypila polovinu obsahu.

„Sammy,“ oplatila jí Naomi a zazubila se.

Ty dvě si od začátku padly do oka a teď Naomi trávila spoustu svého volna se Sam a její partou. Holden si to nerad připouštěl, ale nelíbilo se mu, že už není jediný, s kým se společensky stýká. A když si to pro sebe přiznal, jako třeba teď, připadal si jako pěkný mizera.

„’Dem si večer zahrát golgo?“ zeptala se Sam, když dopila druhou půlku šťávy.

„Myslíš, že ti troubové z C7 už se přestali drbat na zadku?“ opáčila Naomi. Holdenovi to připadalo, jako by mluvily v šifrách.

„Můžeme hodit první,“ mínila Sam. „Pěkně je natáhnem, než spustíme kladivo a totálně je smáznem.“

„To by se dalo,“ přisvědčila Naomi a hodila prázdnou láhev do recyklátorů. Vyrazila nahoru po žebříku. „Tak v osm.“ Mávla Holdenovi. „Nashle, kapitáne.“

Holden oslovil Samina záda, protože dokončovala balení nástrojů: „Jak dlouho ještě, co myslíte?“

Sam pokrčila rameny. „Ještě pár dní, než bude úplně v cajku. Už teď by nejspíš mohla letět, pokud vám nevadí nějaké ty kosmetické vady.“

„Ještě jednou děkuju.“ Napřáhl k ní ruku, když se obrátila. Jednou mu jí potřásla. Ruku měla plnou mozolů a stisk pevný. „A doufám, že s těmi trumbery z C7 hezky zatočíte.“

Věnovala mu dravčí úsměv.

„O tom vůbec nepochybujte.“

Prostřednictvím Freda Johnsona poskytl SVP posádce během oprav na Rosinante ubytování na stanici a za těch pár týdnů se Holden ve svém bytě začal cítit skoro doma. Stanice Tycho měla peníze a zdálo se, že jimi na svých zaměstnancích nijak neskrblí. Holden měl tři pokoje jenom pro sebe, včetně koupelny a kuchyňského koutu. Na většině stanic si takový přepych může dovolit leda guvernér. Tady Holden dospěl k názoru, že pro vedoucí pracovníky je to standard. Hodil špinavou kombinézu do prádelního koše a nalil si z konvice kávu, než vlezl do vlastní sprchy. Sprcha každý večer po práci: další téměř nemyslitelný luxus. Bylo by snadné nechat se hýčkat. Začít toto období oprav na lodi a klidného domáckého života brát jako normální, nikoli jako krátkou zastávku. To si nemohl dovolit.

Zpravodajství bylo plné útoku Země proti Marsu. Dómy na Marsu pořád stály, ale svahy Olympus Mons poďobaly dvě spršky meteorů. Země prohlašovala, že šlo o trosky Deimosu, Mars tvrdil, že to byla záměrná pohrůžka a provokace. Marťanské lodi se hnaly nejvyšší rychlostí od plynových obrů k vnitřním planetám. Každým dnem, každou hodinou se blížil okamžik, kdy se Země bude muset uchýlit buď ke zničení Marsu, nebo k ústupu. Veškerá rétorika SVP se zdála směřovat k tomu, že ten, kdo zvítězí, se následně pokusí zničit je. A Holden právě pomohl Fredovi s tím, co Země označovala jako největší pirátskou akci v dějinách Pásu.

A na Erotu umíralo jeden a půl miliónu lidí. Holden pomyslel na video, ukazující, co se právě teď děje s lidmi na stanici, a zamrazilo ho i v teplé sprše.

Ach, a ještě mimozemšťané. Pokusili se zmocnit Země před dvěma miliardami let a nezdařilo se jim to, neboť se jim postavil do cesty Saturn. Nesmíme zapomínat na mimozemšťany. Jeho mozek se pořád nezmohl na zpracování té informace, takže stále předstíral, že neexistují.

Sebral osušku a při utírání zapnul obrazovku na stěně. Ve vzduchu soupeřila vůně kávy, vlhkost ze sprchy a nepatrný závan trávy a květin, který na Tychonu pouštěli do všech obydlí. Holden zkusil nejnovější zprávy, ale dočkal se pouze spekulací o válce bez nových informací. Přepnul na nějakou soutěž s nepochopitelnými pravidly a psychoticky rozmařenými soutěžícími. Vyzkoušel pár dalších kanálů, narazil na něco jako komedie, protože herci vždycky udělali pauzu a čekali na smích.

Když ho začaly bolet čelisti, uvědomil si, že skřípe zuby. Vypnul obrazovku a mrštil ovladačem na postel ve vedlejší místnosti. Ovinul si ručník kolem pasu, nalil si hrnek kávy a klesl na pohovku – právě v okamžiku, kdy se ozval dveřní zvonek.

„Co je?“ zařval z plných plic. Nikdo neodpovídal. Na Tychonu měli dobrou izolaci. Došel ke dveřím, cestou si upravil ručník poněkud slušněji, a trhnutím otevřel.

Byl to Miller. Oblečený v pomačkaném šedém obleku, který si patrně přivezl z Cerery, a neklidně si pohrával s tím pitomým kloboukem.

„Ahoj, Holdene,“ začal, ale Holden ho uťal. „Co tady ksakru chceš?“ štěkl. „Vážně stojíš před mými dveřmi s kloboukem v ruce?“

Miller se usmál, pak si nasadil klobouk na hlavu. „Víš, vždycky jsem si kladl otázku, co to vlastně znamená.“

„Teď to víš,“ odpověděl Holden.

„Máš chvilku?“ zeptal se Miller.

Holden si hubeného detektiva chvíli měřil, ale brzy to vzdal. Pravděpodobně vážil o dvacet kilo víc než Miller, ale těžko někoho přiměješ sklopit zrak, když je o stopu vyšší.

„Tak jo, pojď dál,“ vybídl ho a zamířil do ložnice. „Musím se obléknout. Dej si kafe.“

Nečekal na odpověď; jen zavřel dveře ložnice a sedl si na postel. S Millerem si od návratu na Tycho nevyměnili víc než tucet slov. Věděl, že to takhle nemůžou nechat, i kdyby si to přál sebevíc. Přinejmenším Millerovi dlužil rozhovor, v němž mu řekne, aby se šel bodnout.

Oblékl si teplé bavlněné kalhoty a svetr, prohrábl si rukou vlhké vlasy a vrátil se do obýváku. Miller seděl na pohovce s kouřícím šálkem.

„Dobrá káva,“ pravil detektiv.

„Takže… Poslouchám.“ Holden se usadil v křesle naproti němu.

Miller upil kávy a začal, „No…“

„Totiž, tohle asi bude ten rozhovor, kdy mi povíš, jak jsi udělal správně, žes vystřelil neozbrojenému člověku do tváře, a že já jsem moc naivní a nechápu to. Je to tak?“

„Vlastně…“

„Já ti to kurva povídal,“ vyhrkl Holden, zaskočený horkem, které se mu rozlilo po tvářích. „‚Už nikdy nedělej soudce, porotu a kata současně, jinak si hledej odvoz jinde‘, ale tys to stejně udělal.“

„Ano.“

Prosté konstatování Holdena vyvedlo z míry.

„Proč?“

Miller znovu upil kávy a odložil hrnek. Smekl klobouk, hodil ho na pohovku vedle sebe a otočil se zpátky.

„Jinak by mu to prošlo.“

„Promiň?“ zamračil se Holden. „Copak ti uniklo, že se ke všemu přiznal?“

„To nebylo přiznání. To se vychloubal. Byl nedotknutelný a věděl to. Příliš mnoho peněz. Příliš mnoho moci.“

„To je hovadina. Nikomu neprojde zabití jednoho a půl miliónu lidí.“

„Lidem pořád něco prochází. Jsou jasně vinni, ale něco se do toho vloží. Důkazy. Politika. Jednou jsem měl parťačku, jmenovala se Mussová. Když se Země stáhla z Cerery…“

„Zadrž,“ zarazil ho Holden. „Mě to nezajímá. Nechci poslouchat žádné tvoje historky o tom, jak se při práci policajta stáváš moudřejším a hlubším a schopnějším čelit pravdě o lidstvu. Pokud já můžu soudit, tohle všechno tě zlomilo. Jasné?“

„Jo, jasné.“

„Dresden a jeho kámoši z Protogenu mysleli, že můžou rozhodovat, kdo bude žít a kdo umře. Nezní ti to povědomě? A neříkej mi, že tentokrát je to jiné, protože to říká každý a pokaždé. A není to tak.“

„Nešlo o pomstu,“ prohlásil Miller, až příliš ostře.

„Že by? Nešlo o tu dívku v hotelu? O Julii Maovou?“

„Chytit ho ano. Zabít ho…“

Miller si povzdechl a pro sebe si pokývl, načež vstal a otevřel dveře. Vyšel do chodby a ohlédl se, v obličeji skutečnou bolest.

„Byl by nás umluvil,“ řekl. „Všechny ty řeči, jak dosáhneme ke hvězdám a jak se ubráníme tomu, kdo tu věc na Zemi vystřelil… I já už začal uvažovat, jestli by v tom neměl pokračovat. Že je to příliš velká věc, než aby se dala posuzovat z hlediska dobra a zla. Netvrdím, že mě přesvědčil. Ale přiměl mě říkat si, co kdyby. Chápeš? Co kdyby.“

„A kvůli tomu jsi ho odstřelil.“

„Tak,“ Holden vzdychl a opřel se o stěnu vedle otevřených dveří, založil si ruce.

„Amos řekl, že jsi spravedlivý,“ zamumlal Miller. „Víš to?“

„Amos si sám o sobě myslí, že je špatný chlap, protože udělal pár věcí, za které se stydí,“ vysvětlil Holden. „Ne vždy sám sobě důvěřuje, ale ten fakt, že mu to dělá starosti, mi právě říká, že špatný chlap není.“

„Jo…,“ začal Miller, ale Holden ho přerušil.

„Dívá se na svou duši, vidí skvrny a chce se očistit,“ prohlásil. „Ale ty? Ty jen pokrčíš rameny.“

„Dresden byl…“

„Tady nejde o Dresdena. Jde o tebe,“ řekl Holden. „Nemůžu tě s klidem nechat nablízku lidem, na kterých mi záleží.“

Upíral na Millera zrak, přál si, aby mu odpověděl, ale policista jen smutně přikývl, nasadil si klobouk a odcházel mírně se zatáčející chodbou. Neotočil se.

Holden se vrátil dovnitř a pokoušel se odpočívat, ale pořád cítil neklid. Bez Millerovy pomoci by se nikdy z Erota nedostal. O tom nebylo pochyb. Vyhodit ho na dlažbu mu přišlo nesprávné. Nedotažené.

Pravda byla taková, že ho z Millera mrazilo, kdykoli se spolu octli v jedné místnosti sami. Bývalý policista byl tak trochu jako nepředvídatelný pes, který ti může olíznout ruku, nebo ukousnout kus lýtka.

Holden chvíli zvažoval, jestli nemá zavolat Fredovi a varovat ho. Místo toho nakonec zavolal Naomi.

„Ahoj,“ ozvala se po druhém zazvonění. Holden slyšel v pozadí barové veselí, posílené alkoholem.

„Naomi,“ hlesl a odmlčel se, pokoušeje se vymyslet nějakou výmluvu, proč jí volá. Když ho žádná nenapadla, řekl prostě: „Byl tady Miller.“

„Jo, nedávno mě i s Amosem zahnal do kouta. Co chtěl?“

„Nevím,“ povzdechl si Holden. „Možná se rozloučit.“

„Co děláš?“ zeptala se. „Chceš se sejít?“

„Ano. Ano, chci.“

Holden ten bar nejdřív nepoznával, ale když si u profesionálně vlídného číšníka objednal skotskou, uvědomil si, že právě tady poslouchal, jak Naomi zpívá karaoke na punkovou píseň z Pásu. Zdálo se mu, jako by od té doby uplynula staletí. Vešla loudavým krokem dovnitř a plácla sebou naproti němu do boxu, právě když mu donesli pití. Číšník jí věnoval tázavý úsměv.

„Ne, ne,“ mávla rukou. „Dneska už jsem měla dost. Trochu vody, prosím.“

Když číšník odspěchal, zeptal se Holden: „Jak se ti dařilo… hm, co přesně je golgo? A jak to šlo?“

„To je místní hra,“ vysvětlila Naomi, vzala si od číšníka sklenici vody a jedním douškem jí polovinu vypila. „Tak napůl mezi šipkami a fotbalem. Nikdy předtím jsem to neviděla, ale docela mi to jde. Vyhráli jsme.“

„Skvěle,“ řekl Holden. „Díky, žes přišla. Vím, je pozdě, ale ta záležitost s Millerem mě dost rozhodila.“

„Myslím, že chce, abys mu odpustil.“

„Protože jsem spravedlivý.“ Holden se sarkasticky uchechtl.

„To jsi,“ opáčila Naomi bez ironie. „Teda, je to kapku zneužívaný výraz, ale ty se k tomu blížíš víc než kdokoli jiný, koho znám.“

„Všechno jsem to zvoral,“ vypálil Holden dřív, než se mohla zarazit. „Každý, kdo se nám pokusil pomoct, nebo každý, komu jsme chtěli pomoct my, zahynul, a pěkně efektně. Tahle zasraná válka. A kapitán McDowell, Becca a Ade. A Shed…“ Musel se odmlčet a spolknout chuchvalec, který se mu náhle objevil v krku.

Naomi jen přikývla, pak se natáhla přes stůl a vzala jeho ruku do své.

„Potřeboval bych nějaké vítězství, Naomi,“ pokračoval. „Potřebuju vykonat něco, co má opravdu nějaký význam. Osud nebo karma nebo Bůh mě hodili doprostřed tady toho zmatku a já bych chtěl udělat něco, co má smysl.“

Naomi se na něj usmála a stiskla mu ruku.

„Vypadáš roztomile, když se chováš takhle vznešeně,“ řekla. „Jen bys měl víc upírat zrak do dálky.“

„Ty si ze mě utahuješ.“

„Jo. Utahuju. Chceš jít se mnou domů?“

„Já…,“ začal Holden, pak se zarazil a zadíval se na ni, hledal, v čem je ten vtip. Naomi se na něj stále usmívala, v očích jen vřelost a náznak šibalství. Právě se jí uvolnil pramen vlasů a padl jí přes oko. Zastrčila si ho, aniž spustila zrak z Holdena.

„Počkej, cože? Myslel jsem, že…“

„Řekla jsem, že mi nemusíš slibovat lásku, abys mě dostal do postele,“ pravila. „Ale také jsem říkala, že v uplynulých čtyřech letech bych šla s tebou do kajuty, kdykoli bys mě požádal. Nemyslím, že jsem to vyjádřila příliš jemně, a taky jsem trochu unavená čekáním.“

Holden se opřel v boxu a pokusil se vzpomenout si, jak se dýchá. Naomin úsměv teď byl dokonale nezbedný, zvedla jedno obočí.

„Jsi v pořádku, námořníku?“ zeptala se.

„Připadalo mi, že se mi vyhýbáš,“ řekl, když se zmohl na řeč. „Chceš mi snad takhle dopřát to vítězství?“

„Neurážej mě,“ odsekla, ale v jejím tónu nebylo ani stopy po hněvu. „Celé týdny jsem čekala, až si dodáš odvahy, a loď už je skoro opravená. Což znamená, že nám najdeš nějaké opravdu pitomé poslání, a tentokrát třeba nebudeme mít takové štěstí.“

„No…,“ hlesl.

„Kdyby k tomu došlo, aniž jsme to aspoň jednou zkusili, dost by mě to naštvalo.“

„Naomi, já…“

„Je to prosté, Jime.“ Vzala ho za ruku a přitáhla ho k sobě. Sama se také naklonila dopředu, až se téměř dotýkali tvářemi. „Odpověď na tuhle otázku je ano, nebo ne.“

„Ano.“

Kapitola čtyřicátá čtvrtá: Miller

Miller seděl o samotě a hleděl širokým oknem ven, aniž by vnímal výhled. Whisky z houbové kultury na nízkém černém stolku vedle něj neubývalo. Nešlo mu o pití. Znamenalo to povolení sednout si. Na každé stanici, i na Cereře, bylo vždycky pár tuláků. Mužů a žen, jimž došlo štěstí. Neměli kam jít, neměli koho požádat o laskavost. Žádné spojení s rozsáhlou sítí lidstva. Vždycky vůči nim cítil špetku sympatií, považoval je trochu za spřízněné duše.

Teď se skutečně stal součástí toho rozptýleného kmene.

Na povrchu obří generační lodi se odehrálo něco zářivého – svařování jakýchsi jemných spojů. Za Nauvoo, zasazená do neutuchajícího hemžení jako v úlu, se skrývala Rosinante, domov, který kdysi měl. Znal příběh o Mojžíšovi, který viděl zemi zaslíbenou, kam sám nikdy nevstoupí. Miller přemýšlel, jak by se asi starý prorok cítil, kdyby ho tam na chvilku zavedli – na den, týden, rok – a pak ho vyklopili zpátky na poušť. Lepší je nikdy neodejít z pustiny. Laskavější. Bezpečnější.

Julietta Maová ho pozorovala z koutku mysli, který pro ni vyčlenil.

Měl jsem tě zachránit, pomyslel si. Měl jsem tě najít. Najít pravdu.

Cožpak jsi to neudělal?

Usmál se na ni, ona mu úsměv oplatila, i když byl tak unavený životem a vyčerpaný. Protože to skutečně udělal. Našel ji, našel toho, kdo ji zabil, a… Holden měl pravdu. Pomstil se. Vykonal všechno, co sám sobě slíbil. Jenže ho to nezachránilo.

„Přejete si ještě něco?“

Na vteřinu mu připadalo, že to řekla Julie. Číšnice otevřela ústa, aby se ho zeptala znovu, zavrtěl hlavou. Nepřál. A i kdyby, stejně si to nemohl dovolit.

Věděls, že to nevydrží, řekla mu Julie. Holden. Jeho posádka. Věděls, že tam doopravdy nepatříš. Patříš ke mně.

Náhlý příliv adrenalinu mu rozbušil unavené srdce. Rozhlédl se, ale Julie už byla pryč. Jeho soukromě vyvolaná reakce boje či útěku neměla místo pro denní snění. Ale stejně. Patříš ke mně… Uvažoval, kolik znal lidí, kteří se tou cestou vydali. Policajti zachovávali tradici vložení hlavně do úst, která sahala do dob dávno předtím, než se lidstvo vyhrabalo z gravitační studně. Tady byl, bez domova, bez přátel, a na rukou za pár posledních měsíců víc krve než za celou předchozí kariéru. Policejní psychiatr na Cereře to v každoročním posudku nazval sebevražednými představami. Něco, nač si člověk musí dávat pozor, jako na muňky nebo vysoký cholesterol. Nic vážného, když jste opatrní.

Tak byl opatrný. Na chvíli. A hleďme, kam ho to dovedlo.

Vstal, na tři údery srdce zaváhal, chopil se sklenky a vypil ji jedním douškem. Tekutá odvaha, říkají, a zdálo se, že to opravdu funguje. Vytáhl terminál, zadal požadavek a pokusil se ovládnout. Ještě nedošel na konec. A pokud se chystal žít, potřeboval zaměstnání.

„Nemám páru, taťko,“ pravil Diogo. Měl na sobě síťovanou košili a kalhoty ve stylu, který byl právě tak mladistvý jako ošklivý, a Miller by ho ve svém předchozím životě patrně odepsal jako moc mladého, aby věděl cokoli užitečného. Teď čekal. Jestli Dioga něco přiměje vymyslet nějakou možnost, pak je to naděje, že Miller brzy získá vlastní doupě. Mlčení se vleklo. Miller se násilím udržel, aby to nevypadalo, že žebrá.

„No,“ řekl chlapec obezřetně. „No, jeden hombre možná. Jenom zbraň a oko.“

„Ochranka, to by mi vyhovovalo,“ kývl Miller. „Cokoli, za co dostanu plat.“

„Il conversa á do. Poslechnu, co se povídá.“

„Budu ti zavázán,“ odvětil Miller a ukázal na postel. „Mohl bych…?“

„Mi cama es su cama,“ pozval ho Diogo. Miller si lehl.

Diogo vlezl do malé sprchy a zvuk vody dopadající na kůži přehlušil hukot recyklace vzduchu. Ani na lodi Miller nežil s nikým v tak úzkém fyzickém kontaktu, vlastně nikdy od dob manželství. Stejně by nezacházel tak daleko, aby Dioga nazval přítelem.

Na Tychonu bylo méně příležitostí, než doufal, a k tomu neměl žádná doporučení. Těch pár lidí, kteří ho znali, se ho pravděpodobně nebude chtít zastávat. Ale něco se přece najít musí. Potřeboval se jen změnit, začít od začátku a být někým jiným než dosud.

Přirozeně za předpokladu, že Země nebo Mars – ten, kdo v téhle válce zvítězí – nevymaže SVP a všechny loajální stanice z oblohy. A že protomolekula neunikne z Erota a nezahájí jatka na některé z planet. Nebo na další stanici. Nezabijete to. Na okamžik ho zamrazilo, když si vzpomněl, že vzorek té věci je ještě pořád na palubě Rosi. Kdyby se s ním něco stalo, Holden s Naomi, Alex i Amos by se připojili k Julii ještě dřív než Miller.

Řekl si, že to už není jeho problém. Stejně doufal, že budou v pořádku. Přál si, aby byli, i když jemu se nedařilo.

„Hej, taťko,“ promluvil Diogo ve dveřích do chodby. „Už jsi slyšel, že Eros začal mluvit?“

Miller se nadzvedl na lokti.

„Sí,“ kývl Diogo. „To svinstvo tam začalo vysílat. Jako slova a tak vůbec. Mám nahrávku, chceš to slyšet?“

Ne, pomyslel si Miller. Ne, já viděl ty chodby. Co se stalo těm lidem, málem dostalo i mě. Nechci s tou zvráceností mít nic společného.

„Jasně,“ řekl.

Diogo vzal svůj terminál a něco do něj vyťukal. Millerův terminál vzápětí cinkl, že dostal novou linku.

„Jedna chicá perdída v centru to mixuje do bhangry.“ Diogo předvedl tanec s kroucením boků. „Hardcore, paráda.“

Diogo a další příslušníci nepravidelných jednotek SVP vnikli do nesmírně nákladné vědecké stanice, čelili nejmocnější a nejzlovolnější korporaci v dějinách moci a zla. A teď si vytvářeli hudbu z výkřiků umírajících. Nebo mrtvých. Tančili na ni v laciných klubech. Jaké to asi je, myslel si Miller, být tak mladý a tak bez duše.

Ale ne, to nebylo spravedlivé. Diogo byl dobrý kluk. Jenom naivní. O to už se vesmír postará, když bude dost času.

„Hardcore,“ kývl a Diogo se zakřenil.

Spojení čekalo, až ho spustí. Miller zhasl, nastavil úzké lůžko, aby ho chránilo před tlakem rotace. Nechtěl to slyšet. Nechtěl to vědět. Jenomže musel.

Nejdřív to byl takový nijaký zvuk – elektrické pištění a zpěv statického šumu. Pak snad kdesi v hloubi toho všeho spustila hudba. Violový sbor, zvedající se v dlouhém, vzdáleném crescendu. A pak, jasně jako když někdo promluví do mikrofonu, hlas.

„Králíci a křečci. Ekologicky destabilizující a kulatý modrý jako měsíční paprsky. Srpen.“

Skoro jistě nešlo o skutečnou osobu. Počítačový systém na Erotu mohl vygenerovat libovolné dokonale přesvědčivé dialekty a hlasy. Mužské, ženské, dětské. Kolik miliónů hodin dat může být uloženo v počítačích a zálohách po celé stanici? Další elektronické rušení, jako by se pěnkavy v prudkých zákrutech vrhaly proti sobě. Nový hlas – tentokrát ženský a měkký – podbarvený tepajícím bušením.

„Pacient si stěžuje na rychlý tep a noční poty. Začátek symptomů udává před třemi měsíci, ale s anamnézou…“

Hlas postupně utichl, bušení zesílilo. Jako stařec s mozkem vy hlodaným jako ementál systém Erota umíral, měnil se a ztrácel příčetnost. A protože Protogen stanici vybavil i odposlechem, mohl teď Miller naslouchat jejímu selhávání.

„Já mu to neřekl, já mu to neřekl, já mu to neřekl. Východ slunce. Nikdy jsem neviděl východ slunce.“

Miller zavřel oči a ponořil se do spánku za doprovodu serenád z Erota. Jak jeho vědomí pohasínalo, představil si v posteli vedle sebe tělo, teplé a živé a pomalu oddechující v rytmu statického šumu.

Manažer byl vyzáblý a neduživý, vlasy měl nad čelem vyčesané do vlny, která se nikdy nerozplyne. Kancelář se choulila kolem něj a chvílemi jako by si pobrukovala – projevy infrastruktury Tychona: rozvodů vody, vzduchu a energie. Podnikání stísněné mezi vedením, improvizované, laciné. Nejnižší z nejnižších.

„Je mi líto,“ pravil manažer. Miller pocítil sevření v útrobách. Ze všech možných ponížení, která si pro něj vesmír přichystal, tohle nepředvídal. Dostal vztek.

„Myslíte, že bych to nezvládl?“ zeptal se a snažil se přitom o mírný tón.

„O to nejde,“ odpověděl neduživý muž. „Koukněte, mezi námi, my hledáme troubu, chápete? Tohle skladiště může hlídat debilní děcko. Vy máte všechny ty zkušenosti. K čemu nám je protokol srážky s demonstranty? Nebo postupy při pátrání? Teda, no tak. Na tenhle džob ani nepotřebujete zbraň.“

„Mně to nevadí,“ řekl Miller. „Potřebuju práci.“

Neduživý muž vzdychl a pokrčil rameny zdůrazněným gestem Pásu.

„Potřebujete něco jiného,“ prohlásil.

Miller se ubránil smíchu. Měl obavy, že by to znělo zoufale. Upíral zrak na lacinou plastovou stěnu za manažerem, až se chlapík začal cítit nepříjemně. Byla to past. Měl příliš mnoho zkušeností, aby mohl začít znovu. Příliš toho věděl. Nemohl se vrátit zpátky. „Tak fajn,“ přikývl konečně a muž za stolem si úlevně vydechl. Měl tolik slušnosti, že se tvářil rozpačitě.

„Smím se zeptat,“ řekl, „proč jste opustil předchozí zaměstnání?“

„Ceres přešla do jiných rukou,“ vysvětlil mu Miller a narazil si klobouk. „Já nepatřil do nového týmu. To je vše.“

„Ceres?“

Manažer vypadal zmateně, což zmátlo zase Millera. Koukl na svůj terminál. Měl na něm svůj profesní životopis, přesně tak, jak ho předložil. Tomu chlapovi to přece nemohlo uniknout.

„Tam jsem pracoval.“

„U policie. Ale já měl na mysli poslední práci. Tedy, chápu, že jste do seznamu nezahrnul práci pro SVP, ale musíte si uvědomit, že tady všichni vědí, čeho jste se účastnil… Teda, s tou stanicí. A tak dál.“

„Myslíte, že jsem dělal pro SVP?“ pochopil Miller.

Vyzáblý chlapík zamžikal.

„Vždyť jste pro ně dělal.“

Což byla koneckonců pravda.

V kanceláři Freda Johnsona se nic nezměnilo, a přitom bylo všechno jinak. Nábytek, náznak vůně ve vzduchu, pocit, že funguje jako cosi mezi zasedací síní a řídicím střediskem. Generační loď za oknem byla snad o půl procenta blíže k dokončení, ale v tom to nevězelo. Změnily se sázky ve hře a to, co začalo jako válka, se posunulo někam jinam. K něčemu většímu. Zářilo to z Fredových očí a napřimovalo mu to ramena.

„Člověk s vašimi zkušenostmi by se nám hodil,“ přisvědčil Fred. „Často klopýtáme o drobnosti. Jak někoho správně prohledat. Takovéhle maličkosti. Ostraha Tychona svou práci zvládá, ale když se octneme mimo stanici a snažíme se prostřílet do jiné, už to není ono.“

„Vy se k něčemu podobnému zase chystáte?“ Miller se snažil, aby to vyznělo jako nenucený žertík. Fred neodpověděl. Na okamžik se po generálově boku objevila Julie. Miller zahlédl jejich odraz v monitorech; muž zahloubaný, přízrak pobavený. Zauvažoval, jestli to snad od samého začátku špatně nepochopil. Jestli roztržka Pásu a vnitřních planet nespočívala v něčem mimo politiku a rozdělení zdrojů. Věděl stejně dobře jako kdokoli jiný, že Pás nabízí těžší, nebezpečnější život než Mars nebo Země. A přesto lákal nejlepší lidi ven z gravitační studně, aby se vrhali do temnoty. Nutkání prozkoumat, rozptýlit se, opustit domov. Rozletět se co nejdál do vesmíru. A teď, když Protogen a Eros nabízejí možnost stát se bohy, přetvořit lidstvo v bytosti, schopné přerůst lidské sny a touhy, Millera napadlo, jak těžké musí být pro lidi jako Fred odolat takovému pokušení.

„Zabil jste Dresdena,“ řekl Fred. „To je problém.“

„Muselo to tak být.“

„Tím si nejsem jist,“ odvětil Fred, ale říkal to opatrně. Zkoušel ho. Miller se smutně pousmál.

„To je ten důvod, proč jsem to musel udělat.“

Lehké, kašlavé uchechtnutí Millerovi prozradilo, že mu Fred rozumí. Když se generál otočil a znovu si ho změřil, měl pevný pohled.

„Když dojde na vyjednávání, někdo na sebe musí vzít odpovědnost. Vy jste zabil neozbrojeného člověka.“

„Ano,“ přikývl Miller.

„Když na to přijde, klidně vás předhodím vlkům. Nebudu vás bránit.“

„Ani bych to po vás nežádal,“ opáčil Miller.

„I kdyby to znamenalo sedět v pozemském vězení coby expolda z Pásu?“

Šlo o nadsázku a oba to věděli. Patříš ke mně, řekla Julie. Co na tom záleží, jak se tam dostane?

„Já ničeho nelituju,“ řekl a vzápětí si otřeseně uvědomil, že je to téměř pravda. „Jestli někde existuje soudce, který by se mě chtěl na něco zeptat, odpovím. Já tady hledám práci, ne ochranu.“

Fred seděl ve svém křesle, oči přivřené a zamyšlené. Miller se na židli nahnul dopředu.

„Stavíte mě do obtížné pozice,“ pravil Fred. „Nahlas projevujete správné názory. Mně však činí potíže uvěřit, že se jich budete držet. Je příliš riskantní mít vás na výplatní listině. Mohlo by to podkopat mé postavení při mírových jednáních,“

„Je to riziko,“ souhlasil Miller. „Ale já byl na Erotu a Thothu. Letěl jsem na Rosinante s Holdenem a jeho lidmi. Když dojde na analýzu protomolekuly a toho, jak jsme se do téhle situace dostali, nenajdete nikoho informovanějšího. Můžete namítat, že jsem věděl až moc. Že jsem byl příliš cenný, než abyste mě nechal jít.“

„Nebo příliš nebezpečný.“

„Jistě. I tak by to šlo.“

Chvíli mlčeli. Na Nauvoo se zatřpytila řádka zlatých a zelených světel v testovacích vzorech, pak zase potemněla.

„Bezpečnostní konzultant,“ řekl Fred. „Nezávislý. Nedám vám žádnou hodnost.“ Pro SVP jsem nečistý, pomyslel si Miller s mírným pobavením.

„Pokud k tomu patří vlastní doupě, beru,“ odpověděl. Stejně to bude jen do konce války. Potom z něj zase bude maso do mlýnku. Ale to je v pořádku. Fred se opřel, jeho křeslo jemně syklo, jak se přestavovalo.

„Dobře,“ kývl Fred. „Tady máte první práci. Poskytněte mi svou analýzu. Co je můj největší problém?“

„Utajení,“ řekl Miller.

„Myslíte, že nedokážu zadržet informace o stanici Thoth a protomolekule?“

„Ovšemže ne. Už tak to ví příliš mnoho lidí. Kromě toho jedním z nich je Holden, a pokud ten ještě celou věc nevysílá na každé volné frekvenci, tak to brzy udělá. A navíc nemůžete dosáhnout mírové dohody bez vysvětlení, oč tady ksakru šlo. Dříve nebo později musí všechno vyjít najevo.“

„A co mi radíte?“

Miller se na okamžik znovu octl v temnotě a naslouchal blábolům umírající stanice. Hlasům mrtvých, jež ho volaly napříč vakuem.

„Bránit Eros,“ navrhl. „Všechny strany budou chtít vzorek protomolekuly. Zamezit jim v přístupu je jediný způsob, jak si zajistit místo u stolu.“

Fred se uchechtl.

„Pěkné pomyšlení. Ale jak byste si představoval obranu něčeho o velikosti Erota, pokud sem Země a Mars pošlou své loďstvo?“

To byla dobrá poznámka. Miller pocítil bodnutí lítosti. Přestože byla Julie Maová – jeho Julie – mrtvá, připadalo mu, jako by ji zrazoval.

„Pak se té stanice musíte zbavit.“

„A jak bych to měl provést?“ zajímal se Fred. „I kdybychom tam shodili nukleární bomby, jak si můžeme být jisti, že se kousíček té věci nedostal na nějakou kolonii nebo dolů do gravitační studny? Rozprášit tu potvoru do vesmíru je tak trochu jako dýchnout do chmýří pampelišky, když zrovna fouká.“

Miller pampelišku jakživ neviděl, ale tomu problému rozuměl. I ta nejmenší částečka té mazlavé hmoty, jíž je teď Eros plný, může celý odporný experiment spustit znovu. A ten hnědý hnus se živí zářením. Upéct stanici radioaktivitou by mohlo uspíšit jeho skryté záměry spíš než ho zničit. Aby si mohli být jisti, že se protomolekula z Erotu nikdy nerozšíří, museli by všechno na stanici rozbít na atomy…

„Ach,“ hlesl.

„Ach?“

„Jo. Nebude se vám to líbit.“

„Zkuste to.“

„Fajn. Zeptal jste se. Shoďte Erota do Slunce.“

„Do Slunce,“ opakoval Fred. „Máte ponětí, o jaké hmotě tady mluvíme?“

Miller pokývl k široké, průzračné ploše okna, ke konstrukci za ním. K Nauvoo.

„Ta věc má velké motory,“ řekl. „Pošlete ke stanici pár rychlých lodí, zajistěte, aby se tam nikdo nedostal před vámi. A nabourejte do ní s Nauvoo. Postrčte ji ke Slunci.“

Fredův pohled prozrazoval, že se ponořil do sebe, zvažuje a odhaduje.

„Musíte se postarat, aby se do ní nikdo nedostal, než dosáhne korony. Bude to obtížné, ale Země a Mars mají plné ruce práce, aby jeden druhému zabránili zmocnit se jí; věnují tomu víc úsilí než na to, aby ji získali pro sebe.“

Je mi líto, že mě nenapadá nic lepšího, Julie, pomyslel si Miller. Ale pohřeb to bude náramný.

Fred začal dýchat pomaleji a víc zhluboka, oči mu kmitaly, jako by ze vzduchu četl cosi, co vidí jen on sám. Miller ho nerušil, i když ticho ztěžklo. Uběhla téměř minuta, než Fred prudce, hlasitě vydechl.

„Mormoni budou pěkně naštvaní,“ prohlásil.

Kapitola čtyřicátá pátá: Holden

Naomi mluvila ze spaní. To patřilo k tuctu věcí, které o ní Holden až do dnešní noci nevěděl. Přestože spali v protinárazových křeslech pár stop od sebe, dosud nikdy ji neslyšel. Teď, když měla tvář těsně u jeho nahé hrudi, cítil pohyby jejích rtů a měkké výdechy slov. Nerozuměl, co říká.

Měla také na zádech jizvu, kousek nad levou hýždí. Byla tři palce dlouhá, s nerovnými okraji a zvlněná; pocházela spíš z tržného než řezného zranění. Naomi by se nikdy nenechala zranit v barové rvačce, takže k tomu muselo dojít v práci. Snad se protahovala úzkými mezerami ve strojovně, a loď provedla nečekaný manévr. Schopný plastický chirurg by tu jizvu skryl během jediného sezení. To, že se s něčím takovým neobtěžovala a nezáleželo jí na tom, byla další věc, kterou se o ní té noci dozvěděl.

Přestala mumlat a několikrát si olízla rty, pak řekla: „Mám žízeň.“

Holden vyklouzl z postele a zamířil do kuchyňky. Uvědomoval si, že jde o podlézavost nového milence. V příštích pár týdnech se neubrání a vyhoví každému Naominu rozmaru. Tohle chování si někteří muži nesou přímo v genetické výbavě; jejich DNA se prostě chce ujistit, že to poprvé nebyla jen šťastná náhoda.

Její pokoj byl uspořádán jinak než jeho a ve tmě si tu připadal neohrabaný. Pár minut se v jejím malém kuchyňském koutu přehraboval a hledal sklenici. Než ji objevil, naplnil a odnesl zpátky do ložnice, Naomi už seděla na posteli. Deku měla na klíně. Pohled na její částečnou nahotu mu způsobil prudkou erekci, která ho uvedla do rozpaků.

Naomi přejela pohledem po jeho těle, uprostřed se zarazila. Pak koukla na sklenici. „To je pro mě?“

Holden nevěděl, na kterou z těch věcí se ptá, tak prostě odpověděl: „Ano.“

„Spíš?“

Naomi mu spočívala obličejem na břiše a pomalu, hluboce oddechovala, ale k jeho překvapení odpověděla: „Ne.“

„Můžeme si povídat?“

Odvalila se z něj a vytáhla se nahoru, až měla tvář na polštáři vedle něj. Vlasy jí padaly do očí, Holden natáhl ruku a odhrnul je pohybem, který mu přišel tak důvěrný a vlastnický, až musel honem spolknout knedlík v krku.

„A chceš to brát vážně?“ zeptala se, víčka napůl sklopená.

„Jo, to chci,“ přisvědčil a políbil ji na čelo.

„Posledního milence jsem měla víc jak před rokem,“ pravila. „Praktikuju sériovou monogamii, takže co se mě týče, můžeš náš vztah považovat za exkluzivní, dokud se jeden z nás nerozhodne, že už není. Pokud mi dáš včas vědět, že chceš naši úmluvu zrušit, nebudu vůči tobě chovat žádnou zášť. Nijak se nebráním představě, že by šlo o víc než o sex, ale podle mých zkušeností, když k tomu má dojít, obvykle se to vyvine samo. Mám vajíčka uložená na Europě a na Měsíci, pokud ti na tom záleží.“

Překulila se, podepřela se loktem, její tvář se vznášela nad ním.

„Vyčerpala jsem všechny otázky?“

„Ne,“ odpověděl, „ale s podmínkami souhlasím.“

Plácla sebou na záda a vydala dlouhý spokojený povzdech.

„Dobře.“

Holden ji chtěl držet a objímat, ale připadal si moc horký a lepkavý potem, a tak se jen natáhl pro její ruku. Toužil jí říct, že to pro něj něco znamená, že už teď to pro něj je víc než sex, ale všechna slova, která vyškrábal v hlavě, vyznívala strojeně nebo pateticky.

„Děkuju ti,“ řekl nakonec, ale to už tiše pochrupovala.

Ráno se milovali znovu. Po dlouhé noci, kdy se moc nevyspal, to Holdenovi připadalo spíš jako námaha než uvolnění, ale bylo v tom i potěšení, jako by méně extatický sex znamenal něco jiného, něžnějšího a veselejšího, než dosud provozovali. Potom zašel do kuchyně, uvařil kávu a přinesl ji na podnose do postele. Popíjeli ji v tichosti; teď, v umělém ránu za LED osvětlení, se jim vracel ostych, který v noci odložili.

Naomi postavila prázdný hrnek na tác a dotkla se špatně zhojené boule na jeho nedávno zlomeném nose. „Vypadá to ohavně?“ zajímal se.

„Ne,“ řekla. „Předtím jsi byl až moc dokonalý. Takhle jsi jakoby skutečnější.“ Holden se zasmál. „Jako bys popisovala nějakého tlusťocha nebo profesora dějepisu.“

Naomi se usmála a lehce se špičkami prstů dotkla jeho hrudi. Neměla v úmyslu ho svádět, šlo jen o zkoumání, které nastupuje, když uspokojení odstraní z rovnice sex. Holden se pokoušel vybavit si, kdy se v chladné příčetnosti, následující po sexu, cítil takhle příjemně, ale možná to nebylo nikdy. Plánoval si, jak stráví zbytek dne v Naomině posteli, a v duchu probíral seznam restaurací, které dodávaly jídlo domů, vtom mu však na nočním stolku zazvonil terminál.

„Zatraceně,“ sykl.

„Nemusíš to brát,“ navrhla Naomi a přesunula pozornost k jeho břichu.

„Snad jsi posledních pár měsíců dávala pozor, ne?“ opáčil. „Pokud to není omyl, pak půjde pravděpodobně o nějakou zvěst o konci sluneční soustavy a my máme pět minut na vyklizení stanice.“

Naomi ho políbila na žebra, což ho zalechtalo a přimělo zvažovat délku svého refrakterního intervalu.

„To není legrace,“ pravila.

Holden si povzdechl a zvedl terminál ze stolku. Zářilo na něm Fredovo jméno a zvonění se opakovalo.

„Je to Fred,“ oznámil.

Naomi ho přestala líbat a sedla si.

„No, to nejspíš nebude dobrá zpráva.“

Holden ťukl na obrazovku, aby přijal zprávu. „Frede?“

„Jime. Zastav se za mnou, jak nejdřív budeš moct. Je to důležité.“

„Dobře,“ přisvědčil Holden. „Budu tam do půl hodiny.“

Ukončil hovor a mrštil terminálem přes místnost na hromadu šatů, kterou nechal u postele.

„Osprchuju se a pak půjdu zjistit, co Fred chce.“ Odhrnul deku a zvedl se.

„Měla bych jít s tebou?“ ozvala se Naomi.

„To si děláš legraci? Už nikdy tě nespustím z očí.“

První nepříjemné překvapení představoval Miller, který seděl ve Fredově kanceláři, když dorazili. Holden mu jednou pokývl a obrátil se k Fredovi. „Jsme tu. Co se děje?“

„Nepokoušej se nahnat mi strach,“ řekla, ale usmívala se při tom.

Fred jim pokynul, ať si sednou, a když poslechli, řekl: „Probírali jsme, co udělat se stanicí Eros.“

Holden pokrčil rameny.

„Fajn. A co my s tím?“

„Miller myslí, že se tam někdo pokusí přistát a získat vzorek protomolekuly.“

„Docela bych věřil, že se někdo tak hloupý najde,“ kývl Holden.

Fred vstal a poklepal na cosi na svém stole. Obrazovky, které normálně ukazovaly stavbu Nauvoo, se náhle přepnuly na 2D mapu sluneční soustavy, kde různobarevné svítící tečky označovaly polohu flotil. Rozhněvané hejno zelených bodů obklopovalo Mars. Holden odhadl, že zelená znamená pozemské lodi. V oblasti Pásu a vnějších planet zářila spousta červených a žlutých teček. Červená tedy patrně označovala Mars.

„Hezká mapa,“ podotkl Holden. „Přesná?“

„Přiměřeně,“ přisvědčil Fred. Několikerým rychlým klepnutím na stůl přiblížil jednu část Pásu. Střední část obrazovky vyplnil objekt ve tvaru brambory s nápisem Eros. Ze vzdálenosti několika metrů se k němu blížily dvě zelené tečky.

„Tohle je pozemská výzkumná loď Charles Lyell a letí k Erotu na plný plyn. Doprovází ji pravděpodobně loď třídy Fantom.“

„Sestřenice Rosi v pozemské flotile,“ poznamenal Holden.

„No, třída Fantom jsou trochu starší modely, všeobecně přeřazené na méně významné úkoly, ale pořád je to víc, než může rychle vyslat SVP,“ řekl Fred.

„Takže přesně ten druh lodi, která bude doprovázet vědce,“ mínil Holden. „Jak se sem dostali tak rychle? A proč jenom dvě lodi?“

Fred ubíral přiblížení, až na mapě znovu viděli celou soustavu.

„Měli kliku. Lyell se vracel na Zemi z výpravy na zmapování asteroidů mimo Pás, když najednou změnil kurz a zamířil k Erotu. Byl blízko; jinak už nikdo. Země určitě uviděla šanci zmocnit se vzorku, zatímco se všichni ostatní teprve dohadují, co dělat.“

Holden pohlédl na Naomi, ale její výraz byl nečitelný. Miller na něj civěl jako entomolog, který se rozhoduje, kam zabodnout špendlík.

„Takže to vědí?“ přeptal se Holden. „O Protogenu a Erotu?“

„Domníváme se, že ano,“ přisvědčil Fred.

„Chceš, abychom je zahnali? Tedy, nejspíš bychom mohli, ale bude to fungovat jen potud, dokud Země nezmění kurz dalších lodí, aby je podpořily. Moc času tím nezískáme.“ Fred se usmál.

„Ani nepotřebujeme,“ řekl. „Máme plán.“

Holden přikývl a chystal se ho vyslechnout, ale Fred se posadil a pohodlně se opřel. Miller vstal a na obrazovce se objevil záběr na povrch Erota zblízka.

Teď se dozvíme, proč si tady Fred drží toho šakala, pomyslel si Holden, ale nic neřekl.

Miller ukázal na obraz Erota.

„Eros je stará stanice. Spousta zbytečností. Spousta děr v povrchu, většinou malé přechodové komory pro údržbu,“ začal bývalý detektiv. „Velké přístavy se soustřeďují do pěti hlavních shluků. Máme v plánu poslat tam šest zásobovacích náklaďáků spolu s Rosinantou. Rosi zabrání výzkumné lodi v přistání, nákladní lodě zakotví u stanice, každá v jednom přístavu.“

„Chcete poslat lidi dovnitř?“ hlesl Holden.

„Dovnitř ne,“ odpověděl Miller. „Pouze na povrch. Šestá loď odveze do bezpečí všechny posádky, jakmile bude těch pět zakotveno. Každá opuštěná loď bude mít pár tuctů vysoce účinných fúzních hlavic, napojených na lodní detektory pro přiblížení. Jakmile se něco pokusí přistát v přístavech, dojde k explozi o síle pár stovek megatun. Mělo by to stačit na zničení blížící se lodi, ale i kdyby to nevyšlo, zbude z přístavu jen štěrk.“

Naomi si odkašlala. „Ehm, ale Spojené národy a Mars mají pyrotechniky. Najdou způsob, jak vaše pasti obejít.“

„Budou-li mít dost času,“ přisvědčil Fred.

Miller pokračoval, jako by ho předtím nepřerušili.

„Bomby představují pouze druhou linii na odrazení vetřelců. Nejdřív Rosinante, pak bomby. Snažíme se získat Fredovým pracovníkům dostatek času, aby mohli připravit Nauvoo.“

„Nauvoo?“ opakoval Holden, a o půl nádechu později Naomi hlasitě hvízdla. Miller jí pokývl, téměř jako by přijímal potlesk.

„Nauvoo vzlétne po dlouhé parabolické dráze a postupně nabere rychlost. Narazí do Erota dostatečnou rychlostí a pod patřičným úhlem, aby ho postrčila ke Slunci. Také spustí bomby. Vzhledem k energii nárazu a fúzním bombám předpokládáme, že povrch Erota bude dost žhavý a radioaktivní, aby usmažil všechno, co by se pokusilo přistát, dokud nebude zatraceně pozdě,“ skončil Miller a posadil se. Vzhlédl, jako by čekal na reakce.

„To byl tvůj nápad?“ zeptal se ho Holden.

„Ta část s Nauvoo. Ale když jsme se o tom bavili poprvé, ještě jsme nevěděli o Lyellovi. Ta záležitost s pastmi je vlastně improvizace. Myslím, že by to mohlo fungovat. Získat nám čas.“

„Souhlasím,“ řekl Holden. „Nesmíme dopustit, aby se Eros dostal do něčích rukou, a lepší způsob, jak toho docílit, mě nenapadá. Jdeme do toho. Odeženeme ty vědce, abyste mohli v klidu pracovat.“

Fred se na židli nahnul dopředu, židle zaskřípěla. „Já věděl, že do toho půjdete. Miller byl skeptičtější.“

„Shodit jeden a půl miliónu lidí do Slunce mi připadalo jako něco, před čím bys cukl.“ Detektiv se nevesele usmál.

„Na té stanici nic lidského nezbylo. Jaký je tvůj úkol? Budeš to řídit z domova?“

Vyznělo to nevraživěji, než zamýšlel, ale nezdálo se, že by se Miller urazil.

„Budu koordinovat bezpečnost.“

„K čemu potřebujeme ostrahu?“

Miller se usmál. Všechny jeho úsměvy připomínaly někoho, kdo slyší dobrý vtip na pohřbu.

„Pro případ, že by něco vylezlo z přechodové komory a pokusilo se stopovat okolní lodi,“ odpověděl.

Holden se zachmuřil. „Nelíbí se mi představa, že by ty věci mohly vydržet ve vakuu. Vůbec se mi to nelíbí.“

„Jakmile dosáhneme na povrchu stanice příjemné teploty deseti tisíc stupňů, už na tom myslím nesejde,“ řekl Miller. „Do té doby musíme dbát na bezpečnost.“

Holden si uvědomil, že by si přál mít detektivovu sebejistotu.

„Jaká je pravděpodobnost, že náraz a výbuchy Eros rozmetají na milión kousků a ty se rozletí po celé sluneční soustavě?“ zeptala se Naomi.

„Fred zadal výpočty svým nejlepším inženýrům, abychom měli jistotu, že k tomu nedojde,“ odpověděl Miller. „Tycho totiž pomáhal Eros vybudovat. Mají konstrukční plány.“

„Tak tedy,“ vložil se Fred, „pojďme se vypořádat s poslední částí té záležitosti.“

Holden vyčkával.

„Ještě máte protomolekulu,“ řekl Fred.

Holden přikývl. „A?“

„A,“ opakoval Fred. „A když jsem vás naposled někam poslal, vaše loď byla málem zničena. Jakmile zlikvidujeme Eros, bude to jediný existující potvrzený vzorek, mimo to, co možná zůstalo na Phoebe. Nevidím důvod, proč byste si ho měli nechávat. Chci, aby zůstal tady na stanici Tycho, až ji opustíte.“

Holden se postavil a zakroutil hlavou.

„Mám tě rád, Frede, ale tu věc nepředám nikomu, kdo by ji mohl použít jako argument při vyjednávání.“

„Nemyslím, že má dost…,“ začal Fred, ale Holden zvedl prst a zarazil ho. Fred na něj zůstal v údivu zírat. Holden hmátl po svém terminálu a otevřel kanál pro posádku.

„Alexi, Amosi, jste někdo na lodi?“

„Já jsem tu,“ ozval se Amos vteřinu na to. „Dodělávám pár…“

„Zamkni to tam,“ skočil mu Holden do řeči. „Hned teď. Pořádně ji zamkni. Jestliže tě do hodiny nezavolám, nebo pokud se pokusí dostat na palubu někdo jiný, opusťte přístav a leťte nejvyšší možnou rychlostí pryč od Tychona. Směr libovolný. Prostřílejte si cestu, když budete muset. Rozuměno?“

„Jasně a zřetelně, kapitáne,“ odvětil Amos. Jeho odpověď by zněla úplně stejně, kdyby ho kapitán požádal o šálek kávy.

Fred na něj stále nevěřícně upíral zrak.

„Netlač na mě v téhle věci, Frede,“ řekl Holden.

„Jestli si myslíš, že mi můžeš vyhrožovat, tak se mýlíš,“ pronesl Fred bezvýrazným, děsivým hlasem.

Miller se zasmál.

„Je tu něco k smíchu?“ podivil se Fred.

„To nebyla pohrůžka,“ odpověděl Miller.

„Ne? Jak byste to tedy nazval?“

„Přesná zpráva o stavu světa.“ Miller se během řeči pomalu protáhl. „Kdyby byl na palubě Alex, snad by usoudil, že se kapitán snaží někoho zastrašit, možná až do poslední minuty. Ale Amos? Amos si rozhodně cestu prostřílí, i kdyby měl zahynout.“

Fred se zachmuřil a Miller zavrtěl hlavou.

„Neblafuje,“ dokončil Miller. „Nedělejte to.“

Fred přivřel oči a Holden zauvažoval, jestli tentokrát nezašel příliš daleko. Určitě by nebyl první, koho Fred Johnson nařídil zastřelit. Kromě toho vedle něj stál Miller. Nevyrovnaný detektiv by pravděpodobně střílel při prvním náznaku, pokud by to považoval za dobrý nápad. Holdenovou důvěrou otřásla už skutečnost, že tu Fred Millera vůbec má.

Tím větší bylo jeho překvapení, když ho Miller zachránil.

„Koukněte,“ pravil detektiv. „Pravda je, že Holden je nejlepší možná osoba pro opatrování toho svinstva, než se rozhodnete, co s tím.“

„Zkuste mě o tom přesvědčit,“ žádal Fred, stále hněvivým, napjatým tónem.

„Jakmile Eros vybuchne, Rosi a její posádka se ocitnou v ohrožení. Někdo se může naštvat natolik, že na ně vypálí čistě jenom z principu.“

„A proč by tedy měl být vzorek u nich ve větším bezpečí?“ vyptával se Fred, ale Holdenovi už došlo, jak to Miller myslí.

„Třeba by nebyli tolik žhaví rozstřílet nás, kdyby věděli, že mám ty vzorky a záznamy Protogenu,“ vysvětlil.

„Tím vzorek nebude ve větším bezpečí,“ pokračoval Miller, „ale zase je větší pravděpodobnost, že se mise podaří. Nabídněte Holdenovi jeho váhu ve zlatě, a on se jenom urazí, že jste se ho pokusil podplatit.“

Naomi se zasmála. Miller na ni pohlédl, v koutcích úst malý spiklenecký úsměv, načež se obrátil zpátky k Fredovi.

„Chcete tím říct, že on je důvěryhodný, zatímco já nikoli?“ přeptal se Fred.

„Měl jsem spíš na mysli posádku,“ řekl Miller. „Holden má malou skupinku, a všichni udělají, co jim přikáže. Myslí si, že je spravedlivý, a tak se řídí podle něj.“

„Moji lidé mě poslouchají,“ namítl Fred.

Miller se dál usmíval, unaveně a neotřesitelně.

„K SVP patří spousta lidí,“ prohlásil.

„Tady ale jde o všechno,“ zamračil se Fred.

„Jestli stojíte o bezpečí, tak jste si nevybral správné povolání,“ mínil Miller. „Netvrdím, že je to kdovíjak skvělý plán. Jenomže lepší nemáte.“

Fredovy přimhouřené oči svítily současně hněvem i pocitem beznaděje. Chvíli naprázdno pohyboval čelistmi, než promluvil.

„Kapitáne Holdene? Jsem rozčarován nedostatkem důvěry z vaší strany po tom všem, co jsem pro vás a vaše lidi udělal.“

„Bude-li lidstvo za měsíc ještě existovat, omluvím se vám,“ řekl Holden.

„Vypadněte i s posádkou směr Eros, než si to rozmyslím.“

Holden se zvedl, pokývl mu a odešel. Naomi kráčela po jeho boku.

„Uf, to bylo těsné,“ zašeptala.

Když opustili kancelář, sykl Holden: „Mám dojem, že ještě půl vteřiny, a Fred přikáže Millerovi, aby mě odstřelil.“

„Miller je na naší straně. To ti ještě nedošlo?“

Kapitola čtyřicátá šestá: Miller

Millerovi bylo jasné, že když se postavil za Holdena proti svému novému šéfovi, bude to mít následky. Jeho pozice u Freda a SVP byla přinejmenším nejistá, a poukázat na skutečnost, že Holden a jeho posádka jsou nejen oddanější, ale také důvěryhodnější než Fredovi lidé, nepatřilo k nejlepším námluvám. A bylo to tím horší, že měl pravdu.

Očekával nějakou odplatu. Byl by naivní, kdyby s tím nepočítal.

„Povstaňte, lidé Boží, v jedné mocné vlně,“ zpívali odpůrci. „Přineste dny bratrství, skončete temnotu bezpráví.“

Miller si sundal klobouk a prohrábl si prsty řídnoucí vlasy. Tohle nebude dobrý den.

Vnitřek Nauvoo ukazoval složitou mozaiku a postup prací lépe, než naznačoval trup. Loď byla dva kilometry dlouhá a její stavitelé chtěli stvořit něco víc než jen obrovské plavidlo. Rozlehlé paluby naskládané nad sebou; nosníky z kovových slitin organicky propojené s budoucími pastorálními loukami. Celá konstrukce napodobovala největší katedrály Země a Marsu, zvedala se do prostoru, aby dodávala dojem stability gravitace za letu a současně oslavovala Boha. Stále ještě šlo jen o kovovou kostru a do ní vetkaný zemědělský substrát, ale Miller už dokázal rozpoznat, kam to vše směřuje.

Generační loď představovala projev společných tužeb a absolutní víry. Mormoni to věděli. Osvojili si to. Zkonstruovali loď, která se stane modlitbou, zbožným činem a slavností současně. Nauvoo bude největší chrám, jaký kdy lidstvo vybudovalo. Dovede svou posádku přes nepřekročitelné propasti mezihvězdného prostoru, jako nejlepší naděje lidstva na dosažení hvězd.

Tedy, bylo by tomu tak, nebýt jeho.

„Máme jim pustit plyn, taťko?“ zeptal se Diogo.

Miller si měřil odpůrce – obránce lodi. Odhadem jich mohly být tak dvě stovky, rozestavěné ve spojených lidských řetězech napříč přístupovými cestami a služebními průlezy. Transportní výtahy a mohutné ovladače stály nečinně, s potemnělými displeji a zkratovanými bateriemi.

„Jo, to bychom asi měli,“ vzdychl Miller. Bezpečnostní tým – jeho tým – měl méně než tři tucty lidí. Muži a ženy, které spojovaly spíš pásky SVP na rukávech než výcvik, zkušenosti, oddanost nebo politické názory. Kdyby mormoni zvolili násilí, došlo by ke krveprolití. Kdyby se oblékli do skafandrů, protest by mohl trvat celé hodiny. Možná i dny. Diogo dal signál a o tři minuty později v nulové gravitaci vzlétly obloukem čtyři malé komety, třepotající se na ohonech z NNLPalfa a tetrahydrocannabinolu.

Byla to ta nejlaskavější, nejmírnější metoda zvládání demonstrantů, jakou lze v arzenálu bezpečnostních služeb najít. Někdo s nemocnými plícemi z toho sice mohl mít potíže, ale do půl hodiny budou všichni hezky omámení a v rauši. Kombinaci NNLPa a THC Miller na Cereře nikdy nepoužil. Kdyby se něco takového pokusili uskladnit, všechny drogy by byly bleskově rozkradeny na večírky. Pokoušel se najít v té myšlence úlevu. Jako by to mohlo nahradit celoživotní sny a práci, kterou jim teď brali.

Diogo vedle něj se zasmál.

První prohlídka lodi jim zabrala tři hodiny, dalších pět hodin trvalo, než pochytali všechny černé pasažéry, kteří se ukryli v tunelech a služebních prostorech a měli v plánu vyčkat do poslední chvíle, aby mohli sabotovat chystanou akci. Když je plačící tahali z lodi, kladl si Miller otázku, jestli jim právě nezachránil život. Jestliže v životě vykonal jen tolik, že zabránil Fredu Johnsonovi buď rozhodnout o smrti hrstky nevinných lidí spolu s Nauvoo, nebo riskovat, že se Erotu zmocní vnitřní planety, nebylo to tak zlé.

Jakmile Miller poslal zprávu, nastoupil tým techniků z SVP, znovu zapojil ovladače a výtahy, napravil stovky drobných sabotáží, jež by zabránily spuštění motorů, a vyklidil vybavení, které chtěli zachránit. Miller pozoroval nákladní výtahy tak velké, že by se do nich mohla nastěhovat pětičlenná rodina, jak vykládají bednu za bednou a vyndávají ven věci, které byly naloženy teprve nedávno. V doku bylo rušno jako na Cereře uprostřed směny. Miller by skoro čekal, že uvidí své bývalé kolegy procházet mezi přístavními dělníky a výtahy a udržovat jakýs takýs pořádek.

V klidnějších chvílích si zapínal vysílání z Erotu. Kdysi v dětství znával kočovnou performerku jménem Jila Sorormaya. Pamatoval si, jak záměrně ničila záznamová média a výsledek pak pouštěla prostřednictvím své hudební soupravy. Dostala se do potíží, když se do její hudby začlenil patentově chráněný kód. Miller nebyl žádný znalec umění. Usoudil tehdy, že další z praštěných umělců musel začít normálně pracovat, a vesmír díky tomu byl zase o něco lepším místem. Když takhle naslouchal vysílání – říkal tomu Rádio Svobodný Eros – říkal si, jestli na milou Jilu nebyl až moc přísný. Pištění a brebentění, proud šumu, prokládaný hlasy, působil strašidelně a zvláštně podmanivě. Podobně jako Jilina znetvořená data to byla hudba rozkladu… asciugare il pus e che possano sentirsi meglio… ja mina nousivat kuolleista ja halventaa kohtalo pakottaa minut ja siskoni… dělej, co musíš…

Poslouchal to vysílání celé hodiny a vyhledával v něm hlasy. Občas to všechno začalo vibrovat, ozývalo se klapání jako u nějakého přístroje na pokraji selhání. Až dodatečně Millerovi došlo, že by to koktání prokládané tichem mohlo představovat morseovku. Opřel se o přepážku, nesmírná hmota Nauvoo se tyčila nad ním. Napůl zrozená loď, už nyní určená k obětování. Julie seděla vedle něj a upírala zrak vzhůru. Vlasy jí poletovaly kolem obličeje, oči se jí neustále smály. Byl vděčný své představivosti, že mu jeho vnitřní Juliettu Andromedu Maovou neposílá zpátky jako mrtvolu.

Ty by byla věc, co? řekla. Poletovat ve vakuu bez skafandru. Prospat sto let a vzbudit se do záře neznámého slunce.

„Nezastřelil jsem toho hajzla dost rychle,“ řekl Miller nahlas.

Mohl nám dát hvězdy.

Do jeho rozjímání vtrhl nový hlas. Lidský hlas třesoucí se vztekem.

„Antikrist!“

Miller mžikl, vrátil se do skutečnosti a vypnul Rádio Eros. Přístavem se líně vinula řada zajatců, tucet spoutaných mormonských techniků. Jeden z nich, mladík s poďobaným obličejem a nenávistí v očích, zíral na Millera.

„Ty jsi Antikrist, ty odporná zrůdo v lidské podobě! Bůh tě zná! Bůh si tě pamatuje!“

Miller se dotkl okraje klobouku, pozdravil šourající se průvod.

„Hvězdám je líp bez nás,“ řekl, ale příliš tiše, takže to mohla slyšet jedině Julie.

Před Nauvoo letěl tucet vlečných lodí, síť lan z nanovláken byla z dálky neviditelná. Miller viděl jen obrovský kolos, po dlouhou dobu součást stanice Tycho podobně jako její přepážky a vzduch, jak se posunuje ve svém loži a dává se do pohybu. Trysky tahačů ozařovaly stanici, blikaly s přesně stanovenou choreografií jako vánoční stromek, a ocelovými kostmi Tychona se přenášely téměř podprahové vibrace. Za osm hodin bude Nauvoo tak daleko, že bude moci spustit své mocné motory, aniž by ohrozila stanici. Uplyne ještě přes dva týdny, než dorazí k Erotu.

Miller ji předhoní o osmdesát hodin.

„Hej, dědousi,“ ozval se Diogo. „Hotovo?“

„Jo,“ povzdechl si Miller. „Jsem připraven. Ať se všichni shromáždí.“

Chlapec se zazubil. Od chvíle, kdy se zmocnili Nauvoo, si ozdobil tři přední zuby jasně červeným plastem. Mezi mládeží na Tychonu to zřejmě mělo hluboký význam – známka zdatnosti, možná i sexuální. Miller v tom okamžiku pocítil úlevu, že už u toho kluka nepřespává.

Teď, když velel bezpečnostním složkám SVP, viděl jasněji než dřív nesourodost té skupiny. Kdysi se domníval, že SVP je organizace schopná zvítězit nad Zemí nebo Marsem, kdyby došlo na válku. Zcela určitě měl ten spolek víc peněz, než tušil. Měli Freda Johnsona. Teď měli i Cereru, dokud ji udrží. Zmocnili se stanice Thoth.

A ti samí kluci, s nimiž šel do útoku, s ním teď pracovali na zvládání davu na Nauvoo, a víc než polovina z nich bude na demoliční lodi, až vyrazí k Erotu. To by Havelock nikdy nepochopil. Snad nikdo, kdo žil v jistotě přirozené atmosféry, nemůže plně porozumět síle i křehkosti společnosti závislé na bezodkladném vykonávání čehokoli, co je nezbytné, na rychlosti a přizpůsobivosti – jako SVP. Na neustálé pohotovosti.

Pokud Fred nedosáhne mírové dohody, SVP nad disciplínou a jednotou loďstva vnitřních planet nikdy nezvítězí. Ale ani nebude poražen. Válka bez konce.

No, a co jiného jsou celé dějiny?

A jak by se na tom mohlo něco změnit, zmocníme-li se hvězd?

Cestou zpět do svého bytu zadal příručnímu terminálu požadavek na spojení. Objevil se Fred Johnson, unavený, ale ve střehu.

„Millere,“ pozdravil.

„Připravujeme se ke startu, pokud nám dáte povolení.“

„Právě se nakládá výbava,“ odpověděl Fred. „Dostatek štěpného materiálu, aby se k Erotu celá léta nikdo nemohl ani přiblížit. Zacházejte s tím opatrně. Kdyby si někdo z vašich chlapců zašel zakouřit a vybral si nevhodné místo, neseženeme za ty miny včas náhradu.“

Neřekl byli byste všichni mrtví. Vzácné byly zbraně, nikoli lidé.

„Jo, dám na to pozor,“ řekl Miller.

„Rosinante už je na cestě.“

Tohle Miller v podstatě nepotřeboval vědět, takže Fred musel mít nějaký zvláštní důvod, proč se o tom zmínil. Jeho pečlivě neutrální tóny sobě nesl cosi jako výčitku. Jediný vzorek protomolekuly opustil sféru Fredova vlivu.

„Dostaneme se na místo bezpečně včas, abychom každého udrželi dál od Erotu,“ pravil Miller. „Neměl by to být žádný problém.“

Na maličké obrazovce se dalo těžko rozeznat, zda je Fredův úsměv upřímný. „Doufám, že to vaši přátelé zvládnou,“ prohlásil.

Miller pocítil něco divného. Malý kousek prázdnoty těsně pod hrudní kostí.

„Nejsou to moji přátelé,“ opáčil. Snažil se to říct lehkým tónem.

„Ne?“

„Já ani žádné přátele nemám. Spíš znám hodně lidí, se kterými jsem dřív pracoval,“ vysvětlil.

„Hodně Holdenovi věříte.“ Fred to vyslovil téměř jako otázku. Nebo alespoň výzvu. Miller se usmál. Dobře věděl, že ani Fred si nebude jistý, zda je ten úsměv upřímný.

„Nejde o víru, ale o úsudek,“ řekl.

Fred se kašlavě zasmál.

„A právě proto nemáte přátele, příteli.“

„Jenom zčásti,“ mínil Miller.

Víc nebylo co dodat. Miller ukončil spojení. Stejně už byl skoro v doupěti.

Nebylo to nic moc. Standardní krychle, ještě anonymnější než jeho byt na Cereře. Sedl si na lůžko, zkontroloval na terminálu stav demoliční lodi. Věděl, že by se měl vrátit do přístavu. Diogo a ostatní už se shromažďovali, a i když nebylo dvakrát pravděpodobné, že by po večírcích na rozloučenou s následným drogovým omámením dorazili načas, vyloučit se to nedalo. Ani tuhle výmluvu neměl.

Julie se držela v místě za jeho očima. Nohy měla složené pod sebou a byla překrásná. Bývala jako Fred a Holden a Havelock. Narodila se v gravitační studni a zvolila si k životu Pás. Pro tu svou volbu i zemřela. Hledala pomoc, a přitom zničila Eros. Kdyby bývala zůstala na té lodi duchů…

Naklonila hlavu, vlasy se jí zhouply proti rotační gravitaci. V očích měla otázku. Měla pravdu, přirozeně. Možná by se tím všechno protáhlo. Ale nezastavilo by je to. Protogen a Dresden by ji nakonec našli. Našli by i tu věc. Nebo by se vrátili zpátky a vyhrabali by si čerstvý vzorek. Nic by je nezastavilo.

A věděl – právě tak jistě, jako znal sám sebe – že Julie nebyla jako ostatní. Že rozuměla Pásu a jeho obyvatelům a jejich potřebě drát se dál. Ne-li až ke hvězdám, tak aspoň blízko k nim. Luxus, který měla k dispozici, Miller nikdy nezažil a nikdy ani nepozná. Ona se však od všeho odvrátila. Přišla sem a zůstala, přestože kvůli tomu chtěli prodat její závodní člun. Její dětství. Její pýchu.

Proto ji miloval.

Když dorazil do přístavu, bylo zřejmé, že se něco stalo. Dalo se to poznat podle postoje přístavních dělníků a výrazu jejich tváří: napůl pobavení, napůl potěšení. Miller se zapsal a prolezl nemotornou přechodovou komorou s Ojino Gouchovým systémem, sedmdesát let zastaralou a stěží širší než hlaveň pro torpéda, do stísněného prostoru pro posádku na lodi Talbot Leeds. Tahle loď působila dojmem, že ji složili a svařili ze dvou menších plavidel, aniž by se příliš starali, jak bude vypadat. Protinárazová lehátka byla naskládána po třech nad sebou. Vzduch páchl starým potem a žhavým kovem. Kdosi tu nedávno kouřil marihuanu a čističe ji ještě nestačily vyvětrat. Diogo už byl uvnitř spolu s půltuctem dalších hochů. Měli rozdílné uniformy, ale všichni pásku SVP.

„Hej, dědousi! Držím ti horní lehátko!“

„Dík,“ řekl Miller. „To je od tebe hezké.“

Třináct dní. Stráví třináct dní v tomhle těsném prostoru spolu s demoliční četou. Třináct dní budou upoutaní k těmhle lehátkům na lodi, která veze náklad megatun štěpných min. A přitom se ti kluci všichni vesele tlemí. Miller se vytáhl na lehátko, které mu Diogo nechal, a pokývl ostatním bradou.

„Někdo slaví narozeniny?“

Diogo složitým gestem pokrčil rameny.

„Proč jste kurva všichni tak veselí?“ zeptal se Miller ostřeji, než měl v úmyslu. Diogo se neurazil. Vycenil své červenobílé zuby.

„Audionichts?“

„Ne, nic jsem neslyšel, jinak bych se nevyptával,“ odsekl Miller.

„Mars udělal správnou věc,“ řekl Diogo. „Chytil vlnu z Erotu, dal si dvě a dvě do kupy a…“ Udeřil pěstí do dlaně druhé ruky.

Miller se marně pokoušel pochopit, co tím chce říct. Zaútočili na Eros? Ovládli Protogen?

Aha. Protogen. Protogen a Mars. Miller kývl. „Výzkumná stanice Phoebe,“ řekl nahlas. „Mars ji dal do karantény.“

„Pch, do hajzlu, taťko!“ uchechtl se chlapec. „Autoklávovali to. Měsíček je fuč. Naházeli tam atomovek, až ho rozšmelcovali na částice.“

To teda provedli správně, pomyslel si Miller. Nebyla to velká oběžnice. Jestli ji Mars skutečně zničil a jestli na některém z těch rozmetaných kousků zbyla nějaká protomolekula…

„Tu sabez?“ řekl Diogo. „Jsou s náma. Došlo jim to. Aliance Mars-SVP.“

„Tomu sám nevěříš,“ opáčil Miller.

„Nee.“ Diogo s klidem připustil, že taková naděje je přinejmenším křehká, ne-li rovnou falešná. „Ale proč kapku nesnít, que no!“

„Že by?“ Miller se složil na lehátko.

Gelová výplň byla při třetině gé příliš tuhá, aby se přizpůsobila jeho tělu, ale nebylo to nepohodlné. Zkontroloval si na terminálu poslední novinky, a vskutku, kdosi z marťanské flotily vydal rozkaz podle vlastního rozhodnutí. Museli použít spoustu materiálu, což bylo uprostřed zuřící války náročné, ale rozhodli se ho obětovat. Saturn měl tedy o jeden měsíc méně a místo něj drobný, neforemný, vláknitý prstenec – pokud ovšem vůbec zbylo po detonacích dost hmoty. Millerovu nezkušenému oku to připadalo, jako by exploze měly trosky mrštit do drtivé gravitace plynného obra.

Bylo by pošetilé myslet si, že vláda Marsu nebude chtít vzorky protomolekuly. Bylo by naivní předstírat, že jakákoli organizace takových rozměrů a tak složitá se v něčem zcela shodne, natož jde-li o něco tak nebezpečného a převratného.

Ale stejně.

Třeba stačí, že někdo na druhé straně politické a vojenské propasti uviděl tytéž důkazy jako oni a dospěl k týmž závěrům. Třeba to aspoň ponechává prostor pro naději. Přepnul terminál na výstup z Erotu. Pod kaskádami hlasů bubnoval mocný dunivý zvuk. Hlasy stoupaly a klesaly. Proudy dat se řinuly, splývaly, a počítače určené k rozpoznávání vzorců se namáhaly do posledního čipu, aby z výsledného zmatku něco vytěžily. Julie ho vzala za ruku; sen tak přesvědčivý, až by mohl předstírat, že to skutečně cítí.

Patříš ke mně, řekla.

Jakmile bude po všem, pomyslel si. Popravdě, skutečně konec tohoto případu stále odkládal. Nejdřív chtěl najít Julii, potom ji chtěl pomstít, a teď měl v plánu zničit celý projekt, který ji připravil o život. Ale až tohle všechno skončí, může jít.

Prostě ještě potřeboval dodělat tuhle záležitost.

O dvacet minut později zazněl klakson. O třicet minut později zabraly motory a zatlačily ho do gelového lůžka drtivým přetížením vysoké rychlosti, jež bude trvat celých třináct dní s přestávkami o jednom gé co čtyři hodiny kvůli biologickým potřebám. A až dorazí na místo, jeho různorodá napůl vycvičená posádka se pustí do práce s nukleárními minami, schopnými ve vteřině je všechny anihilovat, pokud něco pokazí.

Ale aspoň tam bude Julie. Ne doopravdy, ale i tak…

Neuškodí trochu se zasnít.

Kapitola čtyřicátá sedmá: Holden

Ani chuť vlhké celulózy, po níž chutnala umělá míchaná vejce, nemohla zkazit Holdenův pocit uspokojivého vnitřního tepla. Házel si falešná vejce do pusy a snažil se moc nekřenit. Amos po jeho levé ruce u jídelního stolku jedl s nepředstíraným mlaskáním. Po Holdenově pravici Alex posunoval zplihlá vejce právě tak falešným toustem. Naproti němu Naomi upíjela čaj a pozorovala ho zpod vlasů. Potlačil nutkání mrknout na ni.

Probírali otázku, jak novinu oznámit posádce, ale nedošli k žádnému kloudnému závěru. Holden nechtěl nic skrývat. Držet takovou věc v tajnosti mu připadalo nečisté, dokonce zahanbující. Rodiče mu vštípili, že sex se odehrává v ústraní ne proto, že jde o něco trapného, ale proto, že je to důvěrná a soukromá věc. U nich doma, s pěti otci a třemi matkami, byla příslušná opatření vždy velmi složitá, ale diskuse o tom, kdo s kým bude spát, před ním nikdo neskrýval. Zůstala mu z toho silná nechuť cokoli ze svých činů tajit.

Naomi se ovšem domnívala, že by neměli narušovat křehkou rovnováhu, které dosáhli, a Holden jejím instinktům důvěřoval. V dynamice skupinových vztahů se vyznala mnohem lépe než on. Takže prozatím nechal rozhodnutí na ní.

Kromě toho by mu to připadalo, jako by se chlubil, a to je nevychované.

Neutrálním, profesionálním tónem požádal: „Naomi, mohla bys mi podat pepř?“

Amos prudce škubl hlavou a upustil vidličku, na stolní desce to hlasitě zařinčelo.

„Kurva, lidi, vy to děláte!“

„Ehm,“ hlesl Holden. „Co jako?“

„Něco pošahanýho jsem cejtil, co jsme se vrátili na Rosi, ale nedocházelo mně to. Jo, to je vono! Konečně ’ste si zahráli na taťku a mamku!“

Holden zamžikal, netušil, co na to mechanikovi říct. Koukl na Naomi, hledaje u ní oporu, ale ta měla hlavu sklopenou a vlasy jí zakrývaly tvář. Ramena se jí otřásala tichým smíchem. „Ježíši, kapitáne,“ pravil Amos se širokým úsměvem. „Vám to teda trvalo. Kdyby se takhle vrhala na mě, už bych v tom dávno vězel po uši.“

„Hm,“ udělal Alex. Vypadal dost otřeseně; bylo zřejmé, že Amosův postřeh nesdílí. „No teda.“

Naomi se přestala smát a utřela si slzy z koutků očí.

„Přiznávám se,“ řekla.

„Hele. Mládenci, musíte vědět, že to nijak neovlivní naše…,“ začal Holden, ale Amos ho přerušil odfrknutím.

„Alexi,“ oslovil zbývajícího člena posádky.

„Jo?“

„Když si kapitán začne s prvním důstojníkem, budeš kvůli tomu horší pilot?“

„Tomu fakt nevěřím,“ prohlásil Alex a přitom se zubil a přeháněl svůj líný přízvuk.

„A já zase nemám potřebu být horší mechanik.“

Holden to zkusil znovu. „Myslím, že je důležité, aby…“

„Kapitáne?“ nedal se vyvést z míry Amos. „Berte to tak, že to nikomu nevadí, že kvůli vám nepřestaneme normálně makat, a prostě si to užijte, páč je beztak za pár dní po nás.“

Naomi se znovu začala smát.

„Bezva,“ řekla. „Totiž, všichni víte, že to dělám jenom kvůli povýšení. Ne, počkat. Já už jsem první důstojník. Hele, můžu být kapitán?“

„Ne,“ odpověděl se smíchem Holden. „Je to mizerná práce. Nikdy bych to po tobě nemohl chtít.“

Naomi se zazubila a pokrčila rameny. Vidíš? Nemám pokaždé pravdu.

Holden zalétl pohledem k Alexovi, který se na něj díval s upřímnou náklonností, zjevně potěšený, že se dali s Naomi dohromady. Všechno se zdálo být v pořádku.

Eros se točil před nimi jako poklička ve tvaru brambory. Jeho tlustá kamenná slupka ukrývala všechny hrůzy uvnitř. Asteroid na Holdenově obrazovce nabýval, až se zdál na dosah. Naomi u druhé stanice přejížděla povrch ladarem a pátrala po čemkoli, co by mohlo představovat ohrožení pro posádku tychonské nákladní lodi, jež zůstala o pár dní pozadu. Na Holdenově taktickém displeji pokračovala výzkumná loď flotily Spojených národů v brzdném manévru před asteroidem, doprovod se jí těsně držel. „Pořád nemluví, co?“ zamumlal Holden.

Naomi zavrtěla hlavou, ťukla na obrazovku a poslala informace z pozorování na jeho pracovní stanici.

„Nic,“ řekla. „Ale vidí nás. Už pár hodin nás sledují radarem.“

Holden zabubnoval prsty na područku křesla a zamyslel se nad možnostmi. Bylo dost dobře možné, že úpravy na trupu Rosi rozpoznávací software pozemské korvety oklamaly. Třeba Pozemšťané loď ignorovali v domnění, že jde o běžný plynový tanker z Pásu, který má náhodou cestu kolem. Ovšem Rosi letěla bez transpondéru, tudíž ilegálně, ať už tvar jejího trupu naznačoval cokoli. Znervózňovalo ho, že korvety se neoznačenou loď nepokoušejí odehnat. Pás je přece ve válce s vnitřními planetami. Plavidlo z Pásu se motá kolem Erotu, kam míří dvě pozemské lodi. Není možné, aby si ho aspoň napůl příčetný kapitán vůbec nevšímal.

Mlčení korvety znamenalo něco jiného.

„Naomi, mám takový pocit, že ta korveta se na nás pokusí vypálit,“ vzdychl.

„Já bych to určitě udělala,“ odvětila.

Holden ještě naposled vybubnoval na područku složitý rytmus, pak si nasadil sluchátka s mikrofonem.

„Tak fajn. Nejspíš se tedy ujmeme zahájení sami,“ prohlásil.

Neměl v plánu zveřejňovat jejich komunikaci, takže zaměřil pozemskou korvetu laserovým systémem a ohlásil standardní požadavek spojení. Několik vteřin nato se rozsvítila zelená kontrolka spojení navázáno a ve sluchátkách to syklo statickým šumem. Holden vyčkával, ale loď Spojených národů nenabídla žádný pozdrav.

Přepnul mikrofon na lodní interkom.

„Alexi, pohněme se. Zatím jedno gé. Když toho chlapíka neošidím, tak to bude střelecké utkání. Připrav se otevřít hlavně.“

„Rozumím,“ protáhl Alex. „Dáme šťávu, pro všechny případy.“

Holden vrhl pohled na Naomin displej, ale viděl, že už přepnula na taktický a zadala Rosi výpočty pro střelbu a taktické rušení pro obě blížící se lodi. Naomi se účastnila jen jediné bitvy, ale reagovala jako zkušený veterán. Usmál se na ni a odvrátil se, dřív než si stačila uvědomit, že na ni zíral.

„Amosi?“ zeptal se.

„Tady dole všechno v cajku, kapitáne. Rosi si ošahává půdu. Nakopem jim prdel.“

Kéž bychom radši nemuseli, pomyslel si Holden.

Přepnul mikrofon. „Tady kapitán Holden na Rosinante, volám kapitána blížící se korvety flotily Spojených národů, volací znamení neznámé. Prosím odpovězte.“

Nastala odmlka, vyplněná statickým šumem, pak se ozvalo: „Rosinante. Okamžitě nám vykliďte prostor. Jestliže ihned nevyrazíte nejvyšší možnou rychlostí směrem od Erotu, začneme na vás pálit.“

Hlas byl mladý. Postarší korveta pověřená nudným úkolem doprovázet výzkumnou loď mapující asteroidy jistě nebude patřit k těm, o jejichž velení se kapitáni derou. Velitel bude nejspíš poručík bez konexí a bez valné perspektivy. Nezkušený, ale třeba pohlíží na možný střet jako na příležitost předvést se před nadřízenými. Proto byly nadcházející chvíle tak ošidné.

„Omlouvám se,“ řekl Holden. „Stále nemám váš volací znak ani jméno. Ale nemůžu udělat, co po mně chcete. Vlastně nemůžu nikomu povolit přistání na Erotu. Musím vás požádat, abyste se ke stanici nepřibližovali.“

„Rosinante, nemyslím, že byste…“

Holden převzal ovládání zaměřovacího systému a začal po korvetě přejíždět laserem.

„Dovolte, abych objasnil, oč tu jde,“ pokračoval. „Když se teď díváte prostřednictvím svých senzorů, vidíte plynový tanker, splácaný dohromady tak, že je z něj váš rozpoznávací software na mrtvici. A najednou, právě teď, vás zaměřuje nejmodernější laser.“

„My nechceme…“

„Nelžete. Vím, co se děje. Takže tady je návrh. Přes svůj vzhled je moje loď novější, rychlejší, odolnější a lépe vyzbrojená než vaše. Můžu to dokázat jedině tím, že zahájím palbu, a to bych raději nedělal.“

„Vyhrožujete nám, Rosinante?“ promluvil ve sluchátkách ten mladý hlas a jeho tón nesl známky nedůvěry a arogance.

„Vám? Ne,“ opáčil Holden. „Vyhrožuju té velké, tlusté, pomalé a neozbrojené lodi, kterou máte chránit. Zkuste pokračovat k Erotu, a já na ni vychrlím všechno, co mám. Zaručuju vám, že tu letící vědeckovýzkumnou laboratoř smetu z oblohy. Možná nás přitom přece jen dostanete, ale to by stejně znamenalo, že jste nesplnili úkol, ne?“

Nastalo další ticho, ozývalo se jen syčení na pozadí, oznamující, že spojení není přerušeno.

Následující odpověď zaznamenaly všechny lodní systémy.

Alex ohlásil: „Zastavují, kapitáne. Právě začali usilovně brzdit. Sledovací systém hlásí, že zastaví asi po dvou miliónech kilometrů. Mám pokračovat k nim?“

„Ne, vrať nás na stabilní pozici nad Erotem,“ odvětil Holden.

„Rozumím.“

„Naomi.“ Holden se otočil i s křeslem k ní. „Dělají ještě něco dalšího?“

„Nic, co by se dalo rozeznat v tom zmatku jejich spalin. Ovšem klidně by mohli vysílat na opačnou stranu úzkým svazkem, a my bychom nic nezahlédli.“

Holden vypnul lodní interkom. Chvíli se škrábal na hlavě, pak si odepnul popruhy.

„No, prozatím jsme je zastavili. Zajdu na příď a pak si dám něco na pití. Chceš taky?“

„Neplete se, víš,“ pravila Naomi později téhož večera.

Holden se v beztížném stavu vznášel nad řídicím pultem, pár stop od své stanice. Ztlumil světla na velitelské palubě, takže tu bylo šero jako za měsíčné noci. Alex s Amosem spali dvě paluby pod nimi. Právě tak mohli být milión světelných let daleko. Naomi se vznášela u svého pracovního místa o dva metry dál, rozpuštěné vlasy jí jemně vlály kolem hlavy jako černý oblak. Panel za ní ji ozařoval z profilu: vysoké čelo, plochý nos, plné rty. Poznal, že má zavřené oči. Připadalo mu, že jsou jediní lidé ve vesmíru.

„Kdo se neplete?“ přeptal se, jen aby něco řekl.

„Miller,“ odpověděla, jako by to bylo očividné.

„Nemám ponětí, o čem to mluvíš.“

Naomi se zasmála, plácla jednou rukou, aby se otočila celým tělem k němu. Teď měla oči otevřené, i když s osvětlením z panelu za ní vypadaly jako temná jezírka v její tváři.

„Přemýšlela jsem o Millerovi,“ řekla. „Na Tychonu jsem se k němu chovala ošklivě. Ignorovala jsem ho, protože ty ses zlobil. Zasloužil si lepší zacházení.“

„Proč?“

„Na Erotu ti zachránil život.“

Holden si odfrkl, ale ona stejně pokračovala.

„Když jsi sloužil u flotily, cos měl správně udělat, když se ti někdo na lodi zbláznil? Když začal provádět věci, které ohrožovaly ostatní?“

Holden v domnění, že se baví o Millerovi, řekl: „Spoutáš ho a izoluješ jako nebezpečí pro loď a posádku. Ale Fred…“

Naomi ho přerušila. „Co když je válka?“ namítla. „Uprostřed bitvy?“

„Když dotyčného nelze bezpečně uvěznit, pak má velitel hlídky povinnost chránit loď a posádku jakýmikoli prostředky.“

„Třeba ho i zastřelit?“

„Když není jiná možnost,“ přisvědčil. „Jistě. Ale pouze za nanejvýš kritických okolností.“

Naomi zakývala rukou a pomalu se tělem otočila na opačnou stranu. Dalším podvědomým gestem svůj pohyb zastavila. Holden se uměl pohybovat v nulové gravitaci velmi dobře, ale její dokonalosti nedosahoval.

„Pás je něco jako síť,“ pokračovala Naomi. „Jako jedna obrovská rozptýlená loď. Máme uzly, které představují vzduch, vodu, energii nebo materiály. Tyhle uzly jsou od sebe vzdáleny milióny kilometrů, ale tím nejsou o nic méně propojeny.“

„Chápu, kam tím míříš,“ vzdychl. „Dresden byl ten šílenec na lodi, Miller ho zastřelil, aby chránil nás ostatní. Něco podobného už mi vysvětloval na Tychonu. Ani tehdy jsem to nebral.“

„Proč?“

„Protože,“ pravil Holden, „Dresden nepředstavoval bezprostřední ohrožení. Byl to jenom zlý človíček v drahém obleku. Neměl v ruce žádnou zbraň, ani nedržel prst na spouštěcím mechanismu bomby. A já nikdy nebudu důvěřovat člověku, který si myslí, že má právo z vlastního rozhodnutí popravit jiného člověka.“

Položil nohu na přepážku a klepl jí přesně tak silně, aby doplul o pár stop blíž k Naomi, dost blízko, aby jí viděl do očí a přečetl si její reakci.

„Jestliže ta výzkumná loď znovu zamíří k Erotu, vrhnu na ni všechna naše torpéda a budu si myslet, že chráním sluneční soustavu před tím, co je na tom asteroidu. Ale nezačnu na ni pálit teď, při představě, že by se mohli rozhodnout a přece jen se pokusit tam přistát. Protože to by byla vražda. To, co provedl Miller, byla vražda.“

Naomi se na něj usmála, pak si ho přitáhla za kombinézu, aby ho mohla políbit.

„Nejspíš jsi ten nejlepší člověk, jakého znám. Ale jsi totálně neschopný kompromisu, když myslíš, že jsi v právu. A přesně to nenávidíš na Millerovi.“

„Opravdu?“

„Ano,“ přikývla. „On je taky neschopný kompromisu, ale má odlišné představy o tom, jak věci fungují. A ty to nesnášíš. Pro Millera Dresden představoval bezprostřední ohrožení lodi. Každou vteřinou, kdy byl naživu, ohrožoval všechny kolem sebe. Pro Millera to byla sebeobrana.“

„Ale mýlil se. Ten muž byl bezmocný.“

„Ten muž přesvědčil flotilu Spojených národů, aby jeho společnosti poskytla nejmodernější lodi,“ řekla. „Přesvědčil svou společnost, aby zavraždila jeden a půl miliónu lidí. Všechno, co Miller povídal o tom, že protomolekula je ve větším bezpečí u nás, platilo i o Dresdenovi. Jak dlouho by pobyl ve vězení SVP, než by našel žalářníka, který se dá koupit?“

„Byl náš zajatec,“ namítl Holden, ale cítil, jak mu argumenty unikají pod rukama.

„Byl to netvor s mocí, přístupem a spojenci, kteří by zaplatili jakoukoli cenu, aby jeho projekt udrželi v chodu. A jako občanka Pásu ti povídám, že Miller se nepletl.“

Holden neodpověděl; jen se dál vznášel vedle ní a držel se na její oběžné dráze. Zlobil se kvůli Dresdenově smrti, nebo kvůli Millerovu rozhodnutí, s nímž nesouhlasil?

A Miller to věděl. Když mu tehdy Holden řekl, ať se na Tycho dopraví sám, viděl to v detektivových smutných psích očích. Miller věděl, že to přijde, a nepokoušel se hádat. To znamenalo, že to rozhodnutí učinil s plným vědomím následků a ochoten tu cenu zaplatit. To vážně něco znamenalo. Holden si nebyl jist, co přesně, ale něco určitě.

Na stěně zablikalo červené varovné světélko, Naomin panel se probudil k životu a začal na obrazovku vypisovat údaje. Naomi se přes opěradlo přitáhla do křesla a vyťukala několik rychlých povelů.

„Sakra,“ hlesla.

„Co je?“

„Korveta nebo výzkumná loď musely volat o pomoc.“ Ukázala na obrazovku. „Míří sem lodi odevšad ze sluneční soustavy.“

„Kolik jich je?“ Holden se pokoušel o lepší výhled na monitor.

Naomi vydala tichý zvuk hluboko v hrdle, napůl smích, napůl kašel.

„Odhadem? Všechny.“

Kapitola čtyřicátá osmá: Miller

„Jsi, a nejsi,“ oznámilo vysílání z Erotu za náhodného statického tlukotu. „Jsi, a nejsi. Jsi, a nejsi.“

Malá loď se otřásala a kodrcala. Jeden z techniků SVP ze svého lehátka proti přetížení vykřikoval proud vulgarit, spíš vynalézavých než doopravdy vzteklých. Miller zavřel oči a úporně se snažil, aby se mu z nečekaných změn mikrogravitace při nestandardním přistávání neudělalo špatně. Po tolika dnech zrychlení, drtícího klouby, a podobně traumatického brždění mu tyhle drobné posuny a změny připadaly svévolné a znepokojivé.

„Jsi, jsi, jsi, jsi, jsi, jsi…“

Nějakou dobu strávil sledováním zpráv. Tři dny poté, co opustili Tycho, se prozradily skutečnosti o spojení Protogenu a Erotu. Kupodivu v tom neměl prsty Holden. Od té chvíle korporace přešla od naprostého odmítnutí přes obvinění ničemného subdodavatele až po požadavek imunity na základě statutu obrany Země. Pozemská blokáda Marsu pokračovala i nadále, ale pozornost veřejnosti se upřela k mocenskému střetu přímo na Zemi a flotila Marsu poněkud zpomalila, čímž poskytla pozemským silám trochu prostoru, než bude přijato nějaké definitivní rozhodnutí. Vypadalo to, že se Armagedon o pár týdnů odkládá. Miller zjistil, že mu to přece jen přineslo kapku potěšení. Ale také z toho byl unaven.

Častěji naslouchal hlasu Erotu. Někdy si k tomu pouštěl i video, ale většinou jen poslouchal. Po mnoha hodinách a dnech začal rozeznávat ne-li vzorce, tak aspoň obecnou stavbu. Některé z hlasů umírající stanice působily stabilně – odhadoval, že jde o hlasatele a baviče z audio archívů. Ve vysílané hudbě – tak tomu začal říkat z nedostatku výstižnějších výrazů – nacházel cosi jako konkrétní záměry. Hodiny náhodného zpěvu statiky a útržky vět náhle ustoupily do pozadí, Eros se chytil nějakého slova či fráze a zaměřil se na ni se stoupající intenzitou, dokud se nerozpadla a nevrátil se příval nahodilostí.

„… jsi, jsi, jsi, jsi, jsi, jsi…“

Nejste, pomyslel si Miller. Vtom se loď vrhla prudce vzhůru a jeho žaludek jako by se octl celou stopu od místa, kde byl původně. Následovalo několik zařinčení a krátce zavyl klakson. „Božínku, božínku!“ křičel kdosi. „Bomby son vamen roja! Usmaží nás! Teďko nás usmaží!“

Ozvalo se několik zdvořilých uchechtnutí, jaká tentýž vtípek vyloudil během cesty už několikrát, a chlapec, který ho vymyslel – uhrovitý kluk z Pásu, jemuž mohlo být sotva patnáct – se hrdě zazubil. Jestli s tím nepřestane, nejspíš ho někdo praští páčidlem, ještě než se vrátí zpátky na Tycho. Ovšem Miller počítal, že on sám to nebude.

Mohutné škubnutí dopředu ho tvrdě přitisklo na lehátko, a pak se vrátila gravitace, důvěrně známé třetinové gé. Možná trochu víc. Ovšem pilot se musel s lodí nejprve přichytit k rotujícímu povrchu Erotova břicha, jelikož přechodové komory se nacházely v dolní části lodi. Rotační gravitace tedy změnila původní strop v novou podlahu; nejnižší řádka lehátek se octla nahoře. A protože fúzní bomby upevnili k nakládacím plošinám, budou teď muset šplhat po studené, temné skále, jež se je bude snažit vymrštit do vakua.

Radosti sabotérů.

Miller se navlékl do skafandru. Po vojenské výstroji z Rosinanty mu různorodé vybavení SVP připadalo jako oblečení z třetí ruky. Jeho skafandr byl cítit cizím tělem, mylarové hledí bylo deformované v místě, kde kdysi prasklo a někdo ho opravil. Nechtěl si představovat, co se asi stalo tomu chudákovi, který ho nosil. Magnetické boty měly mezi pláty a spouštěčem tak tlustou vrstvu zkorodovaného plastu a starého bláta, až slyšel klapání spínače ještě dřív, než vůbec pohnul nohou. Možná se mu skafandr přilepí k povrchu asteroidu a už nikdy ho nepropustí.

Ta myšlenka ho přiměla k úsměvu. Patříš ke mně, řekla mu kdysi jeho soukromá Julie. Byla to pravda, a teď, když tu byl, cítil s naprostou jistotou, že už neodejde. Býval policajtem až moc dlouho, a představa, že by měl znovu najít spojení s lidstvem, ho naplňovala tušením únavnosti. Přišel sem, aby vykonal poslední část svého úkolu. A pak už bude hotov.

„Hej! Dědousi!“

„Už jdu,“ odpověděl Miller. „Zadrž koně, kamaráde. Tahle stanice ti nikam neuteče.“

„Duha je kruh, který nemůžete spatřit,“ prohlásil Eros dětsky zpěvavým hlasem. Miller ztlumil zvuk.

Na skalnatém povrchu nebylo nic, k čemu by se daly přichytit ovladače a na čem by držely boty skafandrů. Další dvě lodi přistály na pólech, kde nemusely bojovat s gravitací, ale Coriolisovy síly u všech vyvolávaly podprahovou nevolnost. Millerova skupina se musela držet ničím nechráněných kovových plátů přístavu jako mouchy, které hledí do propasti se svitem hvězd.

Rozvrhnout umístění fúzních bomb nebyla právě triviální záležitost. Kdyby výbušniny do stanice nenapumpovaly dost energie, mohl by se povrch ochladit a umožnit přistání nějakému vědeckému týmu, ještě než stanici a části Nauvoo, jež na ní ulpí, pohltí okraj Slunce. Přestože se na plánech rozmístění podílely nejlepší mozky stanice Tycho, pořád existovala možnost, že se nepodaří detonace dokonale synchronizovat. Kdyby došlo k zesílení tlakových vln postupujících skalou jinak, než předpovídali, stanice by se rozkřápla jako vajíčko a výbuchy by rozprášily protomolekulu do širých prostor sluneční soustavy. Rozdíl mezi úspěchem a katastrofou se mohl měřit doslova na metry.

Miller vylezl z přechodové komory na povrch asteroidu. První skupina techniků už instalovala rezonanční seismografy a jejich pracovní osvětlení se zdálo být tou nejzářivější věcí ve vesmíru. Miller se postavil na široký pruh keramické oceli a nechával si rotací napravovat křeče v zádech. Po dnech v protiakceleračním lehátku ta svoboda vyvolávala až euforii. Jedna z techniček zvedla ruce; gesto z Pásu, vyžadující pozornost. Miller si zvýšil hlasitost.

„…hmyzová přebujelí sur ma peau…“

Netrpělivě přepnul z vysílání Erotu na společný kanál.

„Musíme se pohnout dál,“ říkal ženský hlas. „Tady to nebude držet. Musíme na druhou stranu přístavu.“

„Tyhle hladké desky sahají dva kilometry daleko,“ namítl Miller.

„To jo,“ souhlasila. „Můžeme zvednout kotvy a poodletět s lodí, nebo ji můžeme odtáhnout. Máme na to dost lan.“

„Co bude rychlejší? Nemáme moc času.“

„Vlečení.“

„Tak ji potáhneme,“ rozhodl Miller.

Loď se pomalu zvedla, dvacet malých transportních robotů uvázaných k lanům se plazilo po povrchu, jako by táhly obrovskou kovovou vzducholoď. Ta loď zůstane s ním tady na stanici, připoutaná ke skále jako oběť bohům. Miller spolu s posádkou přešel široké zavřené dveře nákladového vstupu. Jediné, co slyšel, byly vlastní kroky, jak se magnetické podrážky přisávaly k povrchu a s klapnutím se zas uvolňovaly. Jediné, co cítil, bylo vlastní tělo a čerstvý plast vzduchového filtru. Kov pod jeho nohama zářil, jako by ho někdo vyleštil. Všechen prach i oblázky už dávno odletěly do prostoru. Rychle znovu upevnili loď, aktivovali bomby a vložili bezpečnostní kódy. Každý si mlčky uvědomoval obrovskou střelu, jíž byla Nauvoo, řítící se přímo na ně.

Kdyby zde přistála nějaká cizí loď a pokusila se past zneškodnit, byl by vyslán synchronizační signál ke všem sabotérským lodím SVP na povrchu asteroidu. O tři vteřiny později by vyklidily prostor. Zásoby a rezerva vzduchu byly vyloženy, sbaleny a připraveny k vyzvednutí. Není důvod plýtvat zdroji.

Z přechodových komor nevylezlo nic strašlivého, co by se pokoušelo napadat posádku, takže Millerova přítomnost se zdála zcela zbytečná. Nebo možná ne. Možná se sem prostě svezl s ostatními.

Když dokončili vše, co se dalo, Miller vyslal prostřednictvím systému nyní už mrtvé lodi signál. Pomalu se objevilo transportní plavidlo, světlá tečka, jež se pozvolna stávala jasnější a rozšiřovala se, nakládací síť pro nulovou gravitaci rozprostřenou jako lešení. Na vyzvání z nové lodi si Millerovi lidé vypnuli magnety v botách a spustili manévrovací trysky buď přímo ve skafandrech, nebo pokud byl ochranný oblek moc zastaralý, ve společných odnímatelných evakuačních schránkách. Miller je vyprovázel pohledem.

„Tak jedem, taťko,“ ozval se odkudsi Diogo. Miller si nebyl jist, ve kterém skafandru je. „Tohle metro nečeká.“

„Já nejdu,“ řekl Miller.

„Sa que?“

„Už jsem se rozhodl. Zůstávám.“

Nastala chvíle ticha. Miller to čekal. Měl bezpečnostní kódy. Kdyby chtěl vlézt zpátky do skořápky staré lodi a zavřít za sebou, mohl by. Ale nechtěl. Připravil si argumenty. Na Tycho by se vrátil jen jako politický pěšák pro vyjednávání Freda Johnsona; byl unaven a starý způsobem, který neměl mnoho společného s věkem; už jednou na Erotu zemřel a chce se účastnit jeho konce. Zasloužil si to. Diogo a ostatní mu to dluží.

Čekal, jak chlapec zareaguje, jestli se ho bude pokoušet přemluvit.

„Tak jo,“ pravil Diogo. „Buona morte.“

„Buona morte,“ odpověděl Miller a vypnul rádio. Ve vesmíru vládlo ticho. Hvězdy pod ním se pomalu, ale zřetelně posouvaly, jak se stanice, na níž visel, otáčela. Jednou z těch hvězd byla Rosinante. Další dvě byly lodi, které měl Holden zadržet. Miller je nerozeznával. Vedle něj se vznášela Julie, tmavé vlasy jí ve vakuu volně vlály, záře hvězd procházela skrz ni. Vypadala klidně.

Kdybys to měl udělat znovu, řekla, kdybys mohl udělat všechno od začátku? „Neudělal bych to,“ odpověděl.

Díval se, jak transportní loď SVP startuje motory, na okamžik zazáří zlatou a bílou, a letí pryč, až se stane znovu hvězdou. Maličkou. A pak se ztratí. Miller se obrátil do věčné noci temné, prázdné krajiny asteroidu.

Potřeboval tady s ní pobýt ještě pár hodin, a pak budou oba v bezpečí. Všichni budou v bezpečí. To stačí. Miller zjistil, že se směje a pláče, slzy se mu hrnou z očí do vlasů.

Bude to fajn, řekla Julie.

„Ja vím,“ přisvědčil.

Tiše tam stál téměř hodinu, pak se obrátil a vydal se na pomalou, vratkou pouť k obětované lodi, k přechodové komoře a pak do jejích potemnělých útrob. Zbylo tu dost atmosféry, aby nemusel spát ve skafandru. Svlékl se do naha, vybral si jedno z lehátek a schoulil se na tvrdém modrém gelu. Necelých dvacet metrů od něj čekalo na signál pět fúzních bomb, dost silných, aby zastínily Slunce. Nad ním se všechno, co bylo na Erotu lidského, přeměňovalo a přelévalo se z jednoho tvaru do druhého jako v oživlém obraze Hieronyma Bosche. A Nauvoo, Boží kladivo, vzdálená ještě den letu, se neodvratně řítila k němu.

Miller si ze skafandru pustil staré populární písně, které míval rád v mládí, a nechal se jimi uspat. Když začal snít, zdálo se mu, jak vzadu ve svém starém doupěti na Cereře objevil tunel, a to znamenalo, že bude konečně, konečně volný.

Jeho poslední snídaně se skládala z tvrdé cereální tyčinky a hrstky čokolády, které vyhrabal z něčího zapomenutého batohu. Zapil ji vlažnou recyklovanou vodou, která chutnala po železe a hnilobě. Signály zvenčí se téměř utápěly v oscilacích vyzařujících ze stanice nad ním, ale i tak Miller pochytil dost, aby věděl, jak se věci mají.

Holden zvítězil, přesně jak Miller očekával. SVP odpovídal na tisíce rozhněvaných obvinění ze Země, Marsu a od jednotlivých vlastních frakcí. Bylo příliš pozdě. Nauvoo dorazí už za pár hodin. Blíží se konec.

Naposled si navlékl skafandr, vypnul světla a prolezl přechodovou komorou ven. Vnější dveře chvíli nereagovaly, bezpečnostní světla svítila červeně a Miller pocítil bodnutí strachu, že své poslední okamžiky stráví tady, uvězněn v téhle trubici jako torpédo, připravené vypálit. Ale pak se mu podařilo spustit cyklus komory a výstup se otevřel. Hlas Erotu nyní nepoužíval slova, jen si tiše šepotal jako voda na kamení. Miller vyšel ven přes široké ústí nákladového přístavu. Nebe nad ním se otočilo a nad obzor se jako slunce vyhoupla Nauvoo. Ani rozpaženýma rukama s rozepjatými prsty nedokázal zakrýt záři jejích motorů. Visel na botách a pozoroval, jak se blíží. Přízračná Julie ji sledovala s ním.

Pokud si to správně spočítal, místo, kam Nauvoo narazí, bude uprostřed hlavní osy Erotu. Miller uvidí, až k tomu dojde, a závratné vzrušení, které z toho cítil v hrudi, mu připomnělo mládí. Bude to náramná podívaná. Ach, bude to stát za to. Napadlo ho, že by tu událost měl nahrát. Jeho skafandr by dokázal vytvořit jednoduchý videosoubor a vyslat ho v reálném čase. Ale ne. Tohle byla jeho chvíle. Jeho a Juliina. Zbytek lidstva ať si představí, jaké to bylo, když se jim bude chtít.

Mohutná záře Nauvoo teď vyplňovala čtvrtinu oblohy a tvořila kruh oddělený od obzoru. Vysílání z Erotu přešlo od tichého šepotu k čemusi syntetičtějšímu: zvuk stoupající ve spirále, jenž mu kdovíproč připomněl zelený paprsek radaru ze starých filmů, jak přejíždí po monitoru. V pozadí zněly hlasy, ale nerozeznával slova, ba ani jazyk.

Mocná pochodeň Nauvoo zabírala polovinu oblohy, světlo jejích motorů vymazalo z nebe okolní hvězdy. Jeho oblek varovně zacvrlikal kvůli nebezpečí radiace a Miller ho vypnul.

S lidskou posádkou by Nauvoo nikdy nedosáhla takové rychlosti; i v tom nejlepším křesle by přetížení lidské kosti rozdrtilo. Zkoušel odhadnout, jakou rychlostí se loď bude pohybovat těsně před nárazem.

Dost rychle. Na tom jediném záleželo. Dost rychle.

Uprostřed ohnivého květu spatřil temnou skvrnu, ne větší než špička tužky. Loď samotnou. Zhluboka se nadechl. Když zavřel oči, záře mu rudě pronikala víčky. Když je znovu otevřel, Nauvoo už měla i délku. Tvar. Byla jako jehla, jako šíp, střela. Pěst, zvedající se z hlubin. Poprvé, co vůbec pamatoval, pocítil Miller posvátnou bázeň.

Eros vykřikl.

„Nedělej to! Nedotýkej se mě, ksakru!“

Květ motorového ohně se pomalu změnil z kruhu na ovál, pak na obrovský chochol, sama Nauvoo se z boku stříbrně zaleskla. Miller užasle zíral.

Nauvoo minula. Uhnula. Právě teď, teď, se hnala mimo Eros, nikoli do něj. Přitom však nezahlédl, že by vypálily manévrovací trysky. A jak by se dalo otočit něco tak obrovského, v takové rychlosti, a tak prudce, že se odchýlí od kurzu mezi dvěma nádechy, aniž by se to roztrhlo? Už samotná akcelerace… Miller hleděl na hvězdy, jako by z nich mohl vyčíst odpověď. A k jeho údivu ji tam našel. Pás Mléčné dráhy, hvězdy, roztroušené v nekonečnu, to vše tu stále bylo. Jen se změnily úhly. Rotace Erotu se posunula – změnil se jeho úhel vůči rovině ekliptiky.

Nauvoo by nemohla v poslední minutě změnit kurz, aniž by se rozpadla. Takže k tomu nedošlo. Eros měl zhruba šest set krychlových kilometrů. Před Protogenem tu byl také druhý největší přístav v Pásu.

A teď, aniž by ovlivnila přilnutí Millerových magnetických bot, stanice Eros uhnula.

Kapitola čtyřicátá devátá: Holden

„Kurva drát,“ pravil Amos bezvýrazným hlasem.

„Jime,“ oslovila Naomi Holdenova záda, ale gestem ji zahnal a otevřel kanál k Alexovi v kokpitu.

„Alexi, vážně jsme viděli to, co mi sdělují senzory?“

„Jo, kapitáne,“ odpověděl pilot. „Radar i optika tvrdí, že Eros během necelé minuty uskočil dvě stě kilometrů po směru otáčení.“

„Kurva drát,“ opakoval Amos přesně týmž nevzrušeným tónem. Kovové řinčení otevírajících a zavírajících se průlezů se rozléhalo celou lodí a ohlašovalo, že se Amos blíží k žebříku.

Holden zahnal podráždění, že Amos opustil své stanoviště. Tím se budou zabývat později. Potřeboval se ujistit, že Rosinante a její posádka právě neprodělaly hromadnou halucinaci.

„Naomi, dej mi spojení,“ řekl.

Naomi se obrátila v křesle k němu, tvář dočista popelavou.

„Jak můžeš být tak klidný?“ vyhrkla.

„Panikaření nám nepomůže. Musíme zjistit, co se tady děje, než začneme vymýšlet rozumný plán. Prosím, dej mi to spojení.“

„Kurva drát,“ řekl Amos a vynořil se na velitelské palubě. Poklop se zabouchl s důrazným třeskem.

„Nevzpomínám si, že bych vám dovolil opustit místo, námořníku,“ pravil Holden.

„Rozumný plán,“ opakovala Naomi, jako by šlo o slova v cizí řeči, která už téměř pochopila. „Rozumný plán.“

Amos se vrhl do křesla tak prudce, že ho gelová výstelka objala a zabránila mu odrazit se.

„Eros je kurevsky velkej,“ prohlásil Amos.

„Rozumný plán,“ opakovala Naomi sama k sobě.

„Teda, zasraně kurevsky velkej,“ upřesnil Amos. „Máte ponětí, kolik energie se muselo vrazit do roztočení té skály? Teda, trvalo to roky, než to kurva zmákli.“

Holden si nasadil sluchátka, aby si vypnul Amose i Naomi, a znovu zavolal Alexe. „Alexi, mění Eros rychlost?“

„Ne, kapitáne. Prostě si tam sedí jako kámen.“

„Tak fajn.“ Holden se ohlédl. „Amos a Naomi mi úplně ztuhli. Co ty?“

„Nesundám ruce z řízení, dokud je ten bastard někde poblíž, to vím zatraceně jistě.“

Díky Bohu za vojenský výcvik, pomyslel si Holden.

„Dobře, tak nás udržuj ve stálé vzdálenosti pěti tisíc kilometrů, dokud ti neřeknu jinak. Dej mi vědět, jestli se ještě pohne, třeba jenom o centimetr.“

„Rozkaz, kapitáne,“ odvětil Alex.

Holden si sundal sluchátka a obrátil se čelem ke zbytku posádky. Amos upíral rozostřený pohled do stropu a odpočítával na prstech své argumenty.

„…nevím z hlavy hmotnost Erotu…,“ povídal, aniž by se obracel na někoho konkrétního.

„Asi sedm tisíc bilionů kilo,“ ozvala se Naomi. „Plus minus. A tepelná charakteristika se zvýšila o dva stupně.“

„Ježíši,“ vzdychl mechanik. „Tohle z hlavy nespočítám. Taková hmota se jen tak ohřála o dva stupně?“

„To je moc,“ řekl Holden. „Pojďme…“

„Asi deset exajoulů,“ odpověděla Naomi. „To je jenom odhad, ale řádově by to mělo souhlasit.“

Amos hvízdl.

„Deset exajoulů, to je jako dvougigatunová fúzní bomba?“

„Tak sto kilo, přeměněných přímo na energii,“ řekla Naomi. Její hlas se začínal uklidňovat. „Což bychom pochopitelně nesvedli. Ale aspoň víme, že to, co udělali, není magie.“

Holden se myslí upnul na její slova; vnímal je téměř fyzicky. Naomi ve skutečnosti byla nejchytřejší osoba, jakou znal. Právě oslovila přímo jeho napůl vyjádřenou obavu, kterou se zaobíral od chvíle, kdy Eros poskočil stranou: že tohle je magie, že protomolekula se nemusí řídit fyzikálními zákony. Protože pokud by tomu tak opravdu bylo, pak by lidstvo nemělo šanci.

„Vysvětli mi to,“ požádal.

„No…“ Ťukla na klávesnici. „Zahřátí Eros samozřejmě nepostrčí. Takže předpokládám, že šlo o odpadní teplo z toho, co provedl, ať už to bylo cokoli.“

„A to znamená?“

„Že entropie stále existuje. Že nedokážou přeměnit hmotu v energii se stoprocentní účinností. Že jejich stroje či procesy nebo prostě to, co používají, aby pohnuli sedmi tisíci biliony kilogramů kamene, mají nějaký tepelný odpad. Který odpovídá asi dvougigatunové bombě.“

„Aha.“

„Dvougigatunová bomba ti nepohne Erotem o dvě stě kilometrů,“ odfrkl Amos.

„Ne, to nepohne,“ přisvědčila Naomi. „Tohle je jenom zbytek. Vedlejší produkt. Jejich účinnost je pořád mimo tabulky, ale není dokonalá. Což znamená, že zákony fyziky pro ně existují. Což znamená, že to nebylo kouzlo.“

„Pro mě by klidně mohlo,“ mínil Amos.

Naomi se podívala na Holdena.

„Takže bychom…,“ začal, vtom ho však přerušil Alex na společném kanálu.

„Kapitáne, Eros se zase hýbe.“

„Sleduj to, zjisti kurz a rychlost, jak nejrychleji dokážeš.“ Holden se vrátil ke své konzoli. „Amosi, běž dolů do strojovny. Jestli ji ještě jednou opustíš bez přímého rozkazu, nechám prvního důstojníka, aby tě umlátila hasákem.“

Jedinou odpovědí mu byl sykot otevírání palubního průlezu a břinknutí, s nímž se za sestupujícím mechanikem zavřel.

„Alexi,“ řekl Holden s pohledem upřeným na proud dat, který mu Rosinante posílala na monitor. „Pověz mi něco.“

„Směřuje ke slunci, to jediné víme jistě,“ odvětil Alex chladným, profesionálním tónem. Holden měl v armádě od začátku namířeno k důstojnické hodnosti, nikdy nebyl ve škole vojenských pilotů, ale bylo mu jasné, že léta výcviku Alexovi umožnila rozdělit si mozek na dvě části: pilotní problémy a až na druhém místě všechno ostatní. Přizpůsobit kurz podle Erotu patřilo do první části. Nějací cizinci původem mimo sluneční soustavu, pokoušející se zničit lidstvo, to nebyla záležitost řízení lodi, takže to mohl s klidem ignorovat až do chvíle, kdy opustí kokpit. Potom se možná nervově zhroutí, ale do té doby bude Alex pokračovat ve své práci.

„Ustup do vzdálenosti padesáti tisíc kilometrů a udržuj ji,“ rozkázal Holden.

„Uf,“ ozval se Alex. „Udržovat stálou vzdálenost bude problém, kapitáne. Eros se právě ztratil z radaru.“

Holden pocítil sevření v hrdle. „Opakuj to.“

„Eros právě zmizel z radaru,“ opakoval Alex, ale Holden už tiskl klávesu příslušného senzoru, aby si to ověřil osobně. Dalekohled mu ukazoval asteroid, pohybující se po novém kurzu ke Slunci. Termální zobrazení udávalo, že je o něco teplejší než okolní vesmír. Podivné vysílání hlasů a šílených zvuků se dalo stále zachytit, i když slabě. Radar však tvrdil, že tam nic není.

Magie, ozval se znovu slabý hlásek v hloubi jeho mysli.

Ne, žádná kouzla. Lidé také mají stealth technologie. Jde pouze o záležitost, kdy je energie radarového paprsku absorbována, nikoli odražena. Teď ovšem bylo tím důležitější udržet si asteroid na dohled. Eros předvedl, že se umí hodně rychle pohnout a odvážně manévrovat, a ke všemu byl neviditelný pro radar. Zdálo se docela dobře možné, že by ten kámen o velikosti hory mohl zmizet úplně.

Gravitace se začala zvyšovat, jak Rosi pronásledovala Eros ke Slunci.

„Naomi?“

Vzhlédla k němu. Pořád měla v očích strach, ale ovládala se. Zatím.

„Jime?“

„To spojení? Mohla bys…?“

Zahanbený výraz v jejím obličeji ho uklidnil – nejvíc ze všeho, co za posledních pár hodin viděl. Přepnula řízení na jeho stanici a Holden vyslal žádost o spojení.

„Korveto UNN, tady Rosinante, prosím ozvěte se.“

„Poslouchám, Rosinanto,“ ohlásila se druhá loď po půl minutě šumu.

„Volám kvůli ověření údajů našich senzorů,“ řekl Holden a předal jim údaje o Erotově pohybu. „Vidíte to, co my?“

Další pauza, tentokrát delší.

„Souhlas, Rosinanto.“

„Vím, že jsme na sebe málem stříleli, ale mám dojem, že to už momentálně máme za sebou,“ pokračoval Holden. „Každopádně sledujeme ten asteroid. Když ho ztratíme z dohledu, už ho možná nikdy nenajdeme. Chcete se přidat? Bylo by milé mít nějakou zálohu, kdyby se rozhodl na nás vypálit nebo tak něco.“

Další odmlka, tentokrát téměř dvouminutová; pak se ozval jiný hlas. Starší, ženský a zcela postrádající aroganci a zlost mladého muže, s nímž jednal doposud.

„Rosinanto, tady kapitánka McBrideová z doprovodné lodi UNN Ravi.“

Aha, pomyslel si Holden. Celou dobu jsem se bavil s prvním důstojníkem. Teď se do věci konečně vložila kapitánka. To by mohlo být dobré znamení. „Vyslala jsem zprávu velitelství flotily, ale momentálně to představuje třiadvacetiminutové zpoždění, a ta skála nabírá rychlost. Máte nějaký plán?“

„Vlastně ani ne, Ravi. Jen sledovat, sbírat informace, dokud nenastane příležitost udělat něco podstatného. Ale když se k nám připojíte, tak na nás třeba nikdo z vašich lidí náhodou nevypálí, než na to přijdeme.“

Nastalo dlouhé mlčení. Holdenovi bylo jasné, že kapitánka Ravi zvažuje, jestli mluví pravdu, oproti možnosti, že ohrožuje jejich výzkumnou loď. Co kdyby na tom, co se tady děje, měl nějaký podíl? V jejím postavení by přemýšlel podobně.

„Podívejte,“ pokračoval. „Řekl jsem vám své jméno. James Holden. Sloužil jsem jako poručík ve flotile Spojených národů. Jistě se dostanete k mým záznamům. Ukážou vám propuštění bez poct, ale taky se dozvíte, že mám rodinu v Montaně. Nepřeju si, aby ta skála zasáhla Zemi, o nic víc než vy.“

Mlčení na druhé straně se protáhlo na dalších pár minut.

„Kapitáne,“ ozvala se McBrideová, „předpokládám, že moji nadřízení by chtěli, abych na vás dohlédla. Jdeme s vámi, dokud naše vedoucí mozky nerozhodnou.“

Holden dlouze, hlasitě vydechl.

„Díky, McBrideová. Snažte se udržet mezi svými lidmi pořádek. Musím si vyřídit několik hovorů. Tohle dvě korvety nespraví.“

„Rozumím,“ odpověděla Ravi a ukončila spojení.

„Otevřela jsem kanál na Tycho,“ ohlásila Naomi.

Holden se opřel v křesle; začínala na něj tlačit stupňující se tíže jejich zrychlování. Kdesi v útrobách se mu tvořil beztvarý mokvavý chuchvalec, který mu říkal, že nemá ponětí, co to vlastně dělá, že všechny skvělé plány selhaly a blíží se konec. Krátký okamžik naděje se neodvratně vzdaloval.

Jak můžeš být tak klidný?

Myslím, že mám před sebou konec lidské rasy, pomyslel si. Volám Fredovi, aby to nebyla jen moje vina, když nikdo nebude mít sebemenší představu, jak tohle zastavit. Ovšemže nejsem klidný. Jenom se zbavuju odpovědnosti.

„Jak rychle?“ přeptal se Fred Johnson nevěřícně.

„Momentálně čtyři gé a pořád zrychluje,“ odpověděl Holden. Hlas měl zastřený, jak mu přetížení tisklo hrdlo. „Aha, a taky je neviditelný na radaru.“

„Čtyři gé. Máš ponětí, kolik Eros váží?“

„Hm, trochu jsme o tom debatovali.“ Jedině zrychlování Holdenovi bránilo, aby dal najevo netrpělivost i tónem hlasu. „Otázka je, co dál. Nauvoo ho minula. Naše plány jsou v hajzlu.“

Pocítil další zvýšení rychlosti, jak Alex hnal loď, aby udržel tempo s Erotem. Ještě trochu, a mluvení nebude připadat v úvahu.

„Určitě míří k Zemi?“ zeptal se Fred.

„Alex a Naomi tomu dávají devadesát procent. Těžko můžeme mít jistotu, když máme k dispozici jenom vizuální data. Ale věřím jim. Taky bych se vypravil někam, kde je třicet miliard nových hostitelů.“

Třicet miliard hostitelů. Osm z nich jsou jeho rodiče. Představil si otce Toma jako svazek trubic, z nichž prýští hnědý sliz. Matku Elise jako hrudní koš, který se vláčí po podlaze za jedinou kostlivou paži. A s takovým množstvím biomasy, co to pak udělá? Pohne Zemí? Uhasí Slunce?

„Musíme je varovat,“ vyslovil s námahou, pokoušeje se neudusit se vlastním jazykem.

„Nemyslíš, že už to vědí?“

„Vidí hrozbu. Možná nevidí konec veškerého domorodého života ve sluneční soustavě,“ zasípal Holden. „Chceš důvod, proč sedět u stolu? Co takhle: Spojme se, nebo zemřeme.“

Fred zůstal chvíli potichu. Holden čekal a radiace v pozadí k němu promlouvala mystickými šepoty plnými děsivých předzvěstí.

Nováčku, říkala. Až tady budeš čtrnáct miliard let, až uvidíš, co jsem viděl já, budou ti tyhle nesmysly také připadat nepodstatné.

„Uvidím, co se dá dělat,“ přerušil Fred vesmírnou lekci o pomíjivosti. „A k čemu se mezitím chystáš ty?“

Nechat se předhonit kusem skály a pak se dívat, jak umírá kolébka lidstva.

„Přijímám návrhy,“ řekl.

„Třeba bys mohl spustit ty nukleární nálože na povrchu, které tam umístil demoliční tým. Odklonit Eros z kurzu. Získat trochu času.“

„Spouštějí se přiblížením. Nemůžu je odpálit…“ Poslední slovo se změnilo ve vyjeknutí, protože mu křeslo zabodlo do různých míst několik jehel a vstříklo mu do těla oheň. Alex do nich pustil šťávu, což znamenalo, že Eros pořád zrychluje a že pilot má obavy, aby neztratil vědomí. Jakou rychlost dokáže asteroid vyvinout? Ani se šťávou nedokážou delší dobu vydržet zrychlení přes sedm či osm gé, aniž by se vystavovali vážnému ohrožení. Jestli Eros ještě přidá, uteče jim.

„Můžeš nálože odpálit na dálku,“ ozval se Fred. „Miller bude mít kódy. Požádej demoliční tým, aby propočítal, kterými začít, aby byl efekt co největší.“

„Rozumím,“ odpověděl Holden. „Zavolám Millera.“

„Zpracuju šéfy z vnitřních,“ pravil Fred, beze stopy rozpaků používaje slang Pásu. „Uvidíme, co z toho bude.“

Holden přerušil spojení a zavolal Millerovu loď.

„Jo,“ ohlásil se kdosi, kdo tam seděl u rádia.

„Tady Holden, Rosinante. Dejte mi Millera.“

„Ehm,“ ozvalo se. „Fajn.“

Následovalo cvaknutí, statický šum, pak Millerův hlas se slabou ozvěnou. Takže má pořád přilbu.

„Millere, tady Holden. Musíme si promluvit o tom, co se stalo.“

„Eros se pohnul.“

Miller mluvil zvláštně, jeho hlas zněl vzdáleně, zasněně, jako by rozhovoru nevěnoval valnou pozornost. Holden pocítil nával zlosti, ale ovládl se. Právě teď Millera potřeboval, ať se mu to líbí, nebo ne.

„Hele,“ začal, „mluvil jsem s Fredem. Chce, abychom akci koordinovali s demoliční četou. Máš kódy na dálkové odpálení. Když spustíme všechny bomby na jedné straně, můžeme Eros odchýlit. Spoj nás s techniky, probereme to.“

„Hm, no jo, to vypadá na dobrý nápad. Pošlu ty kódy.“ Millerův hlas už nezněl zasněně, spíš jako by potlačoval smích. Jako když se chystá říct pointu fakt dobrého vtipu. „Ale s techniky ti asi nepomůžu.“

„Sakra, Millere, tos je taky naštval?“

Teď už se Miller skutečně smál, volně, měkce, tak, jak si to může dovolit člověk, na něhož netlačí přibývající přetížení. Jestli tu byla nějaká pointa, tak Holdenovi unikla.

„Jo,“ řekl Miller. „Snad. Ale to není ten důvod. Nejsem s nimi na lodi.“

„Cože?“

„Jsem na Erotu.“

Kapitola padesátá: Miller

„Co tím myslíš, že jsi na Erotu?“ zeptal se Holden.

„Přesně to, co jsem řekl.“ Miller zakrýval rostoucí zahanbení věcným tónem. „Visím hlavou dolů venku u terciárních doků, kde jsme ukotvili jednu z lodí. Připadám si jako netopýr.“

„Zvláštní věc. Vůbec jsem nepocítil, když se ta potvora pohnula. Člověk by myslel, že takovéhle zrychlení by mě mělo vymrštit nebo rozplesknout, jedno nebo druhé. A ono nic.“

„Dobře, tak vydrž. Zaletíme pro tebe.“

„Holdene,“ řekl Miller. „Nech toho, jo?“

Mlčení netrvalo déle než pár vteřin, ale zato bylo významově bohaté. Není bezpečné dovést Rosinantu k Erotu a Přišel jsem sem zemřít a Nedělej to ještě těžší.

„Jo, já jen…,“ hlesl Holden. A pak: „Dobře. Domluvím to… s techniky. Já… Ježíši. Dám ti vědět, co mi řekli.“

„Ještě jedna věc,“ pravil Miller. „Mluvíš o odklonění tady toho zkurvysynka? Jen měj na paměti, že už to není šutr. Je to loď.“

„Správně,“ přisvědčil Holden. A o chvilku později: „Dobře.“

Spojení se s tichým cvaknutím ukončilo. Miller si zkontroloval zásobu kyslíku. Tři hodiny ve skafandru, ale mohl se vydat do lodi a doplnit si ho. Tak Eros se pohybuje, co? Pořád to necítil, ale když se zadíval na zakřivení asteroidu, viděl, jak se od něj odráží menší kameny, a všechny přicházejí z jednoho směru. Jestli bude Eros ještě zrychlovat, bude jich přibývat a začnou dopadat prudčeji. Potřeboval se držet v lodi.

Přepnul si terminál na vysílání Erotu. Stanice pod ním švitořila a šeptala, vyrážely z ní dlouhé samohlásky, podobné nahranému velrybímu zpěvu. Po všech těch rozhněvaných slovech a statických šramotech teď hlas Erotu zněl mírumilovně. Zauvažoval, jaký druh hudby z toho vytvoří Diogo a jeho přátelé. Pomalý tanec do jejich stylu asi moc nezapadá. Kdesi v kříži ho něco otravně svědilo, pohnul se ve skafandru, pokusil se to podrbat. Pak se najednou začal usmívat, aniž by si toho všiml. Pak se rozesmál. Najednou pocítil vlnu euforie. Ve vesmíru byl cizí život, a on se na něm vezl jako klíště na psu. Stanice Eros se z vlastní vůle pohnula, mechanismus toho činu si nedokázal ani představit. Nevzpomínal si, kolik let už nepocítil úctu a bázeň. Už ten pocit zapomněl. Zvedl paže, jako by chtěl obejmout nekonečnou temnou prázdnotu pod sebou.

Potom se s povzdechem obrátil k lodi.

Zpátky v ochranné skořápce si stáhl skafandr, připojil kyslíkový přístroj k recykléru, aby si ho doplnil. S jediným pasažérem na palubě to i takhle nízká podpora života do hodiny zvládne. Loď měla ještě stále téměř plné akumulátory. Příruční terminál mu dvakrát zapípal, připomínal mu, že je čas na léky proti rakovině. Proti té, kterou si vykoledoval při poslední návštěvě na Erotu. Léky, které bude brát po zbytek života. Dobrý vtip.

Fúzní bomby byly v lodním nákladovém prostoru: šedivé krabice dvakrát tak dlouhé jako vysoké, jako cihly v maltě přilnavé růžové pěny. Miller dvacet minut prohledával skříňky ve skladu, než našel funkční rozpouštědlo. Tenký proud spreje voněl ozónem a olejem a tuhá růžová pěna pod ním tála. Miller si dřepl vedle bomb a pojídal výživnou tyčinku, která přesvědčivě chutnala po jablcích. Julie seděla vedle něj, její hlava mu spočívala na rameni a nic nevážila.

Miller si už párkrát pohrával s myšlenkou, že existuje něco jako osud. Hlavně ještě v mládí, kdy vyzkoušel kdeco. Později potom, i když už byl starší, moudřejší a opotřebovanější, a rovněž v krušném období rozvodu. Chápal touhu po větší bytosti, po obrovské chápající inteligenci, jež vše vidí z perspektivy rozpouštějící malichernost a zlo a všechno napraví. Stále tu touhu cítil. Jen nedokázal sám sebe přesvědčit, že je to pravda.

Ale třeba je tu nějaký plán. Třeba ho vesmír poslal ve správnou chvíli na správné místo, aby vykonal něco, co by nikdo jiný nemohl. Třeba všechna ta bolest a trápení, jimiž prošel, všechna zklamání a léta, kdy se zdeptán brodil tím nejhorším, co může lidstvo nabídnout, vedly sem, k tomuto okamžiku, kdy byl připraven zemřít, aby poskytl ostatním trochu času.

Bylo by krásné myslet si to, řekla Julie v jeho mysli.

„To by bylo,“ přisvědčil s povzdechem. Při zvuku jeho hlasu vize Julie zmizela jako každý denní sen.

Bomby byly těžší, než si pamatoval. V plné gravitaci by s nimi ani nepohnul. Při třetině gé to bylo namáhavé, ale dalo se to zvládnout. Jeden mučivý centimetr po druhém je dotáhl k ručnímu vozíku a k přechodové komoře. Eros nad ním si zpíval. Musel si odpočinout, než se pustí do těžké práce. Přechodová komora byla tak úzká, že se do ní vešel jen on, nebo bomba, ne obojí vedle sebe. Musel bombu přelézt, aby se dostal k vnějším dveřím, pak ji musel zvednout pomocí popruhů, které si vyrobil ze sítě na upevnění nákladu. Jakmile ji měl venku, musel ji hned připoutat k lodi magnetickými svorkami, aby ji Erotova rotace nesmetla do prostoru. Když bombu vytáhl a připoutal, musel si zase na půl hodiny odpočinout.

Nárazů kamení přibývalo; známka skutečnosti, že Eros zrychluje. Každý dopad se podobal výstřelu z pušky, každý mohl proděravět loď nebo jeho, kdyby měli smůlu a kámen letěl správným směrem. Pravděpodobnost, že nějaký kámen zasáhne jako smrtící střela mrňavou mravenčí postavičku plazící se po povrchu, však byla hodně nízká. Beztak to přestane, až Eros vyklouzne z Pásu. Opouští Pás? Uvědomil si, že nemá ponětí, kam asteroid míří. Předpokládal, že k Zemi. Holden už to teď bude vědět.

Z vynaložené námahy ho bolela ramena, ale ne moc. Dělal si spíš starosti, že přetížil vozík. Jeho kola byla silnější než magnetické boty, ale i jejich přilnavost měla své meze. Asteroid nad ním se jedenkrát zakymácel, nový znepokojivý pohyb, který se už neopakoval. Jeho terminál přerušil vysílání stanice, čímž ho upozornil, že má hovor. Podíval se na displej, pokrčil rameny a připojil se.

„Naomi,“ pozdravil, ještě než mohla promluvit. „Jak se pořád máš?“

„Ahoj,“ řekla.

Ticho se protahovalo.

„Takže jsi mluvila s Holdenem?“

„Ano. Pořád ještě uvažuje, že tě odtamtud dostane.“

„Je to dobrý chlap,“ prohlásil Miller. „Prosím tě, rozmluv mu to, ano?“

Ticho trvalo tak dlouho, až mu to začalo být nepříjemné.

„Co tam vůbec děláš?“ zeptala se. Jako by na to existovala odpověď. Jako by se celý jeho život dal shrnout do odpovědi na jednu prostou otázku. Obešel to, co měla na mysli, a odpověděl jen na to, co řekla nahlas.

„No, mám tu nukleární bombu na vozíku. Táhnu ji ke vstupu a dovnitř stanice.“

„Millere…“

„Problém byl v tom, že jsme o tomhle uvažovali jako o skále. Teď už je každému jasné, že to bylo poněkud zjednodušené, ale lidem nějakou dobu potrvá, než se přizpůsobí. Flotily budou pořád počítat s tím, že se to pohybuje jako biliárová koule, jenže ta věc umí manévrovat chytře jako krysa.“

Hovořil příliš rychle. Slova se z něj hrnula proudem. Když jí nedá prostor, nebude mluvit. A on nebude muset poslouchat, co mu chce říct. Nebude se muset bránit přemlouvání.

„Bude to mít nějakou strukturu. Motory, řídicí středisko. Něco takového. Když tuhle věc dopravím dovnitř a dostanu ji blízko toho místa, možná ho zničím. Změním zpátky v biliárovou kouli. I kdyby se to povedlo jenom na chvilku, vám ostatním by to poskytlo šanci.“

„To mi došlo,“ řekla. „Dává to smysl. Děláš správnou věc.“

Miller se uchechtl. Do lodi pod ním udeřil obzvlášť tvrdý kámen, vibrace mu roztřásly kosti. Novou dírou začal unikat plyn. Stanice se pohybovala stále rychleji.

„Jo,“ odpověděl. „Hm.“

„Probírala jsem to s Amosem,“ pokračovala Naomi. „Potřebuješ tlačítko mrtvého muže. Aby bomba vybuchla, i kdyby se ti něco stalo. Jestli máš ty přístupové kódy…?“

„Mám.“

„Fajn. Nadiktuju ti postup, ulož si ho na terminál. Budeš muset pořád držet prst na určitém tlačítku. Když ho na pět vteřin pustíš, vyšle spouštěcí signál. Jestli chceš, pošlu ti to.“

„To bych měl pochodovat po stanici s prstem na knoflíku?“

Naomi nasadila omluvný tón. „Mohli by tě zasáhnout do hlavy. Nebo složit k zemi. Čím delší interval, tím větší pravděpodobnost, že protomolekula bombu zneškodní, než stačí explodovat. Jestli potřebuješ delší čas, můžu program upravit.“

Miller pohlédl na bombu na vozíku před lodní přechodovou komorou. Kontrolky na ní svítily zeleně a zlatě. Povzdech mu na okamžik zamlžil vnitřek přilby.

„No, ani ne. Pět je akorát. Pošli mi ten postup. Budu to muset ještě nějak doladit, nebo prostě někam zadám aktivaci a výbuch?“

„Obsahuje to oddíl ‚nastavení‘,“ odpověděla. „Povede tě.“

Terminál mu zacvrlikal, oznamoval nový soubor. Miller ho přijal a prošel si ho. Bylo to snadné, asi jako zadat kód u dveří. Z nějakého důvodu si představoval, že aktivovat fúzní bombu, aby vybuchla kolem něj, by mělo být obtížnější.

„Mám to,“ oznámil. „Můžeme jít na věc. Totiž, musím s tímhle krámem pohnout, ale jinak jsem připraven. Mimochodem, jak rychle teď na téhle věci zrychluju?“

„Nakonec poletíte rychleji, než to dokáže Rosi. Čtyři gé a pořád přidává, bez náznaku, že by polevila.“

„Vůbec to necítím,“ řekl.

„To předtím je mi moc líto,“ řekla Naomi.

„Byla to zlá situace. Každý jsme dělali, co jsme mohli. Jako vždycky.“

„Jako vždycky,“ opakovala.

Pár vteřin mlčeli.

„Dík za ten trigr,“ pravil Miller. „Pověz Amosovi, že si toho cením.“

Ukončil spojení dřív, než mohla odpovědět. Nikdo nestojí o dlouhá loučení. Bomba spočívala na vozíku, magnetické svorky ji přidržovaly na místě a ještě byla omotaná pásem z ocelového vlákna. Pomalu postupoval po kovovém povrchu přístavu. Kdyby se vozík od Erotu odlepil, neměl by dost síly, aby ho udržel. Pochopitelně, kdyby ho zasáhl některý z těch stále početnějších kamenných projektilů, bylo by to stejné, jako by ho střelil, takže poflakovat se tu moc dlouho také nebylo nejlepší řešení. Vypudil z mysli obě nebezpečí a pokračoval v práci. Deset dlouhých minut mu skafandr páchl přehřátým plastem, ale všechny diagnostické ukazatele se držely v mezích, a když recyklátor vyčistil vzduch, měl ještě slušnou zásobu kyslíku. Další malá záhada, kterou už neobjasní.

Propast nad ním zářila hvězdami. Jedna z těch teček byla Země. Nevěděl, která.

Servisní vstup se skrýval v přirozeném kamenném výstupku, cestička ze surového železa v temnotě připomínala stříbrnou stuhu. Miller s hekáním vlekl vozík s bombou a vlastní vyčerpané tělo do zatáčky a rotační gravitace mu zase tlačila na nohy, místo aby mu vytahovala kolena a páteř. S pocitem závrati namačkal kódy a průlez se otevřel.

Eros ležel před ním temnější než obloha.

Navázal spojení přes ruční terminál a skafandr, aby zavolal Holdena – patrně naposled.

„Millere,“ ozval se Holden téměř okamžitě.

„Jdu dovnitř,“ oznámil.

„Počkej. Hele, možná bychom mohli vyslat automaticky řízený člun. Kdyby Rosi…“

„Jo, ale víš, jak to chodí. Už jsem tady. A nevíme, jak rychle tenhle mizera dokáže letět. Máme problém, a ten musíme vyřešit. Uděláme to takhle.“

Holdenova naděje byla beztak slabá. Jen formální. Gesto, možná i upřímné. Pokus někoho zachránit, až do konce.

„Rozumím,“ řekl Holden nakonec. „Dobře. Takže jakmile tady rozbiju to, co najdu…?“

„Uvažujeme, jak stanici anihilovat.“

„Fajn. Nerad bych tu námahu podstupoval pro nic za nic.“

„Chceš, abych… něco udělal? Potom?“

„Nee,“ odpověděl Miller a vedle něj se objevila Julie, vlasy se vznášely kolem ní, jako by byla pod vodou. Zářila odrazem hvězd mnohem silnějším než ve skutečnosti. „Počkej. Jo. Pár věcí. Juliini rodiče. Obchodní společnost MaoKwikowski. Věděli, že bude válka, ještě než začala. Musí mít spojení s Protogenem. Zařiď, ať jim to neprojde. A jestli se s nimi setkáš, pověz jim, že mě moc mrzí, že jsem ji nenašel včas.“

„Dobře,“ řekl Holden.

Miller si ve tmě dřepl. Chtěl ještě něco? Měl by udělat ještě něco víc? Poslat vzkaz Havelockovi? Nebo Mussové? Nebo Diogovi a jeho kamarádům z SVP? To by ovšem musel mít co říct.

„Fajn, tak to je všechno. Rád jsem s tebou pracoval.“

„Mrzí mě, že to takhle dopadlo,“ promluvil Holden. Nebyla to omluva za něco, co udělal nebo řekl, co si zvolil a co odmítl.

„No jo,“ vzdychl Miller. „Co člověk nadělá.“

Mělo to tak blízko k rozloučení, jak oba svedli. Miller vypnul spojení, vyvolal si návod od Naomi a pustil se do jeho provádění. Když už byl u toho, pustil si znovu vysílání stanice.

Tichý, tlumený zvuk, jako když nehty škrábou po nekonečném pruhu papíru. Rozsvítil reflektory vozíku a temnota vstupu se rozjasnila do průmyslové šedi s roztroušenými stíny v koutech. Jeho imaginární Julie stála v tom světle jako v záři reflektorů, která osvětlovala současně ji a stěny za ní jako pozůstatky dlouhého snu, jenž už téměř končí.

Odbrzdil vozík, opřel se do něj a naposled se vnořil do stanice Eros.

Kapitola padesátá první: Holden

Holden věděl, že lidé dokážou snést extrémně vysoké přetížení, trvá-li krátce. Za patřičných ochranných opatření profesionální ztřeštěnci vyzkoušeli nárazy pětadvaceti gé a přežili. Lidské tělo se přirozeným způsobem zdeformovalo, absorbovalo energii měkkými tkáněmi a rozložilo tlaky do větších oblastí.

Také věděl, v čem spočívá problém při dlouhodobém vystavení vysokým gé: trvalý tlak v cévní soustavě odhalí její slabá místa. Máte v některé tepně oslabenou stěnu, kde by se po čtyřiceti letech mohla vyvinout výduť? Pár hodin při sedmi gé, a máte ji, a klidně může prasknout. Kapiláry v očích začnou prosakovat. Oční koule se deformují, což někdy vyvolá trvalé poškození. A pak tu jsou dutiny jako plíce a trávicí trakt. Vystavíte je zvyšujícímu se přetížení, a zkolabují.

Válečné lodi sice mohou manévrovat s velmi vysokým zrychlením o krátkém trvání, každý okamžik však znásobuje ohrožení.

Eros na ně ani nepotřeboval pálit. Stačilo, aby dál zrychloval, až jejich těla pod tlakem vybuchnou. Holdenova konzole ukazovala pět gé, ale údaj se mu před očima změnil na šest. Tohle nemohli vydržet. Eros jim unikne. S tím nemohl nic dělat.

Ale zatím ještě nenařídil Alexovi, aby přestal zrychlovat.

Naomi jako by mu četla myšlenky. Na jeho displeji se objevilo: Tohle nemůžeme vydržet. Před textem její identifikace.

Fred na tom pracuje. Možná nás budou potřebovat co nejblíž, až vymyslí plán, odpověděl. I milimetrový pohyb prstů na klávesničce područky křesla, která tam byla zabudovaná právě pro tyto účely, byl bolestně namáhavý.

Co nejblíž kvůli čemu? odepsala mu Naomi.

Neodpověděl. Neměl ponětí. V krvi mu jako oheň kolovaly drogy, jež ho měly udržet v bdělém stavu, i když mu tělo drtilo přetížení. Měly protichůdné účinky: nutily mozek pracovat dvojnásobnou rychlostí, a přitom mu nedovolovaly doopravdy přemýšlet. Ale Fred na něco přijde. Zapojil do toho spoustu chytrých lidí.

A Miller… Miller právě teď vleče nitrem Erotu fúzní bombu. Když má nepřítel výhodu pokročilejších technologií, musíte na něj jít tím nejprimitivnějším způsobem. Třeba jeden smutný detektiv, který táhne na vozíku nukleární zbraň, projde jejich obranou. Naomi řekla, že kouzla nesvedou. Možná to Miller zvládne a poskytne jim příležitost, kterou potřebují. Holden u toho každopádně chtěl být, i kdyby měl jenom přihlížet.

Fred, napsala mu Naomi.

Holden otevřel spojení. Fred mu připadal jako člověk, který potlačuje široký úsměv.

„Holdene,“ pozdravil. „Držíte se?“

Šest gé. Vyklop to.

„Jasně. Vypadá to, že policajti ze Spojených národů už nějakou dobu pracovali na roztrhání sítě Protogenu a hledali vodítka, co se to ksakru děje. Hádej, kdo z toho vyšel jako nepřítel číslo jedna pro protogenské hlavouny? Tvůj oddaný. Najednou vše odpuštěno a Země mě vítá zpět do svého vřelého objetí. Nepřítel mého nepřítele se domnívá, že jsem ten pravý.“

Bezva. Kolabuje mi slezina. Pospěš.

„Představa, jak se Eros srazí se Zemí, je dostatečně odstrašující. Událost na úrovni vyhynutí druhu, i kdyby to byl jenom kus šutru. Jenže lidé ze Spojených národů sledovali vysílání z Erotu a opravdu je vyděsilo.“

A dál?

„Země se chystá vypustit veškerý svůj pozemní nukleární arzenál. Tisíce atomovek. Ten asteroid se vypaří. Pak se flotila vrhne na to, co po počátečním útoku zbude, a sterilizují celou oblast vytrvalým nukleárním bombardováním. Vím, že je to riskantní, ale nic jiného nám nezbývá.“

Holden odolal nutkání potřást hlavou. Nechtěl skončit s tváří navždy při tištěnou ke křeslu.

Eros uhnul před Nauvoo. Právě letí se šesti gé, a podle Naomi Miller necítí vůbec žádné zrychlení. Ať to dělá jakkoli, nepodléhá inerciálním omezením jako my. Co mu zabrání zase uhnout? V takové rychlosti střely nedokážou otočit a zasáhnout ho. A jak ho ksakru zaměříš? Nezobrazuje se na radaru.

„Tady do toho právě vstupujete vy. Potřebujeme, abyste ho zkusili zaměřit laserem. Můžeme použít zaměřovací systém Rosinanty k navádění střel.“

Nerad ti to kazím, ale budeme ze hry dávno předtím, než se ty střely ukážou. Nestačíme jim. Nemůžeme vám navádět střely. A když ztratíme vizuál, nikdo už Eros nevystopuje.

„Možná byste měli přepnout na autopilota,“ navrhl Fred.

Což znamenalo Možná budete muset umřít v křeslech.

Vždycky jsem toužil po mučednické smrti, ale proč myslíš, že Rosi tu věc porazí sama? Nezabiju svou posádku jen proto, že nedokážeš vymyslet lepší plán.

Fred se nahnul k obrazovce, oči se mu zúžily. Poprvé mu spadla maska a Holden pod ní spatřil strach a bezmoc.

„Podívej, já vím, oč žádám, ale ty víš, co je v sázce. Takovéhle jsou naše možnosti. Nevolám ti, abych slyšel, jak to nejde udělat. Buďto pomoz, nebo to vzdej. Momentálně je ďáblův advokát totéž co pitomec.“

Nechávám se tady drtit k smrti, pravděpodobně si způsobuju trvalé postižení, jenom proto, že to nedokážu vzdát, ty hajzle. Tak promiň, že nepodepíšu smrt své posádky, jakmile mi o to řekneš.

Když musel všechno vyťukávat, mělo to jednu výhodu: zdržel se emocionálních výbuchů. Místo co by na Freda vyjel, že zpochybňuje jeho oddanost a odhodlání, Holden pouze napsal Nech mě přemýšlet a ukončil spojení.

Optický sledovací systém zaměřený na Eros mu poslal varování, že asteroid opět zvyšuje rychlost. Obr, který mu seděl na prsou, přibral pár dalších liber, když Alex popohnal Rosinantu za ním. Blikající červený indikátor Holdenovi oznámil, že vzhledem k trvání momentální akcelerace může u dvanácti procent posádky očekávat mrtvici. To procento se bude zvyšovat. Ještě nějakou chvíli, a dosáhne stovky. Pokusil se vzpomenout, jaká je u Rosi nejvyšší možná akcelerace. Alex už s ní krátce letěl o dvanácti gé, když opustili Donnager. Teoretický limit byl jedním z těch nepodstatných čísel, způsob vychloubání něčím, čeho loď v praxi nikdy nedosáhne. Bylo to patnáct gé? Dvacet?

Miller necítil vůbec žádné zrychlení. Jak rychle se dá letět, aniž by to bylo cítit?

Téměř aniž by si to uvědomoval, aktivoval tlačítko vypnutí hlavního motoru. Během pár vteřin se octl ve volném pádu a záchvatu kašle, jak se jeho orgány snažily najít své původní místo v těle. Když se vzpamatoval natolik, aby se dokázal opravdu zhluboka nadechnout – poprvé během několika hodin ozval se v interkomu Alex.

„Kapitáne, vypnul jste motory?“

„Jo, to já. Jsme hotovi. Eros nám uteče, ať uděláme cokoli. Jenom jsme odkládali nevyhnutelné a riskovali vlastní smrt.“

Naomi se i s křeslem otočila k němu a věnovala mu smutný úsměv. Kolem oka se jí rozléval pěkný monokl z akcelerace. „Udělali jsme, co bylo v našich silách,“ řekla.

Holden se odstrčil od křesla tak prudce, až si narazil předloktí o strop, pak zpátky, až dopadl zády na přepážku a přidržel se úchytu pro hasicí přístroj. Naomi ho sledovala z opačné strany místnosti a její ústa vytvořila komické O údivu. Bylo mu jasné, že asi vypadá směšně, jako když se dítě vzteká, ale nemohl si pomoct. Pustil se úchytu a doplul doprostřed paluby. Ani si nevšiml, že volnou pěstí buší do přepážky. Teď ho bolela ruka.

„Zatraceně,“ hlesl. „Zatraceně!“

„My…,“ začala Naomi, ale zarazil ji.

„Udělali jsme, co jsme mohli? Co na tom ksakru záleží?“ Mysl mu zastřela rudá mlha, a nepocházela všechna z drog. „Kdysi jsem udělal všechno, abych pomohl Canterbury. Chtěl jsem udělat všechno správně, když jsem se i s vámi nechal zajmout Donnagerem. Copak všechny moje dobré úmysly vůbec k ničemu nebyly?“

Naomi nasadila bezvýrazný obličej. Víčka se jí přimhouřila, upírala na něj úzké štěrbinky. Rty stiskla tak pevně, až byly téměř bílé. Chtěli, abych tě zabil, pomyslel si Holden. Chtěli, abych zabil celou posádku jen pro případ, že by Eros nepřekročil patnáct gé, a to já nedokázal. Vina, hněv a lítost se v něm svářily, až se spojily do čehosi tenkého a nepovědomého. Neměl pro ten pocit jméno.

„Ty jsi ten poslední, od koho bych očekávala sebelítost,“ pravila Naomi sevřeným hlasem. „Kde zůstal kapitán, který si vždycky klade otázku, co bychom mohli udělat pro nápravu té které věci?“

Holden se bezradně rozhlédl. „Ukaž mi, co mám zmáčknout, abych zabránil zničení života na Zemi, a já to zmáčknu.“

Pokud to nezabije tebe.

Naomi si odepnula ochranný postroj a přesunula se k žebříku.

„Jdu dolů, podívat se na Amose.“ Otevřela poklop. Na chvilku se zastavila. „Jsem tvůj výkonný důstojník, Holdene. K mé práci patří sledování komunikace. Já vím, co Fred chtěl.“

Holden zamrkal a Naomi mu zmizela z dohledu. Poklop se za ní zabouchl s třesknutím, které nejspíš nebylo silnější než obvykle, ale stejně mu tak připadalo.

Zavolal do kokpitu a poradil Alexovi, ať si dá pauzu na kafe. Pilot se zarazil cestou přes palubu, jako by chtěl něco říct, ale Holden mu jen mávl, ať pokračuje. Alex pokrčil rameny a zmizel.

Nával slabosti v útrobách se rozrostl a rozkvetl do plně rozvinuté paniky, jež mu roztřásla údy. Jakási zlomyslná, škodolibá, sebemrskačská část jeho mysli mu vytrvale přehrávala záběry Erotu řítícího se na Zemi. Spadne s řevem z oblohy coby ztělesnění všech náboženských apokalyptických vizí, krajem se přeženou požáry, zemětřesení a ničivé deště. Kdykoli se v jeho představách Eros srazil se Zemí, spatřil výbuch Canterbury. Náhlé, šokující bílé světlo, a pak nic, jen zvuk ledových oblázků, dopadajících na trup jeho lodi jako něžné krupobití.

Mars přežije, aspoň na nějakou dobu. Kousky Pásu vydrží patrně ještě déle. Mají ve své kultuře zakotveno přežití za každou cenu, přežití ze zbytků, z minimálních zdrojů. Ale bez Země nakonec vše zahyne. Lidé už opustili gravitační studni dávno, dost dávno, aby vyvinuli technologie, jež jim umožní přetnout tu pupeční šňůru, jenže se jaksi nikdy neobtěžovali to udělat. Stagnace. Lidstvo přes všechnu svou touhu vrhat se na každé jen trochu obyvatelné místo ustrnulo ve vývoji. Spokojilo se s poletováním v lodích postavených před půl stoletím a používáním technologie, která se neměnila ještě déle.

Země se tolik soustředila na vlastní problémy, že si svých dětí, rozptýlených po sluneční soustavě, téměř nevšímala, leda když požadovala podíl na výsledcích jejich práce. Mars přiměl veškerou svou populaci věnovat se přetváření planety, změnit její rudou tvář na zelenou. Snažil se vytvořit novou Zemi, aby se zbavil závislosti na té staré. A z Pásu se stalo něco jako slumy sluneční soustavy. Všichni měli plné ruce práce s přežitím a neudělali si čas na vymýšlení něčeho nového.

Našli jsme protomolekulu přesně v pravou chvíli, kdy nám může způsobit největší škodu, pomyslel si Holden.

Vypadalo to jako zkratka. Způsob, jak se vyhnout úmorné práci a přeskočit rovnou do božství. A uplynula už příliš dlouhá doba, kdy bylo lidstvo opravdu ohroženo něčím zvenčí, takže se nenašel nikdo dost bystrý, aby se zděsil. Dresden to přece sám řekl: Bytosti, které protomolekulu sestrojily, naložily do Phoebe a vystřelily na Zemi, už se podobaly bohům v době, kdy předchůdci lidstva považovali fotosyntézu a bičík za vrchol vývoje. A on se jejich dávného nástroje zkázy chopil a otočil v něm klíčkem, protože když se to vezme kolem a kolem, lidé pořád ještě nejsou nic víc než zvědavé opice. Pořád ještě mají nutkání šťourat klacíkem do všeho, co najdou, aby viděli, co to udělá.

Rudá mlha před Holdenovým zrakem nabyla zvláštních stroboskopických vzorů. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že mu bliká na panelu červená kontrolka oznamující, že ho volá Ravi. Kopnutím se odrazil od nejbližšího křesla, připlul ke své pracovní stanici a otevřel spojení.

„Tady Rosinante, mluvte, Ravi.“

„Holdene, proč jsme zastavili?“ zeptala se McBrideová.

„Protože bychom to tempo stejně neudrželi a nebezpečí obětí v posádce už bylo příliš vysoké,“ odpověděl. I jemu samotnému to znělo chabě. Zbaběle. Zdálo se, že McBrideová si toho nevšimla.

„Rozumím. Brzy dostanu nové rozkazy. Dám vám vědět, jestli se něco změní.“

Holden přerušil spojení a upíral prázdný pohled na konzoli. Vizuální sledovací systém dělal, co mohl, aby Eros neztratil z dohledu. Rosi byla dobrá loď. Moderní. A protože Alex označil asteroid jako ohrožení, počítač použije všechny prostředky, aby ho dokázal sledovat. Jenomže Eros byl rychle se pohybující objekt s nízkým albedem, který neodrážel radarové paprsky. Mohl se pohybovat nepředvídatelně a vysokou rychlostí. Bylo jen otázkou času, kdy se jim ztratí, obzvlášť když si to bude přát.

Vedle informací o průběhu sledování se mu na konzoli otevřelo menší okno ohlašující, že Ravi zapnula transpondér. I vojenské lodi dodržovaly standardní praxi mít ho zapnutý, pokud nehrozilo žádné zjevné nebezpečí ani nepotřebovaly utajení. Spojař na malé lodi Spojených národů ho určitě přecvakl zpátky ze zvyku.

A teď ji Rosi zařadila jako známou loď a hodila mu ji na displej pro ohrožení s jemně pulzující zelenou tečkou označenou jménem. Holden na to chvilku nechápavě civěl. Oči se mu rozšířily.

„Ksakru,“ zaklel a zapnul lodní interkom. „Naomi, potřebuju tě na velitelské palubě.“

„Myslím, že radši chvíli zůstanu tady dole,“ odpověděla. Holden stiskl tlačítko bojového poplachu. Světlo na palubě přešlo do rudé a třikrát zazněl alarm.

„První důstojník Nagata do velínu,“ vydal rozkaz. Vynadat si od ní nechá později. Momentálně ale neměl času nazbyt.

Naomi dorazila do minuty. Holden už se připoutal ke křeslu a vytahoval si záznamy o komunikaci. Naomi se odstrčila, klesla do svého křesla a také se připoutala. Věnovala mu tázavý pohled – Tak přece jen nakonec umřeme? – a neříkala nic. Kdyby tak rozhodl, poslechla by. Pocítil obrovský obdiv, ale i kousek netrpělivosti. Našel v záznamech, co hledal, ještě než promluvil.

„Tak jo,“ pravil. „Navázali jsme s Millerem potom, co se Eros ztratil z radaru, rádiový kontakt. Je to tak?“

„Ano, správně,“ přisvědčila. „Ale jeho skafandr nemá dostatečný dosah, aby mohl vysílat skrz skořápku Erotu na velkou vzdálenost, takže mu signál zesilovala jedna ze zakotvených lodí.“

„Což znamená, že ať Eros dělá cokoli, aby se neobjevil na radaru, nebrání rádiovému signálu zvenčí.“

„To zní správně.“ V Naomině hlasu se ozvala rostoucí zvědavost.

„A ty máš pořád ovládací kódy pro těch pět náklaďáků na povrchu asteroidu?“

„Ano, pane.“ A o chvilku později: „Ach, do hajzlu!“

„Tak dál.“ Holden se otočil s křeslem, aby byl čelem k ní, a zazubil se. „Proč má Rosi a každá loď z flotily přepínač pro transpondér?“

„Aby nepřítel nezaměřil střelu podle jeho signálu a nerozmetal je,“ řekla a také se zazubila.

Holden se otočil zpátky a otevřel kanál ke stanici Tycho.

„Důstojníku, budeš té lásky a použiješ kódy, které ti dal Miller, k zapnutí transpondérů těch pěti lodí? Pokud naši hosté na Erotu neumějí předhonit rádiové vlny, pak myslím máme vyřešený ten problém s akcelerací.“

„Rozkaz, kapitáne,“ odpověděla Naomi. I když se díval jinam, slyšel Holden v jejím hlase úsměv, který rozpustil zbytek ledu v jeho útrobách. Teď měli plán. Teď dělali něco, na čem záleží.

„Hovor z Ravi,“ oznámila Naomi. „Chceš ho, než zapnu transpondéry?“

„Jasně, že chci.“

Na lince to cvaklo.

„Kapitáne Holdene. Dostali jsme nové rozkazy. Vypadá to, že budeme tu věc pronásledovat ještě kousek dál.“

McBrideová nemluvila jako člověk, jehož právě poslali na smrt; brala to stoicky.

„Snad byste to mohli chvilku odložit,“ řekl Holden. „Máme alternativu.“

Naomi aktivovala transpondéry na náklaďácích SVP, které Miller ukotvil k povrchu asteroidu. Holden vyložil svůj plán McBrideové a pak na oddělené lince Fredovi. Než se Fred vrátil zpátky na linku s nadšeným souhlasem – vlastním i od velitelství flotily Spojených národů – pět nákladních lodí už vesele vysílalo a oznamovalo celé sluneční soustavě, kde přesně jsou. Hodinu nato byl vypálen nejmohutnější roj meziplanetárních nukleárních zbraní v lidské historii a letěl naproti Erotu.

Zvítězíme, pomyslel si Holden, když na svém displeji sledoval, jak střely uhánějí v podobě hejna rozzlobených červených teček. My tu věc porazíme. A co víc, jeho posádka se dožije konce. Nikdo víc už nemusí zemřít.

Kromě… „Miller volá,“ hlásila Naomi. „Nejspíš si všiml, že jsme jeho lodím zapnuli transpondéry.“

Holden pocítil sevření v žaludku. Miller bude tam na Erotu, až ty střely dorazí. Ne každý bude oslavovat vítězství.

„Ahoj, Millere,“ pozdravil. Nedařilo se mu potlačit truchlivý tón. „Jak se daří?“

Millerův hlas se napůl ztrácel ve statických šumech a zněl neklidně, ale ne natolik nesrozumitelně, aby Holden neslyšel jeho tón a nepoznal, že jim něco překazí plány.

„Holdene,“ řekl Miller. „Máme problém.“

Kapitola padesátá druhá: Miller

Jeden. Dva. Tři.

Miller stiskl tlačítko na terminálu a znovu zabránil spuštění. Dvojité dveře před ním kdysi patřívaly k tisícovce tiše fungujících mechanismů. Celá léta spolehlivě běhaly po svých nenápadných magnetických kolejnicích. Teď je po stranách obrostlo cosi černého, plazivého, se strukturou stromové kůry, a zdeformovalo jejich kov. Za dveřmi se nacházely přístavní tunely, sklady, kasina. Vše, co patřilo ke stanici Eros, se nyní změnilo v předvoj útočící mimozemské inteligence. Jenomže aby se k ní dostal, musel Miller vypáčit tyhle vzpříčené a zalepené dveře. V necelých pěti vteřinách. Ve skafandru.

Znovu odložil terminál a rychle sáhl do tenké mezírky mezi dvěma polovinami dveří. Jeden. Dva. Tři.

Čtyři.

Hrábl po terminálu a resetoval spoušť.

Tohle prostě nepůjde.

Sedl si na zem vedle vozíku. Eros si šeptal a mumlal, zjevně si nebyl vědom přítomnosti drobného vetřelce, který ho škrábe na kůži. Miller se zhluboka nadechl. Dveře se nepohnou. Musí je nějak obejít.

Naomi se to nebude líbit.

Volnou rukou uvolnil popruh s vetkanou ocelí kolem bomby, až se mohla trochu houpat dopředu a dozadu. Opatrně, pomalu ji nadzvedl. Sledoval kontrolky, oznamující její stav, a zaklínil pod ni terminál, aby její kovový roh spočíval na dotekové obrazovce nad tlačítkem enter. Kontrolka spouště zůstala zelená. Kdyby se stanice otřásla nebo posunula, pořád bude mít pět vteřin, aby tlačítko zmáčkl.

To bude stačit.

Zatáhl teď za dveře a vzepřel se oběma rukama. Jak páčil veřeje od sebe, odpadávaly z nich další kusy černého povlaku. Už skrz ně viděl na druhou stranu. Tunel za nimi byl téměř okrouhlý; tmavý porost vyplnil rohy, až průchod připomínal vyschlou cévu. Osvětloval ji reflektor z jeho skafandru a milióny nepatrných světélkujících teček, které vířily vzduchem jako modré světlušky. Když vysílání stanice zatepalo a na okamžik zesílilo, světlušky zmatněly a vzápětí se vrátily. Skafandr hlásil dýchatelný vzduch s vyšším obsahem argonu, ozónu a benzenu.

Jedna světélkující tečka prolétla kolem něj, nesena proudem, který necítil. Miller si jí nevšímal. Tlačil a tahal dveře, centimetr po centimetru rozšiřoval mezeru. Už mohl protáhnout paži a ohmatat černý povlak na podlaze. Zdál se dost tuhý, aby udržel vozík. Úplný dar z nebe. Kdyby tu našel nějaké mimozemské bahno do půli stehen, musel by vymýšlet jiný způsob, jak bombu přepravovat. I tak bude dost těžké táhnout vozík po tom zaobleném povrchu.

Nemají pokoj svévolníci, pronesla Julie Maová v jeho mysli. Ale klidu se nedostane ani spravedlivým.

Vrátil se k práci.

Než vytvořil dost širokou mezeru, aby se dostal skrz, zpotil se, paže a záda ho bolely. Tmavá kůra začala růst chodbou dál, úponky vystřelovaly k přechodové komoře, ale držely se na krajích, kde se stěny stýkaly se stropem nebo podlahou. Modrá záře osídlila vzduch. Eros se šířil chodbou ven stejně rychle, jako Miller postupoval dovnitř. Spíš rychleji.

Nadzvedl vozík oběma rukama a sledoval přitom terminál. Bomba se zhoupla, ale ne tolik, aby přestala tlačit na tlačítko. Jakmile byl bezpečně v chodbě, vzal si terminál zase do ruky.

Jeden. Dva.

Těžká bomba vyryla do dotykové obrazovky mělkou rýhu, ale terminál pořád fungoval. Miller uchopil držadlo vozíku a nahnul se dopředu. Nerovný, organický povrch pod ním pohyb přeměnil v hrubý tah a zachvění.

Tady už jednou zemřel. Byl otráven. Střelen. Tyhle chodby, jedna jako druhá, byly jeho bojištěm. Jeho a Holdenovým. Teď by je nepoznal.

Prošel volným, téměř prázdným prostorem. Krunýř tu byl slabší, místy jím prosvítaly kovové stěny skladiště. Na stropě ještě svítila jedna LEDka, chladné bílé světlo se rozlévalo temnotou.

Cesta ho vedla na kasinové podlaží; komerční architektura stále shromažďovala návštěvníky na stejném místě. Mimozemská kůra tu téměř zmizela, ale prostor byl zcela přeměněn. Herní automaty stály v řadách, napůl roztavené nebo jako by vybuchly, jen některé se stále leskly a žádaly si finanční informaci, jež by rozžala rozjařená světýlka a spustila jásavou hudbu. Pod houbovitými kupolemi průsvitného lepkavého želé bylo stále vidět karetní stolky. Stěny a stropy, vysoké jako v katedrále, lemovalo černé žebroví a z něj vlála vlasově tenká vlákna se zářícími konečky, které však neosvětlovaly okolí. Cosi zavřísklo, skafandr zvuk ztlumil. Vysílání stanice zesílilo a zhoustlo, teď, když se octl uvnitř, pod její skořápkou. Náhle si vybavil, jak v dětství sledoval video o chlapci, jehož spolkla obrovská velryba.

Kolem něj proletělo cosi šedého o velikosti dvou jeho pěstí, příliš rychle, aby to pořádně viděl. Pták to nebyl. Cosi odcupitalo za převržený automat. Konečně mu došlo, co tady postrádá. Na Erotu žilo jeden a půl miliónu lidí a značná část z nich se nacházela právě na kasinovém podlaží, když začala jejich osobní apokalypsa. A přitom tu neležela žádná těla. Nebo ne, možná tomu tak nebylo. Ten černý krunýř, milióny temných žaber nad ním, jemně, mořsky zářících. To byli mrtví z Erotu. Přetvoření. Přeměněné lidské tkáně. Poplach ve skafandru mu sdělil, že zrychleně dýchá. Do okrajů zorného pole se mu vkrádala temnota.

Klesl na kolena.

Nesmíš ztratit vědomí, ty pitomče, přikázal si. Opovaž se omdlít, a kdyby, tak aspoň spadni tak, abys tělem tlačil na tlačítko spouště.

Julie položila ruku na jeho. Téměř ji cítil a trochu ho to uklidnilo. Měla pravdu. Byla to jen těla. Jen mrtví lidé. Oběti. Další vrstva recyklovaného masa, podobného kdejaké nekoncesované prostitutce ubodané v laciném hotelu na Cereře. Totéž co sebevrazi, kteří se vrhli přechodovou komorou ven. Jistě, protomolekula jejich tkáně podivně znetvořila. Ale to, čím byly, se nezměnilo. Nezměnilo se, čím byl on.

„Když jsi policajt,“ řekl Julii to, co vykládal každému zelenáči, kterého měl během své pracovní kariéry za parťáka, „nemůžeš si dovolit přepych citů. Musíš prostě dělat svou práci.“

Tak udělej svou práci, připomněla mu mírně.

Přikývl. Zvedl se. Udělej svou práci.

Jakoby v odpověď se zvuk vysílání v jeho skafandru změnil, Eros si prozpěvoval ve stovce různých frekvencí, načež vybuchl v drsné záplavě slov, patrně v hindštině. Lidské hlasy. Dokud nás budí lidské hlasy, napadlo ho, i když si nedokázal vybavit, kde k tomu citátu přišel.

Někde tady na stanici musí být… něco. Kontrolní mechanismus nebo zdroj energie, něco, co protomolekula používá místo motoru. Neměl tušení, jak to může vypadat, ani jakým způsobem je to chráněno. Neměl ponětí, jak to funguje, kromě předpokladu, že tomu výbuch neudělá dobře.

Tak se vracíme zpátky, řekl Julii. Zpátky k tomu, co opravdu víme.

Ta věc, která rostla uvnitř Erotu a využívala kamennou skořápku asteroidu jako svůj exoskelet, neodřízla přístavy. Nepohnula vnitřními stěnami, nevytvořila na kasinovém podlaží nové místnosti či chodby. Tudíž rozvržení stanice bude prakticky stejné, jako bývalo. Fajn. Ať už stanici pohánělo vesmírem cokoli, potřebovalo to zatraceně moc energie. Fajn.

Tak najdi horké místo. Volnou rukou našel údaj ve skafandru. Okolní teplota se pohybovala kolem sedmadvaceti stupňů. Horko, ale ne nesnesitelné. Rychle došel zpátky do chodby k přístavu. Teplota klesla o setinu stupně, ale klesla. Tak dobře. Dojde k ústí každé chodby, zjistí, která je nejteplejší, a tou vyrazí. Když na stanici objeví místo, které bude dejme tomu o tři čtyři stupně teplejší než zbytek, tak to bude ono. Převrhne vozík, odtáhne palec a napočítá do pěti.

Žádný problém.

Než se vrátil zpátky k vozíku, obrostlo kolečka cosi zlatavého, jemného jako vřes. Seškrábal to, jak nejlépe dokázal, ale jedno kolečko stále pištělo. S tím už nemohl nic dělat.

Jednou rukou vlekl vozík a druhou mačkal na terminálu tlačítko mrtvého muže, a tak mířil hlouběji do stanice.

„Ona je moje,“ prohlásil bezduchý Eros. Na té frázi se zasekl a opakoval ji skoro hodinu. „Ona je moje. Ona je moje.“

„Fajn,“ zamumlal Miller. „Můžeš si ji nechat.“

Bolelo ho rameno. Pištění kolečka se zhoršovalo, jeho nářek se prodíral šílenstvím hlasu ztracených duší Erotova vysílání. V palci už ho brnělo, jak ho neustále tiskl k terminálu, aby se předčasně nevyhodil do vzduchu. Vždy když se doplahočil o úroveň výš, gravitace o něco poklesla a Coriolisova síla o něco vzrostla. Nebylo to stejné jako na Cereře, ale dost podobné, aby se cítil jako doma. Zjistil, že se těší, až bude mít tohle všechno za sebou. Představil si, jak se vrací do svého doupěte, kde má pivo, hudbu, kterou složil skutečný skladatel, a ne zdivočelá blábolící mrtvá stanice. Třeba nějaký jazzrock.

Kdo by si kdy pomyslel, že mu jazzrock bude připadat přitažlivý?

„Chyť mě, jestli můžeš, ty kokote,“ řekl Eros. „Jsem pryč a pryč a pryč. Pryč a pryč a pryč.“

Vnitřní úrovně stanice se zdály povědomější, a současně cizejší. Dál od hromadného hrobu kasin se objevovaly známky bývalého života. Tabule na zastávkách metra ještě svítily, oznamovaly poruchy na trati a doporučovaly trpělivost. Hučely vzduchové recyklátory. Podlahy byly poměrně čisté. Dojem normálnosti ovšem ještě zdramatizoval veškeré změny. Tmavé vějířovité listoví na stěnách, vířící spirály. Odloupané vločky se snášely dolů a kroužily v rotační gravitaci jako saze. Eros měl gravitaci, ale jen z otáčení, nikoli z mohutného zrychlení. Miller se rozhodl, že nad tím nebude hloubat.

Chodbou se plížilo hejno pavoukovitých tvorů o velikosti softbalového míče, za sebou zanechávalo cestičku kluzkého, světélkujícího slizu. Teprve když jednu z těch věcí musel odkopnout od vozíku, zjistil, že jde o usekané ruce se zuhelnatělými a přestavěnými zápěstními kostmi. Část jeho mysli ječela, ale dokázal ji celkem snadno ignorovat.

Musel protomolekulu obdivovat. Na to, že čekala jen nějaké prokaryoty, se přizpůsobila skvěle. Zastavil se, aby zkontroloval senzory ve skafandru. Teplota se zvýšila o půl stupně, co opustil kasina, a o desetinu stupně od vstupu do téhle konkrétní chodby. Také stoupala radioaktivita pozadí. Jeho ubohé týrané tkáně nasávaly další rady. Koncentrace benzenu klesala a skafandr sbíral víc exotických aromatických molekul – tetracen, antracen, naftalen – se značně podivným chováním, které senzory mátlo. Takže míří správným směrem. Naklonil se dopředu, vozík jeho tahu vzdoroval jako znuděné dítě. Pokud si dobře vzpomínal, základní stavba a rozvržení stanice se zhruba podobala Cereře, a tu znal jako své boty. Ještě o patro – možná o dvě – výš, a dorazí na místo, kde se sbíhají služební tunely z nižších úrovní o vyšším gé a zásobovací a energetické systémy, jimž se lépe pracuje ve slabší gravitaci. Na takovém místě by se docela hodilo vybudovat řídicí a kontrolní středisko. Dobré umístění pro mozek.

„Pryč a pryč a pryč,“ řekl Eros. „A pryč.“

Je to zvláštní, myslel si, jak trosky minulého dávají tvar všemu, co přijde po nich. Zdálo se, že to tak funguje na všech úrovních; jedna z vesmírných pravd. Kdysi, v dobách, kdy ještě lidstvo žilo výhradně v gravitační studni, se silnice postavené Římany pokryly asfaltem a pak železobetonem, aniž by kdokoli změnil jedinou zatáčku. Na Cereře, Erotu i Tychonu bylo vrtání základních chodeb podmíněno dostupnými nástroji, vytvořenými tak, aby výsledné prostory pojaly nákladní vozy na Zemi, a ty zase vznikly tak, aby se mohly pohybovat v kolejích určených povozům, taženým koňmi.

A teď úplný cizinec – ta věc z nesmírné temnoty tam venku – rostla v chodbách, kanálech a trubkách položených ctižádostivými primáty. Jaké by to asi bylo, kdyby protomolekula neuvízla v gravitaci Saturnu a našla cestu do živoucí polévky pravěké Země? Žádné fúzní reaktory, žádné navigační pohony, žádné složité tkáně, jež by musela přizpůsobovat. Co by udělala, kdyby nemusela stavět na jiné evoluční volbě? Millere, řekla Julie. Pohni sebou.

Zamžikal. Stál v prázdné chodbě pod přístupovou rampou. Neměl potuchy, jak dlouho byl ztracen v myšlenkách.

Možná celá léta.

Dlouze, zhluboka vydechl a vyrazil po rampě. Chodby nad ním se jevily zřetelně teplejší než okolí. Téměř o tři stupně. Blížil se k cíli. Ovšem nebylo tu žádné světlo. Sundal ztuhlý, napůl necitlivý palec z tlačítka, zapnul malou LED svítilnu terminálu, a než napočítal čtyři, vrátil prst na tlačítko.

„Pryč a pryč a… a… a a a a.“

Erotův kanál kvičel, sbor hlasů drmolících v ruštině a hindštině překřikoval původní jednotlivý hlas a na oplátku byl přehlušen hlubokým skřípavým zavytím. Snad velrybí píseň. Millerův skafandr zdvořile oznámil, že mu zbývá kyslík na půl hodiny. Vypnul alarm.

Převodní stanice byla zarostlá. Bledé vějíře listů se rojily v chodbách a kroutily se do provazů. Rozpoznatelný hmyz – mouchy, švábi, vodouši – lezl po tlustých bílých kabelech v cílevědomých vlnách. Cáry čehosi, co připomínalo článkovanou žluč, mávaly tam a zpátky a zanechávaly po sobě povlak cupitajících larev. Staly se obětí protomolekuly právě tak jako lidská populace. Chudinky.

„Nenecháš si plejtvat ká,“ řekl Eros a jeho hlas zazněl téměř vítězně. „Nenecháš si plejtvat ká. Je pryč a pryč a pryč.“

Teplota teď stoupala rychleji. Trvalo mu pár minut, než se rozhodl, že po směru rotace je o něco tepleji. Cítil jakési vrzání, jemný chrastivý třes v kostech ruky. Hmotnost bomby spolu se stávkujícím kolečkem způsobily, že ho ramena už opravdu silně rozbolela. Ještěže tuhle zatracenou věc nebude muset táhnout zpátky.

Julie na něj čekala ve tmě; tenký paprsek z jeho terminálu jí procházel. Vlasy se jí vznášely, rotační gravitace koneckonců neměla na přízraky vliv. Její výraz byl vážný.

Jak to ví? zeptala se.

Miller se zastavil. Tu a tam se mu během jeho kariéry stalo, že svědek z denního snění něco řekl, použil nějakou frázi, zasmál se nesprávné věci, a on věděl, že v hloubi jeho mysli se právě zrodil nový úhel pohledu.

Tohle byl přesně takový okamžik.

„Nenecháš si plejtvat ká,“ zaskřehotal Eros.

Tak zaprvé, kometa, která přinesla protomolekulu do sluneční soustavy, byla mrtvá schránka, žádná loď, pravila Julie, aniž by pohnula tmavými rty. Záležitost balistiky. Ledová koule s hluboce zmraženou protomolekulou. Mířila na Zemi, ale minula a místo toho se jí zmocnil Saturn. Náklad ji neřídil. Nenavigoval.

„Ani nemusel,“ řekl Miller.

Teď ale naviguje. Míří k Zemi. Jak ví, že má letět k Zemi? Kde se ta informace vzala? Mluví. Kde se vzala gramatika?

Kdo je hlasem Erotu?

Miller zavřel oči. Skafandr poznamenal, že má vzduchu jen na dvacet minut.

„Nenecháš si Plejtváka! Je pryč a pryč a pryč!“

„Ach, do hajzlu,“ hlesl. „Ježíši!“

Pustil vozík, obrátil se zpátky k rampě a světlu a širokým chodbám. Všechno se třáslo, sama stanice se chvěla jako tvor na pokraji hypotermie. Jenomže tak to nebylo. Jediný, kdo se chvěl, byl on sám. Měl to vědět.

Možná to věděl.

Protomolekula neuměla anglicky nebo hindsky či rusky, neznala žádný z jazyků, které tady chrlila. To všechno bylo v myslích a softwarech Erotových mrtvých, zakódováno v neuronech a gramatických programech, které protomolekula zhltla. Zhltla, ale nezničila. Uchovala informace a jazyky a komplexní kognitivní struktury, vyrostla na nich, jako když asfalt přelil silnice vystavěné římskými legiemi.

Mrtví na Erotu nebyli mrtví. Julietta Andromeda Maová byla naživu.

Usmíval se tak široce, až ho bolely tváře. Jednou rukou v rukavici zkusil navázat spojení. Signál byl příliš slabý. Nemohl se dostat skrz. Zkusil kanál lodi na povrchu, aby dosáhl zesílení, a konečně se dovolal.

Ozval se Holdenův hlas.

„Ahoj, Millere. Jak se daří?“

Slova zněla jemně, omluvně. Jako od pracovníka hospiců, který je hodný na umírající. V mysli mu vzplanula jiskra podráždění, ale udržel klidný tón.

„Holdene,“ řekl. „Máme problém.“

Kapitola padesátá třetí: Holden

„Vlastně jsme ten problém už vyřešili,“ opáčil Holden.

„Neřekl bych. Pošlu ti údaje o svém zdravotním stavu,“ pravil Miller. „Ze skafandru.“

Pár vteřin nato se v malém okně na Holdenově konzoli objevily čtyři sloupce čísel. Všechno to vypadalo docela normálně, i když tam nejspíš byly jemné odchylky, které by mohl správně interpretovat leda ošetřovatel jako Shed.

„Fajn,“ řekl Holden. „To je skvělé. Trochu tě to ozářilo, ale jinak…“

Miller ho přerušil.

„Trpím hypoxií?“ zeptal se.

Údaje ze skafandru ukazovaly 87 mHg, bezpečně v normě.

„Ne,“ odpověděl Holden.

„Něco, z čeho by člověk měl halucinace nebo se zbláznil? Alkohol, opiáty… Něco takového?“

„Nic podobného nevidím.“ Holdena se zmocňovala netrpělivost. „Co má tohle znamenat? Vidíš snad něco divného?“

„Jen běžné věci,“ odvětil Miller. „Chci předem vyloučit tyhle hovadiny, protože vím, co teď řekneš.“

Odmlčel se a rádio Holdenovi syčelo a praskalo do ucha. Když Miller po několika vteřinách znovu promluvil, měl jeho hlas jiný tón. Nebyl prosebný, ale dost se tomu blížil; dost na to, aby se Holden v křesle ošil.

„Ona je naživu.“

V Millerové vesmíru byla jen jedna ona. Julie Maová. „Hm, jo. Nevím, co na tohle odpovědět.“

„Musíš mi věřit, že u mě nejde o žádné nervové zhroucení ani psychotickou epizodu, nic takového. Ale Julie je tady. To ona řídí Eros.“

Holden se znovu podíval na údaje ze skafandru, ale stále se držely v normě, všechna čísla až na ozáření v zelených polích. Chemické poměry v krvi ani nenaznačovaly, že by Miller prožíval stres – na člověka, který si veze bombu na vlastní pohřeb.

„Millere, Julie je mrtvá. Oba jsme viděli její tělo. Viděli jsme, co s ním protomolekula provedla.“

„Viděli jsme tělo, jistě. Jen jsme podle poškození usoudili, že je mrtvá…“

„Netlouklo jí srdce,“ namítl Holden. „Neměla žádnou mozkovou aktivitu, žádný metabolismus. To docela odpovídá definici smrti.“

„Jak můžeme vědět, co je smrt pro protomolekulu?“

„No…,“ začal Holden, a pak se zarazil. „No, asi nemůžeme. Ale když se zastaví srdce, je to dost přesvědčivý začátek.“

Miller se zasmál.

„Oba jsme viděli ty záběry. Ty hrudní koše, které se pohybují pomocí jedné paže, myslíš, že jim bije srdce? Ta potvora od prvního dne nehraje podle našich pravidel, proč by s tím měla začínat teď?“

Holden se pro sebe usmál. Miller měl pravdu.

„Fajn, tak proč si myslíš, že Julie není jen hrudní koš a chapadla?“

„To klidně může, ale já nemluvím o jejím těle,“ opáčil Miller. „Ona je tam. Její mysl. Jako by letěla se svým závodním člunem. Plejtvákem. Teď už o tom blábolí do rádia celé hodiny, ale mně to prostě nedošlo. Ale teď jsem pochopil, a je to úplně jasné.“

„Proč míří k Zemi?“

„To nevím.“ Miller hovořil vzrušeně, zaujatě. Živěji, než ho kdy Holden slyšel. „Třeba se tam protomolekula chce dostat a pohrává si s ní. Julie nebyla první infikovaná osoba, ale první, která přežila dost dlouho, aby se někam dostala. Třeba funguje jako krystalizační jádro a všechno, co protomolekula dělá, je postaveno na ní. To sice nevím jistě, ale mohl bych to zjistit. Jen ji potřebuju najít. Promluvit s ní.“

„Potřebuješ dostat bombu do řídicího centra a odpálit ji.“

„To nemůžu udělat,“ odvětil Miller. Protože opravdu nemohl.

Na tom nesejde, pomyslel si Holden. Za necelých třicet hodin z vás obou zbude jen radioaktivní prach.

„Tak fajn. Dokážeš tu svou dívku najít do…,“ Holden požádal Rosi o aktualizaci údajů o dopadu prvních střel „… do dvaceti sedmi hodin?“

„Proč? Co se stane za dvacet sedm hodin?“

„Země před pár hodinami vypálila na Eros veškerý meziplanetární nukleární arzenál. Zapnuli jsme transpondéry na pěti lodích, které jsi zaparkoval na povrchu. Střely se podle nich zaměřují. Rosi podle současné křivky akcelerace odhaduje dopad na dvacet sedm hodin. Marťanská flotila a loďstvo Spojených národů už jsou na cestě a chystají se oblast výbuchu sterilizovat. Zajistit, aby nic nepřežilo a nic neuniklo.“

„Ježíši.“

„Jo,“ povzdechl si Holden. „Omlouvám se, že jsem ti to neřekl dřív. Měli jsme plné ruce práce a mně to nějak uniklo.“ Na lince nastalo dlouhé ticho.

„Můžeš je zastavit,“ pravil pak Miller. „Vypni transpondéry.“

Holden se s křeslem prudce otočil k Naomi. Měla ve tváři tentýž výraz jako on: Co že to právě řekl? Přetáhla si zdravotní údaje z Millerova skafandru na svou konzoli, vyvolala si lékařský software Rosinanty a pustila se do kompletní diagnostiky. Bylo zřejmé, oč jí jde. Domnívala se, že s Millerem něco není v pořádku a že to z údajů, které poslal, není na první pohled poznat. Jestliže ho infikovala protomolekula, používá ho jako poslední zoufalý pokus zvrátit situaci…

„Bez šance, Millere. Tohle je naše poslední naděje. Jestliže ji propásneme, tak se Eros třeba usadí na oběžné dráze Země a začne rozsévat ten svůj sliz. Nemůžeme to riskovat.“

„Podívej…“ Millerův tón kolísal mezi prosebným z dřívějška a rostoucí frustrací. „Julie je tady. Jestliže ji najdu a promluvím s ní, můžu to zastavit i bez nukleárního útoku.“

„Jako že protomolekulu pěkně poprosíš, aby neinfikovala Zemi, když právě k tomu byla stvořena? Budeš apelovat na její lepší stránku?“

Miller se na chvíli odmlčel, než pokračoval.

„Hele, Holdene, já myslím, že už chápu, jak to tady probíhá. Tahle věc byla určena k ovládnutí jednobuněčných organismů. Nejnižších forem života, jo?“

Holden pokrčil rameny, pak si uvědomil, že nemají video. „No jo.“

„Dopadlo to jinak, ale ta potvora je mazaná. Přizpůsobivá. Dostala se do lidského hostitele, složitého vícebuněčného organismu. Aerobního. S obrovským mozkem. Nic, na co by byla stavěná. Tak od té doby improvizuje. Ten binec na neviditelné lodi? To byl jen první pokus. V té koupelně na Erotu jsme viděli, co provedla s Julií. Učila se, jak s námi pracovat.“

„Kam tím míříš?“ hlesl Holden. Zatím je netlačil čas, střely byly ještě víc než den letu od asteroidu, ale stejně nedokázal zakrýt netrpělivost.

„Říkám jen tolik, že Eros teď už není tím, co tvůrci protomolekuly zamýšleli. Jde o jejich původní plán, ale vyvedený jako nadstavba na miliardách let evoluce. A když improvizuješ, použiješ, co máš k dispozici. Použiješ to, co funguje. Julie posloužila jako vzor. Její mozek, její emoce jsou teď všude. Ten let k Zemi bere jako závod a vykřikuje své vítězství. Vysmívá se ti, protože s ní nedokážeš držet krok.“

„Počkej,“ řekl Holden.

„Nechce zaútočit na Zemi, jenom jde domů. Pokud víme, tak ani neletí přímo na Zemi. Spíš na Měsíc. Vyrostla tam. Protomolekula se přiživuje na jejím mozku. Takže současně Julie infikovala ji. Kdybych jí dokázal vysvětlit, o co tu doopravdy jde, mohli bychom s ní vyjednávat.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Nazvi to třeba tušením,“ odvětil Miller. „Na tušení jsem expert.“

Holden tiše hvízdl. Ta situace mu v hlavě způsobila přemet. Nová perspektiva vyvolávala závrať.

„Jenomže protomolekula pořád chce pokračovat ve svém programu,“ namítl. „A my nemáme ponětí, co to vlastně má být.“

„Můžu ti říct docela určitě, že to není vyhlazení lidské rasy. Ty bytosti, co na nás před dvěma miliardami let vystřelily Phoebe, nevěděly, co je to člověk. Ta věc potřebuje biomasu, a tu teď má.“

Holden se neubránil odfrknutí.

„No a co? Nechtějí nám uškodit? Vážně? Myslíš, že když jim vysvětlíme, aby radši nepřistávali na Zemi, budou souhlasit a vypraví se jinam?“

„Nejde o ně. Jde o ni,“ pravil Miller.

Naomi pohlédla na Holdena a zavrtěla hlavou. Nenašla na Millerovi žádnou poruchu.

„Pracuju na tom případu už rok, ksakru,“ pokračoval Miller. „Vlezl jsem do jejího života, četl její maily, setkal se s jejími přáteli. Znám ji. Je nezávislá, jak jen člověk může být, a má nás ráda.“

„Nás?“ přeptal se Holden.

„Lidi. Má ráda lidi. Nechtěla být bohatou holkou a dala se k SVP. Podporovala Pás, protože to bylo správné. Není možné, že by nás chtěla zabít, kdyby měla ponětí, co se děje. Jenom potřebuju najít způsob, jak jí to vysvětlit. Můžu to zvládnout. Dejte mi šanci.“

Holden si prohrábl rukou vlasy a zašklebil se, jak jsou mastné. Vysoké přetížení v posledních pár dnech právě nesvědčilo sprchování.

„To nejde,“ odpověděl. „V sázce je příliš mnoho. Musíme pokračovat v plánu. Promiň.“

„Porazí tě,“ řekl Miller.

„Cože?“

„No, možná že ne. Máš zatracenou palebnou převahu. Ale protomolekula vykoumala, jak obejít setrvačnost. A Julie? Je to bojovnice, Holdene. Jestli ji vyzveš, sázím na ni.“

Holden viděl video, kde Julie bojuje s útočníky na palubě neviditelné lodi. Při vlastní obraně se chovala nemilosrdně a metodicky. Bojovala nelítostně. Viděl její zdivočelé oči, když se cítila v pasti a vyděšená. Jedině bojové brnění útočníky ochránilo před větším zraněním, než ji přemohli. Holdenovi se zježily chloupky na šíji, když si představil, že by Eros mohl opravdu bojovat. Doposud se spokojil s útěkem před jejich neohrabanými útoky. Co by se stalo, kdyby zahájil skutečnou válku?

„Můžeš ji najít,“ pravil Holden, „a použít bombu.“

„Kdybych se k ní nedostal,“ řekl Miller, „tak to splním. Ale já ji najdu. Promluvím s ní. Kdybych u ní nepochodil, prostě ji zlikviduju a můžeš si Eros proměnit na popel. Mně to už vadit nebude. Ale musíš mi dát čas, abych to nejdřív zkusil po svém.“

Holden pohlédl na Naomi, ta mu pohled oplatila. Ve tváři pobledla. Rád by v jejím výrazu našel odpověď, aby se mohl rozhodnout na základě toho, co o tom soudí ona. Ale žádnou neviděl. Bylo to na něm.

„Potřebuješ víc než dvacet sedm hodin?“ zeptal se nakonec.

Slyšel, jak si Miller hlasitě oddechl. V jeho tónu teď slyšel vděčnost, což bylo ještě horší než ta úpěnlivá prosba předtím.

„Nevím. Jsou tu tisíce kilometrů tunelů a nefunguje žádná doprava. Musím všude chodit pěšky a vláčet tenhle prokletý vozík. Nehledě na skutečnost, že vlastně ani nevím, co přesně hledám. Ale dej mi trochu času a já na to přijdu.“

„A je ti jasné, že pokud to nevyjde, musíš ji zabít? Sebe i Julii?“

„Vím.“

Holden nechal Rosi spočítat, jak dlouho Eros poletí k Zemi, pokud si zachová současné zrychlení. Střely ze Země zdolávají tu vzdálenost mnohem rychleji. Meziplanetární balistické rakety, to jsou prakticky jen Epsteinovy motory s nukleární bombou vpředu. Jejich akcelerační limit je v podstatě limitem Epsteinova pohonu. Kdyby střely nedoletěly, trvalo by asteroidu téměř týden, než by se dostal k Zemi, i kdyby zrychloval stejným tempem.

S tím by se dalo něco dělat.

„Vydrž, něco tady zkusím,“ řekl Millerovi a ztlumil spojení. „Naomi, ty střely letí přímou dráhou na Eros a Rosi odhaduje, že do něj narazí asi za dvacet sedm hodin, plus minus. Kolik času získáme, když tu rovnou čáru změníme v křivku? Jaké zakřivení si můžeme dovolit, abychom přitom stále měli šanci dostat Eros, než dorazí moc blízko?“

Naomi naklonila hlavu ke straně a podezíravě si ho měřila přimhouřenýma očima.

„K čemu se to chystáš?“ zeptala se.

„Snad dávám Millerovi čas odvrátit první válku s mimozemšťany.“

„Ty mu věříš?“ vyhrkla s překvapivým důrazem. „Vždyť si myslíš, že je nepříčetný. Vyhodils ho z lodi, protože jsi ho měl za psychopatického zabijáka, a teď ho chceš nechat mluvit za lidstvo k nějaké pseudobožské mimozemské věci, která nás chce rozcupovat na kusy?“

Holden musel potlačit úsměv. Vyložit rozhněvané ženě, jak úžasně přitažlivě vypadá, když se vzteká, to by velmi rychle skoncovalo s jakoukoli přitažlivostí. Kromě toho potřeboval, aby to dávalo smysl i jí. Tak by poznal, že se nemýlí.

„Jednou jsi mi vysvětlovala, že měl Miller pravdu, i když já si myslel, že se plete.“

„Ale tím jsem mu nevydala trvalé potvrzení o příčetnosti.“ Naomi pečlivě oddělovala slova, jako by hovořila s retardovaným dítětem. „Tvrdila jsem, že měl pravdu, když zastřelil Dresdena. To neznamená, že má rozum. Nachází se uprostřed sebevražedného pokusu, Jime. Upnul se na tu mrtvou dívku. Ani si nechci představovat, co mu teď táhne hlavou.“

„Souhlasím. Ale je tam, v centru dění, a má bystré oči a návyky pozorovatele, a vůbec, umí prostě vyvozovat závěry. Ten chlap nás vystopoval až na Eros na základě jména, které jsme lodi vybrali. To je dost působivé. Nikdy se se mnou nesetkal, a přitom toho o mně dokázal zjistit tolik, aby odhadl, že pojmenuju loď podle koně Dona Quijota.“

Naomi se zasmála. „Vážně? Tak odtud to jméno pochází?“

„Takže když tvrdí, že zná Julii, věřím mu.“

Naomi chtěla něco říct, ale zarazila se.

„Myslíš, že by zvládla ty nukleární bomby?“ zeptala se pak mírněji.

„On si myslí, že ano. A myslí si, že ji přesvědčí, aby nás nezabíjela. Musím mu dát šanci. Dlužím mu to.“

„I kdyby to znamenalo zničení Země?“

„Ne,“ odpověděl. „Tak moc zase ne.“

Naomi se znovu odmlčela. Její hněv pominul.

„Tak ten zásah zkus oddálit, ale ne zrušit,“ navrhla.

„Dopřejem mu trochu času. Kolik si můžeme dovolit?“

Naomi se zamračila, zahleděla se na údaje. Téměř viděl, jak jí myslí probíhají kalkulace. Usmála se, veškerá zuřivost zmizela, teď ji nahradil rošťácký výraz, jaký mívala, když vymyslela něco obzvlášť mazaného.

„Kolik si budeš přát.“

„Co že chceš udělat?“ zeptal se Fred.

„Na chvíli ty nukleární střely odchýlit z dráhy, abychom Millerovi poskytli trochu času, ale zase ne tolik, abychom je už nemohli použít na zničení Erotu, když budeme potřebovat,“ odpověděl Holden.

„Je to jednoduché,“ dodala Naomi. „Posílám vám podrobné instrukce.“

„Vysvětlete mi celkovou situaci,“ požádal Fred.

„Země zaměřila střely podle transpondérů pěti nákladních lodí na Erotu,“ začala Naomi a současně svůj plán předváděla na videu. „Vy máte lodi a stanice všude po celém Pásu. Použijete ten program k překonfigurování transpondérů, který jste nám kdysi také dal, a budete přesouvat příslušné kódy na lodi a stanice podle těchto vektorů, takže střely povedete po dlouhém oblouku, který pak skončí zase na Erotu.“

Fred zakroutil hlavou.

„To nebude fungovat. Jakmile velení flotily Spojených národů zjistí, co provádíme, přikážou střelám, aby nesledovaly tyhle konkrétní kódy, a pokusí se zaměřit Eros nějakým jiným způsobem. A ještě na nás budou pěkně naštvaní.“

„No jo, naštvaní budou v každém případě,“ přisvědčil Holden. „Ale zpátky ty střely nedostanou. Těsně předtím, než je začneš odvádět z kurzu, zahájíme masivní hackerský útok na příslušné střely, z mnoha různých lokalit.“

„Takže usoudí, že to na ně nastrojil nepřítel, a upustí od přeprogramování za letu?“

„Jo,“ znovu přisvědčil Holden. „Povíme jim, že zajistíme, aby střely neposlouchaly cizí příkazy, a jakmile přestanou poslouchat, ovládneme je sami.“

Fred znovu zakroutil hlavou, a tentokrát Holdenovi věnoval jaksi zděšený pohled člověka, který by nejraději pomalu vycouval z místnosti.

„S něčím takovým nemůžu souhlasit ani náhodou,“ prohlásil. „Miller s těmi cizinci zaručeně neuzavře žádnou zázračnou smlouvu. Stejně nakonec dojde k rozmetání Erotu nukleárními zbraněmi. Proč odkládat nevyhnutelné?“

„Protože,“ řekl Holden, „se nemůžu zbavit dojmu, že to takhle bude méně nebezpečné. Když střely použijeme, aniž bychom předem vyřadili řídicí centrum Erotu, jeho… mozek… či co, nevíme, jestli to bude fungovat, ale jsem si jist, že naše šance se tím dost sníží. A Miller je jediný, kdo to může udělat. A má takovéhle podmínky.“

Fred zamumlal něco obscénního. „Jestliže se Millerovi nepodaří navázat kontakt, vyhodí to tam do vzduchu. V tomhle mu věřím,“ pokračoval Holden. „No tak, Frede, znáš přece konstrukci těch střel stejně jako já. Nebo líp. Dávají do nich tolik palivových pelet, že by klidně obletěly sluneční soustavu dvakrát dokola. Když dáme Millerovi víc času, nic tím neztratíme.“

Fred potřetí zakroutil hlavou. Holden viděl, jak jeho tvář ztvrdla. Neměl v úmyslu souhlasit. Než však mohl říct ne, Holden si pospíšil: „Pamatuješ na tu skříňku se vzorky protomolekuly a laboratorní poznámky? Chceš znát mou cenu za ni?“

„Ty,“ pravil Fred pomalu a protahoval přitom slova, „ty ses zatraceně zbláznil.“

„Chceš je koupit, nebo ne?“ opáčil Holden. „Chceš magický lístek ke stolu? Teď znáš mou cenu. Dej Millerovi šanci, a vzorky jsou tvoje.“

„To by mě zajímalo, jak jsi je k tomu přemluvil,“ řekl Miller. „Už jsem myslel, že jsem v hajzlu.“

„Na tom nesejde,“ odpověděl Holden. „Koupili jsme ti čas. Běž najít to děvče a zachraň lidstvo. Budeme čekat, až se ozveš.“ A rozprášíme tě jadernými hlavicemi, pokud se neozveš. To už zůstalo nevysloveno. Nebylo třeba.

„Uvažoval jsem, kam se vydat, jestliže se s ní domluvím,“ povzdechl si Miller. Mluvil jako člověk, který znovu propadl naději, že vyhraje v loterii. „Totiž, někam tu věc přece musí zaparkovat.“

Jestli přežijeme. Jestli ji dokážu zachránit. Jestli je ten zázrak pravdivý.

Holden pokrčil rameny, přestože to nikdo nemohl vidět.

„Dej jí Venuši,“ poradil mu. „Je to hrozné místo.“

Kapitola padesátá čtvrtá: Miller

„Nebudu a nebudu,“ mumlal hlas Erota. Julietta Maová, mluvící ze spaní. „Nebudu a nebudu a nebudu…“

„No tak,“ řekl Miller. „No tak, ty mizero. Buď tady.“

Lékařské stanice byly plné bujného porostu; všude po stěnách šplhaly černé spirály s bronzovými a ocelově lesklými vlákny, pokrývaly vyšetřovací lehátka a krmily se zásobami narkotik, steroidů a antibiotik, jež se vysypaly z rozbitých skříněk. Miller se v té změti přehraboval jednou rukou a alarm ve skafandru mu pípal. Jeho vzduch měl nakyslou chuť, jak už mnohokrát prošel recyklací. Palec při tištěný na tlačítko mrtvého muže ho brněl, pokud mu do něj právě nevystřelovala bolest.

Odhrnul téměř houbovitý porost na jedné z beden, která ještě nebyla rozbitá, a našel západku. Čtyři medicinální plyny ve válcích: dva červené, jeden zelený, jeden modrý. Podíval se na pečeti. Protomolekula je ještě nedostala. Červená jako anestetikum. Modrá dusík. Vybral si zelenou. Sterilní kryt na ventilu byl na svém místě. Zhluboka se nadechl svého umírajícího vzduchu. Dalších pár hodin. Odložil terminál (jeden, dva…) zlomil pečeť (tři…), zastrčil konec ventilu do vstupu skafandru (čtyři…) a položil prst na tlačítko terminálu. Chvíli jen stál, v ruce cítil chlad kyslíkové láhve a skafandr zatím opravoval údaje o jeho dožití. Deset minut, hodina, čtyři hodiny. Tlak v medicinální láhvi se srovnal s tlakem ve skafandru, ventil se otevřel. Čtyři hodiny. Získal další čtyři hodiny.

Už potřetí od rozhovoru s Holdenem našel nouzovou zásobu. První objevil na stanici hasičů, druhou v záložním recyklovacím agregátu. Kdyby se vrátil do přístavu, patrně by narazil na další v zásobnících a zakotvených lodích. Kdyby vyšel na povrch, lodi SVP měly kyslíku spoustu.

Jenomže na to neměl čas. Nehledal vzduch; hledal Julii. Pořádně se protáhl. Ztuhlost v šíji a zádech hrozila, že se změní v křeče. Hladina kysličníku uhličitého ve skafandru stále vysoce přesahovala přijatelnou mez, i když do směsi přidal nový kyslík. Skafandr potřeboval údržbu a nový filtr. To ale bude muset počkat. Bomba na vozíku za ním zachovávala mlčení. Musel ji najít. Někde v tom bludišti chodeb a místností, v mrtvém městě, se skrývala Julietta Maová a vezla je zpátky na Zemi. Už prohledal čtyři horká místa. Tři z nich by se hodila pro jeho původní plán rozsáhlé nukleární oběti: velké uzly kabelů a černých cizích vláken, propletených navzájem do chuchvalce organického vzhledu. Čtvrté místo byl laciný laboratorní reaktor, který se pozvolna blížil k roztavení. Trvalo mu patnáct minut, než spustil nouzové vypínání, a nejspíš se tím vůbec neměl zdržovat. Ale kamkoli došel, nikde ani stopy po Julii. Dokonce i ta z jeho představ se někam ztratila, jako by teď, když věděl, že skutečná Julie pořád žije, nezbylo pro přízrak dost místa. Chyběla mu její společnost, přestože to byla jen jeho vize.

Lékařskou stanicí proběhla vlna, mimozemský porost se zvedl a zase klesl jako železné piliny, když kolem projde magnet. Millerovi se zrychlil tep, do krve mu ukápl adrenalin, ale podruhé už se to nestalo.

Musel ji najít. A musel ji najít brzy. Cítil, jak se ho zmocňuje vyčerpání, jak hlodá drobnými zoubky kdesi vzadu v jeho mysli. Už mu to nemyslelo tak jasně, jak by potřeboval. V dřívějších dobách, na Cereře, by zalezl do svého doupěte, prospal by celý den a na problém by se pak vrhl naplno a odpočatý. To teď nepřipadalo v úvahu.

Plný kruh. Obešel celý kruh. Kdysi, v jakémsi jiném životě, přijal úkol najít ji; pak, když neuspěl, se za ni mstil. A teď se mu nabízela příležitost najít ji znovu a zachránit ji. A kdyby to nedokázal, táhl si za sebou laciný pištící vozík, který jako pomsta bude stačit.

Miller potřásl hlavou. Takových chvil, kdy se ztrácel ve vlastních myšlenkách, přibývalo. Pevně uchopil držadlo vozíku, nahnul se dopředu a vyrazil. Stanice kolem něj vrzala a skřípala přesně tak, jak si to vždy představoval u dřevěných trámů plachetnice, která se prodírá vlnami slané vody a přílivem, o který se Země přetahuje s Měsícem. Tady byl kámen a síly, které na něj působí, si neuměl představit. Snad nebudou rušit signál mezi jeho terminálem a bombou. Vůbec netoužil nechat se rozmetat na atomy čistě náhodně.

Začínalo mu být jasné, že nestihne projít celou stanici. To vlastně věděl od začátku. Jestli si Julie našla nějaké hodně skryté místo – v nějakém doupěti či výklenku jako umírající kočka nenajde ji. Stal se hráčem, který proti veškeré pravděpodobnosti sází na to, že plány vnitřku stanice nakreslil správně. Hlas Erota se změnil, ozývaly se jiné hlasy, zpívaly něco hindsky. Dětská hra, Eros ladí sám se sebou ve stále bohatším vícehlasu. Teď, když věděl, jak naslouchat, zaznamenal Juliin hlas, proplétající se mezi ostatními. Snad tu byl vždycky. Jeho zoufalství se blížilo fyzické bolesti. Byla tak blízko, a pořád k ní nedosáhl.

Vrátil se do hlavních chodeb. Nemocniční komplex by mohl vypadat slibně. Příhodně. Jenomže průzkum nepřinesl ovoce. Nakoukl do dvou obchodních biolaboratoří. Nic. Zkusil márnici, policejní sběrné nádrže. Dokonce prohledal sklad důkazů; plastové bedny se zabavenými drogami a zbraněmi se tu povalovaly na podlaze jako listí v jednom z velkých parků. Kdysi tohle všechno něco znamenalo. Každý z těchto důkazů představoval část malého lidského dramatu a čekal, až bude vytažen na světlo před soudem nebo alespoň u výslechu. Malý nácvik soudného dne, momentálně navždy odročeného. Samé sporné otázky.

Přelétlo nad ním cosi stříbřitého, rychleji než pták, a pak další, a potom celé hejno, jež mu proudilo nad hlavou. Světlo se odráželo od živého kovu, třpytivého jako rybí šupiny. Miller sledoval, jak cizí molekula improvizuje v prostoru nad ním.

Nemůžeš se tady zastavovat, řekl mu Holden. Musíš přestat pobíhat a vydat se správnou cestou.

Miller se ohlédl přes rameno. Kapitán, skutečný i neskutečný současně, stál na místě jeho vnitřní Julie.

No, tak tohle je zajímavé, pomyslel si Miller.

„Já vím,“ odpověděl. „Jenom… Nevím, kam šla. A… podívej se tady kolem. Je to tu rozlehlé, chápeš?“

Musíš ji zastavit, nebo to udělám já, řekl jeho imaginární Holden.

„Kdybych aspoň věděl, kam šla,“ posteskl si Miller.

Nešla, na to Holden. Nikdy nikam nešla.

Miller se obrátil, aby se na něj pořádně podíval. Nad hlavou se mu rojilo stříbřité hejno, cvrlikalo jako hmyz nebo špatně seřízený motor. Kapitán vypadal unaveně. Millerova představivost mu překvapivě přidala krvavou šmouhu do koutku úst. A pak už to nebyl Holden, ale Havelock. Další Pozemšťan. Jeho starý parťák. A pak Mussová, s očima právě tak mrtvýma jako jeho vlastní.

Julie nikam neodešla. Miller ji viděl v hotelovém pokoji, tehdy, kdy ještě nevěřil, že z hrobu může povstat i něco jiného než pouhý puch. Tak dávno. Odnesli ji ve vaku na mrtvoly. A pak ji odvezli někam jinam. Vědci z Protogenu ji odkryli, sklidili svou úrodu protomolekuly a Juliinu přeměněnou tkáň rozšířili po stanici, jako když včely opylují pole květin. Dali jí stanici, ale než to udělali, uložili ji někam, kde podle nich měla být v bezpečí.

Do bezpečné místnosti. Chtěli si ji tam nechat, dokud nebudou připraveni tu věc šířit dál. Předstírali, že ji můžou zadržet. Nebylo příliš pravděpodobné, že by se obtěžovali uklízením, když už získali, co potřebovali. Široko daleko přece nebyl nikdo, kdo by ten prostor použil, takže byla naděje, že tam stále je. Tím se všechno zúžilo.

V nemocnici bude karanténní místnost, ale Protogen pravděpodobně nepoužíval zařízení, kde by se doktoři a sestry, kteří nejsou zaměstnanci korporace, mohli zajímat, co se děje. Zbytečné riziko.

Tak dobře.

Možná si zabrali koutek v některé z těch továren dole u přístavu. Tam se vždycky našlo dost míst, kde pracovaly jen automaty. Ale i tam hrozilo jisté riziko odhalení nebo vyptávání, než byla past připravena sklapnout.

Je to drogové doupě, řekla v jeho mysli Mussová. Chceš soukromí, chceš to mít pod kontrolou. Vytáhnout brouka z mrtvé dívky a extrahovat drogu z makovic, to je nejspíš jiný druh chemie, ale pořád jde o zločin.

„Dobrá poznámka,“ připustil Miller. „A poblíž kasinového podlaží… Ne, tak to není. Kasina, to byla druhá fáze. První byl radiační poplach. Strčili hloučky lidí do protiatomových krytů a kapku je přihřáli zářením, aby se protomolekule dobře dařilo, a tihle lidi pak infikovali celé kasinové podlaží.“

Tak kam bys umístil drogovou kuchyni, aby byla blízko krytů? zeptala se Mussová.

Rojící se stříbřité hejno nad hlavou zahnulo doleva a pak doprava, proudilo vzduchem. Dolů začaly pršet kovové kudrlinky, za nimi se táhly tenké proužky kouře.

Kdybych měl volný přístup? Záložní řídicí středisko prostředí. Je to zařízení pro případ nouze. Není tam žádný provoz, leda když se kontroluje inventář. Má veškeré vybavení k izolaci. Neměli by s tím žádnou práci.

A vzhledem k tomu, že Protogen se staral o bezpečnost Erotu ještě předtím, než sem přivezli ty mlátiče na jedno použití, to mohli snadno zařídit, dodala Mussová a neradostně se usmála. Vidíš? Já věděla, že to prokoukneš.

Ve vteřině Mussová zmizela a na jejím místě se objevila Julie Maová – jeho Julie. Usměvavá a krásná. Rozzářená. Vlasy vlály kolem ní, jako by se vznášela v nulové gravitaci. A pak byla také pryč. Alarm ve skafandru ho upozorňoval na progresivně korozivní prostředí.

„Vydrž,“ řekl palčivému vzduchu. „Hned tam budu.“

Od chvíle, kdy si uvědomil, že Julietta Andromeda Maová není mrtvá, k okamžiku, kdy spustil cyklus nouzových uzávěrů a vtáhl svůj vozík do záložního střediska kontroly prostředí na Erotu, uplynulo méně než třiatřicet hodin. Pod výhonky protomolekuly se daly stále rozeznat čisté, jednoduché tvary a celkově ergonomická stavba prostoru. Jakžtakž. Všechny rohy stěn a stropu zaoblovaly chuchvalce tmavých vláken a loděnkových spirál. Ze stropu visely jejich smyčky jako španělský mech. Pod měkkým porostem ještě svítily známé LED zářivky, ale převážná část osvětlení pocházela z hemžení modrých teček, třpytících se ve vzduchu. Prvním krokem se probořil po kotník do vysokého koberce; vozík s bombou musel zůstat venku. Skafandr mu hlásil divokou směs exotických plynů a aromatických molekul, ale on sám cítil jen sebe.

Všechny vnitřní prostory byly přeměněny. Transformovány. Procházel kontrolními stanovišti pro odpadní vodu jako potápěč jeskyní. Kolem něj se rojila modrá světélka, pár tuctů jich přilnulo ke skafandru a třpytilo se tam. Skoro se mu ani nechtělo smést je z hledí přilby; čekal, že se rozmáznou jako mrtvé světlušky, ale jenom se vznesly zpátky do vzduchu. Monitory recyklace vzduchu stále svítily a tančily tisíci poplašných zpráv, které prosvítaly mřížovím protomolekuly, pokrývajícím obrazovky.

Byla ve středisku pro analýzu nebezpečného odpadu, ležela na lůžku z tmavých vláken, jež jí rašila z páteře a podobala se veliké pohádkové podušce z jejích vlastních vlajících vlasů. Drobné tečičky modrých světélek se jí třpytily na obličeji, na pažích a ňadrech. Kostěné ostruhy, které se jí prodraly kůží, se rozrostly a vytvořily rozsáhlá, složitá propojení s bujícím porostem kolem ní. Nohy zmizely, ztraceny ve změti temných mimozemských sítí; Millerovi připomínala mořskou pannu, která vyměnila ploutve za vesmírnou stanici. Oči měla zavřené, ale viděl, jak se pod víčky posunují a krouží. A dýchala.

Stál u ní. Neměla přesně takovou tvář jako jeho imaginární Julie. Skutečná žena měla širší čelist a její nos nebyl tak rovný, jak si ho pamatoval. Ani si neuvědomil, že mu tečou slzy, dokud se nepokusil je setřít a nebouchl rukou v rukavici do přilby. Musel se spokojit s usilovným mrkáním, aby se mu vyjasnil zrak.

Celou tu dobu. A tak dlouhá cesta. A tady bylo to, kvůli čemu přišel.

„Julie,“ řekl a položil jí volnou ruku na rameno. „Hej, Julie. Probuď se. Potřebuju, aby ses probudila.“

Ve skafandru měl zásoby léků. Kdyby to bylo nutné, mohl jí podat dávku adrenalinu nebo amfetaminy. Místo toho s ní jemně zahoupal, jako kdysi Candace za ospalého nedělního rána, v době, kdy ještě byla jeho ženou, kdesi v nedohlednu, v zapomenutém životě.

„Julie. Musíš se hned vzbudit.“

Zasténala a chabě zvedla ruku v pokusu odstrčit ho.

„Vrať se ke mně,“ řekl. „Musíš se hned vrátit.“

Její oči se otevřely. Nebyly už lidské – jejich bělma měla vtištěné červené a černé spirálky, duhovky zářily modře jako místní světlušky. Ne lidské, ale stále Juliiny. Její rty se bezhlesně pohnuly. A pak:

„Kde jsem?“

„Na stanici Eros,“ odpověděl. „Ovšem není už, jaká bývala. Ani není tam, kde původně byla…“

Zatlačil na lůžko z temných vláken rukou, zkusil ho, a pak spočinul bokem vedle ní, jako by si přisedl na postel. Únavou ho bolelo celé tělo a zdálo se mu také lehčí, než by správně mělo být. Ne jako v nízké gravitaci. To neskutečné nadnášení nemělo nic společného s vyčerpaným tělem.

Julie se znovu pokusila promluvit, neuspěla, umlkla a zkusila to znovu.

„Kdo jsi?“

„No, ještě jsme se oficiálně nepředstavili, že? Jmenuju se Miller. Býval jsem detektiv u Star Helixu na Cereře. Tvoji rodiče s námi uzavřeli smlouvu, vlastně šlo spíš o záležitost přátel na nejvyšších místech. Měl jsem tě vystopovat, chytit a poslat zpátky do gravitační studně.“

„Jako unést mě?“ zeptala se. Hlas už měla silnější. Pohled se zdál zaostřenější.

„Běžná věc,“ vzdychl. „Jenže já to zpackal.“

Oči se jí třepotavě zavíraly, ale mluvila dál.

„Něco se mi stalo.“

„Jo. Stalo.“

„Mám strach.“

„Ne, ne, ne. Neboj se. Je to v pořádku. Všechno je sice úplně naruby, ale bude to dobré. Podívej, právě teď se celá stanice řítí zpátky k Zemi. A fakt rychle.“

„Zdálo se mi, jak závodím. Letěla jsem domů.“

„No jo, ale musíme to zarazit.“

Oči se jí znovu otevřely. Vypadala ztraceně, úzkostně, opuštěně. Z koutku oka jí stekla modře zářící slza.

„Podej mi ruku,“ vybídl ji. „Ne, opravdu, potřebuju, abys něco podržela.“ Pomalu zvedla ruku, jako chaluhy v jemném proudu. Vzal svůj terminál, umístil jí ho do dlaně a přitiskl její palec na tlačítko mrtvého muže.

„Jenom to takhle drž. Nepouštěj.“

„Co je to?“

„To je na dlouhé povídání. Hlavně to nepouštěj.“

Alarmy ve skafandru na něj vřeštěly, když si uvolňoval přilbu. Vypnul je. Vzduch byl cítit zvláštně: octem a kmínem a hutným pižmem, které mu přivolalo představu hibernujících zvířat. Julie se dívala, jak si sundává rukavice. Protomolekula se ho okamžitě chytila, zaryla se mu do kůže a očí a připravovala se provést s ním totéž, co se všemi na Erotu. Nestaral se o to. Vzal si terminál zpátky a propletl prsty s jejími.

„Ty tenhle autobus řídíš, Julie,“ řekl. „Víš to? Chci říct, poznáš to?“

Prsty měla chladné, ale ne studené.

„Cítím… něco,“ řekla. „Mám hlad? Ne, to ne, ale… něco chci. Chci zpátky na Zemi.“

„To nemůžeme dopustit,“ odpověděl. „Potřebuju, abys změnila kurz.“ Jak to povídal Holden? Dej jí Venuši. „Zkus místo toho zamířit k Venuši.“

Na dlouhou chvíli se odmlčela.

„Jsi bojovnice, Julie. Nikdy sis nenechala od nikoho rozkazovat. Nezačínej s tím teď. Když poletíme na Zemi…“

„Sežeru je. Právě tak, jako to sežralo mě.“

„Přesně.“

Pohlédla na něj.

„Jo,“ opakoval. „Přesně tak.“

„Co se stane na Venuši?“

„Možná umřeme. Nevím. Ale nevezmeme s sebou spoustu lidí a zařídíme, aby se tohohle svinstva už nikdo nezmocnil.“ Gestem obkroužil jeskyni kolem nich. „A když neumřeme, tak… no, to bude zajímavé.“

„Myslím, že to nezvládnu.“

„Zvládneš. Že by to dělala jen tahle věc? Ty jsi chytřejší. Ty ji řídíš. Vezmi nás na Venuši.“

Světlušky vířily kolem nich, modré světlo jemně pulzovalo; jasné a zas matné, jasné a matné… Miller jí poznal na tváři, kdy se rozhodla. Všude kolem se světla rozjasnila, jeskyně chvilku tonula v měkké modři a pak potemněla, tak jako původně. Miler pocítil, jak se mu něco zadrhlo v krku jako první varování před bolestí. Zauvažoval, jestli stačí deaktivovat bombu. A pak se podíval na Julii. Juliettu Andromedu Maovou. Pilotku SVP. Dědičku korporace MaoKwikowski. Krystalizační jádro budoucnosti, překonávající všechny jeho sny. Měl spoustu času. „Mám strach,“ hlesla. „Neměj.“

„Nevím, co se stane,“ řekla.

„To neví nikdo. A nemusíš to dělat sama,“ dodal.

„Něco cítím v hloubi mysli. Něco chci. Nerozumím tomu. Je to tak velké.“

Bezděky jí políbil hřbet ruky. V břiše mu začala hlodat bolest. Pocit choroby. Chvilková nevolnost. První bodání jeho přeměny v obyvatele Erotu.

„Nedělej si starosti,“ řekl. „Bude nám dobře.“

Kapitola padesátá pátá: Holden

Holden snil.

Po většinu života ho provázely bdělé sny, a tak když se octl v kuchyni svých rodičů ve starém domě v Montaně a hovořil s Naomi, hned věděl. Nerozuměl, co mu říká, ale pořád si odhrnovala vlasy z očí, chroupala sušenky a pila čaj. Zjistil, že si nemůže vzít sušenku a ukousnout si z ní, a přitom cítil jejich vůni – vzpomínka na čokoládové sušenky s ovesnými vločkami, jaké pekla matka Elise, byla příjemná.

Byl to hezký sen.

Najednou kuchyň červeně blikla a něco se změnilo. Holden vnímal jakousi nepatřičnost a cítil, jak se sen mění z teplé vzpomínky v noční můru. Pokusil se Naomi něco říct, ale nedokázal najít slova. Místnost znovu červeně blikla, ale Naomi si toho zřejmě nevšimla. Zvedl se a přistoupil k oknu, vyhlédl ven. Když místnost blikla potřetí, uviděl, co to způsobilo. Z oblohy padaly meteory a nechávaly za sebou ohnivé stopy barvy krve. Nějak věděl, že to jsou kusy Erotu, který se zřítil do atmosféry. Miller selhal. Nukleární útok také.

Julie dorazila domů.

Otočil se, aby Naomi pobídl k útěku, ale černé úponky prorazily podlahu a ovinuly ji, probodaly její tělo na mnoha místech, vyvalily se jí z úst a očí.

Holden se pokusil rozběhnout se k ní, pomoct jí, ale nemohl se pohnout, a když se podíval dolů, uviděl, že se ho úponky také zmocnily a drží ho. Jeden se mu omotal kolem pasu a nepouštěl. Další se mu tlačil do úst.

Probudil se s výkřikem do temné místnosti, kde blikalo červené světlo. Cosi ho drželo kolem pasu. V hrůze do toho začal drápat, až hrozilo, že si zlomí nehet na levé ruce, než mu konečně rozum připomněl, kde je. Na velitelské palubě, ve svém křesle, připoutaný kvůli stavu beztíže.

Strčil si prst do pusy, aby utišil bolest nehtu, který si poranil o přezku pásu, a zhluboka se několikrát nadechl nosem. Paluba byla opuštěná. Naomi spala dole ve své kajutě. Alex i Amos měli volno a patrně také spali. Strávili téměř dva dny bez odpočinku při závodění s Erotem za vysokého přetížení. Holden všem nařídil, ať si na chvíli zdřímnou, a sám si dobrovolně vzal první hlídku.

A vzápětí usnul. To nebylo dobře.

Místnost znovu rudě zazářila. Holden zatřásl hlavou, aby zahnal poslední zbytky spánku, a soustředil se na konzoli. Pulzovalo na ní červené varovné světélko; klepl na obrazovku, otevřel si menu. Byl to panel pro ohrožení. Někdo na ně zaměřil laser.

Otevřel displej a zapnul aktivní senzory. Jediná loď na milióny kilometrů daleko byla Ravi, a právě ta je zaměřovala. Podle automatických záznamů to začalo před pár vteřinami.

Natáhl se, chtěl aktivovat spojení a zavolat jim, vtom mu zablikala příchozí zpráva. Otevřel spojení a o vteřinu později řekl hlas McBrideové: „Rosinanto, ukončete manévry, otevřete vnější přechodovou komoru a připravte se na náš vstup na palubu.“

Holden se zamračil na konzoli. Co je to za divný vtip?

„McBrideová, tady Holden. Ehm, cože?“

Její odpověď zněla úsečně a nebyla ani trochu povzbudivá.

„Holdene, otevřete vnější dveře přechodové komory a připravte se na náš vstup na palubu. Jestli uvidím aktivaci jediného obranného systému, vypálím na vás. Rozumíte?“

„Ne,“ řekl. Nedokázal zastřít podráždění. „Nerozumím. A nenechám vás vstoupit na palubu. Co se to ksakru děje?“

„Dostala jsem od velitelství flotily Spojených národů rozkaz obsadit vaši loď. Jste obviněni z bránění vojenským operacím FSN, nezákonného řízení bojových prostředků a dalších zločinů. Nehodlám se zatěžovat jejich předčítáním. Pokud se okamžitě nevzdáte, budeme nuceni vás sestřelit.“

„Ach,“ hlesl Holden. FSN nějak zjistila, že jejich střely změnily kurz, pokusili se je přeprogramovat a přišli na to, že je neposlouchají.

Což je dost rozrušilo.

„McBrideová,“ ozval se po chvíli. „Váš vstup na naši loď ničemu nepomůže. Nemůžeme vám ty střely vrátit. A krom toho to není potřeba. Jen letí malou oklikou.“

Smích McBrideové se spíš podobal ostrému štěkotu rozzlobeného psa těsně předtím, než kousne.

„Oklikou?“ přeptala se. „Předali jste tři tisíce pět set sedmdesát tři vysoce účinných termonukleárních meziplanetárních balistických střel zrádci a válečnému zločinci!“

Holdenovi chvíli trvalo, než pochopil. „Vy myslíte Freda? Myslím, že zrádce je trochu silný výraz…“

McBrideová ho uťala.

„Deaktivujte falešné transpondéry, které vedou naše střely od Erotu, proveďte novou aktivaci těch na povrchu asteroidu, jinak na vás začneme pálit. Máte deset minut.“

Spojení se s cvaknutím přerušilo. Holden hleděl na konzoli se směsí nedůvěry a rozhořčení, pak pokrčil rameny a stiskl tlačítko bojového poplachu. Po celé lodi se červeně rozzářila světla. Třikrát zařval klakson. Do dvou minut se objevil Alex a kvapně vyšplhal po žebříku do kokpitu, půl minuty nato se Naomi vrhla ke své stanici.

Alex promluvil první.

„Ravi je čtyři sta kilometrů od nás,“ oznámil. „Ladar hlásí, že má otevřené střílny a zaměřila nás.“

Holden s přesnou výslovností rozkázal: „Neotevírej – opakuju, neotevírej naše střílny, nepokoušej se Ravi zaměřit. Jen ji sleduj a připrav se na obranu, kdyby se zdálo, že vypálí. Nesmíme ji provokovat.“

„Můžu začít s rušením?“ ozvala se za ním Naomi.

„Ne, to by vypadalo nepřátelsky. Ale připrav si balíček protiopatření a měj prst na spouštěcím tlačítku,“ odpověděl Holden. „Amosi, jsi ve strojovně?“

„Už tam jdu, kapitáne.“

„Pohotovost reaktoru na sto procent, a stáhni si k sobě dolů ovládání děl lokální obrany. Jestli na nás vypálí z téhle vzdálenosti, Alex nebude mít čas letět a současně střílet. Jak uvidíš červenou tečku na výstražném displeji, okamžitě spusť palbu. Jasné?“

„Rozumím,“ řekl Amos.

Holden si zhluboka vydechl přes zaťaté zuby, pak znovu otevřel kanál k Ravi.

„McBrideová, tady Holden. Nevzdáme se, nedovolíme vám vstup na palubu, a nepodvolíme se vašim požadavkům. Co bude dál?“

„Holdene,“ pravila McBrideová. „Vidím, že zapínáte reaktor. Chystáte se s námi bojovat?“

„Ne, jen se chceme pokusit přežít. Že bychom bojovali?“

Další krátký, drsný smích.

„Holdene,“ ozvala se McBrideová. „Proč mám pocit, že tuhle situaci neberete vážně?“

„Ale ne, ovšemže beru,“ odvětil. „Nechci, abyste mě zabili, a věřte mi, nebo ne, vůbec netoužím zabít vás. Ty nukleární střely skutečně jen letí oklikou, ale kvůli tomu se nemusíme navzájem rozstřílet. Nemůžu vám poskytnout, co žádáte, a ani nestojím o to, strávit následujících třicet let ve vojenském vězení. Když na nás vypálíte, nezískáte nic, a my se v takovém případě budeme bránit.“

McBrideová vypnula spojení.

„Kapitáne,“ hlásil Alex. „Ravi zahájila manévry. Vypouští rušení. Myslím, že se chystá zaútočit.“

Ksakru. Holden si byl jist, že ji dokáže přesvědčit.

„Dobře, jdeme na to. Naomi, spusť svoje protiopatření. Amosi, máš prst na tom tlačítku?“

„Připraven,“ odpověděl Amos.

„Nemačkej ho, dokud neuvidíš, že vypálili. Nerad bych je do něčeho tlačil.“

Náhlé přetížení Holdena vmáčklo do křesla. Alex zahájil manévr.

„Na tuhle vzdálenost bych je mohl překonat rychlostí otáčení. Tak by na nás nestačili vypálit,“ navrhl pilot.

„Udělej to, a otevři hlavně.“

„Rozkaz.“ Alexův profesionální klid pilota nedokázal zakrýt vzrušení z nadcházející bitvy.

„Zlomila jsem jejich zaměření,“ oznámila Naomi. „Jejich lasery nejsou zdaleka tak dobré jako na Rosi. Právě je topím v rušení.“

„Sláva marťanskému předimenzovanému rozpočtu na obranu,“ poznamenal Holden.

Loď se divoce zaškubala při prudkých manévrech.

„Zatraceně,“ sykl Alex, hlas napjatý při ostrých zatáčkách s vysokým gé. „Ravi na nás právě vypálila z DLO.“

Holden šlehl pohledem k výstražnému displeji a spatřil dlouhé zářivé řady perel blížících se střel. Zřetelně za jejich lodí zaostávaly. Rosi hlásila vzdálenost mezi loděmi 370 kilometrů – pěkně daleko pro počítačový zaměřovací systém, má-li zasáhnout divoce manévrující loď balistickou střelou z jiné divoce manévrující lodi.

„Opětovat palbu?“ houkl Amos do interkomu.

„Ne!“ zařval Holden. „Kdyby nás chtěli zabít, vypálí torpéda. Nedávejme jim důvod, aby nás chtěli zabít.“

„Kapitáne, už jsme jejich palbě unikli,“ oznámil Alex. „Rosi je prostě hrozně rychlá. Do minuty budeme mít příležitost k palbě.“

„Rozumím,“ řekl Holden.

„Mám si vystřelit?“ zeptal se Alex, jeho pitomý marťanský kovbojský přízvuk se ztrácel, jak sílilo jeho napětí.

„Ne.“

„Vypnuli zaměřovací laser,“ hlásila Naomi.

„Což znamená, že vzdali pokusy prorazit naším rušením,“ konstatoval Holden, „a přepnuli na radarové sledování.“

„Není tak přesné,“ pravila Naomi s nadějí.

„Takováhle korveta má aspoň tucet torpéd. Stačí, aby nás trefili jedním, a je po nás. A na tuhle vzdálenost…“

Jeho výstražný displej vydal jemný zvuk, oznamující že Rosi vypočítala příležitost pro palbu na Ravi.

„Mám volno!“ zařval Alex. „Pálit?“

„Ne,“ řekl Holden. Věděl, že uvnitř Ravi se ozývá hlasitý varovný bzukot nepřátelského zaměření. Přestaňte, snažil se je na dálku přimět. Prosím, nenuťte mě vás zabít.

„Ehm,“ zamumlal Alex. „Hm.“

Za Holdenem se téměř v téže chvíli ozvala Naomi. „Jime?“

Než mohl zareagovat, přidal se Alex na společném kanále.

„Hele, kapitáne, Eros se právě vrátil.“

„Cože?“ vyhrkl Holden a do jeho představ se vplížil obraz asteroidu jako zloducha z kresleného filmu.

„No jo,“ potvrdil Alex. „Eros. Právě se objevil na radaru. Ať už nám blokoval senzory čímkoli, právě teď s tím přestal.“

„Co dělá?“ naléhal Holden. „Dej mi jeho kurz.“

Naomi si stáhla informace ze sledování na svou stanici a začala je zpracovávat, Alex však byl hotov o pár vteřin dřív.

„Jo,“ řekl. „Dobrý odhad. Mění kurz. Pořád míří ke Slunci, ale odklonil se od původního vektoru k Zemi.“

„Jestli si udrží tenhle kurz a stejnou rychlost,“ vložila se Naomi, „řekla bych, že míří k Venuši.“

„Uf,“ hlesl Holden. „Vždyť to byl vtip.“

„Dobrý vtip,“ poznamenala Naomi.

„No, tak by měl někdo říct McBrideové, že už na nás nemusí střílet.“

„Hele,“ pravil zamyšleně Alex. „Když jsme těm atomkám zakázali poslouchat, to asi znamená, že je nemůžeme deaktivovat, co? Kam je asi Fred shodí?“

„To bych ksakru taky rád věděl,“ broukl Amos. „Ale odzbrojili jsme Zemi. To je docela trapas.“

„Nezamýšlené důsledky,“ povzdechla si Naomi. „Vždycky dojde k nějakým nezamýšleným důsledkům.“

Srážka Erotu s Venuší se stala nejvysílanější a nejsledovanější událostí v dějinách. V době, kdy asteroid dorazil ke druhé planetě Slunce, už se na oběžných drahách Venuše shromáždily stovky lodí. Vojenské lodi se pokoušely bránit civilním v přiblížení, ale nebylo to k ničemu. Civilové měli početní převahu. Záběry Erotova sestupu zachytily vojenské kamery, teleskopy civilních lodí a observatoře na dvou planetách a pěti měsících.

Holden si přál, aby tam býval mohl být a dívat se na to zblízka, ale Eros po svém obratu zvýšil rychlost, skoro jako by se už nemohl dočkat konce cesty, teď, když měl cíl na dohled. Celá posádka Rosinanty seděla v jídelně a sledovala událost na zpravodajském kanálu. Amos někde vyhrabal další láhev falešné tequily a štědře ji rozléval do kávových šálků. Alex nastavil kurz na Tycho, při něžném třetinovém gé. Už nebyl důvod ke spěchu.

Bylo po všem – kromě ohňostroje.

Holden se natáhl, uchopil Naominu ruku a pevně ji držel, když asteroid dosáhl oběžné dráhy Venuše a zdálo se, že se zastavil. Skoro jako by cítil, jak celé lidstvo zadrželo dech. Nikdo neměl ponětí, co Eros – ne, Julie! – udělá teď. S Millerem už od posledního rozhovoru s Holdenem nikdo nemluvil, jeho terminál neodpovídal. Nikdo nevěděl jistě, co se na asteroidu odehrálo.

Když nadešel konec, byl nádherný.

Na oběžné dráze Venuše se asteroid rozpadl jako krabička se skládankou. Rozdělil se na tucet kusů a ty se roztáhly podél rovníku jako dlouhý náhrdelník. Pak se ten tucet rozdělil na další a další tucty, třpytivý fraktálový oblak semínek, jenž se rozptýlil po celém povrchu planety a splynul s hustou vrstvou mračen, která Venuši obvykle skrývají.

„Páni,“ hlesl Amos se zbožnou úctou.

„To bylo překrásné,“ řekla Naomi. „Takové zneklidňující, ale překrásné.“

„Napořád tam nezůstanou,“ mínil Holden.

Alex do sebe hodil zbytek tequily ze skleničky a nalil si další.

„Co tím myslíš, kapitáne?“ zeptal se.

„No, jen tak hádám. Prostě pochybuju, že ti, co protomolekulu stvořili, se jen tak smíří s jejím uskladněním na Venuši. Tohle byl jen kousek většího plánu. Zachránili jsme Zemi, Mars, Pás. Otázka je, co bude dál.“

Naomi si vyměnila pohled s Alexem. Amos našpulil rty. Na obrazovce zářila Venuše v obloucích blesků, jež nad ní tančily.

„Kapitáne,“ pravil Amos. „Teď jste mi fakt zkazil radost.“

Epilog: Fred

Frederick Lucius Johnson. Bývalý plukovník pozemských ozbrojených sil, Řezník ze stanice Anderson. Nyní i stanice Thoth. Nejmenovaný předseda vlády SVP. Tucetkrát čelil vlastní smrtelnosti, ztrácel přátele vinou násilí, politiky a zrady. Přežil čtyři útoky nájemných vrahů, z nichž jen dva byly oficiálně zaznamenány. Zabil útočníka ozbrojeného pistolí, a sám přitom měl pouze příborový nůž. Vydával rozkazy, jež ukončily stovky životů, a za svým rozhodnutím vždy stál.

A přesto při vystupování na veřejnosti trpěl příšernou trémou. Nedávalo to smysl, ale bylo to tak.

Dámy a pánové, stojíme na křižovatce…

„Recepce se zúčastní generál Sebastianova,“ oznámila mu osobní sekretářka. „Pamatujte si, že se nemáte ptát na manžela.“

„Proč? Nezabil jsem ho, nebo ano?“

„Ne, pane. Má aférku, která se dostala na veřejnost, a paní generál je ohledně toho trochu přecitlivělá.“

„Takže by mohla chtít, abych ho zabil.“

„Můžete jí to nabídnout, pane.“

Odpočinková místnost pro účinkující byla vymalovaná červenou a okrovou barvou, vybavená černou koženou pohovkou, zrcadlovou stěnou a stolem, na němž se skvěly hydroponické jahody a pečlivě vyrobená minerálka. Hlava bezpečnosti Cerery, žena s kyselým obličejem jménem Shaddidová, ho před třemi hodinami doprovodila z přístavu do konferenčních prostor. Od té doby tu přecházel – tři kroky jedním směrem, otočka, tři kroky nazpět – jako kapitán dávné lodi po důstojnické palubě.

Představitelé původně znesvářených frakcí se rozmístili po celé stanici, každý se svým tajemníkem. Většina z nich Freda nenáviděla, ale to nebyl žádný problém, protože se ho současně i báli. Pochopitelně nikoli pro jeho postavení v SVP. To kvůli protomolekule.

Politická roztržka mezi Zemí a Marsem byla pravděpodobně nenapravitelná; pozemské síly oddané Protogenu spáchaly zradu příliš hlubokou na jakékoli omluvy, na obou stranách došlo k příliš velkým ztrátám na životech, takže nadcházející mír už nikdy nebude to, co dřív. Ti naivní z SVP se domnívali, že jde o dobrou věc: příležitost rozehrát hru jedné planety proti druhé. Fred do celé věci viděl lépe. Dokud všechny tři síly – Země, Mars a Pás – nedosáhnou skutečného míru, nevyhnutelně upadnou zase do válečných konfliktů.

Kdyby tak Země nebo Mars braly Pás jako něco víc než jen mrzutost, obtížný hmyz, který je potřeba zaplácnout, až bude poražen jejich skutečný nepřítel… Jenže, popravdě, protimarťanské nálady na Zemi teď byly silnější než během všeho toho střílení, a volby na Marsu se měly konat už za čtyři měsíce. Výraznější posun v politice Marsu mohl snížit napětí – nebo všechno nezměrně zhoršit. Obě strany by potřebovaly vidět situaci v širším měřítku.

Fred se zastavil před zrcadlem, posté si upravil tuniku a zašklebil se na sebe.

„Kdy jsem se ksakru změnil v dohazovače?“ položil řečnickou otázku.

„Teď už nemluvíme o Sebastianové, že, pane?“

„Ne. Zapomeňte, že jsem něco řekl. Co ještě bych měl vědět?“

„Existuje možnost, že se příslušníci Modrého Marsu pokusí překazit vaši prezentaci. Výtržnosti a transparenty, žádné zbraně. Kapitánka Shaddidová jich pár zavřela, ale někteří mohli uklouznout.“

„Dobře.“

„Máte naplánované rozhovory se dvěma lokálními politickými televizními stanicemi a zpravodajem z Europy. Ten z Europy se patrně zeptá na Anderson.“

„Dobře. Něco nového z Venuše?“

„Něco se tam dole děje,“ odpověděla sekretářka.

„Takže to není mrtvé.“

„Zřejmě ne, pane.“

„No výborně,“ sykl trpce.

Dámy a pánové, stojíme na křižovatce. Na jedné straně vyvstává velmi reálná hrozba vzájemné anihilace, na druhé…

A na druhé je tady ten strašák na Venuši, který se chystá vylézt ze studně a všechny vás zmasakrovat ve spánku. Mám živý vzorek, což je vaše nejlepší, ne-li jediná naděje, jak předpovědět, jaké jsou jeho záměry a možnosti, a ten jsem ukryl, abyste nemohli prostě přijít a vzít mi ho. Je to jediný důvod, proč mi vůbec nasloucháte. Tak co takhle trochu úcty?

Sekretářce zapípal terminál, krátce na něj pohlédla.

„Kapitán Holden, pane.“

„Musím?“

„Bylo by nejlépe, kdyby měl pocit, že je součástí našich plánů. Má v oblibě amatérská tisková prohlášení.“

„Fajn. Pozvěte ho dovnitř.“

Týdny, jež uběhly od chvíle, kdy se stanice Eros rozpadla v hustých mračnech Venuše, byly k Holdenovi vlídné, nicméně dlouhé hodiny vysokého přetížení, které Rosinante snášela při honbě za asteroidem, měly dlouhodobé následky. Popraskané cévky v jeho bělmu už se zahojily, tlakové pohmožděniny kolem očí a na krku se ztratily. Jistá drobná váhavost při chůzi a pohybech však svědčila o bolestech kloubů, kde se chrupavka teprve vracela do svého přirozeného stavu. Akcelerační naparování, tak tomu říkali v dobách, kdy Fred býval někým jiným.

„Ahoj,“ pozdravil Holden. „Vypadáš hezky. Viděls poslední zprávy z Venuše? Dvoukilometrové krystalické věže. Co myslíš, že to asi je?“

„Tvoje vina?“ navrhl Fred přátelským tónem. „Mohls poradit Millerovi, aby ji nasměroval do Slunce.“

„Jistě, dvoukilometrové krystalické věže vyrůstající ze Slunce by vůbec nevypadaly strašidelně,“ přikývl Holden. „Tohle jsou jahody?“

„Jen si dej,“ pokynul mu Fred. Sám od rána nebyl schopen nic sníst.

„Takže,“ pokračoval Holden s plnou pusou ovoce, „vážně mě za to chtějí žalovat?“

„Mluvíme o tom, že ses jednostranně vzdal všech práv na využití minerálních a jiných zdrojů celé planety na otevřeném rádiovém kanálu, že jo?“

„Jasně,“ řekl Holden.

„Počítal bych, že lidé, kterým ta práva ve skutečnosti patří, tě patrně budou opravdu žalovat,“ přisvědčil Fred. „Pokud vůbec vyjde najevo, kdo to vlastně je.“

„Mohl bys mi s tím pomoct?“ zeptal se Holden.

„Dosvědčím tvou dobrou pověst,“ odpověděl Fred. „Ve skutečnosti zákony nedělám.“

„Tak co tady doopravdy děláš? Nemohl bys navrhnout nějakou amnestii? Získali jsme protomolekulu, vystopovali Julii Maovou na Eros, zničili Protogen, zachránili Zemi.“

„Ty že jsi zachránil Zemi?“

„Pomohli jsme,“ řekl Holden, ale v jeho hlase se ozval zasmušilý tón. Trápila ho Millerova smrt. Fred věděl, jaké to je. „Bylo to spojené úsilí.“

Fredova osobní sekretářka si odkašlala a významně pohlédla ke dveřím. Brzy museli vyrazit.

„Udělám, co bude v mých silách,“ slíbil Fred. „Mám spoustu dalších věcí k řešení, ale pokusím se.“

„A Rosi Marsu nevrátím,“ dodal Holden. „Podle práva zachránce mi teď ta loď patří.“

„Oni to budou vidět jinak, ale udělám, co budu moct.“

„To říkáš pořád.“

„Protože to tak je.“

„A povíš jim o něm, jo?“ řekl Holden. „O Millerovi. Zaslouží si to.“

„Člověk z Pásu, který se z vlastní vůle vrátil na Eros, aby zachránil Zemi? To máš zatraceně pravdu, že jim o něm povím.“

„Ne ‚člověk z Pásu‘. On. Josephus Aloisus Miller.“

Holden přestal pojídat jahody. Fred si založil ruce.

„Ty sis to načetl,“ pravil.

„Jo. No jo. Zase tak dobře jsem ho neznal.“

„Ani nikdo jiný.“ Fredův výraz trochu změkl. „Vím, že je to nespravedlivé, ale my nepotřebujeme skutečného muže se skutečným životem. Potřebujeme symbol Pásu. Idol.“

„Pane,“ ozvala se sekretářka. „Opravdu už musíme jít.“

„To nás sem dostalo,“ poznamenal Holden. „Idoly. Symboly. Lidé beze jména. Všichni ti vědci z Protogenu uvažovali o biomase a populaci. Ne o nějaké Marii, která pracuje v zásobování a ve volném čase pěstuje kytky. Nikdo z nich nezabil přímo ji.“

„Myslíš, že by to neudělali?“

„Kdyby to chtěli udělat, aspoň si měli zapamatovat její jméno. Všechna ta jména. A ty nemáš právo dělat z Millera něco, čím nebyl.“

Fred se zasmál. Nemohl si pomoct.

„Kapitáne,“ pravil. „Chceš mi navrhnout, abych na mírové konferenci neříkal, že se ušlechtilý muž z Pásu obětoval za záchranu Země? Mám snad říct, náhodou jsme měli na místě bývalého policajta se sebevražednými sklony‘? Potom celému tomuhle procesu rozumíš ještě méně, než jsem si myslel. Millerova oběť je nástroj, a já ho hodlám použít.“

„I když ho to připraví o tvář?“ zeptal se Holden. „I když z něj uděláš něco, čím nikdy nebyl?“

„Obzvlášť když ho to učiní někým, kým nebyl,“ přikývl Fred. „Pamatuješ si na něj?“

Holden se zamračil, pak se mu v očích zablesklo. Pobavení. Vzpomínka.

„Byl jako osina v zadku, co?“ zasmál se.

„Tomu chlapovi by mohl sám Bůh se třiceti nepříliš oblečenými anděly přijít zvěstovat, že sex se přece jen povoluje, a on by z toho udělal poněkud depresivní událost.“

„Byl to dobrý chlap,“ řekl Holden.

„Nebyl,“ opáčil Fred. „Ale odvedl dobrou práci. A já se teď musím pustit do té své.“

„Dej jim to sežrat,“ doporučil mu Holden. „A nezapomeň, amnestie. Domluv amnestii.“

Fred vykročil stáčející se chodbou, sekretářka v závěsu za ním. Konferenční síně byly projektovány pro menší shromáždění. Nedůležitá. Badatelé v oboru hydroponie se na chvíli zbaví manželů a manželek a dětí, opijí se a vykládají si o pěstování fazolí. Důlní dělníci se vzájemně poučují o minimalizaci a likvidaci odpadu. Soutěž středoškolských kapel. A teď místo toho mají tyhle odolné koberce a stěny ze zbroušeného kamene hostit klíčovou událost dějin. Holdenovou vinou mu tyhle ošuntělé, stísněné prostory připomněly mrtvého detektiva. Předtím mu nevadily.

Delegace se rozesadily tak, že je oddělovaly uličky. Generálové, političtí pověřenci a generální tajemníci ze Země a Marsu, dvě nejmocnější síly, jež se dostavily na jeho pozvání na stanici Ceres, do Pásu. Na neutrální půdu, protože ani jedna ze stran Pás nebrala dost vážně, aby se zajímala o jeho požadavky.

Sem, k této chvíli, je vedla celá historie, a nyní, v následujících minutách, bylo Fredovým úkolem změnit její dráhu. Všechny jeho obavy byly pryč. S úsměvem vystoupil na pódium.

K řečnickému pultu.

Ozval se zdvořilý potlesk. Pár úsměvů, pár podmračených čel. Fred se zazubil. Už nebyl konkrétním mužem. Stal se symbolem, idolem. Pověstí o sobě samém a o silách, jež jsou ve hře o sluneční soustavu.

Na okamžik pocítil pokušení. V krátkém zaváhání mezi nádechem a prvními slovy nějaká jeho část zauvažovala, jaké by to bylo, setřást všechny historické vzory a promluvit o sobě jako o člověku, o Joeovi Millerovi, kterého znal jen trochu, o společné odpovědnosti přítomných zbořit představy, které si o sobě navzájem utvořili, a najít opravdové, nedokonalé, rozhádané lidi, jimiž ve skutečnosti jsou.

Byl by to vznešený způsob, jak selhat.

„Dámy a pánové,“ začal. „Stojíme na křižovatce. Na jedné straně vyvstává velmi reálná hrozba vzájemné anihilace. Na druhé…“

Odmlčel se pro zvýšení účinku.

„Na druhé straně… hvězdy.“

Poděkování

Jako to bývá s dětmi, i tahle kniha si vyžádala při svém zrodu mnoho porodníků. Rád bych vyjádřil hlubokou vděčnost svým agentům Shawně a Dannymu a redaktorům DongWonovi a Darrenovi. V počátcích práce na knize měli důležitou roli Melinda, Emily, Terry, Ian, George, Steve, Walter a Victor ze spisovatelské skupiny New Mexico Critical Mass a Carrie, která četla jeden z prvních konceptů. Zvláštní dík náleží Ianovi, který mi pomohl s matematikou, a pokud jsem v něčem udělal chybu, protože jsem to nepochopil, rozhodně to není jeho vina. Další lidé, jejichž jsem velkým dlužníkem, jsou Tom, Sake Mike, NonSake Mike, Porter, Scott, Raja, Jeff, Mark, Dan a Joe. Díky, přátelé, za beta testing. A nakonec speciální dík autorům Futuramy a Benderovi Bendingu Rodriguezovi za to, že bavili dítě, zatímco jsem se věnoval psaní.

Daniel James Abraham (*1969)

James S. A. Corey je pseudonym užívaný autorskou dvojicí Daniel Abraham a Ty Franck. Vznikl spojením Abrahamova a Franckova prostředního jména, iniciály uprostřed patří Abrahamově dceři Scarlet.

Abraham je americký autor fantastiky, narodil se 14. listopadu 1969 v Albuquerque ve státu Nové Mexiko. V roce 1996 dokončil bakalářská studia biologie a poté strávil pár měsíců v New Yorku jako knihkupec. Po návratu do Nového Mexika se deset let živil prací v oblasti technické podpory a dnes je spisovatelem z povolání. S psaním začal už na střední škole, tehdy vytvořenou sérii neobvyklých hospodských příběhů Tales from the Immodest, bychom dnes patrně chápali jako parodii, ačkoli původně byla myšlena vážně. Bezpečně se vyhýbal předčasnému publikování svých veskrze těžkopádně napsaných věcí až do doby, kdy se konečně odhodlal vstoupit do fantastiky, a to povídkou „Mixing Rebecca“ (1996) otištěnou v malonákladovém magazínu The Silver Web. Jeho knižním debutem se měl stát román Unreal City (dosud nepublikováno), původně ohlášený na rok 2003. Šlo o fantastický příběh ze současnosti o ženě, která hodlá obelhat smrt tím, že se zbaví fyzického těla a začne žít ve společných snech lidské rasy. Malé nakladatelství, kterému autor práva na román prodal, se ovšem záhy dostalo do vážných finančních potíží, a tak od něj Abraham odkoupil práva zpět ještě před krachem, ačkoli román samotný už poté nikdy nevyšel. Spolu se svou ženou Katherine a dcerou Scarlet žije v rodném Albuquerque.

Dodnes publikoval asi pětačtyřicet kratších prací, nejčastěji v magazínu Asimovs SF, ale také ve F&SF, Realms of Fantasy, Sci Fiction a v mnoha různých antologiích. Pozornost vzbudil nejprve hororovou povídkou „Flat Diane“ (F&SF 2004, česky Placatá Diana, F&SF CZ 4/2006), za kterou získal Cenu mezinárodní hororové společnosti a nominaci na cenu Nebula. Za zmínku však stojí i další povídky, žánrově se pohybující od hororu až po kyberpunk: „Leviathan Wept“ (Sci Fiction 2004, česky I zaplakal Leviatan, XB1 3/2012), na ceny Hugo a World Fantasy Award nominovaná „The Cambist and Lord Iron: A Fairytale of Economics“ (Logorrhea, sest. John Klima 2007, česky Směnárník a Lord Iron: Ekonomická pohádka, XB1 7/2011), „The Curandero and the Swede: A Tale from the 1001 American Nights“ (F&SF 2009, česky Curandero a Švéd: Povídka z 1001 americké noci, F&SF CZ Podzim/Zima 2009) či atraktivní a čtivá dvojice „Balfour and Meriwether in the Adventure of the Emperor’s Vengeance“ (Postscripts 19/2009, česky Balfour a Meriwether v příběhu panovníkovy pomsty, Ikarie 12/2010) a „Balfour and Meriwether in The Vampire of Kabul“ (Subterranean Online, 2011, česky Balfour a Meriwether v příběhu kábulského upíra, XB1 12/2010), k níž pro značný zájem ze strany čtenářů plánuje další pokračování. Česky známe také jeho povídky „The Amicable Divorce“ (The Dark, sest. Ellen Datlowová 2003, česky Přátelský rozvod, Doteky záhrobí / Mladá fronta 2009) a „A Hunter in ArinQin“ (2010, česky Lovkyně v ArinQinu, XB1 1/2013). Posledně jmenovaná vyšla poprvé v autorově dosud jediné povídkové sbírce Leviathan Wept and Other Stories (2010).

Prvním Abrahamovým vydaným románem se stal vcelku překvapivě úvodní díl fantasy tetralogie Kvartet vysoké ceny: A Shadow in Summer (2006, česky Stíny v létě, Laserbooks 2009), A Betrayal in Winter (2007, česky Zrada v zimě, Laserbooks 2010), An Autumn War (2008, česky Podzimní válka, připravuje Laserbooks) a The Price of Spring (2009). K napsání fantasy série ho vedl pocit přetlaku na trhu se science fiction, kam v poslední době stále častěji vstupují i zavedení spisovatelé hlavního proudu. Jde o příběh zdánlivě obyčejného muže jménem Otah, jenž se skrývá před složitou minulostí ztraceného syna vladařské rodiny. Život mu přitom komplikuje všudypřítomná snaha mocné Galtské říše podrobit si okolní země včetně svobodných městských států, které jako střediska kultury, obchodu a civilizace chrání k životu přivolaní a spoutaní ‚andat‘, zhmotněné přízraky určené k rozmanité práci. V pozadí Otahových proměnlivých osudů nabírá mocenský konflikt na síle, až zcela vyčerpán a po velkých obětech na obou stranách utichá. Zprvu pozvolna plynoucí děj se soustředí především na umně vytvořené charaktery postav a jejich vzájemnou interakci, přináší však také důmyslný systém magie, četné politické machinace a exotické popisy prostředí. Tetralogie, kterou lze bez váhání označit za jeden z nejlepších fantasy cyklů posledních několika let, byla rovněž vydána po dvou svazcích pod názvy Shadow and Betrayal (2007 The Long Price: Shadow & Betrayal, 2010) a Seasons of War (2010). Jakýsi prolog k celé sérii tvoří povídka „The Lesson HalfLearned“ (Asimov’s SF 2001), následně využitá v úvodu prvního svazku série.

Abraham bývá občas přirovnáván k G. R. R. Martinovi, a není divu, existuje totiž hned několik zjevných důvodů. Podobně jako Martin dával Abraham v povídkové tvorbě přednost hororu a science fiction, ovšem v současnosti publikuje ambiciózní fantasy. Poprvé se osobně setkali při práci na přípravě k udílení cen Nebula, poté byl Martin instruktorem na autorském semináři Clarion, kterého se Abraham v roce 1998 zúčastnil. Později byl Abraham přizván ke spolupráci na Martinově projektu Wild Cards a také dokončil novelu „Shadow Twin“ (Sci Fiction 2004, knižně 2005), kterou Martin rozepsal ve spolupráci s Gardnerem Dozoisem. Novela se následně stala základem románu Hunter’s Run (2009), jenž zajímavým způsobem zpracovává motiv hledání vytoužené svobody a volnosti. Hlavní hrdina Ramón zde jako řadový kolonista unikne tíživé beznaději Třetího světa, ovšem ani na nové planetě nenalezne poklidný domov. Záhy se zaplete do vraždy a musí uniknout do nehostinné džungle, kde je odsouzen k boji o holý život. Není však jediným uprchlíkem, ve skrytu džungle se skrývá rovněž vyspělá mimozemská civilizace. V současnosti Abraham mimo jiné pracuje rovněž jako scenárista komiksové verze Martinovy slavné Písně ledu a ohně, čímž se vzájemná spolupráce obou autorů prozatím uzavírá.

Tetralogii Kvartet vysoké ceny nelze i přes náležitost k žánru fantasy označit za ryze komerční dílo. Ovšem ani těm se Abraham nevyhýbá. Pod pseudonymem M. L. N. Hanover publikoval sérii městských fantasy The Black Sun’s Daughter: Unclean Spirits (2008), Darker Angels (2009), Vicious Grace (2010), Killing Rites (2011) a Graveyard Child (2013), jejíž hrdinka Jayné získá v dědictví po strýci pohádkové bohatství a s ním i povinnost využít ho v boji proti zlovolným silám nadpřirozena. Pod stejným pseudonymem publikoval v rámci současné městské fantasy rovněž povídky „Hurt Me“ (Songs of Love and Death, sest. George R. R. Martin & Gardner Dozois, 2010) a „The Difference Between a Puzzle and a Mystery“ (Down These Strange Streets, sest. George R. R. Martin & Gardner Dozois, 2011). Jak je vidět, dílo Daniela Abrahama je mnohotvárné, a stejně jako autor, jenž se dokázal prosadit nejen s kratšími pracemi, ale i v tvrdé konkurenci panující na trhu s fantasy romány, je rozhodně hodné pozornosti.

Potvrzuje to i následující projekt, jehož úvodní díl drží čtenář právě v ruce. Pod společným pseudonymem James S. A. Corey vydal ve spolupráci s Tyem Franckem románovou sérii The Expanse: Leviathan Wakes (2011 – nom. Hugo, česky Leviathan se probouzí, Triton 2013), Caliban’s War (2012) a Abaddon’s Gate (2013). Tentokrát jde o space operu klasického pojetí, v níž se posádka malé těžařské lodi dostane díky objevu opuštěného vesmírného plavidla do středu zájmů mnoha různých skupin v lidmi kolonizované sluneční soustavě stojící na pokraji revolty vzdálených planet vůči pozemské nadvládě. Základní trilogii v budoucnu doplní další tři knihy a rovněž k elektronicky vydaným doplňujícím novelám „The Butcher of Anderson Station“ (2011) a „Gods of Risk“ (2012) přibude několik dalších. Abraham pod vlastním jménem souběžně publikoval neméně vřele přijatý fantasy cyklus The Dagger and the Coin: The Dragon’s Path (2011), The King’s Blood (2012) a The Tyran’s Law (2013). Jde o ambiciózní fantasy, v níž popsal osudy několika rozmanitých postav ve světě zmítaném válkou, politickými i milostnými intrikami, magií, velkými prohrami a slavnými triumfy, temnými bohy, zločiny, podzemním revolučním hnutím a podivnými okultními sílami. Příběh mimo jiné vypráví o nevyhnutelnosti války, o níž lze říct pouze jediné – že i ta nejmenší z nich s sebou přináší něčí smrt. Už teď lze říct, že Abrahamova stoupající autorská hvězda slibuje do budoucna mnohé, a nezbývá než se těšit na další skvostné příběhy, zvláště pokud se jim dostane náležité pozornosti i od domácích čtenářů.

Tyler („Ty“) Corey Franck (*1969)

Americký autor fantastiky, narodil se 18. května 1969 v Portlandu ve státu Oregon a většinu svého života strávil na západě a jihozápadě Spojených států. Zpočátku působil mimo jiné jako zpravodaj, zabýval se renovací výškových budov, pracoval v počítačové firmě a také spoluzakládal softwarovou firmu pro finanční poradenství. Několik posledních let je osobním asistentem spisovatele George R. R. Martina, jemuž pomáhá vyřizovat neustále narůstající agendu. Spolu se svou ženou Jayné žije v Novém Mexiku.

Debutoval povídkou „Audience“ (2006) v internetovém časopise Intergalactic Medicine Show Orsona Scotta Carda, což ho opravňovalo ke vstupu do spisovatelské skupiny Critical Mass, kde se poznal s Danielem Abrahamem. Spolu poté napsali úspěšnou sérii klasických space oper Expanse: Leviathan Wakes (2011 – nom. Hugo, česky Leviathan se probouzí, Triton 2013), Caliban’s War (2012) a Abaddon’s Gate (2013) a poté získali smlouvu na další tři volná pokračování a několik doplňujících novel. První dvě samostatně vydané novely publikovali elektronicky pod názvy „The Butcher of Anderson Station“ (2011) a „Gods of Risk“ (2012) a do stejného světa přispěli rovněž povídkou „Drive“ (2012) z antologie Edge of Infinity editora Jonathana Strahana. Za zmínku snad stojí i to, že atraktivní prostředí románové série chtěl Franck nejprve využít v připravované a dosud nerealizované RPG hře. Do budoucna spolu s Abrahamem plánují vydat mimo jiné rovněž román z prostředí Hvězdných válek, jehož hrdinou bude oblíbený Han Solo.

Martin Šust

Interview

Leviathan se probouzí je první kniha ze série Expanze. Jaký druh příběhu se v ní vypráví?

Existuje spousta science fiction o blízké budoucnosti. Máme spoustu science fiction o rozsáhlých vesmírných impériích v daleké budoucnosti. Ale takových, které by vyprávěly o té části mezi tím, mnoho nenajdete. Expanze hraje právě na tuhle strunu. Ať už nás ze Země do okolní sluneční soustavy a odtud ke hvězdám žene cokoli, neseme si s sebou ty samé problémy, které už máme. To, co chci, je napsat starou dobrou vesmírnou operu zaměřenou na lidské příběhy, ale s postupně se rozšiřujícím horizontem.

Leviathan se probouzí vypadá jako science fiction, ale půjčuje si mnoho z jiných žánrů, i takových jako horor nebo noir. Bylo vaším úmyslem míchat žánry? A do jakého byste svou knihu zařadil?

Je to nepochybně science fiction klasického typu „space opera“. Takový je příběh, který chci vyprávět. Ale polovina příběhu je detektivka, a jakmile se na stránkách objevil detektiv Miller, řekl hlasitě, že je klasickou noirovou postavou. Je to v jeho hlase, ve způsobu, jakým o věcech mluví, víte? Pokud jde o hororový dojem, takhle já prostě pracuju. V životě jsem nenapsal nic, co by aspoň trochu nezasahovalo do hororu. Kdybych vymýšlel pohlednice s blahopřáním, i ty by pravděpodobně měly nádech něčeho velmi zneklidňujícího.

Leviathan se probouzí má dva hlavní hrdiny s velmi odlišnými názory na svět, již se často ocitají v konfliktu. Můžete tyto názory popsat a vysvětlit, proč jste zvolil právě tento druh rozporu?

Víte, o science fiction se tvrdí, že pojednává o budoucnosti, jenže ve skutečnosti se zabývá i tou dobou, ve které ji píšete. Holden a Miller mají odlišné názory na etiku využití informací. Tady jde o velmi aktuální spor. Holden je pro mě prosťáček, idealista, člověk, jenž nahlíží na lidstvo velmi optimisticky. Věří, že pokud poskytnete lidem veškeré informace, všichni s nimi naloží správně, protože jsou od přírody dobří. Miller je cynik a nihilista. Rozšíření informací vidí jako hru. Nedůvěřuje ničímu morálnímu úsudku. Ovládání informací je způsob, jak ovládnout lidi a dostat od nich, cokoli chcete, a proto nikomu nevěří. Zvolil jsem natolik odlišné postavy, protože mají pravdu oba, a oba se přitom mýlí. Když jsem je svedl do společného příběhu, nechal jsem je spolu mluvit. A jejich spor podbarvuje vše, co se v něm děje.

Leviathan se probouzí má drsný a realistický styl. Kolik jste toho nastudoval po technologické stránce, a jak důležité pro vás byly přesnost a věrohodnost?

Aha, ptáte se, jestli je to tvrdá scifi. Odpověď je rozhodně ne. Velmi respektuji kvalitně napsanou tvrdou science fiction, a chtěl jsem, aby všechno v knize bylo uvěřitelné natolik, aby to nerušilo. Ale rigorózní návody s veškerou matematikou? Tohle není ten typ příběhu. Jde o scifi pracujících lidí. Jako ve Vetřelci, kde vidíte posádku Nostroma pracovat v obyčejném dělnickém prostředí. Prostě makají na náklaďáku. Proč je na Nostromu místnost, kde kape voda z řetězů visících ze stropu? Protože to vypadá působivě a přidává to trochu nepořádku. Vyvolává to patřičný pocit z toho světa. Ridley Scott nevysvětluje, proč to tam dal, a většinu diváků vůbec nenapadne, aby po tom pátrali. Jaký typ pohonu Nostromo používá? Vsadím se, že nikdo nevyšel z kina s touhou po odpovědi na tuto otázku. Chci vyprávět příběh o lidech, kteří bydlí a pracují v hustě osídlené sluneční soustavě. Chci sdělit pocit, jaké by to bylo, a pak vyprávět příběh o těch, kteří tam žijí.

Takže jak funguje Epsteinův pohon?

Velmi dobře. Efektivně.

V dodatku vyjadřujete svůj dík spisovatelské skupině New Mexico Critical Mass. Jaký vliv mělo prostředí této literární dílny na vaši práci?

Critical Mass je mnohem víc než jen dílna nebo skupina kritiků. Je to spíš něco jako spisovatelská mafie. Když potřebujete prakticky cokoliv, někdo ze skupiny to pro vás zařídí. Walter Jon Williams, autor skvělé série space oper Dread Empirers Fall, mi dal důležité rady o psaní v tomto žánru. S. M. Stirling a Victor Milan jsou jedni z nejlepších autorů akčních scén v oboru, a já měl spoustu akce na kritizování. Ian Tregillis je skutečný astrofyzik a ochotně pomáhal s technickými otázkami. Melinda Snodgrass funguje jako Yoda, když potřebujete upozornit, že jste se příliš odchýlili od původní zápletky. A celá řada dalších, jako Emily Mah, Terry England a George R. R. Martin, si našla čas, aby přečetli a zkritizovali první náčrty knihy, a mnoho změn jsem udělal na jejich doporučení.

Už v minulosti jste hodně pracoval s Georgem R. R. Martinem. Jaký druh rad vám poskytl pro tento projekt?

Ano, pracovali jsme spolu na mnoha věcech, v různých inkarnacích. V tomto případě mě především povzbuzoval. Má rád space operu ve starém stylu, a s velkým zájmem sledoval mé pokroky na knize. Byl také prvním, kdo četl konečnou verzi, a velmi mi ji pochválil. V jednu chvíli řekl, že to je nejlepší kniha o zvracivých zombiích, jakou kdy četl. To bylo od něj hezké.

Kam předpokládáte, že se bude série Expanze dál vyvíjet?

Inu, mám s Orbitem kontrakt na přinejmenším dvě další knihy. Budou nést tituly Caliban’s War a Dandelion Sky. Doufám, že dokážu dál prozkoumávat expanzi lidstva do sluneční soustavy a dál, a vyvážit velmi reálné hrozby, které galaxie může klást klíčící lidské diaspoře oproti hrozbám, které si titíž lidé nesou v sobě. Pokud chcete čerstvé informace, co právě dělám a kam projekt míří, navštivte web www.theexpanse.com.

.