Lovci monster s.r.o.

Larry Correia

(2012)

Hodnocení:

94%

Štítky:

Sci-fi a fantasy, Humor

Seznamte se s Owenem Zastavou Pittem, nejnovějším rekrutem Lovců monster, s.r.o. Netvoři jsou totiž skuteční. Tvorové z mýtů, legend a béčkových filmů jsou někde tam venku a číhají ve stínech. Oficiálně jsou tajemstvím. Někteří jsou zlí, jiní prostě jen hladoví. Na opačné straně stojí lidé, kteří se živí jejich zabíjením. Je to docela fajn práce, až na jeden malý problém. Starodávná bytost známá jako Prokletý se vrátila, aby si vyrovnala sto let staré účty. Pokud Prokletý uspěje, nastane konec světa a LM s.r.o. je to jediné, co mu stojí v cestě. Zatímco hodiny odpočítávají vteřiny do konce světa, Owen se ocitá v obležení legií nemrtvých přisluhovačů, nepřátelských federálních agentů, tajemného ducha, který se mu usídlil v hlavě, a prokleté rodiny ženy, kterou miluje. Obchod jen kvete…

LARRY CORREIA

LOVCI MONSTER, S.R.O.

FANTOM Print

2012

Copyright © 2011 by Larry Correia

Cover © Petr Willert

Translation © Michal Farník

ISBN 978-80-7398-178-5

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Tento román věnuji Bridget

KAPITOLA 1

Jeden jinak normální čtvrteční večer jsem dostal příležitost prožít americký sen. Podařilo se mi prohodit svého neschopného, debilního šéfa oknem ve čtrnáctém patře.

Jen pro ujasnění, nebylo to tak, že bych se probudil a řekl si, že je načase zabít šéfa holýma rukama. Vlastně to bylo mnohem složitější. Až do onoho osudného dne by mě nic tak šíleného ani nenapadlo. Byl jsem prostě obyčejný chlápek, úřednická nula. Bože, vždyť já byl účetní. Nic nudnějšího snad ani dělat nejde.

Ta podělaná událost změnila celý můj život. Neuvědomoval jsem si, jak dalekosáhlým a bizarním důsledkům budu muset čelit jen za to, že se díky mně šéf rozprskl po chodníku. Vlastně on na chodník ani nedoletěl. Přistál na střeše špatně zaparkovaného Lincoln Navigatoru, ale to už odbočuju.

Jmenuju se Owen Zastava Pitt a tohle je můj příběh.

Finanční oddělení společnosti Hansen Industries sídlilo ve čtrnáctém patře běžné kancelářské budovy v centru Dallasu. Účetních nás bylo deset. Seděli jsme v deseti kójích namačkáni mezi oddělením marketingu a dámskými toaletami. Byla to prostě standardní profesionální kancelář s modrým zátěžovým kobercem, motivačními plakáty, komiksy s Dilbertem a několika květináči se zdechlými kytkami. Já byl nováček.

Byl to docela dobrý džob. Za nepříliš zajímavou práci mi platili slušně. Se spolupracovníky nebylo těžké vyjít. Bylo to mé první zaměstnání po vysoké, která slibovala kariérní růst. Popravdě řečeno, byla to vlastně má první práce, kde jsem nemusel zvedat těžké věci nebo vyhazovat ochmelky na ulici.

Teď jsem si spořil na důchod a moje pojistka se vztahovala i na zubaře. Měl jsem v plánu tvrdě pracovat, najít si ženu, mít děti a usadit se někde na předměstí. Byl jsem mladý profesionál s budoucností nalakovanou na růžovo.

Mé zaměstnání v dobré a zavedené společnosti mělo jednu drobnou nevýhodu. Můj šéf byl zamindrákovaný idiot. Pan Huffman byl nejhorším šéfem, jakého si dovedete představit. Byl neschopný a vlastní chyby házel na podřízené. Navíc byl naštvaný na celý svět. Nevadilo mu nic konkrétního, to ne, spíše ho štval život samotný za to, že se k němu nechová hezky. Byl líný a hloupý až k nevíře a svým malým prasečím mozečkem nedokázal pochopit, proč za posledních deset let nedostal nabídku na lepší místo. Byl přesvědčený, že svět existuje jen proto, aby mu dělal naschvály. Když jsem ho lépe poznal, ani trochu jsem se světu nedivil.

Jakožto nejnovější přírůstek oddělení vnitřní kontroly Hansen Industries jsem byl neoficiálně jmenován Huffmanovým fackovacím panákem. Předešlý nováček spáchal sebevraždu, díky čemuž se uvolnilo ve firmě místo, které jsem teď zastával. Tehdy mě vůbec nenapadlo, že může existovat spojení mezi uspokojením z práce a touhou spláchnout balení prášků na spaní panákem skotské.

Měl jsem za sebou další dvanáctihodinovku, ale na to jsem byl zvyklý. Byl jsem beznadějně pozadu, snažil se učit za pochodu a uvědomoval jsem si, že vysoká škola nemá se skutečným světem nic společného. Vzhledem k tomu, že mým zaučováním byl pověřený zmiňovaný hnusák pan Huffman, byl jsem v háji vlastně od samého začátku. Jelikož se v té době můj život točil výhradně kolem práce (vyjma sobot, kdy jsem se věnoval svému koníčku), ani mi nevadilo, že jsem tam zůstával pozdě do noci. Doufal jsem, že tím udělám dojem na někoho důležitého, kdo mi nabídne, abych zmizel z Huffmanova oddělení a šel pracovat jinam.

Poslední měsíc to vlastně bylo v pohodě. Pan Huffman byl na dovolené pod stanem v nějakém národním parku či co. Na týden se vrátil, zamknul se do kanceláře, s nikým nemluvil, nebral telefony a pak šel na dalších pár týdnů na nemocenskou. Stalo se tradicí, že mé oddělení bylo každoročně nejproduktivnější právě v době, kdy byl Huffman na dovolené. Určitě si domyslíte proč.

Mrknul jsem na hodinky. Bylo pět minut po osmé večer. Okolní kóje se šedými koberci byly prázdné. Kručelo mi v břiše, což byl signál, že balíček křupek a banán, tedy můj oběd, jsou dávno pryč. Vypnul jsem počítač, zamknul spisy, oblékl si kabát a vydal se ke dveřím. Byl jsem přesvědčený, že už tam nikdo není, a tak jsem při odchodu zhasnul. Pak se ozval reproduktor. Škubnul jsem sebou.

„Kdo je tam?“ zeptal se nadutý hlas pana Huffmana. To bylo překvapení. Nevěděl jsem, že už se vrátil. Zatraceně. Nezastavoval jsem se. Byl jsem rozhodnutý předstírat, že nic neslyším. Když tady Huffman zůstává tak dlouho, nechtěl jsem, aby na mě hodil nějakou svou podělanou práci, což by jakožto líné prase s radostí udělal. Nazval by to převedením zodpovědnosti a poplácal se po rameni za to, jak je neuvěřitelně progresivním členem řídícího týmu.

„Owene? Jste to vy? Ihned přijďte do mé kanceláře!“ Do prdele. „Hned, Owene. Je to důležité!“ Zněl stejně horlivě a nafoukaně jako obvykle.

Když jsem sklesle kráčel k jeho kanceláři, musel jsem přemýšlet, jak poznal, že to jsem já. Nejspíše to byla náhoda. Musel si všimnout, že někdo zhasnul. Začal jsem přemítat nad důvody, proč už musím odejít domů. Bylo mi ale jasné, že je všechny šmahem shodí ze stolu. Hodina bojového umění? Ne, už tak si myslí, že jsem příliš militantní, a navíc ani neví o mé sbírce zbraní. Kostel? To sotva. Rande? Kéž by. Nemocná matka? To by stálo za pokus, pomyslel jsem si. Blížil jsem se tak k jeho kanceláři a už si vymýšlel příběh, jak se musím starat o chorou maminku. Žila sice tři státy daleko, ale o tom Huffman neměl ani ponětí.

Když jsem vešel k Huffmanovi, všechny myšlenky na máminu imaginární nemoc zmizely jako mávnutím proutku. Bylo zhasnuto, což mi bylo velmi divné. Svého šéfa jsem neviděl, protože ke mně seděl zády opřený v koženém křesle s vysokým opěradlem. Okny sem pronikala slabá záře městského osvětlení. Nikdy jsem nedokázal pochopit, jak se takový neschopný trouba mohl dostat k rohové kanceláři s výhledem. Možná měl fotky finančního ředitele, jak si to rozdává s nějakou šlapkou nebo něco takového. Na obrovském dubovém stole měl ohavný nepořádek. Uprostřed ležel mastný papírový sáček s čímsi, co asi bylo jeho obědem. Ať už v sáčku bylo cokoliv, mastnota pomalu prosakovala do okolních papírů.

„Posaďte se, Owene,“ zasípal Huffman. Jeho hlas byl podivný. Neotočil se. Z mého pohledu mi připadalo, že pozoruje noční oblohu.

„Ach ne, díky, pane… už vážně budu muset jít. Mám nemocnou mámu a…“

„Řekl… jsem… SEDNĚTE!“ vykřikl a otočil se. Zalapal jsem po dechu. Částečně proto, že výraz v očích pana Huffmana byl opravdu šílený, ale hlavně kvůli tomu, že byl úplně nahý. Byl to pohled, o němž jsem ze srdce doufal, že se mi nikdy nenaskytne. Dolní část vypaseného obličeje měl pokydanou čímsi tmavým a mastným, jako by předtím prasečím způsobem hodoval na zabíjačce.

Fajn, tak tohle rozhodně mění situaci. Dal jsem ruce před sebe. „Podívejte, pane, měl byste vědět, že já na tohle nejsem. Vy si dělejte, co chcete. Mně je to fuk. Jiným chlapům by to možná lichotilo, ale já odtud mizím,“ řekl jsem a pomalu couval ke dveřím.

„TICHO!“ zařval a prásknul obtloustlými prsty do stolu tak silně, až se převrhl sáček s jídlem a jeho obsah vypadl ven. Ztuhnul jsem, protože jsem nečekal, že takový špekatý vepř jako Huffman ze sebe dokáže vydat natolik rázný výkřik. „Víte, co je dnes za noc, Owene? Víte to? Dnešní noc je velmi zvláštní!“

„V Sizzlers mají krevetové „sněz co můžeš“?“ odpověděl jsem co nejklidněji a pomalu bral za kliku. Bylo to jasné. Panu Huffmanovi přeskočilo. Připadalo mi, že se mu u úst tvoří pěna.

„Dnes v noci budu trestat zlo. Před měsícem jsem dostal dar, a nyní jsem král. Viděl jsem, jak mě s ostatními pomlouváte za mými zády. Vím, že nerespektujete mé vedení.“ Hlas mého šéfa se pomalu měnil ve vrčení. Očima těkal ze strany na stranu, jako by v tmavých rozích místnosti viděl cosi velmi vzrušujícího. „Vy jste nejhorší, Owene. Nejste týmový hráč. Nerespektujete mou autoritu. Chcete ukrást mé místo. Chcete mi vrazit nůž do zad!“

Nůž do zad jsem se mu vrazit nechystal, spíše jsem měl v úmyslu mu jednu vrazit. Můj předchozí úsudek byl správný, vážně se mu u pusy tvořila pěna. Útok obtloustlého a nahého pana Huffmana mi moc velké starosti nedělal, protože jsem byl opravdu velký a na účetního jsem se dokázal až překvapivě dobře prát. Celá situace mi přišla pitoreskní a trochu komická. Věděl jsem ale, že šílenci mohou být nečekaně nebezpeční. Bylo načase zmizet a zavolat profesionální pomoc. Vzal jsem za kliku a přemýšlel, jestli se firemní pojistka vztahuje i na psychiatrickou péči.

„Hlavně klid, pane Huffmane. Já vám nechci ublížit, jen si teď na chvíli odskočím.“ Pak jsem si všiml věci, která vypadla ze sáčku na jídlo.

„To je ruka?“ vyhrknul jsem.

Huffman mě ignoroval a pokračoval v řevu a mlácení do stolu. S každou ranou se jeho tukové zásoby vlnily čím dál rychleji. Ruka na stole patřila nejspíše ženě. Nalakované nehty, snubní prsten a roztřepený pahýl těsně za zápěstím. Do prdele! Takže můj šéf nebyl jenom vyšinutý magor, ale ještě ke všemu sériový vrah.

Nahý, šílený tlusťoch ukázal z okna. „Čas nadešel! Dnes v noci se stanu bohem!“ zakvíkal.

Jeho buclatý prst směřoval k měsíci v úplňku.

Když jsem tak sledoval matnou měsíční záři na žlutém pozadí městských světel, připadalo mi, že se jeho prst prodlužuje. Ruce se mu začaly natahovat a nehty zesilovaly a rozšiřovaly se. Pohlédl na mě a já spatřil, jak se šklebí doslova od ucha k uchu. Dásně a zuby mu začaly zlověstně čnět zpoza rtů. Z pórů mu rašily tmavé vlasy. Když místnost naplnily zvuky praskání a křupání kostí, Huffman křičel bolestí.

„Owene. Teď jste můj. Sežeru vaše srdce.“ Kvůli všem těm slinám, co mu kapaly od huby, a otékajícímu jazyku jsem mu skoro nerozuměl. Jeho zuby nabíraly na délce i ostrosti.

Na okamžik jsem jen ohromeně stál paralyzován protichůdnými emocemi. Můj rozum se zastavil. V místnosti bylo vcelku šeru, a tak se civilizovanější část mého mozku pokoušela přesvědčit vnitřního pračlověka, že se jedná jen o nějaký vizuální trik, kanadský žertík nebo úkaz jinak vysvětlitelný logickými prostředky. Naštěstí pro mě však vnitřní pračlověk zvítězil.

Dodnes nechápu, proč jsem v ten okamžik pocítil nutnost se svému rychle mutujícímu šéfovi svěřovat. Texaské zákony jsem neporušil, což se však nedá říct o firemních předpisech o bezpečnosti na pracovišti.

„Víte o tom zákazu nošení zbraní na pracoviště?“ zeptal jsem se zmítající a rostoucí chlupaté stvůry, co seděla nějaké tři metry ode mě. Její žluté oči se do mě zabodávaly s čirou zvířeckou nenávistí. V tomhle pohledu už nebyl ani náznak lidskosti.

„To pravidlo se mi nikdy nelíbilo,“ řekl jsem, ohnul se ke kotníkovému pouzdru, srovnal mířidla s cílem a rychle vypálil všech pět nábojů ze svého Smith & Wessonu ráže .357 do těla pana Huffmana. Bůh žehnej Texasu.

Stvůra, která kdysi byla Huffmanem, udělala pár kroků dozadu, opřela se o okno, a když po něm sjela na koberec, zanechala za sebou šmouhu krve a tkáně. Několika ranami jsem musel minout, nebo byly výstřely moc razantní, protože silné okenní sklo nápor nevydrželo a prasklo. Na nic jsem nečekal, otočil se a začal utíkat. Když jsem se zoufale snažil otevřít dveře, skoro jsem si jimi rozbil nos. Dal jsem si záležet, abych za sebou zabouchl, a pak jsem se rozběhl úzkou chodbou, seč mi síly stačily. V jedné ruce jsem měl prázdný revolver a prsty druhé ruky jsem se v kapse snažil nahmatat rychlonabíječ s náhradními náboji.

Dveře Huffmanovy kanceláře se s třísknutím rozletěly. Ta věc, co teď stála v chodbě, byla zjevně spíše zvířetem než člověkem, ale rozhodně to nebylo obyčejné zvíře. Obtloustlé tělo mého vedoucího nějakým způsobem nabylo elegantní svalnaté podoby. Dlouhými pařáty stvůra vytrhávala cáry z modrého průmyslového koberce. Na těle měla hustou černou srst a její vlčí obličej byl ztělesněním noční můry. Rty prohnuté do vnitřku slintající huby odhalovaly řadu zubů ostrých jako břitva. Bestie teď pobíhala po čtyřech, zavětřila, a když mě konečně uviděla, dlouze zavyla.

Krev v mých žilách se změnila v led.

Při běhu směrem k výtahu jsem již měl v bubínku revolveru připravených dalších pět nábojů s dutou špičkou. Stvůra ale byla rychlá, mnohem rychlejší než olympijští sprinteři, a já se s olympijskými sprintery měřit rozhodně nemohl. Můj náskok v chodbě byl během několika vteřin fuč. Když se na mě bestie vrhla, otočil jsem se a vypálil jí přímo do tlamy. Stvůra sebou za letu škubla a setrvačností narazila do zdi, která náporem praskla. Bestie se ihned začala zvedat s naježenými chlupy na zádech.

Střílím velmi dobře. Můj malý revolver nebyl sice na přesnost zrovna dělaný, ale snažil jsem se. Zamířil jsem stvůře na lebku a stiskl spoušť. Po každé ráně jsem opět v klidu zamířil a vypálil znovu. Odměnou mi byly výtrysky bíločervené směsice lebeční kosti a krve, kterou mé náboje vytrhávaly z Huffmanovy hlavy. Střílel jsem dál, dokud zbraň nezačala cvakat naprázdno. Došla mi munice.

Mé smysly se zaměřily pouze na bezprostřední hrozbu. Krev mi tepala ve spáncích jako buben. V žilách mi koloval adrenalin, díky němuž jsem ignoroval hromové rány výstřelů. Povolil jsem sevření rukojeti. Huffman byl mrtev.

Začal jsem supět a zoufale se snažil ovládnout vlastní dech. Možná mi přeskočilo, ale asi pět metrů od mé pracovní kóje ležel mrtvý vlkodlak. Vždy jsem si myslel, že takové bytosti žijí jen v pohádkách, ale na podlaze vážně byla mrtvá stvůra s vystřeleným mozkem. Když mě ještě pronásledovala, neměl jsem čas přemýšlet o strachu, ale teď na mě všechno dolehlo, jako když se provalí přehrada. Neovladatelný třes v končetinách přicházel pomalu, ale když jsem si tu bestii pořádně prohlédl, udeřil plnou silou. Připadalo mi, jako bych se stal obětí autonehody. Dával jsem si vše dohromady. Nejprve jsem nemohl běhu událostí uvěřit, pak následovala emocionální prázdnota a nakonec se dostavilo brutální pochopení toho, co se stalo. Právě jsem zabil vlkodlaka.

Následně se pan Huffman postavil a zavrčel na mě.

Rozstřelená mozková hmota naskákala zpět do jeho hlavy a s křupnutím se spojily i střepy jeho lebeční kosti. Stvůra se postavila na zadní nohy, přestože měla kolena stavěná stejným způsobem jako psi. Jedním zahnutým prstem si nabrala kus masa přilepeného na své srsti a vhodila si jej do chřtánu. Vlkodlak si na vlastní tkáni velmi pochutnal. S úlevou se pak postavil na všechny čtyři a otřásl se jako obrovský pes. Krev z ran se rozstříkla po bílých stěnách chodby pokrytých motivačními plakáty.

Monstrum zase zavylo, dlouze a vysoce. Zvuk ve mně probudil hluboko pohřbený primitivní pud sebezáchovy. Otočil jsem se a rozběhl se rychleji, než jsem kdy předtím dokázal. Nějakým způsobem se mi podařilo nezpanikařit, a tak jsem se stvůrou nezávodil k výtahu, ale zabočil jsem prudce doprava, zavřel za sebou dveře a přisunul před ně těžký stůl. S jiskřením z něj spadl monitor od počítače. Byl jsem v marketingové místnosti. Na plakátu s roztomilým koťátkem hrajícím si s klubíčkem bylo napsáno jediné: Drž se, kámo. Díky za radu… kámo.

Nebyl čas přemýšlet. Nezastavoval jsem se a doufal, že stůl Huffmana alespoň zpomalí. Na pár vteřin se mu to podařilo. Vlkodlak se začal sápat po dveřích, ze kterých odlétávala mračna třísek. Stůl se odsouval pořád dál a dál. Na konci kanceláře byly další dveře, které vedly do boční chodby. Zabouchnul jsem za sebou, ale neviděl jsem nic, čím bych mohl dveře zapřít. Zbraň. Potřebuju zbraň. Pořád jsem v ruce držel revolver, ale neměl jsem žádné náboje. Lehká osobní zbraň by mi jako kyj byla nejspíše dost na houby. Skrytou zbraň jsem nosil na obranu před zloději a podobnými šmejdy. Nikdy bych si nepomyslel, že budu muset bojovat se stvůrou ze Sci Fi Channel. Na zdi visel hasicí přístroj, a tak jsem ho sundal a vzal s sebou. Přece jenom to bylo lepší než nic.

Na konci chodby byly dveře vedoucí do mého oddělení. Kdybych se tam dostal, měl bych šanci doběhnout k výtahu. Nohy a srdce pracovaly ostošest. Slyšel jsem, jak dveře za mnou vylétávají z pantů. Neplýtval jsem časem, abych se na to díval, a rovnou jsem proběhl dveřmi do finančního a pokusil se za sebou zavřít. Do dveří se ale zasekl Huffmanův pařát. Zoufale jsem tahal, ale vlkodlak byl mnohem silnější než já. Drápnul mi po hrudníku a spárem mi rozerval oblečení a kus kůže. Bolest. Neuvěřitelná bolest. Řval jsem, spadl na záda a spustil hasičák, kterým jsem začal stříkat stvůře do očí a rozevřené tlamy. Bestie zavyla, postavila se na zadní a zakryla si hlavu. Vymrštil jsem se a kopl vší silou vlkodlaka do žeber. Ten se svalil zpět do chodby. Posbíral jsem se, zavřel za sebou dveře a zamknul.

Řezné rány na hrudníku pekelně bolely. Zranění vypadalo hrůzostrašně. Košili jsem měl celou promáčenou krví. Bolest ale byl jen vzdálený pocit za hradbou adrenalinového rauše v mém těle. Na utrpení nebyl čas, musel jsem se zbavit monstra.

Vlkodlak prorazil dřevěné dveře a pařáty mě jen o malý kousek minuly. Pozvedl jsem hasičák nad hlavu a vší silou znovu a znovu mlátil po chlupatých rukou. Takové rány by žádné obyčejné kosti nemohly vydržet. Konečně se Huffmanovo předloktí se slyšitelným křupnutím přelomilo, což se ale o jeho odhodlání říct nedalo. Nadále máchal pařáty ze strany na stranu a zdálo se, že se jeho zranění okamžitě hojí. Nepříčetně jsem řval a bil Huffmana, seč mi síly stačily. Kovový přístroj se s každým nárazem slyšitelně otřásal.

Dostali jsme se do bezvýchodné situace. Když jsem mu neustále znovu a znovu lámal ruce, nedokázal mě přetlačit. Muselo to dojít i jeho zvířecké mysli, protože stejně rychle, jako se jeho ruka objevila, zase zmizela a nechala za sebou v těžkých dubových dveřích jen velkou díru.

Přerývaně jsem lapal po dechu. Zdálo se, že mu nemohu ublížit. Musel jsem něco vymyslet… stříbro. Ve filmech to vždycky zabralo. Kde ale v mé kanceláři sehnat stříbro? Odpověď jsem samozřejmě znal. Žádné tam nebylo.

Kdybych se dokázal dostat k výtahu, byl bych v pohodě, ale to bych musel nejprve proběhnout patnácti metry finančního oddělení a pak asi třicet metrů dlouhou chodbou. Svíral jsem hasičák v náručí a odbelhal se ke dveřím. V temnotě bylo mým jediným vodítkem zeleně svítící světlo u východu. Krev, co mi stékala po břiše, byla teplá a slizká.

Než se Huffman rozběhl, dokázal jsem se dostat až ke své kóji. Neexistoval způsob, jak bych mohl bestii uniknout. Rozsápala by mě na kusy zuby a pařáty.

Když útěk nezabíraje čas bojovat. Alespoň že jsem byl na domácí půdě.

„Huffmane, ty šmejde špinavěj! Pojď si pro mě!“ zařval jsem a postříkal ho hasičákem. „Tohle je můj kancl!“

Vlkodlak odhodil mou improvizovanou zbraň do dálky a zlomil mi u toho ruku. Naremploval mě a já se vznesl do vzduchu. Zastavil jsem se o stropní obklady a s hlasitým úderem se odrazil od větrací šachty zase k zemi. Dopadl jsem na zeď své kóje, která však nebyla stavěna na to, aby vydržela nápor sto třiceti pěti kil živé váhy. Já se tak rozplácl na svůj pracovní stůl.

Nezastavuj se. Sténal jsem a snažil se popadnout dech. Pokoušel jsem se přijít na něco, cokoliv, co bych mohl udělat. Za okamžik už se u mého stolu objevila vlkodlakova hlava. Nakopnul jsem ji vší silou, ale Huffman mi akorát ukousl botu.

Vlkodlak se šlachovitýma nohama pracujícíma jako pružiny elegantně poskakoval kolem. Jeho pařáty klapaly o tvrdý povrch stolu jako nehty na tabuli. Pokusil jsem se svalit ze stolu, ale Huffman mi bez problémů drápem propíchl stehno a přišpendlil mě. Bolestivě jsem vykřikl a zbývající zdravou rukou se pokusil uvolnit. Tahání za ochlupení jeho hnátu nemělo žádný význam, ani se nehnul.

Dostal mě. Ležel jsem, krvácel a nohu jsem měl přišpendlenou ke stolu. Zdálo se, že si vlkodlak tenhle okamžik doopravdy užívá, dával si na čas a vychutnával si mou bolest. Přemýšlel jsem, jestli hluboko v nitru toho zvířete ještě pořád je pan Huffman, kterému dělá dobře pocit moci a toho, že se konečně může pomstít světu, který tolik nenáviděl.

Můj strach se náhle změnil ve zlobu.

Bodavá bolest v noze byla nesnesitelná. Rozum mi říkal, že jsem mrtvý člověk, ale raději bych shořel v pekle, než abych se nechal sejmout takovou tlustou hromadou sraček, jako je pan Huffman.

Vlkodlak pomalu otevřel čelisti do neuvěřitelné šíře a přiblížil se s nimi k mému obličeji. Dech měl horký a páchnul jako shnilé maso. Chystal se mě sežrat a já věděl, že to udělá tak pomalu a bolestivě, jak to jen půjde. Snažil jsem se nenápadně sáhnout do kapsy. Huffman mi olízl obličej. Jeho jazyk byl vlhký a drsný. Znechuceně jsem se otřásl. Ten bastard asi chtěl nejdříve zjistit, jak chutnám.

Můj švýcarský nůž se s cvaknutím otevřel okamžik před tím, než jsem mu jej vrazil do hrdla. Osmicentimetrový Spyderco nebyl zrovna bojový nůž, ale i tak jsem chtěl jeho potenciál vyzkoušet. Kroutil jsem jím a řezal, abych nadělal co největší škodu. Když se mi konečně podařilo propíchnout mu krční tepnu, zaplavila mou kóji krev. Vytrhl pařát z mé nohy, a když z otevřené rány vytryskla krev, téměř jsem omdlel. Krátkou čepel jsem z něj vytáhl a vrazil mu ji do oka. Jakmile Huffman ucuknul, vyklouzl mi nůž pokrytý tekutinami z ruky a zůstal zabodnutý v jeho obličeji. Ohnal se a praštil mě do hlavy. Pařát mi rozřezal kůži na čele až na kost. Zranění jsem vnímal jaksi neosobním způsobem. Věděl jsem, že jsem na tom špatně, ale nic jsem necítil, a navíc mi to bylo jedno. Celý můj život se scvrkl do jediné prosté myšlenky: Huffman musí zemřít. Do očí mě udeřilo světlo a můj nepřítel zařval.

„Zkus zregenerovat tohle!“ zahučel jsem, sebral ze stolu otvírák na dopisy a několikrát mu ho vrazil do hrudníku. Přehodil jsem si držení a vpálil mu ještě několik ran do dolní čelisti. Mé údery byly tak silné, že se otvírák zabodl až do horního patra, a tak jsem mu celou tlamu vlastně sešil. Pak jsem ho kopnul do koulí, a aby mu to nebylo líto, ještě jsem mu o hlavu rozmlátil kancelářské křeslo. Dostal jsem tupou ránu hřbetem jeho ruky a odletěl jako lidská dělová koule. Při letu jsem rozbil pár květináčů a přistál na koberci.

Byl jsem dezorientován, snažil jsem se utlumit masivní krvácení z nohy a belhal se pryč. Huffman se svíjel jako nějaké smrtící tornádo. Vlkodlak se zmítal a snažil se vytáhnout si nožík z oka a otvírák dopisů z patra. Jelikož jsem dopadl do blízkosti Huffmanovy kanceláře, vpotácel jsem se dveřmi dovnitř. Docházely mi možnosti. Cítil jsem, že za chvíli omdlím ze ztráty krve. Na nohou jsem se držel jen díky svému vzteku a odhodlání, a to mi nemohlo vydržet dlouho. Musel jsem něco vymyslet. Rozhlédl jsem se a uviděl po obou stranách dveří skříně s policemi. Křeslo. Stůl. Časopisy o golfu. Ruku nějaké ženy. Nic, co by se dalo použít jako zbraň.

Slyšel jsem, jak vlkodlak zuří a drtí na třísky mou kóji. Ničil vše, na co dosáhl. Supěl a vrčel. Když zachytil můj pach, postupně se utišoval. Zase po mně šel. Já čekal.

Ale nečekal jsem tam, kde si myslel, že budu. Huffman vběhl do místnosti úplně smyslů zbavený. Nechal se vést pouze instinktem a čistou zvířeckou zuřivostí.

Skočil jsem mu na záda z vrcholu sekretáře. Silou nárazu se praštil čenichem přímo do stolu. Objal jsem ho rukama kolem krku a začal ho ze všech sil škrtit. „Uvidíme, jak se ti bude bojovat bez vzduchu!“ zařval jsem mu do špičatého ucha. Váleli jsme se po stole, ale já se nepouštěl. Čelisti měl sevřené, já však jeho krk držel neméně pevně. Šíleně jsme se otáčeli a vrazili do již tak zeslabeného okna. To se roztříštilo a zasypalo ulici dole střepy. Nějakým zázrakem jsme ale nespadli. Zraněnou rukou jsem ho držel pod krkem, zdravou jej popadl za čenich a celou svou zlost a strach jsem použil ke kroucení. Vypětím jsem křičel jako zvíře. Páteř té bestie držela jako železný prut, já však dokázal kroutit ještě silněji.

Vlkodlakův krk ohavně křupnul. Tělo bestie poháněné impulzy vystřelujícími z mozku se divoce zmítalo. Pařáty spustil z mých rozdrásaných zad a ležel pode mnou v křečích. Odvalil jsem se stranou a jen silou vůle se držel při vědomí. O jedné ruce a jedné noze jsem se belhal na druhou stranu stolu a zanechával za sebou krvavou stopu. Pak jsem sebou praštil o zem.

Slyšel jsem, jak se Huffmanovy obratle dávají s křupáním dohromady. Během chvíle bude zase na nohou, a tentokrát už nebudu mít sílu s ním bojovat. S pomocí zdravé ruky jsem se zvedl, abych viděl za stůl. Ležela na něm Huffmanova večeře, což mému nedokrvenému mozku přišlo hrozně vtipné. „Nepotřebuje někdo pomocnou ruku?“ zeptal jsem se a zakřenil se.

Vlkodlak se už zvedal na nohy. Během několika vteřin jsem se měl stát jeho krmením. A pak by měl volnou ruku k vraždění nevinných lidí o každém úplňku. Byl jsem si jistý, že zbývající dny v měsíci by se akorát věnoval své roli nejpitomějšího šéfa pod sluncem. Nevěděl jsem, co z toho je horší.

Huffman se snažil vzpamatovat třesením hlavy ze strany na stranu.

„Dneska ti to nevyjde, ty hovado!“ řekl jsem a celou vahou se opřel do těžkého stolu, který se zavrzáním neochotně opustil důlek v koberci. Zoufale jsem se zapíral zdravou nohou o zem, což bylo bez boty dost těžké, a vrazil i se stolem do Huffmana. Než si stačil uvědomit, co se děje, už i s tím svým podělaným stolem letěl z okna k zemi.

KAPITOLA 2

Poznal jsem, že sním. Ze všeho jsem měl takový snový nespojitý pocit. Nejprve jsem viděl záblesky, jak se ploužím k výtahu s opaskem staženým okolo nohy do improvizovaného škrtidla. V mém snu to ale vůbec nebolelo. Pohyboval jsem se pomalu, jako bych byl pod vodou. Pak se objevily obrazy sanitky a lidí, kteří do mě strkají jehly a masírují mi hrudník.

Další scéna byla podivná, jelikož obvykle sním z perspektivy vlastních očí. Vznášel jsem se v beztíži a hleděl shora na lidi v maskách, co posílali do mého srdce šoky defibrilátorem.

Zase vlastníma očima. Stál jsem na poli. Na hezkém zeleném poli. Byl jsem bosý a cítil chlad rosy. Obloha byla tmavě modrá a vzduch voněl čistě jako po letní bouři. V dáli se páslo stádo krav.

Nedaleko stál muž. Byl starý a ohnutý. Jeho bílé vlasy byly rozcuchané a dlouhé. Mile se usmíval, ale za kulatými brýlemi se schovávaly tvrdé oči. Opíral se o hůl a mával.

„Ahoj, chlapče.“ Stařec měl tvrdý východoevropský přízvuk.

„Vy jste Bůh?“ zeptal jsem se.

Od plic se zasmál. „Já? Ha ha! Dobrej vtip. Nejsem. Jenom přítel.“

„Jsem po smrti?“

„Skoro. Ale musíš se vrátit. Máš práci. Ano, hodně práce.“

„Práce?“

„Poslání. Těžké, ale dobré.“

„Poslání?“

„Ještě z doby, než ses narodil. Jak se tomu říká?“

„Předurčení?“

„Spíše sis vytáhl nejkratší sirku. Tak už běž. Není čas. Posílám tě zpátky.“

„Setkáme se ještě?“

„Jenom když budeš pomalej a zase zemřeš.“

Hezký sen skončil a můj svět vybuchl v bolestivém víru.

Slyšel jsem pravidelné pípání. Tempem se shodovalo s mým srdečním rytmem. Píp, píp. Skláněly se nade mnou dvě černé postavy.

„Měli bychom ho hned zabít.“

„Ještě ne.“

„Přece nemůže bejt čistej.“

„Znáš pravidla.“

„Pravidla jsou na hovno. Mohl bych ho zardousit polštářem a nikdo by se ničeho nedopátral.“

„Ale já ano.“

Zase jsem usnul.

Probudil mě zápach nemocniční dezinfekce. Oči jsem měl pevně semknuté, v ústech poušť a jazyk přilepený k patru. Měl jsem takový ten podivný pocit, jako když je člověk nadopovaný prášky, který jsem nezažil od poslední operace před lety. S námahou jsem otevřel oči a postupně si zvykal na tlumené světlo. Pochopil jsem, že jsem v nemocnici. Ze špitálů jsem nervózní a nesvůj, ale tentokrát to bylo lepší než být po smrti.

Když jsem se pokusil posadit, uvědomil jsem si, že mi do ruky vede hadička. Na hrudi, nohou a zádech jsem měl objemné bandáže, levou ruku v sádře.

Ucítil jsem, že mám kůži na hlavě nějak napjatou. S velkou opatrností jsem natáhl ruku a dotkl se čela. Nebyl na ní žádný obvaz, ale nahmatal jsem nejméně padesát pichlavých stehů, které se táhly po čele, mezi obočím, po nose a končily na jedné tváři. Byl jsem rád, že na dohled není žádné zrcadlo. Jelikož jsem od přírody zvědavý, a navíc mi dodával odvahu morfiový rauš, zvedl jsem okraj velkého obvazu na hrudi. Hlubší rány byly zajištěné svorkami. Díky drogovému opojení mi přišlo velmi legrační, že mi doktoři vyholili hrudník. To mě určitě bude ještě svědit.

Nevzpomínám si, jak jsem se tam dostal ani jak dlouho jsem byl mimo. Na hodinkách jsem měl datumovku, jenže jsem je u sebe neměl. Ani své šaty. Měl jsem na sobě jen tenký nemocniční plášť a obrovskou hromadu obvazů.

Když jsem postupně přicházel k sobě, začal jsem si vzpomínat, proč tady vlastně jsem. Musím přiznat, že jsem nejprve kladl své podivné vzpomínky za vinu drogám. Zabijáčky vlkodlačí šéf? Jasně, museli do mě napumpovat vážně silný materiál.

Všechno sis to jen představoval, našeptávala mi logická část mozku. Nejspíše ses připletl do nějaké nehody a skončil tady. Nic takového jako monstra neexistuje. Pan Huffman se v žádného vlkodlaka neproměnil. Ze žádného okna jsi ho neshodil. Tohle přece nemohou být stopy po pařátech. Určitě máš rány po autonehodě, nebo po něčem takovém. Celé to je jenom hloupá halucinace. Až budeš v práci tenhle příběh vyprávět, všichni se mu budou smát. Huffman tam teď určitě stojí a vykládá, jak se flákáš.

Běž do prdele, logický mozku. Přece vím, co jsem viděl.

Existoval způsob, jak zjistit, kde jsem se tu vzal. Ke kapačce bylo připevněné nouzové tlačítko. Stlačil jsem ho a čekal. Snažil jsem se potlačit představu, jak se Huffmanův obličej mění v zubatý zvířecký ksicht. Po chvíli, která mi připadala jako věčnost, se konečně otevřely dveře. Bohužel v nich nestála sestřička.

„Pane Pitte, jsem zvláštní agent Myers a toto je zvláštní agent Franks. Pracujeme pro vládu.“ Oba muži mi ledabyle ukázali odznaky. Jeden agent působil temně a zlověstně. Bylo vidět, že je svalnatý a tvářil se pesimisticky. Muž, který mluvil, byl o něco starší a vypadal spíše jako univerzitní profesor než federální agent. Oba na sobě měli saka a nepůsobili zrovna nadšeně. Přisunuli si židle. Profesor si dal nohu přes nohu, sepjal ruce a zamračil se na mě. Mladší vytáhl pistoli.

„Hněte se, a je po vás,“ řekl, a já ani na okamžik nezapochyboval, že mluví pravdu. V ruce držel glock s tlumičem. Nevěděl jsem, jakou má ráži, ale z mého místa zbraň vypadala opravdu zlověstně. Nehýbal jsem se.

Profesor promluvil. „Pane Pitte, nechtěl byste nám vypovědět, co se stalo ve vaší kanceláři?“

Mluvení mi s vyprahlými ústy činilo velké problémy. „Daaaa uych…“ řekl jsem. „Uoooduuu.“ Asi jim došlo, že mám žízeň, nebo ze sebe dělám debila. Profesor zaváhal, ale vstal, sebral ze skříně sklenici, naplnil ji vodou a vtiskl brčko do mých úst. Mé tělo zaplavil úžasný pocit vlhka. Agent jménem Franks se nahnul dopředu, aby mě v případě nutnosti mohl ihned zabít. Ten chlápek zjevně svou práci bral velmi vážně.

„Ach… děkuji,“ zakrákal jsem.

„Nemáte zač. A teď nám řekněte, co se tam stalo, než agent Franks znervózní.“

Mlčel jsem. Nechtělo se mi vykládat federálům, že se můj šéf proměnil ve vlkodlaka a snažil se mě sežrat, než se mi podařilo vyhodit ho z okna. Za takovou výpověď bych určitě šel sedět, a tak jsem improvizoval.

„Spadl jsem ze schodů.“ Hele, byl jsem na morfiu a nic lepšího mě v tu chvíli prostě nenapadlo.

Profesor se zamračil. „Takový sračky si strčte někam, Pitte. My víme, co se stalo. Už jsme viděli záznamy z bezpečnostních kamer. Před pěti dny se váš vedoucí, jistý Cecil Huffman, proměnil ve vlkodlaka a pokusil se vás zabít. Bojoval jste s ním a podařilo se vám jej shodit z okna a zabít.“

Byl jsem v šoku. Agenti FBI zjevně neměli žádný problém s tím, že se z mého šéfa stal vlkodlak. Také mě překvapilo, že jsem byl mimo celých pět dní. Úplně nejvíc mě ale překvapilo, že se Huffman jmenoval Cecil.

„Jednal jsem v sebeobraně. Nic špatnýho jsem neudělal. Na co ta pistole?“

„Přece víte, jak se z lidí stávaj vlkodlaci, pane Pitte. Tohle maj ve filmech správně. Když vás vlkodlak kousne, stanete se jedním z nich. V jejich slinách přežívá virus měnící strukturu DNA. Při zásahu pařátem je šance na nákazu menší, ale přesto je na pořadu dne. Kdyby se nám bejvalo podařilo na vašem těle najít jedinej kousanec, už bychom vás pohřbívali. Podle zákona na potírání vlkodlaků z roku 1995 musíme bez prodlení zlikvidovat všechny, u nichž se projeví vlkodlačí příznaky. Je mi líto.“

„Nemyslím, že mě kousl,“ vyjekl jsem. Uvnitř jsem ale pocítil nával strachu. Zrychtoval mě totiž slušně. Proměním se snad ve vlkodlaka? Nebo mě ten federál rovnou oddělá?

„Stříbrný kulky,“ zavrčel agent Franks. Glockem mi stále mířil na hlavu. Nevím, jestli si myslel, že budu jako Jackie Chan, ale rozhodně jsem neměl v plánu nic dělat. Vždyť jsem se ani nemohl hýbat. „Jistota je jistota.“

„Tak co teď?“ zeptal jsem se.

„Budeme čekat. Poslali jsme vzorek vaší krve na testy. Pokud se vrátí pozitivní, budeme vás muset utratit. Pokud se vrátí negativní, můžete jít. Za chvíli by nám měli zavolat.“

Tak „utratit“. Copak jsem nějaký pes? Tohle setkání jen posilovalo mou velmi silnou skepsi vůči autoritám. „To mě necháte jen tak jít?“

„Ano. Ale pokud o tomto incidentu veřejně promluvíte, budete stíhán dle zákona o utajení nadpřirozených úkazů.“

Franks přikývl a zamumlal: „Olověný kulky.“ Jeho konverzační schopnosti asi nebyly zrovna na výši.

V Myersových očích se na okamžik odrazila emoce, kterou jsem v té chvíli odhadl na lítost. „Podívejte, pane Pitte, je to pro vaše dobro. Pokud jste nakaženej, prokážeme vám laskavost. V opačném případě byste za tři týdny požíral starý báby a mimina. Snad se testy vrátí negativní a budeme moct na celou věc zapomenout.“

„Tak co teď?“

„Prostě si na chvíli odpočiňte,“ řekl agent Franks.

„To se snadno řekne.“

Přišel doktor a změřil mi pulz a krevní tlak. Sestřička mi vyměnila kapačku a zkontrolovala obvazy. Zdálo se, že zaměstnanci nemocnice se federálů bojí, a proto se mnou nikdo nemluvil. Přinesli mi květiny. Poslali je z Hansen Industries spolu s přáním brzkého uzdravení. Vedle lístku se vzkazem byl také dopis od vedení Hansen Industries, ve kterém stálo, že mám padáka za porušení pravidla o zákazu nošení zbraní na pracoviště. Pokud nechci riskovat přerušení výplat nemocenské za pracovní úraz, neměl bych prý proti propuštění protestovat. S láskou, oddělení lidských zdrojů.

Stiskl jsem tlačítko na elektrické posteli, abych se posadil vzpřímeně. Myers zapnul malou televizi a koukali jsme na Jeopardy. Sledování televize mě přivedlo na jiné myšlenky. Hlavně jsem nemusel myslet na to, že skončím s dírou v hlavě, nebo snad ještě hůře jako Huffman. Myers byl docela dobrý, ale válcoval jsem ho. Jsem totiž král televizních soutěží. Franks měl pistoli na klíně a popíjel kolu bez cukru. Snažil jsem se nemyslet na fakt, že se mnou na pokoji sedí milí vládní lidé připravení rozstřílet mi hlavu stříbrnými kulkami. Pocit bezmoci byl obrovský. Alex Trebek znal odpovědi, já měl pouze otázky.

„Odpověď je Konstantinopol? Hele, Myersi, jak to vypadá s mým zraněním?“

„Ztratil jste spoustu krve a na operačním stole jste byl dvě minuty ve stavu klinický smrti. Vůbec žádná mozková aktivita. Máte v sobě asi tři sta stehů a svorek a pár zlomenejch kostí. Pokud vás nebudeme muset zastřelit, mělo by se všechno nakonec zahojit. Ale už nikdy z vás nebude lev salónů. Odpověď je Velká čínská zeď.“

Pomyšlení, že jsem byl po smrti, mě zaujalo. Vlastně to bylo docela hustý. Přemýšlel jsem, jestli bych na to nemohl začít balit ženské.

„Odpověď je Gándhí. Co se stalo s panem Huffmanem?“

„Dopadl na střechu Lincolnu Navigator. Pak ho ještě dorazil letící stůl. Nikomu jinému se nic nestalo.“ Byl zoufalý. V historických otázkách jsem ho úplně drtil. Bylo mi jasné, že je profesor zvyklý vyhrávat. Ha, ha, troubo, jen si užij tuhle potupu! „Odpověď je Magna Charta. Snad se Huffman zase nesložil dohromady?“

„Sakra, jste rychlej. Ne. Vlkodlaci se dokážou dostat téměř ze všeho kromě zranění stříbrem. Obnovování tkáně je ale náročný na energii. Nemaj jí nekonečné množství, takže když jim člověk pořádně naloží, zemřou.“

„Oheň,“ zavrčel Franks.

„Je to tak, oheň funguje skvěle. Počkat, tohle vím. Odpověď je uran!“ vykřikl.

Vydal jsem bzučivý zvuk. „Chyba, správně je beryllium. Sakra, Myersi, myslel jsem, že aby se člověk stal agentem, musí mít nějaký vzdělání. Vy jste ale úplně blbej.“

Agent FBI naštvaně přepnul na CNN. No, když mě zabijou, alespoň zemřu s vědomím, že jsem ubránil svou čest na poli bezcenných znalostí. Ve zprávách mluvili o výbuchu nějakého ropovodu v odlehlé oblasti Ruska, který mají na svědomí čečenští teroristé. Vytěsnil jsem to z hlavy a vrátil se k obtěžování federálů.

„To se tyhle věci dějou pořád? Jak to, že se Huffman stal vlkodlakem? Žije jich hodně?“

„Kladete příliš mnoho otázek,“ řekl Franks.

„Můj společník má pravdu, pane Pitte. Vaše situace je taková, že vám řekneme jen to, co musíte vědět. A v tyhle chvíli musíte vědět pouze to, že máte držet klapačku.“ Fajn. Došlo mi, že bude nejlepší, když zase usnu. Zatracení federálové.

Někdo zaklepal na dveře. Nejspíše to bylo jen zdvořilostní zaklepání, protože osoba okamžitě otevřela a vešla dovnitř. Franks sotva stačil skrýt glock pod Martha Stewart Living.

Osobou byl průměrně vysoký štíhlý muž s krátkými, pískově blonďatými vlasy. Mohlo mu být nějakých pětačtyřicet. Neměl žádné zvláštní rysy. Nebyl to zrovna typ, který by si člověk na první pohled zapamatoval. Vyzařovala z něj ale jakási tvrďácká aura podobná té, jakou měli Bogart nebo Cagney ve zlatých starých filmech. V koutku úst ledabyle tiskl cigaretu a zjevně tak porušoval nemocniční pravidla.

Myers se zatvářil kysele a připadalo mi, že Franks vážně přemýšlí, že by pro změnu chtěl pistolí mířit na někoho jiného.

„Ale to se podívejme, jestli to nejsou naši malí skautíci. Jak vám šlape vraždění svědků?“ zeptal se muž, sáhnul do kapsy kožené bundy a vytáhl vizitku. Zastrčil mi ji do okraje sádry.

„Běžte do prdele, Harbingere,“ řekl Franks.

„Situace je pod kontrolou. Nemusíte tady být,“ konstatoval profesor chladným hlasem.

„To spíš budu bruslit v zamrzlým pekle, než abych uvěřil, že federální opičky maj něco pod kontrolou.“

„Radši zavřete hubu,“ zavrčel Franks.

„Nebo co?“ odpověděl muž s vypočítavou agresivitou a lehkým náznakem jižanského akcentu. „Zatknete mě? Možná se vám to nelíbí, ale jsme zase v kšeftě. Nebejt toho, že nás federálové vykopli z Yellowstonu, vlkodlak by neutekl, nepokousal by toho tlustoprda a tady ten chlápek by se nikdy nestal obětí útoku.“

„Národní parky spadají pod naši jurisdikci. Vaši lidi tam nesměj chodit ozbrojený, takže smůla. Měl byste se uklidnit,“ pronesl Myers způsobem, z něhož bylo zřejmé, že je zvyklý udílet rozkazy.

Nový chlápek se jen ušklíbl. „Mám se uklidnit, Myersi? Tahle hromada mrtvol vznikla kvůli vašemu byrokratickýmu bordelu. Kdybyste nás bejvali nechali porušit pár blbejch zákonů, neměli bychom na krku dvě mrtvoly a tady toho.“ Ledabyle ukázal rukou na mě.

„Pravidla mají svý důvody. Kvůli jejich nedodržování vás taky předtím zrušili. Myslím, že byla chyba pouštět vás zpátky.“

Není třeba dodávat, že by se atmosféra v pokoji dala krájet. Ve své hromadě obvazů jsem si připadal úplně zapomenutý. Myers a vetřelec byli zabráni do soutěže v zírání. Franks vypadal, že je připravený hosta vyprovodit a nejradši by ho při tom shodil ze schodů hlavou napřed. Když jsem viděl, jak je ten chlap vyvádí z míry, začal se mi líbit.

„Ehm… nerad ruším vaše líbánky, ale kdo vůbec jste?“

Konečně Myers mrknul a zírání skončilo. Neznámý na mě koukal, jako by si mě přeměřoval. Oči měl chladné, modré a děsivé. Sledoval mě pekelně dlouho, ale nakonec jsem jeho prohlídkou nejspíše prošel, protože mi potřásl rukou. Franks odstranil magazín Marthy Stewart, aby mi pistolí připomněl, že se nemám o nic pokoušet.

„Jmenuju se Earl Harbinger. Dělám pro LM.“

„Owen Pitt. Účetní.“ Stisk měl jako ze železa. „LM? To má být nějaká přísně tajná vládní agentura, nebo co?“ zeptal jsem se.

Agent Myers se ušklíbl. „Ani nápad.“

Harbinger se na nejen pohrdavě podíval. „Ne. Kdybych dělal s takovejma blbama, musel bych si ustřelit hlavu. Jsme soukromá organizace, výdělečnej podnik. Jestli mám mluvit za sebe, myslím, že jsme ve svým oboru nejlepší. Řekl bych, že jste v tom samým dost dobrej i vy. Vedl jste si skvěle.“

„Díky, ale myslím, že to nestačilo. Před chvílí mi řekli, že se nejspíš proměním v něco podobnýho, čím se stal můj šéf.“ Neříkalo se mi to zrovna lehce. Když jsem to ze sebe dostal, ucítil jsem v hrudi chlad. „Nechci tak skončit.“

Muž jen zavrtěl hlavou. „S tím si nedělejte starosti.“

„Sháníte nový lidi do svýho masomlejna, Harbingere?“ přerušil jej Myers. „V tuhle chvíli je pan Pitt ve vazbě, a dokud neřekneme jinak, nikam nepůjde.“

„Nikoho nesháním, Myersi, ale jestli máte zájem, slyšel jsem, že v obchoďáku hledaj novýho otvírače dveří,“ odpověděl. Otočil se zase ke mně a pokračoval v hovoru, jako by nebyl přerušen. „Nepřemejšlel jste nad tím, proč máte všechno obvázaný, kromě tý obrovský rány na hlavě?“

Podvědomě jsem sáhl na ohavnou řadu štychů, které se táhly mým obličejem. Věděl jsem jen to, že mi zůstane strašlivá jizva.

„Je odkrytá, aby to mohli sledovat. Kdybyste se začal léčit nepřirozeně rychle, bez zaváhání vás oddělaj. Podle toho, jak jste dostal naloženo, si jsou určitě jistí, že se proměníte. Nemyslím, že takový zranění od vlkodlaka někdy někdo přežil bez následků. Taky bych řekl, že když jste se zatím nezačal léčit, poslali váš vzorek krve na test, aby měli jistotu. Nemůžou se totiž dočkat, až vás sejmou. Jestli jste ale pořád člověk, nemůžou si to dovolit.“

„Prohlásili, že čekají na výsledek testu.“

„Jak jsem říkal. Ale něco vám povím. Já o těchhle monstrech napsal knihu. Jestli se u vás příznaky neobjevily do pěti dnů, dávám vám slovo, že nakaženej nejste.“

„Vážně?“ poprvé od chvíle, kdy jsem se probudil v téhle dezinfikované kobce, jsem pocítil závan naděje.

„Budete v pořádku. Hele, až ti šmejdi dostanou zpátky negativní výsledek a vyjdete odtud, brnkněte mi. Vizitku máte. Musíme si promluvit, ale zatím si odpočiňte.“ Bylo divné, že jsem tomu příslibu věřil. Přišlo mi, že ten chlap není takový typ, co by balil hnusnou pravdu do růžového kabátku.

Harbinger na odchodu ještě vrazil do agenta Myerse. Ten vypadal rozrušeně, ale nepromluvil, dokud se za nezvaným hostem nezavřely dveře.

„Držte si od nich odstup, Pitte, pokud si nechcete nadělat problémy. Jednoho dne to podělaj a všichni do jednoho skončí v kriminále nebo v hrobě. Nerespektujou vládní autoritu.“

No tak to jsme tedy dva. Pak jsem agenty poslal k čertu. „Víte co, já jdu spát. Měl jsem dost blbej den. Jestli test vyjde pozitivně, tak mě prostě oddělejte, ať to mám za sebou. Pokud se vrátí negativní, tak odtud zmizte a nechte mě na pokoji. Každopádně mě budit nemusíte.“ Stiskl jsem tlačítko, abych uvedl postel do vodorovné, spací polohy. Nebylo to tak dramatické, jako kdybych za sebou bouchnul dveřmi, ale muselo to stačit.

Ve skutečnosti mi ale trvalo několik minut, než jsem zabral. Mé tělo bylo stále poseto bolestivými ranami a v žilách mi kolovala analgetika, ale i tak jsem si vizitku nejprve pečlivě schoval do dlaně.

Federálové pokračovali ve sledování televize.

Měl jsem podivný sen. Byl celý zamlžený a rozmazaný, trhaný a nespojitý, násilný a rychlý. Vůbec to nebyl obyčejný sen.

Došlo v něm k bitvě. Nevím, kde se odehrála, ale věděl jsem, že se stala v minulosti. Detaily byly skryté ve vznášejících se oblacích sněhu. Jediné nadpřirozené bytosti se bránilo obrovské množství vojáků. Ti se zoufale snažili bestii zabránit v dosažení jejího cíle a umírali po houfech. Jediná věc, o kterou netvorovi šlo, mu byla ukradena, a nyní se ji snažil získat zpět. Byl to Strážce.

Ve snu jsem ale viděl zlo, které bylo ještě horší než Strážce. Zlo bylo staré, prokleté, odporné a sálalo zuřivostí a nenávistí. Bylo oslabeno nezdarem, a když se Strážce přiblížil, stáhlo se do ruin. Jeho poslední přisluhovači rychle padli rukou nesmrtelného zabijáka.

Na Strážce čekal už jen jeden voják. Byl to velitel krvelačné elitní jednotky. Odhodlaně stál v černé uniformě nad tělem rozbité lidské oběti. Hrdě zakřičel, že jeho vůdce se vrátí, aby dokončil, co započal. Pak si přiložil pistoli ke spánku a ukončil svůj život.

Poslední okamžiky snu byly o něco jasnější. Konečně se mi podařilo Strážce zahlédnout. Byl to obrovský muž, jehož každičká část kůže byla pokryta podivným tetováním. Inkoustové linie se vinuly jako živé bytosti. Díval se na mě skrze prostor i čas. Oči měl jako nehybná jezera nenávistné černi.

„Zemřeš mou rukou.“

Probudil jsem se škubnutím. To byl ale pošahaný sen… Neměl jsem ponětí, o čem vůbec byl. Podivné beztvaré zlé věci, potetovaní válečníci bojující ve sněhu a hromada německy křičících vojáků. Připsal jsem to za vinu drogám.

Mobilní telefon začal vyzvánět otravnou staženou melodii. Myslím, že to byla písnička Take Me Out to the Ballgame. Neotevíral jsem oči a předstíral, že spím. Ozvalo se šmátrání a pak hlas agenta Myerse. „Myers.“ Snažil jsem se poslouchat, abych se co nejrychleji dozvěděl, jaký bude můj další osud. Od přírody nejsem moc nábožensky založený, ale přistihl jsem se, jak se modlím, aby měl ten podivný chlápek pravdu. Dvacet čtyři není zrovna věk na umírání. Chyběli by mi rodiče i bratr. Doufal jsem, že budu mít na napravení našich vztahů více času. Na to ale bylo pozdě. Celý můj osud se nyní odvíjel od jediného telefonátu a spouště glocku.

„Aha. Jo. Aha… fajn… jasně… nashle.“

Tenhle rozhovor mi tedy nic moc neobjasnil. Zapřel jsem se a čekal, jak mi kulka udělá z mozku a hlavy fašírku. Nějakou chvíli jsem přemítal, jestli Franks umí střílet. Nechtěl jsem skončit jako slintající ležák. Bude to bolet? Zakousnul jsem se do jazyka. Nehodlal jsem žebrat. Raději ať to skončí takhle, než abych se proměnil o příštím úplňku v nelidskou stvůru.

Připadalo mi, že snad čekám celou věčnost. Zaslechl jsem nějaký šepot, pak šustění. Neviděl jsem žádný záblesk, neozvala se žádná rána. Jediným pevným bodem pro mě bylo tiché píp píp z přístroje sledujícího můj krevní tlak a pulz. Pípání se zcela jasně zrychlovalo. Je dost složité předstírat spánek, když vás takto zrazuje elektronický nepřítel. Plíce jsem měl v jednom ohni, jak jsem se snažil zadržovat dech, a žaludek byl bolestivě sevřený. Zvrácená část mého já doufala, že můj bordel z hlavy aspoň zasviní ty jejich levné obleky. Asi by s tím museli do čistírny, šmejdi.

Konečně jsem zaslechl, jak agenti FBI odcházejí. Dveře se pomalu otevřely. Risknul jsem rychlé mrknutí a viděl, jak oba tiše mizí. Franks vypadal zklamaně. Těšil se, že bude mít příležitost někoho legálně oddělat. Překvapilo mě, že se Myers snaží nenadělat příliš velký hluk, abych se nevzbudil. Dveře se zavřely a já osaměl.

Minuty se táhly a já se stále vnitřně ujišťoval, že se nevrátí. Nehýbal jsem se. Byl to tedy ten hovor z laborky. Příslib neznámého muže byl pravdivý. Nebyl jsem infikovaný, pořád jsem byl člověk a smrt nebyla na pořadu dne. Smál jsem se tak silně, až jsem si utrhl některý ze stehů na zádech. Vykřikl jsem bolestí a pak úlevou. Jak už jsem řekl, od přírody nejsem příliš zbožný, ale té noci jsem skutečně byl. Když ze mě vyprchal všechen stres, cítil jsem se prázdný a vyčerpaný. Vzlykal jsem.

Než jsem mohl zase usnout, bylo třeba udělat dvě poslední věci. Popadl jsem kytici květin z Hansen Industries a mrštil ji na druhý konec pokoje. Stejně ta práce stála za hovno. Pak jsem vytáhl navštívenku, přiložil si ji k očím a snažil se ji zmoženýma očima přečíst. Na malé písmo jsem zaostřit nedokázal, ale nadpis jsem viděl zcela zřetelně.

LOVCI MONSTER s.r.o.

Problémy s monstry? Volejte profesionály.

Založeno roku 1895

KAPITOLA 3

Rehabilitace stojí za hovno. Zotavování stojí za hovno taky. A to nekonečné svědění zpod sádry je snad nejhorší forma mučení, jakou lidé kdy vymysleli. Respektive byla by, kdyby neexistovala taková věc, jako je návštěva starostlivých rodičů. Když se starouši dozvěděli o mé „nehodě“, okamžitě přiletěli a od prvního okamžiku mi byli trnem v oku.

Než se tak stalo, strávil jsem v nemocnici další týden. Jak se ukázalo, smrt je poměrně stresující faktor, byť trvá jednu nebo dvě minuty. Doktoři byli překvapeni, že jsem vůbec naživu. Když jsem se jednoho z nich zeptal, kolik krve jsem vůbec ztratil, suše mi odvětil, že prý „většinu“.

Mé léčení spočívalo v tom, že jsem se snažil pohybovat, aniž bych si cokoliv utrhl. Postupně jsem nabíral sílu, dokud jsem nebyl schopen samostatně ujít alespoň pár kroků a pozřít trochu nemocničního jídla. Přišli si se mnou promluvit i detektivové z dallaské policie. O nadpřirozených stvůrách ani agentech FBI se nezmiňovali, a věřte mi, že já jsem na tohle téma nic začínat nechtěl. Policajti byli přesvědčeni, že pan Huffman byl sériový vrah sjetý andělským prachem s velkým loveckým nožem. Jsem si jistý, že mí noví přátelé federálové místo činu upravili tak, aby vyprávělo příběh, jaký se jim zrovna hodil. A vlkodlak v něm zajisté nefiguroval. Policie mi poděkovala za to, že jsem svět zbavil velmi zlého muže, a sdělila mi, že se dle jejich vyšetřování jedná o zcela jasný případ zabití v sebeobraně. Nepadla jediná zmínka, že bych měl být z čehokoliv obviněn, a dokonce se mi dostalo informace, že mi bude revolver navrácen, jakmile prokurátor podepíše příslušné papíry.

V místních novinách se objevily články o mé hrdinské obraně před šíleným sériovým vrahem Cecilem Huffmanem. Legrační bylo, že k článku přiložili také naše fotografie. Jsem si jistý, že většina nezaujatých čtenářů si myslela, že tím šíleným vrahem jsem já. Koneckonců jsem byl velký, mladý, svalnatý, snědý, nepříliš hezký a mé oči byly na pohled zlověstné. Pan Huffman vypadal jako typická oběť. Tlustý manažer ve středním věku s velkýma smutnýma očima a třemi bradami. Vzhled může být zavádějící. Během pobytu v nemocnici jsem opakovaně odmítal žádosti novinářů. To poslední, co jsem mohl potřebovat, byla smyšlená historka o mém hrdinství a upoutání pozornosti FBI. Odmítl jsem dokonce i pozvánku do show mé oblíbené Oprah. Když se o tom doslechla máma, byla neuvěřitelně naštvaná.

Naši přijeli těsně před mým propuštěním. Nesmíte mě ale chápat špatně. Já svou rodinu upřímně miluji. Mí rodiče jsou dobří lidé. Šílení, ale dobří.

„Sakra, kluku, ty jseš teda zřízenej,“ byla první věc, kterou vykřikl otec, když mě uviděl.

Můj otec byl spořádaný občan, dekorovaný válečný hrdina a člen elitní komunity zvláštních jednotek. Ve společnosti to byl respektovaný muž. V soukromí to byl ale emocionálně upjatý člověk, který měl problém s navázáním vztahu k vlastním dětem. Když jsem byl mladší, přičítal jsem tento fakt tomu, že na nás není hrdý, nebo že nás dokonce nemá rád. Snažil jsem se s tím bojovat, a tak jsem kráčel v jeho stopách. Mladší bratr se s tím vypořádal po svém. Vykašlal se na střední školu a založil metalovou skupinu. Zatímco ze mě se stal certifikovaný účetní znalec, skupina mého bratra vydala hitovou desku a užívala si nespoutaných pařeb a záplavy peněz. Myslím, že tohle se mi nepovedlo.

Bylo zjevné, že se otec stydí. Vadilo mu, jak mě zrychtoval nějaký obtloustlý ňouma, když jsem přece mladý, zdravý a díky dobré výchově i ozbrojený. Myslím, že kdyby se Huffmanovi skutečně podařilo sežrat mě, cítil by můj otec v první řadě stud za to, že Pitt prohrál bitku, a pak teprve smutek ze ztráty syna. Můj otec se za mě naposledy viditelně styděl tehdy, když mě u odvodu armádní náboráři odmítli pro ploché nohy a astmatické záchvaty z dětství. Tehdy to pro něj byl těžký den.

Své syny vychovával pro vojenskou kariéru. Vždyť i mé křestní jméno Owen vybral podle samopalu, který mu zachránil život na kambodžském venkově během války, jež se oficiálně nikdy neodehrála. Jméno Owen podle něj mělo skvělý zvuk. Samopal samotný mu prokázal skvělou službu, když se ocitl sám hluboko na nepřátelském území a musel se prostřílet hromadou komunistických povstalců jen s touto zastaralou australskou zbraní v rukou. Věřte mi, že jako děti jsme si tenhle příběh vyslechli vážně mockrát.

„Ach, chlapečku! Ubožáčku můj! Jak se to stalo? Chudáčku můj!“ bylo zase první, co mi řekla máma. Tohle opakovala několik minut a zasypávala mě objetími, polibky a proplakanými kapesníčky. Máma tvořila v naší rodině emocionální prvek. Svou lásku projevovala vařením, díky čemuž jsem byl vždycky trochu oplácané dítě. V našem domě platilo, že kdo nemá co jíst, není milován. Netřeba říkat, že Pittové mají od přírody sklon k mohutnosti.

Zavezli mě do mého bytu, kde se k mému překvapení rovnou i ubytovali. Pokusil jsem se je uklidnit, že budu v pořádku a žádnou pomoc nepotřebuju. Jelikož jsem se sotva držel na nohou a pořád jsem na sobě měl spousty obvazů, myslím, že jsem je o své soběstačnosti zrovna moc nepřesvědčil.

Ubíhaly týdny a já se postupně uzdravoval. Navracela se mi síla a po několika návštěvách doktorů už jsem v sobě neměl téměř žádné stehy. Musím přiznat, že mi maminčina kuchyně velmi chutnala. Díky chybějícímu cvičení, atrofovaným svalům a třem tisícům přijatých kalorií denně jsem začínal nabírat kila. Pohodlí vyvažovaly neustálé dotazy. „Proč nemáš žádnou přítelkyni? Kdy se konečně oženíš? Kdy si najdeš jinou práci?“ Tyhle otázky byly vždy následovány výzvami, abych se vrátil domů, kde si mohu najít jinou práci a hodnou holku.

Několikrát mě přišli navštívit přátelé. Máma mi půjčila spoustu filmů ke sledování. Dočetl jsem hodně knížek a sledoval inzeráty s nabídkami práce. Táta většinu času trávil na golfu.

Celou tu dobu ležela navštívenka, kterou jsem dostal v nemocnici, odložena v šatníku v ložnici. Přemýšlel jsem, že na číslo zavolám, ale nemohl jsem se k tomu přimět. Mnohem snazší bylo pohlížet na svět jako na místo, kde stvůry typu pana Huffmana neexistují.

Nejtěžší ze všeho bylo, že jsem o tom s nikým nemohl mluvit.

Jedné noci mi zavolal bratr Mosh. Ve skutečnosti se jmenoval David, ale už dlouhou dobu ho tak kromě rodičů nikdo neoslovoval. Jelikož jsem byl jedinou osobou z rodiny, se kterou hovořil, a to ještě jen zřídkakdy, o celém incidentu do té doby nic nevěděl. Zavolal mi hned, jak to zjistil. Chvíli jsme mluvili, chtěl všechno dopodrobna vylíčit a já ho nakrmil verzí, kterou mi schválila FBI. Ze všech lidí, s nimiž jsem hovořil, byl on tím, komu jsem si přál říct celou pravdu nejvíce, ale na druhou stranu jsem nechtěl, aby mě vláda zabila, a tak jsem to neudělal.

Ptal jsem se ho, jak se mu daří. Jeho skupině Cabbage Point Killing Machine se vedlo dobře a další měsíc se chystali vydat nové album s názvem Hold the Pig Steady. Slíbil, že mi ho pošle spolu s VIP lístky, až budou v rámci turné v Dallasu. Řekl, že to udělá, pokud se zvládnu do té doby nenechat zabít. Dal jsem mu slovo, že se vynasnažím.

Noc před plánovaným odletem našich si mě otec vzal stranou. Počkal, až se máma zabere do vaření dalšího menu o čtyřech chodech, a pak jsme si sedli do obýváku.

„Owene, musíme si promluvit.“

„Jistě, tati. Co se děje?“ Nestávalo se často, že se mnou otec chtěl hovořit. Jasně, mluvil na mě často, ale tentokrát to vypadalo, že by to snad mohlo být i důležité.

„Poslyš, synu, řeknu ti to na rovinu. Vím, že nám neříkáš celou pravdu.“

„Cože?“ To bylo překvapení. „Co tím myslíš?“

„Viděl jsem tvý zranění. Vím, jak vypadaj rány nožem. Sakra, vždyť já pořezal spoustu lidí. Ale tohle nejsou zranění po noži.“

Dostal mě. Nevěděl jsem, co říct, a tak jsem jenom přikývl.

„Navíc vím, co jsi dělal, abys měl dost peněz na dodělání školy. Taky vím, že jsi nám to nikdy neřekl, protože jsi nechtěl, aby se tvá matka starala.“

Z toho jsem byl celý nesvůj. Netušil jsem, že to ví.

„Co tím myslíš, tati? Dělal jsem ve skladu.“

„Jasně že dělal. Nějakou dobu. Ale pak jsi dělal vyhazovače v motorkářským baru a účastnil ses nelegálních bojů o peníze.“

„Jak to víš?“

„Vzpomínáš na šílenýho Charlieho z mýho kanclu? Měl problémy s hraním. Starouš sázel na všechno možný. Jednu noc tě viděl bojovat. Ráno mi pak zavolal, že můj synek rozkopal nějakým drsňákům ciferníky. Tak jsem si tě proklepnul… Platili aspoň dobře?“

V poměrně raném věku jsem zjistil, že mám docela slušné vlohy k násilí, což otec ještě podporoval. Když se to spojilo s mou přirozenou schopností snášet bolest, získal jsem příležitost vydělávat si docela slušné peníze. S účetnictvím to sice nemělo nic společného, ale musím uznat, že mlátit lidi do obličeje pro mě mělo své kouzlo.

„Dvacet procent banku, když jsem vyhrál. Pět za prohru. Naprosto ilegální. Nějakou dobu jsem dělal i vyhazovače. Bylo to v pohodě. Mohl jsem si vzadu dělat věci do školy. Když byl problém, vylezl jsem.“ Už jsem se nezmiňoval, že problémy byly každou hodinu a místní záchranka znala adresu našeho baru zpaměti. „Tyhle věci jsem dělal jenom tak dlouho, abych zaplatil školu.“ To byla ohavná lež, ale přece jsem nemohl tátovi říct pravdu o tom, proč jsem musel skončit. „Jak to, že jsi nikdy nic neřekl?“ zeptal jsem se po chvíli.

Tahle otázka ho na chvíli zarazila. Zmítaly jím emoce, ale brzy se zase hodil do obvyklé pohody. „Nic mi do toho nebylo, byls dospělej.“

Věřím, že nikdy předtím mi takhle otevřený kompliment nesložil.

„Každopádně chci říct, že nejspíš máš se zvládáním chlápků s noži slušný zkušenosti.“ Vůbec nevěděl, jak velké mé zkušenosti jsou. Na těle jsem měl mnoho starých zahojených jizev. „Chci vědět, jak je možný, že s tebou ten sráč zametl podlahu, provalil stěnu, rozbíjel tvým tělem nábytek, dostal deset ran z revolveru, a stejně tě dokázal takhle zmastit?“

„Nejspíš drogy,“ byla jediná odpověď, na kterou jsem se zmohl.

On ale pokračoval, „Podobný zranění už jsem kdysi viděl u chlápka, kterýho napadl tygr. Dělo se s ním něco podobnýho jako s tebou. Házel s ním ze strany na stranu a pohrával si s ním. Na rozdíl od tebe tomu chlápkovi tygr hned vykousl svaly na zádech až ke kosti, jako kdyby byl smažený kuře. Pak si ho obrátil a rozpáral, aby se dostal k nejlepším vnitřnostem.“ Na tuhle historku jsem si vzpomínal. Když mi bylo asi šest, vyprávěl mi to v delší podobě na dobrou noc.

„Nevím, co ti na to říct, tati.“

Podíval se mi zpříma do očí. Pořád to byl fyzicky i emocionálně velmi silný muž. „Hele, je mi jasný, že se tady dějou nějaký moc divný věci. Slyšel jsem historky od lidí, kterejm věřím. Kdysi jsem viděl věci, který se rozumově vysvětlit nedaj.“ Prudce zavrtěl hlavou, jako by chtěl na něco zapomenout. „Snažím se ti říct, že je mi to jasný. Ten chlápek nebyl normální člověk. Kdybys mi chtěl říct celou pravdu, vyslechnu tě.“

Neodpověděl jsem.

Zamračil se a nakonec ho čekání přestalo bavit. Bez dalšího slova z pokoje odešel a nepochybně se za mě zase styděl.

Dalšího dne odletěli.

Když jsem se belhal svým bytem ve snaze dojít ke vchodu, nadával jsem a proklínal celý svět. Zvonek začal zase řinčet a tentokrát se nezdálo, že by návštěva měla v úmyslu přestat. Můj zvonek měl velmi pronikavý zvuk.

„Moment!“ zařval jsem a kulhal kolem gauče. Noha už byla mnohem lepší. Ze všech zranění bylo právě zranění nohy tím nejhorším. Pořád jsem ji cítil, vždyť jsem ji musel používat. Ostatní poranění se hojila hezky. Dokonce i sádru mi už konečně sundali. Na své dlouhé pouti obývákem jsem si slíbil, že jestli za dveřmi stojí novinář, propíchnu mu hrudník berlí a mrtvolu nechám na chodbě jako varování pro ostatní.

Když jsem se podíval do kukátka, viděl jsem jenom tmu. Světlo na chodbě zase vyhořelo. „Kdo je tam?“ zakřičel jsem a byl připravený komukoliv od novin nebo z televize poskytnout berlovou terapii. Média se na můj příběh lepila jako mouchy na odpadky. Nemohl jsem se divit, vždyť celá ta věc byla jako stvořená k filmovému zpracování. Sériový vrah prohozený oknem mrakodrapu? To je přece jasný trhák.

„Earl Harbinger,“ ozvala se nezřetelná odpověď. „Potkali jsme se ve špitále.“

Na jeho vizitku se mi skoro podařilo zapomenout. Skoro.

„Co chcete?“ vykřikl jsem.

„Potřebuju vyplnit daňový přiznání, co jinýho?“

Váhal jsem, jestli mám dveře otevřít. Na jednu stranu jsem se mohl vrátit k normálnímu životu, najít si práci, předstírat, že největší nebezpečí představují špinaví feťáci, a v noci dobře spát. Na straně druhé jsem se mohl dočkat odpovědí.

Nakonec zvítězila zvědavost. Odemkl jsem a otevřel.

Harbinger si přivedl kamarádku.

Byla krásná. Dost možná by se dalo říct, že to byla nejkrásnější žena, jakou jsem kdy viděl. Byla vysoká, měla dlouhé tmavé vlasy, světlou pleť a velké hnědé oči. Tvář měla nádhernou. Nikoli však falešně nádhernou jako modelky nebo herečky, vždyť to byla skutečná ženská. Spíše mi připadala jako trojská Helena, kvůli jejíž kráse byli kdysi ochotni vyslat do války celou flotilu. Na očích měla dioptrické brýle a já měl pro holky s brýlemi vždycky slabost. Byl jsem ošklivý, a tak jsem měl v podvědomí vštípeno, že bych u hezké holky, co špatně vidí, snad mohl mít šanci. Na sobě měla velmi konzervativní obchodní kostýmek, ale na rozdíl od většiny žen, které jsem znal, v něm vypadala skutečně dobře. Tipoval jsem jí nějakých pětadvacet let.

„Pan Pitt?“ zeptala se. I hlas měla příjemný. Byla to bohyně.

Chtěl jsem odpovědět, ale nevyšla ze mě ani hláska. Mluv, troubo! „Ehm… zdravím.“ To se povedlo… Zatím ti to jde, jen tak dál, chlapče.

„Můžete, ehm… jmenuju se… Owen. Přátelé mi říkají Zed. To kvůli mýmu prostřednímu jménu. To taky začíná na Z. Nebo mi říkejte, jak chcete. Pojďte dál. Prosím!“ Tak to už se povedlo méně.

Usmála se a podala mi ruku. „Julie Shacklefordová. Ráda vás poznávám.“ Stisk měla pevný a ruce překvapivě mozolnaté, jako by snad těžce pracovala. Z podání ruky jsem získal dojem, že není žádný zbabělec. Nalezl jsem dokonalou ženu?

Když spatřila můj obličej, otevřela oči dokořán. Jizva. Hojila se dobře, ale bylo mi jasné, že pořád vypadám příšerně. Otok už opadl, a tak mi zbyla jen masivní červená rýha, která v podstatě půlila mé čelo, běžela po mnohokrát zlomeném nose a končila na tváři. Bylo to fakt ošklivé.

Odvrátila zrak. „Omlouvám se, nechtěla jsem na vás zírat.“ Zaslechl jsem náznak jižanského akcentu.

„O nic nejde, jenom škrábnutí. Prostě teď vypadám jako Harry Porter na steroidech,“ řekl jsem a snažil se, aby se cítila pohodlně. „Pojďte dál, posaďte se. Dáte si něco k pití?“

„Ne, děkuji,“ řekla Julie. Julie… takové krásné jméno.

„Dám si pivo,“ křikl Harbinger.

„To je mi líto, pivo nemám,“ už jsem měl na jazyku, že nepiju, ale nechtěl jsem vypadat jako posera. Pravda byla taková, že jsem s opilci trávil tolik času, až mě na chlast úplně přešla chuť.

Harbinger jen zklamaně zavrčel. Oba se posadili na můj gauč ze sekáče. Nějakou dobu mi trvalo, než jsem si berli nachystal tak, abych se mohl pohodlně uvelebit v křesle. Je těžké udělat dojem na holku, když jste velký neohrabaný osel balancující na tyčce z vyztuženého hliníku. Svalil jsem se a hodil berli na zem.

„Cejtíte se líp?“ zeptal se Harbinger.

„O moc. Doktoři říkají, že se léčím rychle. Sádra je pryč, a pokud si budu dávat bacha, mohl bych zase začít cvičit horní část těla.“

„Vzpíráte?“

„Tak trochu,“ odpověděl jsem. Popravdě řečeno jsem před incidentem na bench-press dával jenom něco málo přes 180 kilo. Ono se to nezdá, ale když je člověk zároveň vysoký i podsaditý, zázraky čekat nemůže. Po zranění hrudníku a takové době nicnedělání jsem věděl, že mi bude trvat, než se dostanu na předchozí výkonnost.

„Dávejte si bacha, ať si neublížíte. Dostal jste pořádně naloženo. Vlastně jsem ještě nikdy nikoho neviděl s vlkodlakem takhle bojovat a přežít. Rozhodně ne bez dobrejch stříbrnejch zbraní. Bojovat s vlkodlakem holýma rukama je šílenství. Měl jste štěstí.“ Mluvil o vlkodlacích, jako by to byla úplně běžná a každodenní záležitost, co ani nestojí za zmínku. Obyčejní lidé takhle mluví o vysavačích nebo toustovačích.

„Pane Pitte… omlouvám se… Owene,“ začala Julie, „to, co vám teď řeknem, asi bude znít trochu divně, ale díky svýmu nedávnýmu zážitku jste ze všech lidí snad jedinej, kdo nás nebude mít za idioty. Earl a já reprezentujem Lovce monster s.r.o.“

„Dobrá. Poslouchám.“ Julie mi klidně mohla říct, že pochází z měsíců Jupitera, a stejně bych jí to zbaštil. A něco takového? Úplně bez problémů.

„LM je soukromá organizace. Staráme se o řešení problémů se stvůrama. Jsme prostě lovci monster.“

„To zní rozumně,“ usmál jsem se. Neznělo to rozumně ani trochu. Bylo to úplně praštěné jako vůbec všechno v poslední době, ale kdybych se před cvokařem zmínil o svém boji s Huffmanem, do čtvrt hodiny bych ležel v klecovém lůžku. No a tak jsem poslouchal.

„Jak jste zajisté pochopil, monstra jsou skutečnou hrozbou. Žijou a vážně ohrožujou celej svět. Naše společnost se specializuje na likvidaci týhle hrozby,“ řekla.

„Platěj dobře?“ zeptal jsem se žertem.

Harbinger sáhl do bundy, vytáhl obyčejnou obálku a hodil mi ji.

„Co to je?“

„To je federální odměna vyplácená za likvidaci nežádoucích monster z takzvanýho Fonasilu,“ začal Harbinger.

„Fonasilu?“

„Fond nadpřirozených sil,“ odpověděla Julie. „Fond byl založen za vlády Teddyho Roosevelta. Fonasil je nástroj k ovládání populací monster. Pro LM představuje důležitej zdroj příjmů. Zbytek si vyděláváme na kontraktech s různejma obcema, organizacema a soukromníkama, co maj problémy s monstry.“

„Jen to otevřete,“ pobízel mě Harbinger. „Federálové vám to nechtěli říct, ale zabil jste novýho dospělýho vlkodlaka, a úplně sám. Díky tomu patří celá odměna za hlavu tý stvůry vám. Dovolil jsem si za vás vyřídit papírování. Myslím, že vám to vadit nebude.“

V obálce byl obyčejný šek. Na hlavičce byl znak ministerstva financí a pod ním razítko Fonasilu. Šek byl vystavený na jméno Owen Zastava Pitt a na částku 50 000 dolarů.

Myslím, že zvuk, který jsem vydal, by šel nejlépe popsat jako vyjeknutí. To nemohla být pravda. V práci, ze které mě nedávno vyrazili, jsem si tolik nevydělal za celý rok.

„To si ze mě děláte prdel!“ Pohlédl jsem nedůvěřivě na Julii a ze všech sil se snažil povytáhnout jedno obočí.

„Ne,“ zasmála se Julie. Její smích zněl skutečně krásně. „Ten šek je platnej. Odměny se měněj podle závažnosti hrozby ze strany populace monster a podle počtu lidskejch obětí. V tomhle případě sehrála roli rekordní aktivita vlkodlaků a fakt, že tenhle konkrétní jedinec noc předtím zabil několik obětí. Kdyby bejval byl ještě starší nebo sežral víc lidí, byla by vaše odměna větší.“

„Takže se mi snažíte říct, že vláda vyplácí lidem peníze za vraždění vlkodlaků?“ Sice jsem jejímu slovu věřil, ale měl jsem v plánu pro jistotu vyrazit do banky pro peníze v okamžiku, kdy se zvednou.

„Ano. A platí i za jiný druhy nadpřirozenejch stvůr.“

„Jiný druhy? Jaký jiný druhy?“

Pokrčila rameny. „Je jich spousta, ale nechci moc odbíhat od tématu. Jestli nebudete souhlasit s naší nabídkou, tak nic, co vám řeknu, nesmíte sdělit nikomu jinýmu, jinak vám vláda zařídí nehodu s motorovou pilou nebo něco podobně nechutnýho. A to si nedělám srandu. Vládní politika je v tomto nekompromisní. Vše musí zůstat v naprostým utajení. Takže než vám řeknu cokoli dalšího, musím se vás zeptat, jestli…“

Přerušil jsem ji. „Zombíci. Existujou zombíci?“

„Owene, prosím, musím…“

„Ano, zombie existují. Několik různejch druhů. Pomalý, rychlý. Jsou to pěkný svině,“ řekl Harbinger.

„Upíři?“

„To si pište. A to vám povím, že to nejsou uhlazení šampóni, jaký jsou k vidění v telce. Ti sráči jsou pěkně vostrý. V telce z nich dělaj sexy intelektuály, ale věřte mi, že na vykousnutí krkavice fakt nic moc sexy není. Ve skutečnosti jsou směsicí několika různejch druhů nemrtvejch.“

Julie si povzdechla a své snahy vzdala. Chtěl jsem zjistit, co přesně je reálné, a co ne, a Harbinger byl více než ochotný mi všechno prozradit. Zdálo se, že se dobře baví, a navíc má radost z Juliiných rozpaků.

„A co sněžný muži?“

„Jo, ale nejsou na ně vypsaný žádný odměny, protože nepředstavujou problém.“

„Čupakabry?“

„Vysávači koz. Z člověka udělaj cáry během chvíle.“

„Velká zmutovaná zvířata?“

„Jasný, ale tenhle segment trhu maj pod palcem Japonci.“

„Mořský příšery?“

„Ano, ale odměny jsou vypsaný jenom na agresivní druhy.“

„Tak to si děláte prdel. Emzáci?“

„Žádní inteligentní zelení mužíčci nejsou, jestli máte na mysli tohle. A jestli jo, ještě jsme se s nima nesetkali.“

„Duchové?“

„Máme jasně daný pravidla. Lovíme jenom věci, který maj fyzický schránky. Žádná fyzická schránka, žádnej kontrakt a žádnej způsob, jak získat odměnu. Držíme se věcí, který jsou z masa a krve, nebo aspoň z kostí, exoskeletu, případně slizu.“

Takhle jsme pokračovali několik minut, přičemž jsem jmenoval všemožné stvůry, které jsem viděl v různých hororech, a Harbinger mě informoval, jestli jsou skutečné, nebo ne. Každou odpověď myslel smrtelně vážně. Jestli si ty věci o stvůrách vymýšlel, tak bych proti němu v životě nechtěl hrát poker.

Když jsem se konečně zeptal na netvora z Černé laguny a zjistil, že se zakládá na pravdě, už toho měla Julie dost a skočila nám do hovoru. Dala Harbingerovi loktem do žeber. „Sorry, kluci, ale zpátky k věci. Owene, hledáme nový lovce. Vzhledem k povaze naší práce si nemůžeme dát inzerát. Obvykle nabíráme nový lidi do našeho byznysu podle toho, jaký maj zkušenosti se stvůrama a jak si v boji s nima vedli.“

„Já si vedl nejspíš dobře.“

Julie se znovu zasmála. Harbinger se domýšlivě uculil. Julie vytáhla z kabelky DVD. „Můžu?“ Přikývl jsem, ona vložila disk do přehrávače a zapnula televizi. „Myslím, že jste to ještě neviděl. Co se týče vašeho bývalého zaměstnavatele a dallaské policie, tohle neexistuje.“

„Dejte tam kanál tři. To je ono.“

Byl to černobílý záznam z bezpečnostních kamer na čtrnáctém patře mého bývalého pracoviště. Obrazovka byla rozdělená do čtyř čtverců a v každém běžel jiný pohled. Překvapilo mě, kam některé z kamer míří, protože jsem si nebyl vědomý toho, že tam vůbec nějaké byly. Byla tam dokonce i kamera s dobrým výhledem na Huffmanovu kancelář.

„Skrytý kamery byly skoro všude. Myslím, že jste měli docela velkej problém s okrádáním zaměstnavatele,“ konstatoval Harbinger. Já věděl, že jsem si ty poznámkové bločky neměl brát domů.

Video začalo. Digitální hodiny ukazovaly čas 8:05. Připadal jsem si na tom videu jako hlupák, ostatně jako většina lidí, co se na sebe dívá v televizi. Zvukový záznam chyběl, ale děj se odehrával víceméně tak, jak jsem si ho pamatoval. Tentokrát mě ale překvapilo, jak rychle se všechno dělo. Transformace, která podle mého prvního úsudku trvala věčnost, se při pohledu z bezpečí odehrála během několika okamžiků. Celá bitva skončila v řádu nemnoha minut. Já tehdy ale čas vnímal úplně jinak a každá vteřina mi připadala jako věčnost. Stvůra na obrazovce nevypadala ani zdaleka tak hrůzostrašně, jako když mi dýchala do tváře. Když mé tělo proletělo stropními obklady, signál třetí kamery se ztratil. Já a můj soupeř jsme se pak na chvíli ztratili z obrazu, abychom se objevili za pár vteřin na jiném záběru. Při černobílém pohledu vypadala krev na zdech docela bledě. Konečně jsme viděli, jak lámu vlkodlakovi krk a prorážím stolem okno.

Uvědomil jsem si, že ztěžka oddechuju.

Julie potichu vypnula televizi a pečlivě uložila DVD zpátky do krabičky. „Říkáte, že jste si vedl dobře, jo? Podle mě jste předvedl vynikající boj. Několikrát jste to mohl vzdát. Překvapilo by vás, kolik lidí tváří v tvář takový noční můře jednoduše zamrzne. Jejich mozky nedokážou zpracovat vizuální vjemy, dřív než je příliš pozdě. V dalším okamžiku už jim pak nadpřirozená stvůra ohlodává páteř. Lovci ale neztuhnou. Ti bojujou.“

„Hele, já jsem jenom normální chlápek. Vždyť jsem obyčejnej účetní. O moc normálnější bych už ani bejt nemohl!“ vykřikl jsem na obranu svého průměrného života.

Julie vytáhla z kabelky složku s papíry.

„Co to je?“ zeptal jsem se.

„Vaše tajná složka z ministerstva vnitřní bezpečnosti.“

„Jestli vláda nechtěla, aby ty dokumenty někdo ukradl, neměla je nechávat na místě, kam se dostane jakejkoliv mistrovskej hacker,“ vysvětloval trpělivě Harbinger.

„Owen Zastava Pitt, věk 24. Narozen v Mercedu v Kalifornii… Zastava?“ zeptala se Julie.

„Mámina rodina má kořeny v Čechách a v Srbsku. Je to starý rodový jméno podle místa, kde dělali takový ty malý auta,“ odpověděl jsem.

„Malý auta?“ zeptala se.

„Yugo. Neznáte?“

„Aha.“ Pak pokračovala. „Černej pásek ve dvou bojovejch uměních. Zápasil jste na střední škole a získal titul státního šampióna v těžký váze dva roky po sobě. Ministerstvo vnitřní bezpečnosti si na vás dává bacha, protože jste považovanej za militantního pravicovýho pošuka do zbraní. V osmi letech jste se zabejval závodní střelbou a máte mistrovský hodnocení v sebeobranný střelbě. Umístil jste se v nejlepších pěti v několika různejch národních taktickejch střeleckejch soutěžích. Byl jste považovanej za jednoho z nejlepších mladejch střelců v zemi. V posledních několika letech to s váma ale jde z kopce.“

„Dělal jsem do noci, bylo těžký pořád trénovat.“ Otec mi byl spíše vojenským velitelem než tátou. Snažil se nás připravit na nějakou budoucí apokalypsu, která se odehrávala v jeho paranoidních představách. Dokázal jsem puškou zasáhnout cíl na čtvrt míle dříve, než jsem uměl jezdit na kole. Když normální děti jezdily na letní tábory, kde vyráběly věci z bobulí a větviček, já a brácha jsme šlapali na miniaturních pochodech smrti s těžkými ruksaky na zádech. Ostatní děti navštěvovaly sportovní kroužky, já byl cvičený v umění kontaktního boje. Myslím, že věc s vládní databází mě ani moc nepřekvapila.

„Snažil jste se vstoupit do armády, ale odmítli vás kvůli nějakejm drobnejm zdravotním problémům. Ministerstvo vnitřní bezpečnosti si také všimlo, že jste se účastnil nelegálních zápasů a byl zapsán u nelegálních sázkovejch organizací.“

Zarazil jsem se. Na tuhle věc jsem v současnosti moc hrdý opravdu nebyl.

„Píše se tu, že jste během šesti let získal bakalářskej a magisterskej titul a patřil k nejlepším. Zkoušku na certifikovanýho účetního znalce jste splnil napoprvý. A s vyznamenáním,“ pokračovala Julie.

Ve chvíli, kdy jsem při zápase skoro zabil soupeře, slíbil jsem si, že budu tak nudný, jak to jenom půjde. Žádné další posouvání hranic, nic než průměr. A co může být více průměrného než takový účetní?

„Plynule hovoříte pěti jazyky, hlavně díky hodně různorodejm rodinnejm kořenům. Dokážete se domluvit ještě v několika dalších řečích. Váš psychologickej profil říká, že kvůli špatným vztahům s otcem a tomu, že jste byl tlustej harant, máte chorobnou touhu si něco dokazovat a máte sklony k překompenzování.“

„Vážně se tam píše ‚tlustej harant‘?“ zeptal jsem se nevěřícně.

„Vlastně jsou tady nějaký psychologický žvásty o tělesným image a sebeúctě. Já to jenom přeložila.“

„Nebyl jsem tlustej. Měl jsem těžký kosti.“ Opřel jsem se a promnul si spánky. Překvapilo mě, kolik toho je v jedné vládní databázi. Dalších pár bodů k mému odporu vůči autoritám.

„Podívejte, Owene, rozhodně nejste normální člověk. Nikdo z nás není. LM je rodinnej podnik. Můj rodinnej podnik. Společnost založil můj prapradědeček. Jsme už pátá generace lovců. Dokud jste neviděl mou rodinu, nemáte ani tušení, co to znamená bejt divnej.“ Julie mě pohladila po koleni. Dotkla se mě! Má pozornost byla rázem mimořádně zaostřená.

„Nehledáme normální lidi. Normální lidi začnou řvát, utíkat, a zdechnou. Aby člověk mohl dělat to, co děláme my, musí prostě bejt trochu jinej. Jen se koukněte na střelecký statistiky. Já střílím odmalička a vedle vašich výsledků jsem úplná nula. Vaše skóre z národního mistrovství ve střelbě z pušky je stejný jako moje, a to jsem v týmu ostrostřelec.“

Když to Julie dořekla, uvědomil jsem si, že jsem vážně potkal ženu svých snů. Atraktivní, chytrá, a střílí? Husté.

„Nevím. Já s těmahle věcma nemám žádný zkušenosti. Nebylo by pro vás lepší najímat vojáky, mariňáky, SEALy nebo někoho takovýho? Vždyť já jsem kancelářská krysa.“

Tentokrát odpověděl Harbinger. „Tihle lidi u nás dělaj taky. Ve svejch řadách máme bejvalý kamioňáky, učitele, farmáře, kněze a striptérku. Vlastně u nás najdete skoro kohokoliv. Jde jen o to najít lidi, kteří nemaj problém s podivnostma. Nejlepší lovci jsou takoví, co maj ohebný myšlení.“

„No… platový podmínky jsou zjevně dobrý,“ řekl jsem se šekem v ruce.

„Nezapomeňte, že tuhle odměnu jste dostal celou jenom pro sebe. Při spolupráci v týmu se budete muset rozdělit s ostatníma a se společností. Nicméně lidi, kteří se pustěj do lovu monster na vlastní pěst, končej velice rychle pod drnem. Jedinej způsob, jak se udržet naživu, je pracovat se zajištěním. Vzhledem k tomu, kolik máme kšeftů, ale můžete počítat s fakt slušnejma prachama,“ řekl Harbinger.

„Jak slušnejma?“

Harbinger pokrčil rameny. „Máme velkej problém s tím, že naši zkušení členové odcházej a kupujou si za ně umělý ostrovy.“

„Předpokládám, že je to nebezpečný.“

Julie pokrčila rameny. „Nebudu vám lhát. Je to hrozně nebezpečný. Naše práce spočívá v rovným souboji se silami zla. Přicházíme o hodně lidí, ale díky dobře vycvičenejm skupinám, který dokážou fungovat jako tým, máme mnohem menší ztráty než ostatní skupiny lovců. Federály nevyjímaje.“

Tiše jsem seděl a přemýšlel. Mí návštěvníci nějakou chvíli nic neříkali. Julie pak zkusila ještě poslední věc.

„Hele, povím vám pravdu. Máme ten nejšílenější džob na světě. Mnoho z nás zemře mladejch a občas fakt děsným způsobem. Ale je to nejlepší práce, jaká existuje. Člověk se nikdy nenudí, a navíc dělá něco fakt užitečnýho. Jsme profíci a jsme ti, na který se všichni obrátěj, když se něco podělá. V případě průseru jdem do akce jako první. Děláme práci, kterou nezvládá nikdo jinej, a jsme v tom fakt dobří.“ Řekla to velmi upřímně a zaníceně. Julie svou firmu zjevně milovala.

Ledabyle jsem si poškrábal šrám na obličeji. Na něco jsem si vzpomněl a zamyšleně to zamumlal.

„Co jste to říkal?“ zeptala se Julie.

„Poslání. Těžké, ale dobré.“

„Co to znamená?“

„Já nevím, je to prostě něco, co mi kdysi řekl jeden starej muž. Jenom taková maličkost.“ Přemýšlel jsem o podivném snu, který se mi zdál v nemocnici. Odehrál se ve chvíli, kdy jsem byl ve stavu klinické smrti?

„Cože?“

„To je jedno.“ Musel jsem přiznat, že mě velmi zaujalo, co říkali. Co se týče jednání s hezkými děvčaty, obzvláště s těmi chytrými a s vášní pro zbraně, byl jsem vážně trubka.

Bylo to šílené. Posledních několik let jsem se snažil zařadit do zástupu průměrnosti, a pak se mě vlastní šéf pokusí sežrat k večeři. Zdálo se, že se mi život snaží podrazit nohy. Nejchytřejší by asi bylo celý incident vytěsnit z mysli a zapomenout, že se kdy odehrál.

Práci jsem ale potřeboval, a představovat se jako Owen Z. Pitt, lovec monster, jsem vážně chtěl.

No co už.

„Něco vám povím, pane Harbingere a slečno Shacklefordová. Zajdu do banky a pokusím se ten šek vybrat. Jestli je skutečnej a nezabásnou mě za pokus o podvod, uvěřím všemu, co jste mi tu navykládali. Přidám se k vám pod dvěma podmínkama.“

Čekali, co ze mě vypadne. Já se zase snažil dát dokupy odvahu.

„Jestli budu mít někdy pocit, že je ta práce úplně šílená, zmizím. Žádný otázky, žádný jestli, žádný ale. Nemyslete si, že si dělám srandu. Kdysi už se mnou zametali, a nehodlám to zase zažít. Jestli mě jakýmkoliv způsobem podrazíte, tak sbohem a šáteček.“

„Jinak bychom to ani nechtěli,“ řekla Julie. „A co ještě?“

„Vy, ehm… musíte se mnou dnes zajít na večeři,“ vykoktal jsem, překvapený vlastní odvahou. Boduješ, Casanovo. Neměl jsem ponětí, proč jsem to řekl, ale prostě to ze mě vypadlo.

Julie vypadala dost překvapeně. Nedokázal jsem rozlišit, jestli je mým pozváním polichocena, nebo jsem ji neumělým návrhem urazil. Earl obrátil oči v sloup.

„Tohle asi nebude otázka na mě,“ řekl.

„Ne, já… ehm… no, já myslel, že, víte…“ Nebyl jsem zrovna poeta.

Neodpověděla hned. Myslím, že jsem ji překvapil. Věděl jsem, že ve válce je překvapení dobré, ale nebyl jsem si jistý, zda mi o překvapení šlo i nyní. Se ženami mi to nikdy zrovna nešlo. Popravdě, to je ještě slabý výraz. V okolí ženských se ze mě stává mumlající, neschopný trouba.

„Má to snad bejt neumělý pozvání na rande?“ zeptala se. „Obvykle se to na pracovních pohovorech nedělá.“

„No, já jenom chtěl… ujasnit si pár věcí o, no, však víte…“

Earl mě přerušil. „Stejně si musím ještě pár věcí zařídit. Já letím. Julie vám poví zbytek.“ Postavil se. „Bavte se, děcka.“

„Earle, počkej přece. A co…“ Julie začala vstávat. Srdce mi vynechávalo. Urazil jsem ji?

„Julie, přece víš, o co tady jde, a víš, co je dneska za den. Zůstaň tady a povyprávěj Owenovi o tom, co děláme.“ Upravil si zbraň.

Pomalu se posadila zpátky na gauč. To je ono, Earle! pomyslel jsem si šťastně. Harbinger se měl k odchodu. Sáhl jsem po berli, abych se mohl postavit a vyprovodit jej.

„To není nutný,“ řekl a potřásl mi rukou. „Těším se na vzájemnou spolupráci.“

„Já taky,“ odpověděl jsem, než jsem zamrkal překvapením nad silou v jeho prstech, jimiž snadno podrtil mou mnohem větší ruku. Byl daleko silnější, než vypadal. Navenek jsem nedával najevo, jak velkou bolest mi působí. Naklonil se a pošeptal mi do ucha tak, aby to Julie neslyšela.

„To bylo odvážný, ale chovejte se k ní slušně, jinak se budu zlobit,“ zašeptal. Nepochyboval jsem, že kdyby se rozzlobil, skončil bych domlácený v nejbližším příkopu.

Přikývl jsem. Pustil mě, zlomyslně se zakřenil, poplácal mě po zádech a rychle odkráčel.

Julie Shacklefordová seděla na nábytku z výprodeje v mém zchátralém bytě ve špatné části města a tázavě si mě prohlížela. Neměl jsem ponětí, o čem přemýšlí. Byl to zvláštní okamžik.

Nakonec konečně promluvila.

„Nechcete objednat pizzu?“

„Takže vy o mně díky tomu dokumentu víte všechno,“ řekl jsem, když jsem polknul sousto sýra a ananasu. Dodávka byla vcelku rychlá, pizza chutná a kupodivu si Julie náš rozhovor užívala. Po prvních několika dost divných minutách si zvykla na mé pokusy o flirtování a alespoň je tolerovala. Její úsměv byl nakažlivý a já se cítil nejlépe za posledních několik týdnů. Slunce začínalo zapadat a skrze má zamřížovaná okna prosvítaly dlouhé oranžové stíny.

„Je to děsivý, kolik toho o lidech ví,“ řekla. Snažila se být zdvořilá a nemluvit s plnými ústy, ale vůbec se jí to nedařilo. „Měl byste vidět, co se v těch papírech píše o mně. Kdybyste to četl, asi byste se v mý blízkosti dost bál. Myslej si, že jsem úplnej magor.“

„Tak tím si nejsem tak jistej,“ odpověděl jsem a zakousl se do dalšího kusu pizzy, přičemž jsem se snažil moc neopírat o bolavou nohu. „Nepřipadá mi, že byste byla magor, teda až na tu věc se zlejma zombíkama a vlkodlakama.“

Povšimla si mých obtíží a přisunula mi krabici blíže. Nábytku jsem moc neměl a většinou to byly levné krámy, ale aspoň jsem měl díky nedávné mámině návštěvě uklizeno.

„Myslej si, že všichni v tomhle kšefte jsou nepříčetný. Myslej si to i o vlastních lovcích.“

„I o těch dvou, co mě navštívili ve špitále?“ zeptal jsem se.

„Myers a Franks? Myers není tak špatnej. Věřte tomu, nebo ne, ale než ho najala vláda, dělal pro nás. Už je to ale nějakej čas. Trochu se s náma rozhádal. Franks je ale pěknej šmejd. Překvapuje mě, že vás pro jistotu nezastřelil. Tu a tam se s federálama dostáném do křížku. Sledujou nás jako jestřábi. Vlastně jsou oba ve speciální jednotce ministerstva spravedlnosti. Jejich úřad pro kontrolu monster se vypořádává s problémy vašeho kalibru.“

„Díky, že mě nazýváte problémem. O těch chlapech ale mluvit nechci.“ To jsem vážně nechtěl. Chtěl jsem si povídat o ní. „Jak jsem říkal, viděla jste mou složku, takže máte výhodu. Povězte mi něco o sobě.“

„Tak zaprvý, jsem ve vážným vztahu, jestli vás to zajímá,“ odpověděla rošťácky. „Jsem tady jenom z profesionální slušnosti.“

Au.

„O to mi ale vůbec nešlo,“ odpověděl jsem rychle.

„Owene, sice jste skvělej účetní a parádní střelec, ale jako lhář nestojíte za nic.“

Opřela se a položila nohy na konferenční stolek vedle krabice s pizzou. Všiml jsem si, že má obuté festovní boty, které se k jejímu konzervativnímu kostýmku moc nehodily. Když se uvelebila a její sáčko odhalilo vyšponované tričko, uvědomil jsem si dvě věci: a) měla skvělé tělo, a za b) na pravém boku měla v koženém pouzdře pistoli.

Jelikož jsem nebyl schopen slušně okomentovat áčko, zaměřil jsem se na béčko.

„Co máte za zbraň?“

„Tohle?“ Vytáhla pistoli, vyhodila zásobník, zatáhla závěr a elegantně zachytila vyhozený náboj do ruky. Podala mi pistoli s otevřeným závěrem a vychrlila statistické údaje, které mohl ocenit jen další nadšenec do zbraní. „Důstojnickej 1911, závěr a tělo Baer, stejná hlaveň. Reflexní mířidla Heinie. Tenkej hliníkovej Alumagrip. Konverze těla Bobtail. Ocelový součástky jsou Greider. Střílí dobře, už ho nosím rok.“

Prohlížel jsem si její zbraň. Byl to úžasný umělecký kousek. Závěr chodil tak snadno, až se zdálo, že je na kolečkách. Colt 1911 toho měl hodně za sebou, ale dostávalo se mu skvělé péče.

„Můžu zkusit spoušť? 1911 miluju.“

„Jen do toho,“ řekla s úšklebkem. Na svou zbraň byla hrdá.

Spoušť šla čistě a lehce, žádné škubnutí. Dobrá práce.

„Kdo to dělal?“ zeptal jsem se. Zjevně se jednalo o velmi kvalitní zbrojířskou práci. Jelikož jsem býval závodní střelec s omezeným rozpočtem, dělal jsem si na zbraních úpravy sám. Mé věci bývaly ošklivé, ale funkční. Tento kus byl samozřejmě také funkční, ale byl navíc tak kvalitně zpracován, že se jednalo skoro o umělecké dílo.

„Většinu jsem si dělala sama,“ řekla Julie se zjevnou pýchou.

„Vezmete si mě?“ vyhrknul jsem.

Zasmála se. A moc krásně. Neochotně jsem jí pistoli vrátil. Vložila zásobník, zasunula náboj do komory, znovu vyndala zásobník, aby do něj vložila náboj, který ještě držela v ruce. Na chvíli zaváhala a pak náboj hodila ke mně. Reflexivně jsem jej zachytil ve vzduchu.

Prohlédl jsem si jej a povšiml si několika zvláštností. Nábojnice byla z obyčejné mosazi, ale kulka byla jiná. Tvarem připomínala běžnou kulku ráže .45 s dutou špičkou, akorát v prohlubni byla lesklá kovová kulička. Kulička s projektilem tvořila nedílnou součást.

„Co to je?“

„Stříbrný kulky v porovnání se starým dobrý olovem stojí za hovno. Stříbro je moc tvrdý a moc dobře nevyužívá drážkování hlavně. Je lehčí než olovo, takže ve výsledku máte lehký projektily, ale nepřesný. Takový náboje jsou úplně na nic vyjma jediný věci, a tou je zabíjení některejch druhů monster.“

„Proč to tak je?“ zeptal jsem se.

„To nikdo s určitostí neví, ale máme pár teorií. Nejpopulárnější z nich je ta, že zlý stvůry nesnesou styk s třiceti stříbrnejma, který dostal Jidáš za svou zradu. Vatikánskej tým lovců tvrdí, že stříbro reprezentuje dobro, zatímco olovo je základním zemským kovem. Wiccani a mystici maj zas svý podivný představy, ale pravda je taková, že ani vědci nevěděj, proč stříbro na zlý stvůry tak platí. Víme jenom, že funguje. Lykantropové stříbrná zranění nemohou zregenerovat, a dokonce i upíři cítěj ze stříbra bolest.“

„Vypadá to jako Pow’r Ball od Corbonu.“ Jednalo se o typ obranné munice, kterou jsem párkrát předtím už používal. Do dutinky ve špičce byla u tohoto náboje vložena další kulička, která se po zásahu cíle odrazila zpět proti projektilu, který se tím pádem roztříštil a způsobil vážnější zranění.

„Skvělej tip. Však jsme jim ten nápad taky ukradli. Kulička vepředu je dělaná z čistýho stříbra. Dobře proráží a ve chvíli, kdy se odrazí zpět, roztříští olověnej zbytek projektilu. Obvykle se stříbrný jádro po pár centimetrech oddělí a vytvoří vlastní střelnej kanál. Prostě nejlepší z obou světů. Náboj funguje jako normální munice, chová se podobně, ale má v sobě dostatek stříbra, který uškodí i zlu. Necháváme si je dělat na zakázku. Stojej majlant, takže si je necháváme dělat jen v pětačtyřicítce do pistolí a saprů a v ráži .308 do pušek. Když potřebujem do cíle dostat co nejrychleji velký množství stříbra, používáme modifikovaný brokový náboje.“

„Teď mluvíte mejm jazykem.“ Držel jsem náboj v ruce. „Takže tímhle mě federálové chtěli oddělat, kdyby se ukázalo, že jsem nakaženej.“

„Ne, oni používaj sintrovanej kov. Stříbrnej prášek zapečou do polymerový matrice. Je to parádní věc, ale výrobce to prodává jenom vládě.“ Zachytila náboj, který jsem jí hodil nazpět. Nabila jej zpátky do zásobníku, vložila do svého Coltu 1911 a bez dívání pistoli schovala do pouzdra.

„Vy vážně víte, o čem mluvíte.“

„Díky. Miluju svou práci… Vážně bych si už neměla dávat, ale chutná to skvěle,“ řekla a nabídla si další kousek pizzy. „Myslím, že se v LM chytnete. Děláme fakt skvělou věc a dobře se u nás maká.“

„A co se toho ‚vztahu‘ týče?“ Prsty jsem naznačil uvozovky. Julie obrátila za brýlemi oči v sloup.

„Vy se jen tak nevzdáte, co?“

„Není to snad důvod, proč mě chcete najmout?“

„Vytrvalost je dobrá. Slídění už míň.“

„Fajn, souhlasím, slídění je špatný. Obzvláště když má pronásledovaná kořist kvér. Jste s Earlem pár?“

Julie odfrkla a začala se dusit pizzou. Nedokázal jsem rozeznat, jestli se směje, nebo se snaží nezemřít. Netušil jsem tudíž, zda se mám smát s ní, nebo se pokusit o Heimlichův chvat.

„S Earlem? To si snad děláte prdel. Ne. Ach ne. Proboha, to ne. My jsme příbuzný. Tohle je rodinnej podnik. Proč jste si to vůbec myslel? Earl je mnohem starší než já.“

„Nevypadá tak staře.“

„Řekněme, že se na něm věk tolik nepodepisuje. Earl je pro mě něco jako táta. V podstatě vychoval mě i mý bratry.“ Když to říkala, byl jasně patrný její jižanský akcent.

„Proč?“

Na chvíli se zamyslela, jako by zvažovala, jestli mě má do věci zasvětit, ale nakonec zavrtěla hlavou.

„Nevadí, na tom tak nezáleží.“ Samozřejmě že na tom záleželo, ale bylo to citlivé téma, do kterého mi nic nebylo. Při tomto tématu byla napjatá jako struna. „Mějte na paměti, že Earl je dost možná nejlepším žijícím lovcem. Pokud vám něco řekne, poslouchejte ho.“

„A váš přítel je taky lovec?“

„Ano, je, a jestli mi položíte další osobní otázku, tak vás umlátím k smrti támhletou berlí.“ Žertovala nejspíše jenom napůl. Při mých tehdejších indispozicích by to určitě zvládla, aniž by se nějak zadýchala.

Když se odpoledne zvolna proměnilo ve večer, dojedli jsme pizzu. Julie postupně zaplňovala informační mezery ohledně své společnosti, ale o sobě mi neřekla v podstatě nic. Něco jsem se o té zajímavé ženě přece jen dozvěděl, když hovořila o své práci, neboť tvořila nedílnou součást její osobnosti. Julie v branži působí od dětství a zdálo se, že o ní ví vše. S nastupujícím večerem nervózně pohlížela k oknu. Neptal jsem se, proč to dělá.

Byla skutečnou encyklopedií monster, a dokonce mi prozradila, že má vystudovanou starověkou historii a archeologii, protože oba obory úzce souvisely s její prací.

Když jsem se jí zeptal, proč studovala zrovna tohle, vysvětlila mi, že boj s monstry nezačal nedávno. Dál se k tomu nevracela. Otevřené okno neustále přitahovalo její pozornost. Venku byla už tma. Musel jsem se zeptat. „Proč jste taková roztěkaná? Co hledáte?“

Julie si povzdechla, pročísla dlouhé tmavé vlasy a zdálo se, že se jí ulevilo. Zívla, protáhla se, vstala, upravila si sako a chystala se k odchodu. Letmo se ujistila, zda má zbraň bezpečně uschovanou v pouzdře. „Už budu muset jít.“

„Proč?“ zeptal jsem se překvapený náhlou změnou.

„Vy nevíte, co je dneska za den?“ zeptala se.

„Čtvrtek?“ odpověděl jsem tupě a pomocí berle jsem se zvedl z křesla.

„Tak přemýšlím, jestli jsme ukradli správnej soubor, protože na génia vám to moc nepálí.“

Pokrčil jsem rameny, protože jsem nevěděl co odpovědět. Chytila mě za rameno a pomohla mi vstát. Julie se mi podívala zpříma do očí. V jejích tlustých brýlích jsem viděl vlastní odraz. A samozřejmě i její krásné hnědé oči.

„Od vašeho napadení uplynul jeden měsíc. Test se vrátil negativní, ale jeho spolehlivost není stoprocentní.“

Když jsem se belhal k oknu, trochu mi pomohla. Nad panoramatem Dallasu visel úplněk. Teď mi konečně došlo, proč tu se mnou zůstala. Kromě bolavé nohy a hojících se svalů jsem se cítil dobře. Chlupy ze mě rašily jen v přiměřené míře.

„Takže to byla zkouška?“

„Nic osobního. Jen jsme se museli ujistit.“

„Aha.“ Nevěděl jsem, co na to říct. Celou tu dobu byla připravená mě zabít.

Tiše jsme sledovali oblohu. Uvědomil jsem si, že mě pořád drží za ruku a stojí těsně u mě. Cítil jsem, jak se její tělo tiskne k mému. Společně jsme stáli ve svitu měsíce a na paži jsem vnímal jemný stisk její ruky. Na uchu jsem cítil její dech. Byl to hezký okamžik. Přál jsem si, aby vydržel věčně. Bohužel mě držela jen proto, aby můj dolámaný zadek nevypadl z okna.

Jakmile bylo jisté, že se pevně opírám o berli, pustila mě. Sáhla do kabelky a vytáhla lístek, který mi pak podala. Na něm byly pokyny, velmi hrubá mapa a zelený smajlík s rohy.

„Dáváme dohromady výcvikovou třídu. Bude to brutálně těžký, protože berem jenom nejlepší. Až si to všechno promyslíte, dostavte se na tuhle adresu přesně za tři týdny.“ Lístek jsem si vložil do kapsy.

„Budu tam,“ slíbil jsem.

„Dobře. Vítejte v LM.“ Potřásla mi odměřeně rukou.

„Díky.“

„Vyprovodím se sama,“ řekla Julie. Začala odcházet a nechala mě zírat na měsíc.

Julie Shacklefordová udělala pár kroků a pak mě překvapila tím, že se otočila a vrátila. Cítil jsem, jak se její plné rty jemně tisknou k mé tváři. Naštěstí jsem byl berlí dobře zapřený o zem, jinak bych snad v šoku vypadl z okna na ulici.

„Jste milej, Owene. Díky za hezkou večeři. Uvidíme se za pár tejdnů.“ Pak odkráčela.

Aspoň že jsem dokázal počkat, než za sebou zavře dveře, a jako idiot jsem se rozesmál až potom. Tak nakonec jsem přece jen prožil hezký den. Na pár otázek jsem dostal odpovědi, získal novou práci, která vypadala zajímavě, i když poněkud šíleně. V kapse jsem navíc měl, alespoň teoreticky, šek na 50 000 dolarů. A nejlepší ze všeho bylo, že mě políbila na tvář nádherná ženská. Ano, skutečně jsem prožil dobrý den.

Vytáhl jsem lístek a prohlédl si jej. Chystal jsem se do Alabamy.

KAPITOLA 4

Tři týdny uběhly velmi rychle. Šek Fonasilu byl překvapivě krytý. S napěchovaným bankovním účtem jsem si sbalil kufry, prodal nebo rozdal většinu věcí, zrušil nájemní smlouvu k bytu a odjel doprostřed ničeho přesně dle pokynů, které mi nechala Julie Shacklefordová.

Všechno, co jsem ještě vlastnil, jsem nacpal na zadní sedadla zrezavělého Chevy Caprice. Měl jsem jen pár pytlů s oblečením, notebook, pár dalších zásob a asi tak tucet zbraní. S těmi jsem se rozloučit nemohl. Měl jsem štěstí, že kufr caprice byl pro mafiány jako dělaný.

Juliiny pokyny byly vytištěny na lístku 7x12 centimetrů. Když odcházela, řekla mi, že na to místo mám dojít v určitou hodinu a den. Řekla mi, že jídlo a ubytování je zajištěno, ale další podrobnosti nesdělila.

Z Dallasu jsem jel přímo do Alabamy a celou cestu jsem přemýšlel nad absurdností toho, co vlastně dělám. Hraniční cedule mě uvítala na jihu. Zastavil jsem se akorát v Montgomery, abych koupil lepší mapu. Podle pokynů na lístku jsem měl dojet k jakémusi bodu na mapě, k němuž vedla jediná silnice. Bylo to alabamské město Cazador.

Z Montgomery mi jízda do Cazadoru trvala ještě asi dvě hodiny, ale dobrou polovinu jsem strávil blouděním po lese. Stromy byly husté a na železitě červené půdě rostly bujné křoviny. Krajina okolo Cazadoru byla plná krásných kopečků protkaných množstvím říček a potoků.

Město samotné by se spíše dalo nazvat vesnicí. Bylo tam několik malých obchůdků, baptistický kostel přímo naproti křesťanského kostela a množství rozesetých domů. Budovy vypadaly staře a sešle. Na staré ceduli u silnice byl jednoduchý nápis Cazador, Alabama, 682 obyvatel. O něco novější cedule zase říkala, že prohlídky s průvodcem na sumčí farmě se konají od dvanácti do čtyř. Jsem si jistý, že tím přilákali davy turistů.

U jediného obchodu ve městě jsem zastavil, abych doplnil předražený benzín, koupil limonádu a setřel brouky z čelního skla. Několik místních obyvatel se mnou navázalo oční kontakt, ale nikdo se mnou nemluvil. Zaslechl jsem, jak bezzubý chlápek za pokladnou žvatlá cosi o čerstvém mase. Bylo mi to jedno, ani jsem nepřemýšlel, jestli mluví o mně, nebo o svém obědě.

Podle posledních pokynů na lístku jsem se vydal po malé rozbité silnici do kopců a ještě hlouběji do lesa. Pak se cesta rozšiřovala. Pokračoval jsem na západ ještě další míli a skoro jsem minul šotolinovou odbočku. To, že jsem našel sídlo Lovců monster s.r.o., jsem poznal hlavně podle cedule s nápisem LM a zeleného smajlíka s rohy. Když jsem se v autě pomalu kodrcal po rozbité cestě, všiml jsem si mnoha varování o vstupu na soukromý pozemek a o tom, že nezvaní hosté budou zastřeleni.

Konečně jsem dojel k otevřené bráně v plotě z ostnatého drátu. Poblíž seděl na skládacím sedátku pod slunečníkem chlápek. Byl v klidu a zjevně poslouchal velké rádio na baterky. Když jsem zastavil a stáhnul okénko, líně na mě mávnul.

Chlápek vypadal docela zajímavě. Byl natolik ošlehaný větrem, že bylo složité hádat, kolik mu je let. Vzrůstem byl mírně pod průměrem, měl oholenou hlavu, malé, drátem omotané brýle posazené na tupém pihovatém nose. Jeho hustý zrzavý plnovous byl absurdně dlouhý a špičatý. Na konci měl dokonce připevněno několik ozdobných korálků. Na sobě měl tričko s nápisem Tom Sawyer, kapsáče a sandály Birkenstock. Vypadal jako vidlák, co dennodenně baští obilnou kaši, až na to, že měl přes rameno hozenou opotřebovanou karabinu M4 na taktickém popruhu. Do hrnku plival zbytky ze slunečnicových semínek, které ledabyle žvýkal.

„Zdravím. Hledám LM,“ řekl jsem.

Muž si poupravil brýle a prohlédl si mě. Naklonil hlavu do trochu podivného úhlu a usmál se. Najednou mlasknul a ukázal na mě.

„Velkej chlápek… jizva na tváři. Vy musíte bejt ten, kterýho našel Earl. Vyhodil jste vlkodlaka z okna?“

„To asi budu já.“ Uvědomil jsem si, že má přijímač naladěný na zpravodajskou stanici, na které zrovna řešili černé vrtulníky a zohavení dobytka. „Julie Shacklefordová mi nabídla práci.“

„To ona dělá často. V tuhle chvíli nám chyběj lidi, ale to je dlouhej příběh. Jeďte dál, zaparkujte před největším barákem. Jste tu trochu brzo, ale pár dalších bažantů už dorazilo před várna. Šéf říkal, že s váma chce prohodit pár slov, tak zatím někde počkejte.“

„Bažantů?“

„Nováčci. Zelenáči. Zákusky pro stvůry. Dárci orgánů. To pochopíte, je to slang.“

„Aha, fajn… jmenuju se Owen Pitt.“ Vystrčil jsem pravici z okna.

„Milo Ivan Anderson. Zdejší Ferda Mravenec. Můžete mi říkat Milo. Jestli přežijete dost dlouho, tak budu ten, kdo vás naučí zacházet se spoustou skvělejch věcí.“ Potřásl mi rukou a zašklebil se. Vousy mu sahaly až do poloviny kraťasů. „Uvidíme se pozdějc.“

Zaparkoval jsem na místě, které mi ukázal Milo, ze zvyku jsem zamknul a prohlédl si okolí. Nejlépe by se to tady dalo popsat jako základna. Jedinou trvalou stavbou zde nejspíš byla hlavní budova, protože byla postavená z cihel a oceli. Vypadalo to jako kancelářská budova, ale okna byla úzká, stěny silné a všude byly mříže. V případě potřeby určitě dokázala obstát i jako pevnost. Nepřekvapilo by mě, kdyby na střeše byl připravený kotel s vroucím olejem. Jakmile jsem vstoupil, uviděl jsem, že hlavní dveře vedou do malé místnosti, ze které ústí dalších několik. Nad hlavou visela těžká padací mříž, která šla použít k uzamčení sekundárních dveří. Velmi zajímavé.

Za masivním recepčním stolem seděla starší paní. Když jsem se přiblížil, usmála se na mě. Alespoň že tady měli příjemný personál. Musela mít dobře přes šedesát, ale vypadala čile a vesele. Měla na sobě matronovitý fialový pletený svetr, jenž neuměle zakrýval velký rám revolveru, který měla v pouzdře u pasu.

„Zdravím tě, drahoušku. Určitě jsi tady kvůli dnešní schůzi,“ řekla.

„Ano. Jmenuju se Owen Pitt.“

„Ach, poznávám tě. Ty jsi ten, co nakopal prdel vlkodlakovi. Parádní bitka, synku.“

„Hm, díky.“

„Ne, to já děkuju tobě. Earl nám promítl video. Bylo to hodně zábavný. Nemám vlkodlaky ráda. Kdysi jsem ty zkurvysyny honila sama. Zamlada mi to celkem šlo, ale pak mi jeden z těch šmejdů useknul nohu. Teď mám protézu.“ Pro efekt zaklepala na svou plastovou nohu, která vydala dutý zvuk. „Moje stará protéza byla dřevěná, ale ve vlhkým počasí nabobtnala. A v těchhle končinách je vlhko pořád, takže pro dřevěnou nohu nic dobrýho. Mohlo by to ale bejt horší. Starej Leroy měl dřevěný oko. Namaloval si ho nahnědo stejně jako to druhý. V létě mu ta náhražka napuchla tak, že se zasekla, a tak se zdálo, že kouká pořád jedním směrem. Chudák starej Leroy, měla jsem ho ráda. No co už, tady to podepiš.“

Rychle a ledabyle jsem podepsal nějaké lejstro. Jako účetní jsem to dělal běžně. Jen si zkuste malovat pokaždé vymazlenou signaturu, když musíte podepsat několik set dokumentů za den. Před mým jménem bylo nejméně dvacet jiných.

„Jmenuju se Dorkas. Mlaďoši se mýmu jménu smějou, ale máma vždycky říkala, že je to hezký jméno z Bible, a už mi slouží dobře skoro sedmdesát roků. Jestli se nějaký děcko o mý jméno ještě otře, tak mu narvu plastikovou nohu rovnou do prdele. Je ti to jasný, chlapče?“

„Ano, paní.“ Tohle byla má naučená reakce na všechny ubručené stařeny. A při jednání s bývalou lovkyní monster vyzbrojenou nejspíše revolverem ráže .44 magnum jsem si na intonaci dal obzvlášť záležet.

„Fajn, běž chodbou a projdi dvojitýma dveřma napravo. Je tam jídelna a společenská místnost. A teď padej, mám spoustu práce.“

„Ano, paní.“ Spěchal jsem pryč, aby Dorkas mohla dál smažit solitér.

Když jsem kráčel směrem, kterým mě poslala recepční, cosi jsem zahlédl. Pozastavil jsem se před stěnou plnou malých stříbrných plaket. Muselo jich být nejméně čtyři sta a zabíraly spoustu místa. U některých byla fotografie, ale všechny na sobě měly jméno, datum narození a datum smrti. Nejvíce fotografií chybělo na nejstarších plaketách, u nichž se data narození pohybovala v padesátých letech 19. století. Byla to pamětní stěna padlých kolegů. V horní části stěny byl do velké leštěné desky vyrytý velký latinský nápis. Sic Transit Gloria Mundi.

Jakožto pečlivému účetnímu mi nemohlo ujít, že téměř na stovce nejnovějších plaket stálo stejné datum úmrtí: 15. prosince 1995.

Ať už se v ten den stalo cokoliv, musela to být pro lovce černá událost.

Podivné také bylo, že od toho dne téměř nikdo nezemřel, jen pár lidí letos. Ta šestiletá mezera mi přišla vcelku podezřelá.

V jídelně už čekala skupina lidí. Utvořilo se několik hloučků, ale většina osob seděla na židlích osamoceně a nervózně čekala, co se bude dít. Jelikož jsem nebyl zrovna moc společenský člověk, popadl jsem kovovou skládací stoličku a usadil se v zadní části místnosti. Chlápek po mé pravici hlasitě chrápal. Po levici mi seděl mladý asiat, který si všechny pozorně prohlížel. Podali jsme si ruce. Představil se mi jako Albert Lee. Když jsem se ho zeptal, jak se sem dostal, zamumlal něco o pavoucích. Velkých pavoucích.

Postupně přicházeli další lidé. Abych si ukrátil čas, studoval jsem ostatní. Všiml jsem si, že oni si zase prohlížejí mě. Ve skupině bylo asi osmdesát procent mužů a řekl bych, že průměrný věk byl něco kolem třicítky. Většina bažantů vypadala relativně ve formě, ale bylo zde i pár jedinců, které bych označil za velkoryse prostorově řešené. Národnostní složení v podstatě odpovídalo demografickému průřezu Ameriky. Většinu tvořili běloši, ale bylo zde i pár hispánců, asiatů, černochů a také několik příslušníků neurčité rasy, mezi něž jsem se počítal i já. Na nic se neptejte, mí předkové zkrátka hodně cestovali.

Když jsem se dopočítal asi čtyřiceti dalších lidí, zaslechl jsem zvučný hlas, který všechny žádal, ať se ztiší a usadí. Earl Harbinger v přední části jídelny přecházel sem a tam. Měl na sobě stejného koženého bombra jako tehdy, když jsem jej poznal. Vešlo několik dalších lidí, kteří se posadili za ním. Poznal jsem mezi nimi vrátného Mila a také Julii Shacklefordovou. Když mě zahlédla, usmála se. Srdce mi poskočilo radostí.

„Zdravím vás. Jmenuju se Earl Harbinger a spousta z vás mě už zná. V LM jsem výkonným ředitelem. Vítejte na naší schůzi lovců. Jednu věc si musíme ujasnit hned ze startu. Lovíme monstra. Tak. Všichni do jednoho jste měli tu čest na vlastní kůži poznat, že mezi námi žijí bytosti, o kterejch vám předtím nikdo nic neřekl. V nadcházejících dnech vás prosím o jediné, mějte hlavy otevřené. Nenechte se chytit do pasti vlastní omezenosti. Když ve stvůry nevěříte, nemůžete s nimi ani bojovat.“

Harbingerův projev utichl ve chvíli, kdy do místnosti vstoupil starší gentleman. Byl vysoký a vyzáblý. Zjevně prázdný levý oční důlek mu zakrývala černá páska. Kůže v okolí mrtvého oka napovídala, že kdysi dávno utrpěl na tomto místě strašlivou popáleninu. Místo pravé ruky měl hák z nerezové oceli. Vlasy měl husté a bílé, pečlivě učesané. Oblečený měl na první pohled drahý tmavý italský oblek. Kráčel pomalu a na jednu nohu trochu napadal.

„Dámy a pánové. Dovolte mi, abych vám představil Raymonda Shackleforda, prezidenta a výkonného předsedu Lovců monster.“ Harbinger se rychle posadil. Většina z nás zdvořile zatleskala.

Starý Shackleford nás okřikl a mávl hákem naším směrem. „Nechte těch nesmyslů, nejsem politik.“ Zastavil se a složil si ruce za zády, skoro jako by byl na nějaké přehlídce. Měl kolem sebe auru starého jižanského gentlemana. Zvučnost jeho hlasu vůbec neodpovídala chatrnému vzhledu.

„Vítejte v Lovcích monster. Jmenuju se Raymond Shackleford Třetí. Můžete mi říkat pane Shackleforde nebo šéfe. Dneska vás čeká lekce z historie, tak dávejte pozor.“ Hlasitě si odkašlal. „Můj děd založil tuhle společnost roku 1895. Jmenoval se Raymond Shackleford První, ale v těchhle končinách mu nikdo neřekl jinak než Bubbo. Bubba Shackleford se narodil a vyrostl přímo v tomhle údolí v srdci Keene County. Jedné zimy se dobří lidé z Keene County začali ztrácet. Někteří z nich se bohužel vrátili, ale už ne jako lidé. Můj děd založil skupinu uvědomělejch občanů, která by se dala nejlíp popsat jako nasranej dav, a celej problém vyřešil. Dnes víme, že vinu za celej incident nesl jeden upír. Děda Shackleford jej dvakrát zlynčoval, ale ta bestie ne a ne chcípnout. Ze zoufalství ji tak upálil na hranici. Dědovi chlapi chytali nový upíry jednoho po druhým a postupně je ničili. Nakonec bylo celý okolí i obyvatelstvo Cazadoru v bezpečí.“

Stařec si odkašlal, vytáhl z kapsy obleku kapesník a utřel si nos. Bylo jasně vidět, že zdravotně na tom není dobře, ale zjevně si i přesto zachovával úžasně silnou vůli a duchapřítomnost. Takových lidí jsem v životě už několik potkal. Většinou zastávali nějaké funkce na setkáních válečných veteránů. Byl to typ člověka, jakému salutoval dokonce i můj otec.

„Zprávy se státem šířily rychle. Pak zaplavily celej jih. Bubbova reputace rostla. Ukázalo se, že spousta měst měla s nadpřirozenejma silama vlastní problémy. Děda dostal nabídku na tehdy hodně slušný prachy, aby zlikvidoval stvůry i jinde. Jak šel čas, nashromáždil kolem sebe skupinu silnejch chlapů. Učili se z vlastních chyb a vylepšovali metody. V prosinci 1895 založili skupinu Profesionálních zabijáků monster Bubby Shackleforda. Zní to docela dobře, ne?“ zeptal se řečnicky.

„Současníkem mýho dědy byl jistej Theodore Roosevelt. Štěstěna tomu chtěla, že i dobrodružnej Teddy zažil pár setkání s monstry na vlastní kůži. Jednou ještě jako komisař policie New York City a pak na Kubě během španělsko-americký války. Když se Teddy stal prezidentem, chtěl za každou cenu nějakým způsobem síly zla držet na uzdě. Založil proto Fond nadpřirozenejch sil, neboli dnešní Fonasil. Mělo se jednat o jakýsi systém odměn pro podnikavý chlapy, kteří by národu pomáhali s likvidací nebezpečnejch monster. Můj děda byl první člověk, kterej z Fonasilu dostal nějaký peníze.“

„Už tehdy měla naše společnost v boji proti zlu výsadní postavení. Po velkejch zakázkách v Mexiku pro Standard Oil a v Karibiku pro United Fruit se Profesionální zabijáci monster Bubby Shackleforda přejmenovali na Lovci monster s.r.o. Dědova společnost získávala na významu a bohatství. Děda dokonce dostal nabídku na křeslo v nově vytvořeným úřadu pro kontrolu monster. Odmítl ji, protože vládu nesnášel a přísahal, že pro žádný Amerikány dělat nikdy nebude.“ Po téhle větě se pár lidí zasmálo.

„Nakonec můj děda zemřel při tom, co dělal nejradši. Společnost pak převzal jeho syn, můj otec. I on byl zabit. Když jsem byl dost starej, převzal jsem společnost já. Postaral jsem se o její rozvoj, a tak už neřešíme jenom nějaký malý místní problémy, ale jsme největší organizací pro lov monster na světě.“

Najednou se znovu rozkašlal. Tentokrát mnohem silněji. Muselo ho to hrozně bolet. Zakryl si ústa hákem a Julie k dědovi rychle přiskočila, aby jej podpořila. Jemněji odstrčil, a tak se s ustaraným výrazem ve tváři vrátila na své místo.

Pokračoval, jako by se nic nestalo. „Přes sto let bojuje tahle společnost ve spravedlivým a šlechetným boji. Vždycky jsme pracovali v utajení, protože si vládní moc nepřeje, aby se její ovečky bály. My plníme roli honáckejch psů a staráme se o odhánění vlků, který, jak jste se všichni na vlastní kůži přesvědčili, skutečně existujou. Ale věci se změnily. Vstoupili jsme do velmi těžkýho období. Hlupáci, co seděj ve vládě, poslali náš byznys na nějakou dobu do ilegality. Podlehli nátlaku skupin za práva monster a byrokratům, kteří jim tvrdili, že si federální agentury s problémem poradí. Nedalo se nic dělat. Rozpustili nás, zabavili veškerej majetek a těm z nás, kdo chtěli promluvit, vyhrožovali žalářem. Tenhle podělanej stát nemohl vydejchat myšlenku, že by si jeho občani snad mohli udělat pořádek sami.“ Mluvčí se zjevně dostával do parády. Tím se vysvětluje mezera v památečních plaketách, ale ne to, co se stalo 15. prosince.

„Ano! Ti ignorantští bastardi prostě museli mít prsty ve všem. Útoky monster vzrostly během šesti let, kdy Fonasil nefungoval, o nějaký tři tisíce procent. Vláda se snaží pravdu celou dobu tajit. Proto bylo mnoho z vás navštíveno federálními agenty, kteří vám vyhrožovali fyzickou likvidací, pokud byste si pustili hubu na špacír. Ale vzhledem k vzrůstajícímu počtu incidentů bylo jasný, že celou věc už pod pokličkou moc dlouho neudržej. Dokonce i přes plnou spolupráci médií se začaly mezi lidem šířit určitý zvěsti. Ne všichni pošuci na internetu jsou šílenci, za jaký je máte.“ Široce se usmál, zjevně pobavil sám sebe. „Ve chvíli, kdy byl sežrán dostatečně velkej počet voličů, Kongresu došla trpělivost a přinutil novýho prezidenta, aby obnovil Fonasil a zrušil zákon zakazující profesionální lov monster.“

„V tuhle chvíli jsme tedy obnovili činnost a snažíme se překonat těžký období. Bohužel nám chyběj lidi a problém s monstry se vymyká z pod kontroly. Je nás málo a v zemi působí jen malý skupinky lovců, co se snažej hasit nejhorší požáry. Na druhou stranu je dobrý, že při tolika útocích budeme mít shánění novejch a odvážnejch lidí, jako jste vy, o dost jednodušší.“ Hákem ukázal směrem k nám.

„Děkuji, že jste přišli. Těším se na spolupráci s každým, kdo vydrží náš výcvikovej program. Budete to mít těžký. Earl na vás bude zlej, ale je to pro vaše dobro. Já už budu muset jít.“

Když odcházel, všichni jsme se postavili a tleskali. Na základě mužových zranění a chování jsem byl ochoten vsadit se, že všechno, co uměl, se naučil přímo v boji. Jeho zmrzačený zevnějšek byl ale demotivující. Jsem si jistý, že několik bažantů si určitě začalo kariéru v oboru lovu monster rozmýšlet.

Harbinger se postavil a znovu k nám promluvil. „Všichni v týhle místnosti jste byli kontaktovaní po tom, co jste přežili nějakej druh střetnutí s monstrem. Věřte mi, že už samotnej fakt, že jste tady, z vás dělá vhodný kandidáty. Osobně jsme pozvali asi dvakrát tolik lidí, než se tady sešlo. Většina se rozhodla nepřijít, a tak se dá usuzovat, že jste odvážnější, nebo možná blbější, než ti druzí.“ Z davu se ozval dušený smích.

„Já nežertuju. Budu k vám naprosto upřímnej. Jsem si jistej, že jste si všichni všimli tý stěny na chodbě. Mám na mysli stěnu s těma hezkejma stribrnejma věcma. Každá z těch plaket patří jednomu padlýmu lovci monster. Na tý zdi visí přes sto let historie. To, co děláme, je nebezpečný, někdy až hloupě nebezpečný. Naše práce je ale důležitá, dokonce důležitější, než si vůbec uvědomujete. Důvod, proč tomu tak je, pochopíte snad časem. Jedinej způsob, jak můžeme vyhrát, je spolupracovat jako tým a bejt v každým ohledu tak krvelační a chytří jako stvůry, který budem kosit.“

„Mnoho z vás se na výcvik vykašle. Další budou vyhozeni pro neschopnost. To je normální, tak si to neberte osobně. Tahle práce není pro každýho a odejít není ostuda. Pokud se v jakýkoli chvíli rozhodnete skončit, není to problém. Stačí, když si promluvíte s Dorkas, vypíšeme vám šek a nic se neděje. Mějte ale na paměti, že když o nás promluvíte na veřejnosti, milí lidé z úřadu pro kontrolu monster, s nimiž už jste se setkali, si vás najdou a nejspíš vás taky sejmou.“ Harbinger se pohyboval jako predátor a zneklidňujícím způsobem si celou skupinu prohlížel.

„Vašimi učiteli budou zkušení lovci. Dobře je poslouchejte. Přečtěte si všechno, co vám daj. Vaše životy i životy spolubojovníků budou záviset na vašich znalostech a dovednostech.“ Harbinger ukázal na malou skupinku lidí sedící za ním. „Za normálních okolností nejsme žádní učitelé. Lidi, kteří tady sedej, jsou ve skutečnosti můj osobní tým. Každýmu z nich bych svěřil do rukou vlastní život a každej z nich by svěřil život zase mně. Pokud kdokoliv z nich o komkoliv z vás řekne, že na to nemá, tak máte padáka. To je všechno. A nedělejte žádný voloviny. Jsme mnohem lepší zabijáci než chůvy.“ Julii jsem znal a krátce jsem se setkal s Milem, ale neměl jsem ponětí, kdo jsou ostatní. Jeden instruktor měl obrovský knír a vypadal jako kříženec kovboje a kamioňáka. Připomínal mi Kennyho tátu ze South Parku.

„Někteří z vás tu jsou proto, že jsou silní, jiní jsou zas chytří. Někteří z vás jsou válečníci, jiní ne, nesejde na tom. Všichni podstoupíte stejnej výcvik. Ti z vás, které jsme najali kvůli intelektuálním schopnostem, se ke skutečnýmu lovu možná nikdy nedostanou, ale to neznamená, že nebudou umět zacházet se zbraněmi. Lidem, který budete podporovat, musíte porozumět stejně dobře jako sobě. Ti z vás, kteří se stanou bojovníky, se budou muset naučit veškerý informace o stvůrách přesně tak, jak se to bude chtít po našich intelektuálech. Jestli si tady někdo myslí, že je chytrej a zároveň silnej, tak ať na to rychle zapomene, protože takový většinou končí na sračky jako první.“ Pár lidí se zasmálo, ale my ostatní jsme si uvědomovali, že tohle nebyl vtip. Začínal jsem se trochu bát.

„Výcvik bude trvat tak dlouho, dokud se nerozhodném, že jste dost dobrý. Pak vám budou rozdělený povinnosti. Někteří se dostanou do loveckejch týmů. Ty máme rozmístěný po celý zemi a jejich úkolem je reagovat na aktuální dění. Další lidi pak pracujou jako přímá podpora těchhle týmů. Hlubší podrobnosti o fungování celý věci se dozvíte v průběhu výcviku. Každej zaměstnanec dostane výplatu dvakrát měsíčně v závislosti na svý pozici. Veškerý odměny z Fonasilu se budou dělit mezi celou společnost, přičemž největší podíl dostane tým, kterej danou odměnu získal. Považujte to za způsob dělení zisků. Znamená to, že když váš tým vybojuje velkou odměnu, nemá ji ve skutečnosti celou. Moc na tenhle systém nenadávejte, protože nastane den, kdy se velkej úlovek podaří někomu jinýmu a něco z toho budete mít i vy. Ničeho se ale nebojte, i náš nejhůře placenej člověk si určitě za měsíc vydělá víc, než většina z vás dostala za celej loňskej rok. Naším oborem jsou monstra a vězte, že lovný zvěře je víc než dost.“ Široce se usmál a skoro mi připomněl pana Huffmana ve chvíli, kdy se mě chystal sežrat.

„Nějaký otázky?“

Byl jsem zticha. Všichni určitě měli spoustu otázek, ale báli se zeptat. Chvíli jsem váhal, ale opět mě přemohla zvědavost, a tak jsem pomalu zvedl ruku.

„Pitte.“ Harbinger ukázal na mě.

„Co se stalo 15. prosince 1995?“

Instruktoři se na sebe nejistě podívali. Mlčení bylo nepřirozeně dlouhé. Z vrzání skládacích židlí pod čtyřiceti zadky jsem usoudil, že jsou všechny zraky upřeny na mě.

„Jak víte, že se toho dne něco stalo?‘ zeptal se jeden z instruktorů obviňujícím tónem. Byl to krásný muž oblečený stylověji než ostatní. Okamžitě se mi nelíbil.

„Tohle datum je na spoustě plaket a pak následuje velká mezera,“ odpověděl jsem.

„Jste snad nějakej detektiv nebo novinář?“

Harbinger zvedl ruku a instruktor okamžitě sklapl.

„Je to ještě horší, živil se jako účetní.“ Harbinger kývnul mým směrem. „Byla dobrá otázka, Pitte. Odpovím na ni, ale ne dnes. Většina lidí v týhle místnosti základním výcvikem neprojde. Odpadlíci mají možnost odejít a neohlížet se, a proto tuhle odpověď nepotřebujou znát. Věřte mi, že ji ani znát nechtěj. Těm z vás, kteří výcvik zvládnou, osobně všechno vypovím, protože jsem tam tehdy byl a události toho dne ovlivňují všechny lovce. Byla to poslední kapka, která převážila misky vah v náš neprospěch. Ten den uběhlo přesně sto let od založení společnosti a věřte mi, že proběhla skvělá vánoční kalba.“

Místnost byla zticha.

„Nějaké další otázky?“

Nikdo neřekl ani slovo.

„Fajn, posbírejte si svejch pět švestek a pojďte za mnou. Ukážu vám, kde budete spát, a pak začnem. Máme spoustu práce.“

KAPITOLA 5

Během týdne jsem se na základně docela zorientoval. Byla tu dvoupatrová kancelářská budova podobná pevnosti a několik menších stavení, která sloužila jako kasárna, učebny, dílny a zbrojnice. Pár set metrů daleko byl hangár s jedním středně velkým letadlem a podivně vypadající helikoptérou zahraniční výroby. Za asfaltovou ranvejí těsně mimo doslech byly střelnice. Buldozery zde byl navršený val na zastavování kulek. Celý pozemek byl obehnaný plotem s ostnatým drátem. Tam, kde jím neprorostla réva kudzu, plot skutečně naháněl hrůzu.

V té chvíli jsem stál před skupinkou dalších rekrutů na jedné ze střelnic. Devět metrů ode mě stálo pět dvaceticentimetrových ocelových plátů v přibližně metrových rozestupech. Do ramene jsem měl zapřenou fungl novou pumpovací brokovnici Remington 870. Hlaveň jsem měl namířenou k zemi a ukazovák bezpečně položený na lučíku. Cítil jsem, jak za mnou stojí instruktor a za hlavou mi drží střelecké stopky PACT.

„Střelče, jste připraven?“ zeptal se hlasem, který o něco zesilovaly mé elektronické špunty. Špunty od LM byly vůbec nejlepší, jaké jsem kdy používal. Byly naprosto pohodlné a napojené na komunikační síť, takže odblokovaly všechny zvuky nad určitou úrovní decibelů, zatímco normální konverzace byla skvěle slyšitelná, jen trochu směrově nejasná. Přikývl jsem.

„Čekejte,“ řekl mechanicky instruktor. A tak jsem čekal.

Ozvalo se pípnutí časomíry. Pro tenhle okamžik jsem žil. Jediným plynulým pohybem jsem vyřadil pojistku a namířil brokovnici na cíl. Nahnul jsem se dopředu, aby bylo mé těžiště v rovině se zbraní. Soustředil jsem se na kovové pláty a představil si, jak touží po zásahu. Nad ovládáním spouště jsem vědomě neuvažoval. Podobná cvičení jsem trénoval snad tisíckrát, a tak si má hlaveň cíle vybírala automaticky. Po každé ráně jsem bez váhání a přemýšlení zatáhl za pumpu. Hlaveň se zpětným rázem silného brokového náboje vymršťovala vzhůru, s čímž jsem ale počítal a využíval kinetickou energii k přesunu na další cíl. Ještě než poslední broky dopadly na ocelový plát, věděl jsem, že jsem zasáhl všechno. Jakmile poslední plát letěl k zemi, zbraň jsem již měl v bezpečnostní poloze.

„A do prdele.“ Instruktorův hlas byl při pohledu na elektronické stopky silně nedůvěřivý. Stopky byly navržené tak, aby zachytily jednotlivé výstřely a digitálně je zaznamenaly. Bylo to velmi užitečné tréninkové zařízení. „Jedna celá osmdesát sedm setin sekundy. Splnil jste Dozierův test za jedna osmdesát sedm s pumpovací brokovnicí a s normálním nábojem. To bylo neuvěřitelný.“

Stál jsem čelem ke střelišti. Můj osobní rekord v tomhle konkrétním cvičení byl 1,75, ale toho jsem dosáhl už před lety s jednou ze svých upravených osobních zbraní. Navzdory rozšířenému mýtu není pokrytí brokovnice takové, aby vytvořilo oblak smrti zahrnující celou místnost. Na devět metrů je plocha zasažené oblasti velká asi jako basketbalový míč. Skutečným klíčem k úspěchu je naučit se pracovat se zpětným rázem. Takové věci jsem se učil už od dětství.

„To znělo jako automat,“ řekl jeden z bažantů.

„Náhoda,“ řekl jiný hlas, který patřil člověku, který mi začínal lézt na nervy. „Ať to udělá znovu.“

„Dobře,“ řekl instruktor, bývalý příslušník amerických jednotek SEAL a nynější lovec monster jménem Sam Haven. Byl to náš hlavní instruktor v oblasti zbraní a taktiky. Sam byl urostlý muž s mrožím knírem, který měl slabost pro westernové oblečení, rodeové spony a stetsony. Byl to taky pořádný tvrďák, se kterým bych si nic nezačínal ani v nejlepší formě. „Nabíjet.“

Někdo stiskl tlačítko k aktivaci pneumatického systému ovládání terčů. Pět plátů se během chviličky postavilo do vzpřímené polohy. Rozhodl jsem se, že udělám něco pro diváky. Jelikož byl zásobník otevřený, rychle jsem sebral záložní náboj z elastického úchytu na podavači brokovnice a vhodil jej do komory. Okamžitě jsem posunul pumpu vpřed. Druhou rukou jsem instinktivně sáhl do náramenního nábojového pásu a sebral čtyři náboje. Naučeným pohybem jsem si je přichystal do dlaně a v rychlém sleduje naházel dovnitř, jako by má ruka byla pružinový podavač. Cvak, cvak, cvak, cvak. Čtyři brokové náboje nabité za méně než dvě vteřiny.

Byl to trik používaný závodníky v kategorii střelby ze tří zbraní. Často jsme stříleli na dlouhých otevřených tratích na cíle z pušek, pistolí a brokovnic. V úseku pro brokovnice bývalo mezi dvaceti a třiceti samostatnými cíli. Jelikož se naše hodnocení odvíjelo podle celkového času a jelikož se do brokovnice vejde jen něco mezi pěti a devíti náboji (s několika výjimkami), vítězili lidé, kteří dokázali zbraně nabít nejrychleji. Když dáte dohromady velkou skupinu soutěživých egoistů a zároveň bláznů do zbraní, garantuji vám, že brzy uvidíte úžasná a tvůrčí řešení mnoha problémů.

Slyšel jsem, jak nějaký bažant říká cosi o kouzlu. Žádné kouzlo, kamaráde, jen výsledek dlouhých, prsty drásajících tréninků. Zapřel jsem si brokovnici do správné polohy, ustavil nohy a natočil se čelem k terčům. Oznámil jsem Samovi, že jsem připravený.

Nahnul se ke mně a promluvil dost hlasitě, abych jej slyšel, ale zároveň potichu, aby jej neslyšel zbytek skupiny. Dech mu páchl po kodaňském žvýkacím tabáku.

„Pak mi budete muset ukázat ten trik s nabíjením.“

Ušklíbl jsem se a odpověděl: „Střelec připraven.“

Píp. Tentokrát jsem se cítil skutečně ve formě. Pět ran zaznělo jako jednolité zahřmění a pět kovových plátů letělo k zemi. Sklonil jsem kouřící hlaveň k zemi.

Sam oznámil čas až po krátké pauze. „Jedna celá osmdesát dva setin sekundy. Bomba.“

Nemohl jsem si pomoct. Pocítil jsem škodolibou radost a usmál se na svého nepřítele Granta Jeffersona. Ten domýšlivý bastard se zmohl jen na 2,5 vteřiny, což bylo dost slušné, ale se mnou se měřit nemohl ani náhodou. Nejlepší na tom bylo, že to moc dobře věděl. Byl to on, kdo tvrdil, že jsem první kolo tak rychle odstřílel jen náhodou. Grant nebyl zvyklý na to, aby jej kdokoliv v čemkoliv překonal. Užíval jsem si, jak při té potupě frustrovaně přešlapuje. Neměl mě rád a tenhle pocit byl vzájemný. Předal jsem brokovnici dalšímu střelci.

Grant nebyl žádný bažant. Byl plnoprávným členem LM a také jedním z našich instruktorů. V Harbingerově týmu byl ale nejmladší. Zastřílet si přišel jen proto, aby nám ukázal, jak se to dělá. Grant byl můj přesný opak. Byl štíhlý, hezký, pohotový, okouzlující, měl vystudované nejlepší školy a pocházel z jedné z nejstarších a zavedených (ve smyslu nechutně bohatých) rodin Nové Anglie. Dokonce měl i hezké vlasy. Byl typem člověka, kterého mají všichni rádi a všichni také touží, aby je měl rád on.

Nevěřil jsem mu, ani co by se za nehet vešlo. Od chvíle, kdy jsem ho viděl poprvé, jsem ho měl za nafoukaného idiota a cítil instinktivní nutkání nakopat mu prdel a sebrat kapesné.

Pravým důvodem, proč jsem toho chlápka nenáviděl, bylo to, že chodil s Julií Shacklefordovou.

S Julií jsem mluvil od příjezdu na základnu jen párkrát a naše rozhovory většinou končily u zdvořilého: „Jak se máte?“ Já byl zcela ponořený do tréninku a Julie zase měla spoustu práce s různými věcmi. Nedá se říct, že by mi kdy naznačila, že mě má radši než řadového zaměstnance, a tak nevím, proč mi vadilo, že chodí s tím ňoumou Grantem. Přiznával jsem si to jen velice nerad, ale byl jsem do ní zabouchnutý až po uši.

Sam přerušil mé snění. „Pitte! Chci, abyste všem řekl, jak jste to udělal. Já už vám prozradil všechno, co vím, a stejně většina z vás netrefí ani vrata od stodoly, vy hňupové neschopný. Možná potřebujete čerstvej náhled na věc. Pumpovací brokovnice nebude vaše hlavní zbraň, ani nejoblíbenější, ale v některejch situacích je to nejlepší, co byste si mohli přát. Máme ve skladu spoustu speciálních nábojů, který do samonabíjecí zbraně strčit nejdou. Všichni se musíte naučit s touhle zbraní zacházet, protože vám to jednou možná zachrání život.“ Vědět, jak něco dělat, protože by se to mohlo hodit, byla oblíbená mantra našich zkušených lovců monster.

Bývalý SEAL vyplivl velký chuchvalec tabákových slin. Dobře dělal. Všiml jsem si, že to většinou jednoduše polkne. To určitě jeho zdraví neprospívalo.

„Dobře. Ehm…“ Podíval jsem se na skupinu a přemýšlel, co jim řeknu. „Všimnul jsem si, že většina z vás to se zbraněmi tak docela neumí. Musíte se dostat do bodu, kdy se zbraň stane prodloužením vašeho těla. Nesmíte na střelbu myslet, protože když na ni myslíte, jste pomalí. Musíte výstřel nechat, ať se stane. Brokovnice jsou instinktivnější zbraně než pistole nebo pušky. Musíte se prostě uvolnit a nechat to bejt.“

Ukázal jsem na jednoho z dalších bažantů, svalnatého černocha s dredy. „Skvělým příkladem je tady Trip. Když střílí z pumpovací brokovnice, vystřelí, dá si dramatickou pauzu, nabije, vystřelí, pauza, nabije. Moc o tom přemýšlíš. Přemýšlení žere čas. Prostě bum, a jedu. Je to jako hrát na hudební nástroj, tam se taky nedá uvažovat nad každou notou. Prostě hrajete.“ Chápavě přikývl. Trip a já jsme se celkem skamarádili a spali v kasárnách vedle sebe. Ve skutečnosti se jmenoval John Jermain Jones a nedokázal si vysvětlit, jak mu mohli rodiče vybrat takovou kombinaci jmen. Přezdívka Triple J se ujala dost rychle a po týdnu už mu většina lidí říkala prostě Trip.

Trip byl do LM rekrutován poté, co jistá voodoo kněžka proklela jeho malé floridské městečko a způsobila, že z hrobů povstalo několik zesnulých spoluobčanů s touhou požírat mozky živých. Celý incident se mu podařilo vyřešit pomocí uvážlivého využití krumpáče. Byl to skvělý chlap a jeho jedinou slabinou byl nedostatek zkušeností se střelnými zbraněmi. Se samopalem mu to ale docela šlo. Vyhovoval totiž jeho povaze. Když člověk uvážil, že před rokem učil chemii na základce, musel uznat, že to je vlastně docela tvrďák.

„Další problém, kterej u tebe vidím, je ten, že jsi moc citlivej na zpětnej ráz. Jako tady Holly.“ Ukázal jsem na dalšího bažanta. Nebo spíše bažantici. Holly Newcastlová byla atraktivní mladá žena s odbarvenými blond vlasy a měla neskutečné umělé kozy. Nikdy nám neřekla, jak se do LM vůbec dostala, ale věděli jsme, že předtím dělala striptérku, tedy pardon, exotickou tanečnici. Proslýchalo se, že v jejím osudném incidentu sehrála roli krásná lesbická upírka. V tomhle případě se ale jednalo spíše o zbožné přání chlapů z kasáren.

Bylo vidět, že má nulové zkušenosti se střelnými zbraněmi, ale postupně se do toho dostávala. Velmi mě překvapovala ve vědomostních částech výcviku. Měla úžasného pamatováka na informace ohledně monster. Sice vypadala jako typická blondýna, ale hloupá rozhodně nebyla. Nepochyboval jsem, že ať už se do LM dostala jakkoli, vedla si při tom velmi dobře.

„Holly, brokovnice kope, ale když si na to zvykneš, naučíš se zpětnej ráz nevnímat a pak už o nic nejde. Všechno je to o správným zapření a držení. Pokud se to udělá správně, vůbec to nebolí.“

„Takže střelba je jako sex, Zede. Když bolí, děláš to špatně?“ Svůdně se usmála a mrkla. Zrudnul jsem. Všichni se smáli, včetně instruktora Sama.

„V podstatě.“ Měl jsem takový pocit, že by si ode mě Holly nechala poradit i v jiných oblastech než jen v ovládání brokovnice. Je na houby, když jste snědý a tváře vám tak strašně zrudnou, jako se to stalo mně. „Ale vážně, úchop je strašně důležitej. Musíme ti sehnat pažbu, která bude o pár cenťáků kratší.“ Rychle jsem pokračoval dál, neměl jsem v úmyslu čekat, než někdo začne dělat blbé fóry na téma kratšího materiálu.

Pokračoval jsem v demonstraci a instruoval dalších pár nováčků. Byli jsme vážně divná sebranka. Některým bylo dobře přes čtyřicet, jiným sotva uschl řidičák. Byli mezi námi lidé ze všech koutů země a ze všech oborů lidské činnosti. Byli tu snad všichni od armádního rangera po taxikáře, od policajta z protidrogového po knihovníka. Dokonce mezi námi byl i instalatér. Věřte mi, že podrobnosti o jeho prvním setkání s monstry slyšet nechcete.

Přes všechny rozdíly jsme měli několik věcí společných. Každý z nás musel čelit těm nejhorším ztělesněním nočních můr a každý z nás to střetnutí přežil.

Na začátku výcviku nám bylo řečeno, že to rozhodně nezvládneme všichni. A taky se tak stalo. Zkušení instruktoři vyhazovali nováčky dle potřeby. Nejeden bažant si brzy balil věci a pakoval se domů s velmi štědrým zlatým padákem a varováním, že má držet jazyk za zuby. Další nováčci odešli z vlastní vůle. Někteří nedokázali ustát fyzický stres, pro jiné bylo nad síly psychické zatížení. Odchod nikdo nebral jako ostudu. Každý měl možnost kdykoliv odejít, což také mnozí udělali. Já sám jsem o tom také párkrát přemýšlel.

Byl jsem příliš tvrdohlavý, než abych to před někým přiznal, ale každý den jsem se musel přesvědčovat, že je správné, co tady děláme. Byl jsem vnitřně rozpolcený. Miloval jsem výzvy, ale na druhou stranu jsem také toužil po normálním životě, a tak bylo těžké přijmout skutečnost, že se učím pro zábavu a peníze zabíjet monstra.

Fyzická příprava byla náročná, ale podle bývalého rangera v našich řadách to byl tělocvik na dívčí škole. Co se mě týče, nohu jsem měl pořád citlivou a slabou, a tak mě výběhy zabíjely. Kulhal jsem i při chůzi a běhání jsem nesnášel, i když jsem byl úplně zdravý. Běh je pro hubené.

Mým oblíbeným segmentem byly zbraně a taktika. Nejen proto, že jsem se tomuto oboru věnoval celý dosavadní život, ale také proto, že jsem v tom byl vynikající. Mnoho nováčků ale mělo značné problémy. Někteří zkrátka neměli dostatečné schopnosti, aby fungovali v rámci koordinovaného týmu vyzbrojeného smrtícími zbraněmi pod značným tlakem. To ale nevadilo. Hned na začátku nám řekli, že ne všichni skončíme jako úderná síla v loveckých týmech. Bylo třeba odvést spoustu práce v oblasti výzkumu, podpory, správy počítačů, v technických záležitostech a dalších oborech. Každý zaměstnanec LM ale musel být schopen obstát v boji, pokud by se situace nějakým způsobem vymkla z rukou.

Odhadoval jsem, že z mé skupiny se do loveckých týmů dostane maximálně polovina lidí. To nebylo špatné. Když jsem uvážil, že jsme na začátku měli čtyřicet rekrutů, pořád jich ještě zbývalo dvacet. Byli mezi nimi lidé, u nichž jsem si nebyl jistý, kde skončí, protože by byli schopni zastat vše. Na druhou stranu zde bylo i pár jedinců, kterým bych do ruky nedal ani vzduchovku. Někteří lidé zkrátka neměli potřebný přístup, aby se v zacházení se střelnými zbraněmi dostali nad základní úroveň.

Výukové lekce byly pro všechny z nás velmi poučné. Ať už jsme se sem dostali kvůli jakkoli bizarnímu setkání, stejně jsme se všichni dozvídali zcela nové informace.

Earl Harbinger seděl s nohama na stole. V jedné ruce držel dálkové ovládání projektoru a v druhé měl ukazovátko, kterým upozorňoval na nejzajímavější věci. Fotografie v prezentacích byly mírně řečeno velmi znepokojivé.

„Nemrtvých je mnoho druhů. Za nemrtvýho se v podstatě považuje každá bytost, která je z vědeckýho hlediska po smrti, ale stejně se pohybuje. K nemrtvým se řadí vše od základních zombíků, což jsou v podstatě jen masožravý mrtvoly, až po skoro nezničitelný pány upírů. Mezi tím je samozřejmě celá řada dalších poddruhů, který budete muset důkladně poznat z hlediska jejich silnejch stránek, a zejména jejich slabin.“

Cvak. Na tomto slajdu bylo vidět hromadu sežvýkaných mrtvol na předměstské ulici. Mohlo to být z kteréhokoli města v jakékoli zemi. V pozadí hořelo několik skromných zemědělských stavení. „Nemrtví jsou náš denní chleba. V Severní Americe se musíme vypořádat nejméně s jedním incidentem s nemrtvejma za měsíc. Když se započítá Jižní Amerika a Karibik, zjistíte, že na potírání nemrtvejch pracujeme v podstatě neustále. U základních nemrtvejch je klíčem k úspěchu rychlá reakce. Množej se jako králíci a jejich nebezpečnost roste spolu s hustotou zalidnění v oblasti, ve který se zrovna vyskytnou.“

Cvak. Na dalším slajdu byla fotografie pořízená levným jednorázovým foťákem z hodně špatného úhlu. Zachycovala ženu sápající se špinavýma rukama po neviděném fotografovi. Většina obličeje jí chyběla, dolní čelist měla tvořenou pouze obnaženou kostí. Nezdálo se ale, že by se tím znepokojovala. Oči měla doširoka otevřené a zjevně hladové.

„Zombie. Pochodující mrtvoly. Docela pomalý. Ne moc chytrý. Půjdou přímo po vás, nikdy se nezastavěj, necejtěj bolest, nikdy se neunavěj a nikdy toho nenechaj. Naštěstí jsou asi tak kreativní jako vařená brokolice. Nebezpečí z jejich strany hrozí při pokousání, o čemž se přesvědčil i chlápek, co tohle fotil. Nakažlivý je každý kousnutí, přičemž jeho oběť se stane zombíkem. Čím je zranění horší a čím rychleji zařvete, tím spíš se pak vrátíte zpátky. George Romero byl optimista. Ano, střely do hlavy fungujou, ale abyste je zastavili, musíte jim z mozku udělat kaši.“ Dozvídali jsme se, že stereotypy vídané ve filmech a jiných produktech pop kultury se často zakládají na pravdě.

„Kde se vůbec berou?“ zeptal se kdosi.

„Voodoo,“ zamumlal Trip. Dvacítka zbývajících nováčků seděla na kovových skládacích křesílkách za vratkými plastovými stoly. Přežívali jsme jen díky klimatizaci, která úspěšně bojovala s všudypřítomným alabamským horkem.

„To je jedna možnost a nesmí se na ni zapomínat. Když se vyskytne příležitost sejmout toho, kdo mrtvoly oživil, rozhodně to udělejte. Oživování mrtvejch je vážnej zločin a federálové za hlavy šamanů a šílenejch vědců hodně dobře platěj. Budem muset ale jít dál, protože látky je hodně. Všechny tyhle informace máte v balíčcích. Podrobněji si to projdeme jindy, dneska je na pořadu dne jenom takovej přehled. Poslední věc, co vám teď k zombíkům řeknu, je ta, že Fonasil obvykle platí kolem 5000 dolarů za hlavu podle závažnosti situace.“

Cvak. Věc na dalším obrázku zjevně kdysi byla člověkem, ale nyní se z ní stala shrbená hnijící hromada masa a ostrých hran a zubů. Ve své z větší části kostlivé ruce stvůra držela patrně lidskou nohu. Vypadalo to, že byla od oběda vyrušena bleskem fotoaparátu. „Tohle je ghúl. Toho můžete považovat za super zombíka na koksu. Je mnohem chytřejší, rychlejší a daleko hůře zastavitelnej. Naštěstí jsou vzácní, což je dobrý, protože tahle konkrétní stvůra spolykala snad dvě stě kulek, než šla konečně do kytek. Rány do hlavy obvykle nemaj velký účinek, ale rozhodně ghúly zpomalej. Nejlepší je do nich smažit ze všech hlavní tak dlouho, dokud se jim nezhroutí skelet tak, že nemůžou pokračovat v boji. A pak je nutný je ještě spálit. Obvykle se vyskytujou v okolí hřbitovů, protože se živěj mršinama. Fonasil vyplácí za jednoho ghúla asi dvacet litrů.“

Cvak. „Tohle je přízrak. Ne moc povedenej dovoz z Evropy.“ Tenhle obrázek mě dost překvapil. Byla na něm ohavná stvůra, přesně jak jsem čekal. Vypadala zhruba jako člověk, až na příšerně pokroucené tvary, ostré černé zuby a červené oči. Překvapený jsem ale byl proto, že se jednalo o snímek z akce. V rohu obrazu byla Julie Shacklefordová s dlouhým kopím v rukou, kterým si držela monstrum od těla. Měla na sobě nějaký podivný druh osobní zbroje, který jsem nepoznával. Tmavé vlasy jí vlály okolo hlavy jako svatozář, ve tváři měla výraz strachu a soustředění. Byla zachycena uprostřed pohybu, jak se elegantně vyhýbala sápání nemrtvé stvůry. Tahle fotka by se klidně uchytila i na obálce Sports Illustrated jako snímek z disciplíny zápasu s mutanty, ve kterém je trestem za prohru bolestivá smrt.

Studoval jsem její obličej. Byla mnohem mladší než nyní, snad až příliš mladá na práci, kterou dělala. Nebyla tak nádherná a nedostupná jako v pozdější době, ale zjevně v sobě měla hodně kuráže. Přes brýle jsem viděl její hnědé oči. Zuby měla zaťaté, tvořily jí v obličeji pevnou bílou řadu. Když jsem viděl, že je v nebezpečí, srdce mi poskočilo, přestože mi bylo jasné, že z incidentu vyvázla bez zranění. Byla nádherná.

Já jsem takový trouba.

Vytrhnul jsem se ze snění a snažil se soustředit na Harbingerův výklad. Přeslechl jsem část toho, co říkal, ale neodvážil jsem se žádat o zopakování. Hovořil ještě o nebezpečích boje s přízraky.

„Jejich dotek způsobuje okamžitou paralýzu, a to i přes zbroj. Paralýza rychle ustupuje, ale to už bejvá obvykle pozdě. Maj neuvěřitelnou sílu. Bez těžkejch zbraní a podpory se s nima do křížku nepouštějte.“

„Co se stalo?“ vypadlo ze mě.

„Cože?“ odpověděl.

„Na té fotce s tím… přízrakem.“

Harbinger mlčel. Asi přemýšlel, jestli mě má rozsekat za to, že jsem ho přerušil nebo jestli má celý příběh vyprávět. Mezi bažanty byl známý neochotou šířit historky z akcí, čímž se odlišoval od Sama a Mila, kteří si v nich libovali. Nakonec vnitřní bitvu dobojoval a rozhodl se, že všechno povypráví. Počastoval mě zdrcujícím pohledem, z něhož mi bylo jasné, že po lekci budu běhat dokola, dokud se z toho nepozvracím.

„Stalo se to u Sandusky v Ohiu v říjnu 1995. Bylo to období před Halloweenem, což je v našem oboru nejrušnější čas. Můj tým řešil problém s ghúly na starém hřbitově, když na nás vyskočilo tohle. Na přízrak jsme nebyli připraveni. Vyskočil ze země přímo před naším autem, holýma rukama rozmlátil celej jeho předek a rozbil okno, jako by bylo z papíru. Seděl jsem na sedadle spolujezdce a během okamžiku jsem byl v jeho spárech. Dostal jsem ránu a svaly mi vypověděly službu, jako by byly zamrzlé. Řídil Milo a taky dostal zásah. Na zadním sedadle byla Julie. Vytáhla pistoli a poslala do přízraku pár nábojů. Přízrak byl zjevně překvapenej, protože už se nás s Milém nesnažil zabít. Vyskočil na střechu a začal ji trhat, aby se dostal k Julii. Vyskočila ven s tímhle kopím v rukou.“ Pozastavil se a chvíli se kousal do rtu.

„V tu chvíli bylo důležitý, že se nesnažila přízrak ustřílet pistolí, to mějte na paměti. Střelný zbraně ho nakonec zastavěj, ale slovo nakonec je v tomto případě dost klíčový. Je třeba si pamatovat, že čím dýl nemrtvej existuje, tím silnějším se stává. Zabít nový přízraky je celkem snadný, ale tenhle jedinec vznikl už někdy za občanský války. Vzdržej toho fakt hodně, takže je třeba proti nim chodit v týmech. Musíte je nejdřív zastavit a pak do nich nasypat všecko, co máte. Zbytek týmu zaslechl ve vysílačce ruch a rychle se blížil, ale zdaleka ne tak rychle, jak bychom potřebovali.

Julie teda vystoupila a držela si přízrak od těla pomocí kopí. Kdykoliv se monstrum pohnulo, dostalo ránu. Jak vidíte na fotce, maj kopí za čepelí takový zpětný záchyty, aby po něm stvůry nesjely až do vaší blízkosti. V podstatě se teda dostali do nerozhodný situace. Přízrak se k Julii nemohl dostat, ale nebyla šance, že by se kopím nechal zabít. Chlápek, co to fotil, nám byl na hovno. Byl to jenom nějakej kolemjdoucí. Pořídil ale skvělej snímek. Nakonec se mi do těla vrátil cit, vytáhnul jsem zbraň a udělal ze zombíka pochodeň.“

„Pochodeň?“ zeptal se někdo další.

„Plamenomet. S vyšším druhem nemrtvejch se bez plamenometu bojovat nedá. Jakmile začal hořet, bylo jen otázkou času, než sebou sekne o zem. Julie ho napíchla na vrata mauzolea a držela ho tam, dokud sebou nepřestal škubat. Trvalo to věčnost. Jsou to pěkný svině.“

„Kolik jí bylo?“ zeptala se Holly.

Harbinger se na chvíli zamyslel.

„Čerstvejch osmnáct.“

„Zatraceně.“

„Maj to v rodině.“ Pak se vrátil k lekci.

Uřezat hlavu člověku je složitější, než se na první pohled zdá. Tělo se při každém zásahu zmítá, a navíc všude cáká krev. Jakmile se mazlavé tělní tekutiny dostanou na čepel nože, je to ještě horší. Než se nadějete, začne ostří sklouzávat po kostech, o jejichž existenci jste doteď neměli tušení. Když jsem řezal do gumového masa, sténal jsem námahou.

„Na to se vyserte, Pitte, neřežte to. Tady nejste v zahradnictví, ale v zabijáckým byznysu. Usekněte to!“ zařval na mě Sam. Sam řve pořád.

Poslechl jsem rozkaz, napřáhl obrovský nůž nad hlavu a udeřil vší silou. Tentokrát jsem tkáň prosekl a prošel obratli. Hlava umrlce spadla ze stolu a dopadla s tupým zvukem na podlahu.

„Mnohem lepší!“ zavrčel instruktor. „Viděli jste to, třído? Neserte se s nima. Existujou věci, který nedaj pokoj, dokud jim neuseknete hlavu. Když přijde na věc, musíte to udělat rychle. Je třeba rozhodnej úder, jako když sekáte dřevo. Žádný pižlání. A nezapomeňte, že z čerstvejch mrtvol to stříká víc!“

Naše skupina bažantů se pomalu proměňovala v sehraný tým lovců. Teď jsme stáli v malé chladicí místnosti poblíž hangáru, které se říkalo masokombinát. LM si nejohavnější lekce schovalo na konec. Jsem si jistý, že nácvik odsekávání hlav měl i praktický důvod, ale hlavně šlo o to vytřídit nováčky, kterým řezničina s lidskými hlavami nedělala dobře.

Efektivnější by možná bylo, kdyby tuhletu část zařadili hned na začátek, protože tohle nikdo se slabým žaludkem nevydrží. Milo ale říkal, že důvodem pro zařazení téhle lekce až na dobu, kdy je nováčků jen pár, je poměrně velký nedostatek mrtvol z lékařských fakult. Milo tak dokázal těla ušetřit pro další várku bažantů. Byl to skvělý plánovač.

„Další tým. Newcastlová a Mead,“ řekl Sam Holly a Chuckovi, následujícím lidem ve frontě. Milo hadicí spláchl hnus z podlahy. Několik bažantů během cvičení přišlo o oběd. Kolem hlavního odtoku se srazilo několik druhů tekutin.

Položil jsem zakrvácený nůž na stůl a odbelhal se k umyvadlu, abych si umyl ruce. Hrozně se mi třásly a chtělo se mi zvracet. Trip už tam byl a zuřivě se drhnul.

„Kámo, to stálo pěkně za hovno,“ syknul.

„Příště budu přibíjet já, a ty sekáš,“ odpověděl jsem.

„Hele, tys řekl pannu, já za to nemůžu.“

„Aspoň že jsme se nemuseli plazit ve sračkách.“

Zamračil se na mě. „No tak, chlape, už tak se mi chce blít, nemluv o tom.“

Plížení ve sračkách bylo cvičení, při kterém musel každý bažant projít dlouhou trubkou naplněnou kravskými exkrementy. V té tmě, smradu, horku a příšerné rozmělněnosti toho všeho jsem zažil nejhorší okamžiky svého života. I smrt byla příjemnější. Nejspíše se jednalo o test, jestli dokážeme vydržet odporné podmínky a uchovat si při tom všech pět pohromadě. Osobně si ale myslím, že nás Harbinger chtěl jenom mučit. Dva členové skupiny to radši vzdali, než aby do toho museli jít. Když jsem byl uprostřed temné trubky ponořený ve slizu, střevech a hovnech, docela jsem jim záviděl. Další bažant se dostal do poloviny trubky, ale pak ho přemohla panika a nemohl nic dělat. Všichni tři dostali tučné šeky a odjeli domů.

Zbývalo nás jen dvanáct. Když jsem viděl nároky našich instruktorů, nebyl div, že LM trpěla nedostatkem lidí. Harbinger byl ale velmi upřímný. Byl přesvědčený, že čím víc budeme trpět na cvičišti, tím méně pak budeme krvácet v akci.

Holly dokončila přibíjení a přišla se umýt. Fakt, že právě kladivem zarazila naostřený dřevěný kůl do hrudníku kdysi živé bytosti, na ní nezanechal nejmenší stopu. Bývalá striptérka mě vážně překvapovala. Zdálo se, že ji nic nevyvede z míry. Do všech úkolů se pouštěla po hlavě. Pořád jsme ještě neslyšeli její příběh, ale bylo zřejmé, že z celého srdce nenávidí druhou stranu a touží po nějaké formě odplaty. A i když cesta k pomstě vedla trubkou s hromadami kravích sraček a skrze odsekávání lidských končetin, neměla s tím problém.

„Nebylo to tak zlý. Na Chucka vyšla hlava, ale může si za to sám,“ řekla a věnovala nám úšklebek.

„Jak to?“ zeptal se Trip a pořád si ještě drhnul ruce. Chtěl jsem mu říct, že po tom, co jsme právě udělali, si už nikdy čistí připadat nebudeme.

„Vždycky si vybere kámen. Nikdy nezkusí papír ani nůžky. Blbec.“ Prohlédla si zaschlou krev na nehtech. „Mimochodem, zaslechla jsem, jak se Dorkas baví s Milem. Harbinger je docela spokojenej s tím, jak si vědem. Dostanem celej víkend volno.“

„Skvělý,“ vykřikl jsem. Trénovali jsme nepřetržitě už snad měsíc. Na víkend volna jsem se velmi těšil. Při vyhlídce na pár dní dovolené mi najednou nevadilo, ze jsem byl od hlavy až k patě od krve. „Bude skvělý odtud vypadnout.“

„To teda,“ odpověděla a pak se obrátila k Tripovi, který na sebe napatlal další mýdlo. „Ty vole, Tripe, hoď sebou, taky se chcem umejt.“

„Fuj, nemáš ponětí, kolik je v tomhle bakterií,“ řekl. „Člověk si musí dát na umejvání záležet.“

„Nebyls náhodou učitel biologie?“ zeptala se Holly.

„Ne, učil jsem chemii a suploval hudebku. Taky jsem dělal asistenta fotbalovýho trenéra. Byla to škola.“ Jelikož jsem s ním byl na pokoji, znal jsem jeho příběh velmi dobře. Když člověk musí rozflákat hlavu vlastním studentům, jakmile se z nich stanou nemrtví, není to zrovna něco, co by člověku pomohlo v učitelské kariéře.

„Jsem si myslela, že po tolika rozpitvanejch žábách nebudeš taková citlivka. Hele, máš ve svejch dredech krev nebo nějakej bordel.“ Když si je znechuceně prohrábl, Holly jej předběhla a stoupla si k umyvadlu. „Vole.“

Chuckovi se konečně podařilo s křupnutím urazit hlavu mrtvole. Sam na nás zařval, že na bandu zelenáčů jsme si nevedli vůbec špatně, a ukončil další den výcviku.

Sotva jsem lapal po dechu. Doba, kdy jsem ho dokázal ovládat, byla dávno pryč. Svaly v nohou mi hořely, obzvláště tam, kde mi je Huffman probodl pařátem. Chodidla a kolena trpěla při každém kroku. Mrkáním jsem se snažil odstranit pot z očí a silou vůle běžel dál v naději, že už konečně přijde okamžik zapomnění, po němž na bolesti nezáleží. Nesnáším běhání. Všichni velcí chlapi nesnáší běhání. Jasně, sprint mi šel, ale to, že na maratónech neuvidíte chlapy se stopětatřiceti kily, má hodně dobrý důvod. Pouze blázni běhají pro zábavu.

Poslední míle lesní stezky byla nejhorší. Byly na ní nejprudší kopce a nejhorší terén z celého výběhu. Při běhu po červené prašné cestě jsem se ale utěšoval, že už máme dneska skoro padla. Začali jsme těsně po rozbřesku několika hodinami fyzického tréninku, výukou taktiky, nácvikem ozbrojeného i neozbrojeného boje, lekcí z nauky o monstrech a teď, když zapadalo slunce, nás čekal šest mil dlouhý výběh z pekla. Konečně se stromy rozestoupily, a když jsme proběhli branou obrostlou popínavými rostlinami, dokonce se mi po tváři rozhostil úsměv. Většina bažantů už byla na místě a povalovala se po lehátkách, nebo se protahovala na trávě. Dobří běžci jako Trip, Lee a Mead dokonce vypadali, jako by za sebou měli jen osvěžující vycházku. Trip mi vesele ukázal, že jsem jednička, a já dostal chuť umlátit ho k smrti.

„Už bylo načase, Pitte,“ zakřičel Grant Jefferson. Znechuceně pohlédl na stopky. „Ubohý. Dost ubohý.“ Vedl celý výběh a vedle něj jsme my ostatní vypadali jako banda šneků. Samozřejmě, někteří šneci jsou docela rychlí. Jeden z dalších bažantů se odpotácel stranou a zvracel. Grant se jen ušklíbl. „Fajn, prozatím jsme hotoví. Dobře se protáhněte, protože si to zítra dáme dvakrát.“ Jen to zašumělo.

Seděl jsem na jedné z prázdných laviček a držel hlavu v dlaních. Věděl jsem, že bych se měl procházet a postupně chladnout, abych se vyhnul bolesti svalů, ale já si prostě potřeboval odpočinout. Ve všech fyzických činnostech jsem exceloval, ale tohle nebyl můj šálek kávy. Přerývaný dech se mi postupně normalizoval a srdce už tak děsivě nebušilo. Ostatní nováčci se odebrali do kasáren, aby se konečně pořádně vyspali. Já zůstal na lavičce a užíval si osvěžujícího přítmí.

„Ahoj,“ ozval se zpoza mě krásný hlas. „Nevadilo by vám, kdybych se posadila?“ Byla to Julie.

„Ne. Ano. Tedy, posaďte se,“ mumlal jsem a posunul se stranou, aby se vedle mě vlezla. S úsměvem se posadila. Měla na sobě šortky a zdálo se, že posiluje. Snažil jsem se na její vypracované nohy nezírat. Najednou jsem si začal uvědomovat, jak mám propocené tričko. Vsadím se, že jsem smrděl.

„Tak jak to jde?“ zeptala se.

„Fajn, jde mi to. Teda až na tohle.“ Ukázal jsem prstem k běžecké trati. „To je úplně na houby.“

Zasmála se. Doufal jsem, že se směje se mnou, a ne mně. „Tam to znám. Taky to nesnáším. Nejsme všichni jako Grant.“ Ukázala na druhou stranu pole. Sto metrů od nás stála osamělá figura, která boxovala s neviditelnými nepřáteli ve světle překážkové dráhy.

Grant Jefferson se zdržel, i když už bažanti odešli. Sundal si tričko a trénoval něco, co vypadalo jako velmi obtížná cvičení bojového umění. Velmi nerad jsem to přiznával, ale ten muž byl téměř perfektním vzorem fyzické dokonalosti. Kdyby mu nevyšla kariéra lovce monster, určitě by se uživil i jako model spodního prádla.

„Tak… jak dlouho už spolu chodíte?“ zeptal jsem se a snažil se neznít žárlivě. Nevím, jestli se mi to povedlo.

„Pár měsíců,“ odpověděla a podezíravě se na mě podívala. „Proč?“

„Ehm… já nevím. Vypadá tak trochu…“

„Arogantně?“

Chvíli jsem mlčel, nebyl jsem si jistý, jak na to odpovědět. „Hm, jo, asi jo. Vůbec mi nepřipadá jako váš typ.“

„A jak podle vás vypadá můj typ?“ zeptala se a pátravě si mě prohlížela. Polkl jsem a chtěl jsem vykřiknout: „Jako já.“ Naštěstí se rozmluvila dříve, než jsem musel odpovídat. „Ano, já vím, že Grant vypadá jako náfuka, ale je to vážně skvělej chlap. Je chytrej a ambiciózní. Když jsme ho rekrutovali, studoval práva na Harvardu.“

Jak jinak, pomyslel jsem si. „Zkouška na účetního znalce je mnohem těžší než právnickej atest,“ zamumlal jsem.

„Cože?“

„Ehm… nic.“

„Když sem dorazil, dali jsme se dohromady. Grant procestoval svět. Je chytrej, má přehled a je vzdělanej. Dělal spoustu fakt zajímavejch věcí, takže je… sebejistej. Proto někdy vypadá jako náfuka.“

Vypadá jako osel. Kousnul jsem se do jazyka. Já znal pravdu. Vsadím se, že pro zábavu topil koťátka. V dálce se Grant vrhl k zemi a začal klikovat.

„No tak to máte dobrý… Já musím jít spát.“ Postavil jsem se a chystal se k odchodu.

„Dobrou noc, Owene.“

„Dobrou, Julie.“ Odkráčel jsem. Bylo mi jasné, že jsem konečně našel dokonalou ženu, která o mě ale nemá zájem. Před kasárnami jsem skopl popelnici. Do prdele s tím. Byl jsem unavený.

„Co to děláš?“ zeptal se Trip, když vešel do našeho maličkého pokoje v kasárnách. Okna byla otevřená a z venkovní tmy doléhal hlasitý cvrkot hmyzu.

„Já nevím,“ odpověděl jsem upřímně. Seděl jsem na kavalci a před sebou měl otevřený kufr. Pravá ruka mě bolela z rány, kterou jsem dostal asi před hodinou. „Nejspíš přemejšlím, že to zabalím.“

„Nevypadáš jako někdo, kdo se vzdává,“ řekl prostě. „S Greenem to byla nehoda. Nechtěls mu ublížit. Milo říká, že za tejden bude z nemocnice venku. Je to jenom klíční kost a otřes mozku.“

„Dal jsem mu jednu ránu.“

Nacvičovali jsme kontaktní boj. Taková situace sice není při střetu s monstry žádoucí, ale i tak to člověk musí ovládat. Dali mě do páru s Greenem, svalnatým detektivem z protidrogového oddělení. Trochu jsme se nechali unést.

„To se stává,“ pokrčil rameny Trip. „Nedělej z toho takovou vědu.“

„Sam říkal, že nejsem dost agresivní.“

„To asi neměl říkat někomu, kdo nakopal prdel vlkodlakovi.“ Trip se posadil na postel. „Až se Green probudí, bude v klidu. Byla to nehoda.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne, to nebyla. Rozčílil jsem se. Neudržel jsem se. Hele, kámo, asi bych radši měl odejít. Když se rozčílím, lidi přicházej k úrazu.“

„Ty mluvíš, jako bys byl Hulk,“ smál se. „Trénuješ, aby z tebe byl lovec monster. Naší prací je ubližovat. No tak, kámo, o co jde?“

Trip se během posledních pár týdnů tréninku stal mým dobrým přítelem a já poznal, že se mi skutečně snaží pomoct. Zíral jsem na otevřený kufr. „Víš, že jsem bojoval pro peníze, že?“ pokračoval jsem, aniž bych zvedl zrak. „Před několika lety jsem šel do velkýho boje. Do posledního. Na stole ležela spousta peněz. Můj soupeř byl údajně hroznej tvrďák. Prý v kriminále sejmul pár lidí. Náš boj měl bejt bez pravidel a neměli jsme se zastavit, dokud jeden z nás nepřestane bojovat. Prachy měl dostat ten, kdo se dýl udrží na nohách.“

„Proč jsi do toho šel?“ zeptal se s upřímným údivem. Trip byl dobrý chlap a představa, že by měl ublížit druhé lidské bytosti bez pádného důvodu, mu byla naprosto cizí.

Povzdechl jsem si. „Musíš pochopit, že celej můj dosavadní život se mě otec snažil na něco připravit. Pořád mě do něčeho tlačil. Měl utkvělou představu o podělaný budoucnosti a chtěl, abych na ni byl připravenej. Asi jsem mu prostě chtěl dokázat, že jsem vážně tak tvrdej, jak si myslí.“

„A co se stalo?“

„Můj soupeř byl fakt drsnej. Nejhorší, s jakým jsem se kdy setkal. Nedařilo se mi ho sejmout. Prostě se držel na nohách. Pak se ale něco stalo… něco se ve mně zlomilo. Necejtil jsem žádnou bolest, jenom soustředění. Stejný jako ve chvíli, kdy se mě Huffman snažil sežrat. Pak už jenom vím, že jsem na něm klečel a bušil ho do hlavy, až jsem si roztříštil klouby na rukách.“

Trip vypadal zděšeně. „Tys ho zabil?‘

„Skoro. A udělal bych to, kdyby mě promotéři neodtrhli. Nakonec se jim podařilo dát mu lebku dohromady, ale přišel o oko a dodneška je hrozně zřízenej… Zabil bych ho. Koneckonců, já ho chtěl zabít. Jen tak. Hloupý, co?“

„Dost.“

Chvíli jsme tiše seděli. Trip nevěděl, co mi na to má odpovědět. Z našich rozhovorů jsem věděl, že je hluboce věřící. Nejspíš celou tu dobu přemýšlel, jak mi má zdvořile říct, že určitě přijdu do pekla. Nakonec jsem promluvil já. „Víš, proč jsem se stal účetním?“

„Jsou za to lepší peníze než za učitelování.“

„Vybral jsem si tu nejvíc průměrnou a stereotypní věc, která mě napadla. Celej život jsem se učil bejt zabijákem, ale po tý noci jsem od toho chtěl utýct co nejdál.“

„Ale i tak jsi do práce chodil s bouchačkou?“

„Nepřál jsem si vyhledávat problémy, ale to neznamená, že jsem nechtěl bejt připravenej, až si problémy najdou mě,“ odpověděl jsem.

„Furt lepší než mlátit zombíky po hlavě krumpáčem…“ zamumlal.

„A teď jsem tady. Na místě, kde všechny věci, před kterejma se posledních několik let snažím utéct, nutně potřebuju k přežití. A navíc se zdá, že jsem v tom dost dobrej. Ale mám strach…“

„Že ublížíš někomu, kdo si to nezaslouží?‘

„Jo, něco takovýho.“ Zaťal jsem zjizvené pěsti. Ruka mě bolela na místě, kterým jsem fláknul Greenovi. Byl to jen kratičký záblesk zloby, ale stačilo to.

Trip se na pár dlouhých vteřin zamyslel, ohryzával si dolní ret a pak se postavil– „Já to vidím tak, že naší prací je konat dobro. Nevím jak ty, ale já sem přišel, abych zabránil monstrům v ubližování nevinnejm lidem. Máš dar od Boha, je sice divnej, ale i tak je to dar. A fakt, že se bojíš, abys ho nezneužil, znamená, že jsi dobrej chlap. Dej ten kufr zpátky a pojď se mnou na hodinu, než Harbinger zjistí, že jdem pozdě. Mám z něho trochu strach.“ Poplácal mě po rameni a odešel ze dveří.

Chvíli jsem čekal a poslouchal rozčilené bzučení hmyzu narážejícího do okenní tabule. Pak jsem zasunul kufr zpátky pod postel a vydal se do práce.

Myslel jsem si, že jsem na nepohodlí a horko zvyklý. Několik let jsem žil v Texasu a vyrůstal v údolí San Joaquin v Kalifornii. V prvním bydlišti bylo neskutečně teplo a větrno a v druhém zase vlhko a dusno kvůli intenzivnímu zavlažování. Léto v srdci jihu ale bylo zcela novým druhem zla. Výheň byla taková, že člověk ani nemohl přemýšlet, a navíc bylo vlhko, že se vzduch dal pomalu pít. Do Alabamy přišlo léto.

Není tedy divu, že jsme právě v takový den dostali osobní zbroje. Byly těžké a navržené s ohledem na pohodlí při nošení. V alabamském létě se ale kraťasy a tričko s krátkým rukávem považují za teplé oblečení. Potil jsem se jako vepř. Ne že by to bylo něco zvláštního, vždyť lidé mé konstituce se běžně potí už při pokojové teplotě. Tohle byl ale extrém. Naštěstí zbroje byly vybaveny vakem na vodu CamelBak a picí hadičkou. Ostatně slogan výrobce hovořil jasně: Pij, nebo chcípni.

Milo Anderson pochodoval před shromážděnými bažanty tam a zpátky. Dnes měl na sobě tričko Violent Femmes a zrzavý vous spletený do dvou pramenů, po nichž se snad dalo i vyšplhat. Tu a tam se zastavil před některým z nováčků, kriticky jej zhodnotil a pak mu přitáhl popruh nebo přezku. Celý oblek vymyslel on, stejně jako mnoho dalších věcí, které lovecké týmy používaly.

Grant Jefferson samolibě sledoval naše nepohodlí. Sám měl zbroj na míru, která mu padla lépe. Holly o něm řekla, že je temperamentní a přitažlivý, a dokonce i ona se svým otupělým a cynickým přístupem k mužům musela uznat, že je charismatický a okouzlující. Řekla mi, že je nad slunce jasnější, proč po něm Julie skočila. Byl mladý, chytrý, dobře vypadající a uměl jednat s lidmi. Všichni ho měli rádi. Já mu ale i tak chtěl nakopat prdel.

Na Grantově rameni byla nášivka se zeleným smajlíkem s rohy, neoficiálním logem společnosti, které nosil pouze Harbingerův osobní tým. Řekli nám, že ostatní týmy mají vlastní loga. Tady na základně jsem ale viděl logo pouze jednoho dalšího týmu, a tím bylo plameny plivající prase, které měla Dorkas vyryté do plastikové nohy. Grant nosil smajlíka s pýchou. Skončit v Harbingerově týmu zjevně byla velká čest. Dozvěděl jsem se, že je lovcem teprve od doby, kdy došlo k opětovné legalizaci branže. Při tréninku ale podal natolik slibné výkony, že dostal nabídku zaplnit místo v nejlepším týmu.

„Časem se naučíte v těchto oblecích trávit nepřetržitě celý dny. Tahle zbroj vám zachrání život. Stane se vám druhou kůží,“ vykládal Grant a ukazoval na vlastní oblek. Milo se zastavil přede mnou a zamračeně upravoval popruhy na mé hrudi. Bylo zjevné, že Milo nikdy nemusel vyrobit zbroj pro někoho tak velkého, jako jsem já. Muselo být opravdu složité najít kevlarové pláty na hruď o obvodu stopětapadesát centimetrů.

„Pssst… Milo,“ zašeptal jsem. „Když je zbroj jako druhá kůže, kde máš svoji?“

„Běž do prdele, je horko,“ odpověděl.

A přitom ji vynalezl. Pokrytec, pomyslel jsem si.

„Tenhle oblek mi zachránil život. Tady je vidět, jak mě podrápal golem. Vidíte, přesně tady, na břiše. Určitě bych tehdy jinak přišel o život, ale dokázal jsem útok ustát a bojovat dál. Monstrum jsem zneškodnil a pak přispěchal včas na pomoc týmu, kterej jsem zachránil před jistou smrtí,“ vyprávěl Grant a zvedl přední část zbroje, aby bylo vidět jeho vypracované břicho. Ten chlap snad dělal sedy lehy i ve spánku, když vypadal takhle. Grant mluvil věčnost a na rozdíl od ostatních instruktorů v sobě neměl kousíček pokory. Od úžehu mě dělily jen minuty, stáli jsme v největším pařáku a náš instruktor žvanil a žvanil.

Milo obrátil oči v sloup a vrátil se k úpravě popruhů. „Prej golem. Vždyť byl vysokej sotva metr,“ mumlal si pod nosem, abych to slyšel jenom já. „Osel.“

Zbroj byla navržena jako modulární systém, který bylo možné nakonfigurovat podle typu hrozby, které jsme měli čelit. Důležité orgány chránila silná vrstva probodnutí odolného kevlaru. Rukávy a nohavice nebyly o moc těžší než běžné oblečení, ale byla do nich všitá vlákna ze stejného materiálu. Zbroj disponovala i chráničem, který bylo možné vysunout a chránit se tak před kousnutími. Nebezpečí, které nám hrozilo, bylo zejména bodnořezné povahy, a tak se oproti běžným vestám na balistickou ochranu příliš nemyslelo. Milo nás informoval, že torzní vesta obstojí v hodnocení neprůstřelnosti kategorie IIIA, což znamená, že chrání před většinou pistolových nábojů. Vpředu a vzadu byly navíc kapsy, do nichž bylo možné vsunout keramické pláty schopné zastavit i náboje z pušky, pokud by si to situace vyžadovala a nevadila by zvýšená hmotnost. V systému se myslelo i na místa pro zásobníky, zbraně, nástroje, lékárničky a další věci, které by se lovcům mohly hodit.

Ke zbroji bylo možné použít dva druhy rukavic. Jedním byly základní střelecké rukavice poskytující malou míru ochrany při zachování dobré obratnosti. Druhým typem byly těžké obrněné rukavice pro případy, kdy šlo o maximální ochranu při rozrážení nepřátelských lebek. Tyto těžké rukavice se připínaly ke koncům rukávů. Helmy byly rovněž dvou druhů. Prvním typem byla jednoduchá upravená hokejová helma sloužící v podstatě k tomu, aby si člověk při tápání ve tmě nerozbil hlavu. Druhým byla obrněná monstrozita, která připomínala motorkářskou přilbu s ochrannými štíty. Ta se připínala k chrániči krku. Lovec vybavený těžkými rukavicemi a helmou by mohl dělat žvýkačku davu zombií a vyváznout z takového střetnutí zcela bez zranění. Bohužel pro mě neměl Milo helmu, která by pasovala na mou obrovskou hlavu, a tak mi jednu speciální objednal. Doufal jsem, že se mě do té doby nic nepokusí sežrat.

Na zbroji byla spousta doplňků navržených výhradně pro lidi z našeho podivného oboru. Na ramenním popruhu byla připevněna láhev s CO2, ze které bylo možné v případě potřeby celou zbroj nafouknout. To se hodí, když spadnete do hluboké vody, protože s hromadou vybavení se plave dost špatně. Co jsem pochopil, tak na tomhle systému trval Sam, bývalý příslušník SEAL. Každá byla také vybavena systémem GPS, což se občas hodilo k nalezení lovcova těla, když se těm zlým náhodou podařilo vyhrát.

Zbroj se dala objednat v jakékoli barvě, pokud jste si tedy vybrali z černé, olivově zelené nebo lesní hnědé. Při lovu monster se duhové barvy moc neuplatní, a navíc se odolná vojenská potahová látka Cordura ve veselých barvách shání dost těžko. Já si vybral hnědou. Grant zvolil černou. Nejspíš si myslel, že díky tomu vypadá jako tvrďák. Spíše vypadal jako retardovaný Darth Vader. Těšilo mě pomyšlení, jak se asi v té černé barvě musí smažit, ale ten bastard mi neudělal radost a nedal na sobě znát nepohodlí ani v nejmenším.

„Dávejte pozor,“ vyštěkl na mě Grant. Milo zase obrátil oči v sloup. Zasmál jsem se. Grant k nám přisupěl jako buldok.

„Pitte, váš přístup se mi nelíbí.“

„Věřte mi, Grante, že tenhle pocit je vzájemnej,“ odsekl jsem.

„Co jste to řekl?“ Píchnul mě do hrudi ukazováčkem. Přes zbroj jsem nic necítil, ale ani tak jsem nebyl ani trochu nadšený z toho, že do mě někdo šťouchá. Bylo horko, já byl unavený a upřímně řečeno jsem neměl na kraviny náladu. Milo chytře ustoupil stranou.

„Řekl jsem, že tenhle pocit je vzájemnej a myslel jsem tím, že ani mně se váš přístup nelíbí.“

„Snažím se vás bažanty naučit, jak se udržet naživu.“

„Tak učte. Já slyším jenom samý bláboly o tom, jak jste skvělej. Jsem tady, abych zabíjel zrůdy, ne abych vám dělal fanynku.“

Zase do mě šťouchnul. „Já jsem profesionál, a vy byste měl zavřít tu svou bažantí hubu. Myslíte si, že toho bůhvíkolik víte. Viděl jsem to vaše video. S tím vlkodlakem jste měl kliku a teď si tu hrajete na mistra.“

„Uděláte dobře, když na mě přestanete sahat,“ řekl jsem. Zbytek skupiny se postupně shromáždil okolo nás. Lidi cítili, že se k něčemu schyluje, a těšili se na zábavu. Zjevně jsem nebyl jediný, kdo měl blbou náladu.

„Nebo co?“ a šťouchnul mě ještě víc. Bylo to dost zbytečné gesto, když uvážíme, že zbroj byla navržena k zastavení úderu bitevní sekery. Po letech zkušeností s vyhazováním lidí z barů jsem cítil, kdy si někdo říkal o problémy. A Grant si o ně přímo křičel.

„Tak vám tu pazouru chytím a narvu do prdele.“ Usmál jsem se na něj a mrknul. Podle všeho ho to vážně rozlítilo. Grantův filmový obličejík celý zrudnul. Byl stejně vysoký jako já, ale objemem ani silou mi nebyl soupeřem. Vůbec jsem nepochyboval, že bych mu vyprášil kožich.

„Mohl bych vás odtud v mžiku vyhodit.“ Sundal ze mě ruku tak, aby mohl lusknout, a pak do mě zase začal šťouchat.

„A za co?“ zeptal se Milo se založenýma rukama a sledoval svého instruktorského kolegu. Milo byl mnohem zkušenější a mezi nováčky se těšil daleko většímu respektu. Nebylo o čem diskutovat, Anderson byl v pohodě. To takový Grant…

„Neposlušnost,“ zasyčel Grant. „Jediný slovo šéfovi o vašem chování, a letíte.“

„Jestli mě odtud vyhodíte, věřte mi, že si svůj odchod aspoň užiju.“ Cítil jsem, jak se mi pod náporem adrenalinu napínají svaly. Byl jsem připravený Grantovi dopřát pořádnou nakládačku, kdyby si o ni řekl.

„Grante,“ začal potichu Milo. „To je ta nejblbější věc, jakou jsem kdy slyšel. Provokuješ chlápka, kterej má o padesát kilo svalů víc než ty. Nasrat na neposlušnost. Jestli něco řekneš šéfovi, povím mu, že ses akorát snažil spáchat sebevraždu účetním.“

„Zvládl bych ho,“ konstatoval chladně mladší instruktor. „Není tak drsnej, jak si všichni myslej.“

„Grante, prdel bych ti dokázal nakopat i já. Tady Pitt by si z tebe udělal osobní děvku.“

Tím vzal Grantoví vítr z plachet. Viděl jsem, jak se mu v modrých očích rozsvítilo. Uvědomil si, že bych z něho udělal kaši. Já se jen smál a byl připravený rozbít mu ciferník a nakrmit ho těma jeho dokonale bílýma zubama. Zašel ale příliš daleko a nemohl couvnout, aniž by ztratil tvář. Naklonil se ke mně a zašeptal mi do ucha.

„Držte se od Julie dál, šmejde zasranej. Viděl jsem, jak na ni vejráte.“ To mě překvapilo. Tak o to tady šlo. Přitom jsem ji od začátku výcviku viděl nejvýše párkrát.

„Nasrat,“ odpověděl jsem.

„Tak dost!“ zařval Milo. „Hodina končí. Je horko a všichni jsou nervózní. Tvrdě jste dřeli, jděte se najíst.“

Grant ustoupil a věnoval malému muži dlouhý pohled. Milo se mu díval do očí. Myslím, že si můj nepřítel uvědomil, že mu druhý instruktor dopřál příležitost, jak se vyhnout nakládačce a nevypadat u toho před ostatními jako srab. Grant Jefferson byl sice šmejd, ale trouba ne.

„Fajn. Hodina končí,“ ušklíbl se Grant. „Ještě se uvidíme, Pitte.“ Otočil se na svých naleštěných botách a povýšeně odkráčel.

„Už se na to těším,“ zamumlal jsem si pod vousy, když se skupina začala rozcházet. Milo na všechny ještě zakřičel, ať před volným víkendem necháme zbroje u něj v dílně kvůli úpravám. Při spěšném sundávání zbrojí se bažanti neubránili úlevným výdechům. Odešel jsem co nejrychleji, abych s nikým nemusel mluvit.

Nebylo mi to ale nic plame. Někdo šel za mnou. Trip mě chytil za rameno, aby upoutal mou pozornost. „Už jsem ti někdy řekl, jak obdivuju tvou profesionalitu a zdrženlivost?“

„Některý lidi zkrátka potřebujou dostat do tlamy.“

„Souhlasím. Ten chlap je kokot, ale včera v noci jsem tě přemluvil, ať neodcházíš, tak nechci, aby ses dneska nechal vyhodit,“ řekl Trip, když jsme v nových zbrojích s vrzáním kráčeli do jídelny. Doufal jsem, že se zbroj ještě roztáhne a změkne. Můj kamarád mluvil dál, jako bych patřil mezi jeho puberťácké studenty. „Víš, proč tě nesnáší, že?“

Tripovi jsem o své slabosti pro Julii Shacklefordovou řekl, vždyť jsem byl jeho spolubydlící. „Asi vím.“

„Ne, nevíš, kamaráde.“

„Cože?“

„Myslíš si, že je to kvůli tý holce. Grant si to nejspíš myslí taky. Ale je to tím, že jste oba idioti.“

„Tak dík, Tripe.“ Pokračovali jsme v pomalé chůzi a hovořili tiše, aby ostatní náš rozhovor neslyšeli. „Tak když to není kvůli ní, co má za problém?“

„Jeho problém jseš ty. Tohle znám. Grant je zlatej kluk. Přišel sem loni a všechno zvládal. Je nejlepší úplně ve všem. Velký zvířata nad ním začala držet ochrannou ruku. Vsadím se, že byl skvělej v čemkoli, na co sáhnul. Pak jsi přišel ty a jseš v některejch věcech lepší než on, a tak tě prostě nesnáší. Jde jenom o pýchu, kámo. Grant je tak děsně pyšnej, až se divím, že mu z tý pýchy nevybuchne hlava.“

„Fajn, to chápu.“

„A navíc mu čumíš po ženský jako nějakej slintající buran.“

„Slintající?“ To zabolí.

„A navíc jseš takovej chlubil, že se na něj musíš při každý příležitosti vytahovat.“

„To sedí.“

„A porážky snášíš stejně blbě jako on. Oba dva jste děsně nadutý. Jak se píše v Bibli. Pýchaje hřích, kterej tě stáhne dolů rychleji než cokoliv jinýho.“

„Kde se to tam píše?“

„V Lukášovi… nebo někde jinde. Každopádně máma mi vždycky říkala, že to tam je.“

„Děkuji, otče Jonesi. Od týhle chvíle se pokusím pýchu a slintání trochu omezit.“ Zasmál jsem se. Trip nebyl o tolik starší než já, ale z nějakého důvodu měl v rukávu dost životních mouder.

„Pro tebe jsem důstojný otec reverend Jones… pohane. A teď si dáme oběd. Čeká nás volnej víkend, takže budem potřebovat energii. Mám tetičku, co žije ve Wetumpce za Montgomery. Bude kalba. Už jsi někdy jedl chitliny? Jižanská specialita.“

„O tom teda nevím. Co je do prdele chitlin?“ Ze způsobu, jakým jsem to řekl, bylo zřejmé, že nevím, jestli se jedná o pochoutku, nebo o druh mučení. Asi by se to dalo považovat za obojí, záleží na úhlu pohledu.

„Tak to se připrav na krutej víkend, Zede.“

KAPITOLA 6

Snil jsem. Nacházel jsem se na stejném poli jako během podivného snu, co se mi zdál v nemocnici. Znovu jsem stál bosý v živých a zelených rostlinách. Vzduch byl chladný a čerstvý, takže pole rozhodně nemohlo být v Alabamě. Nebe bylo temnější a na horizontu se shromažďovala hustá, černá dešťová mračna. Zdálo se, že se schyluje k děsivé bouři.

Byl tam i Starouš. Tentokrát seděl na malém travnatém kopečku. Vlasy měl pořád bílé a divoké. Rákosku měl položenou na zemi vedle sebe a zamyšleně leštil malé, kulaté brýle bílým kapesníkem.

„Ahoj, chlapče. Vítej zpátky.“ Přízvuk měl stále znatelný, a tak mi trochu připomínal prarodiče z matčiny strany. V hlase měl jakýsi východoevropský akcent, který ale nenáležel žádnému mně známému jazyku.

„Co tady dělám?“ zeptal jsem se a posadil se do trávy vedle něj. Sledovali jsme, jak se blíží bouřková fronta. Začínal se zvedat vítr a tráva se ohýbala pod jeho náporem. „Myslel jsem si, že se nemáme setkat, dokud neudělám něco fakt hloupýho a nenechám se zabít.“

„Mýlil jsem se. Já jsem v tomhle taky novej,“ odpověděl. „Už je to blíž. Můžu pomáhat snadněji.“

„Co už je blíž?“

„To uvidíš. Přichází to.“ Ukázal na bouři, která se valila vzdálenou krajinou.

„Co je blíž?“

„Bouře. Ukážu ti, když budu moct. Pomůžu, když to půjde.“

„S čím mi chcete pomáhat?“ Byl to velmi matoucí sen, jemuž na srozumitelnosti žvatlání mého hostitele zrovna moc nepřidávalo.

„Přichází zlo. Přinese ho Prokletej. Ty zastavíš, když to půjde. Když ne, čas zemře,“ prohlásil, jako by tahle zašifrovaná informace byla prostým faktem.

„Kdo jste?“

„Už jsem ti říkal. Přítel. Jsem tu, abych pomohl.“ Plivl si na brýle a pokračoval v jejich čištění. Všiml jsem si, že na krku má pověšenou malou Davidovu hvězdu. Oblečení měl staré a prosté, vypadalo jako ručně šité.

„Jak se jmenujete?“

„Na tohle se mě dlouho nikdo nezeptal.“

„Tím jste mi ale neodpověděl,“ odvětil jsem.

„Na mým jméně teď nesejde, chlapče. Jsem prostě Starouš.“

Pozvedl brýle do výše a prohlédl si je. Spokojeně přikývl a pak si je nasadil na obličej. „Dobrý. Pomoz mi vstát, prosím.“ Postavil jsem se, podal mu ruku a pomalu mu pomohl na nohy. Zvedl jsem hůl a dal mu ji. Leštěné dřevo bylo překvapivě těžké a tvrdé.

Když jsem se podíval nahoru, uvědomil jsem si, že se bouře neuvěřitelně přiblížila. Nebeská modř byla již zakrytá a obzor tvořila hustá clona temnoty, mraků a blesků. Obloha získala zelenavý nádech a cítil jsem, jak se mi pod nohama hromadí energie. Jakmile dorazily silné poryvy větru, tráva okamžitě slehla, a některá stébla byla dokonce vytržena ze země.

„Půjdeme. Ukážu ti, co budu moct. Potřebuju tvou pomoc.“

„Dobře,“ odpověděl jsem, protože mě nic jiného nenapadlo.

„Ty pomůžeš mně, já pomůžu tobě. Neslibuju, že to vyjde, ale pokusím se.“ Chytil mě za zápěstí chladnou a artritickou rukou.

Poupravil si brýle a tvrdýma očima pořád sledoval blížící se bouři. Nyní se hnala krajinou jako příbojová vlna a blížila se k nám s téměř škodolibou urputností. Když se dostala na dosah, viděl jsem, že tvary v oblacích náleží válečníkům, monstrům, moru, smrti, hladomoru, utrpení, nemocem a válce. Můj příjemný sen se začal měnit v noční můru. Přehnalo se přes nás burácení větru a hromů provázené jakýmsi kvílením. Zasáhla nás černá zeď a rychle nás pohltila.

Pořád jsem snil. Tentokrát jsem se ale nějak vznášel nad základnou LM. Neměl jsem tělo, ale mohl jsem vidět. Ale nejen tak obyčejně, viděl jsem všechno. Zdi pro mě nic neznamenaly. Možná jsem nepoužil to správné slovo. Zřel jsem. Nebyl jsem limitován informacemi, které by mohly zprostředkovat pouze mé oči a mozek. Zjistil jsem, že mé tělo mírumilovně spí v kasárnách. Trip si na kavalci nade mnou jako každý večer četl nějakou fantasy povídku. Byl knihomol do fantasy.

Zbytek spolucvičenců spal, nebo spánek předstíral. Nepřekvapilo mě, když jsem v kasárnách pro ženy viděl Holly Newcastlovou spát nahou. Přestože to byl zajímavý pohled, šel jsem dál. Nebyl jsem žádný šmírák, a už vůbec ne šmírácký duch.

Pevnost mi byla nyní zcela otevřená. Byla mnohem větší, než si kdokoli z nás uměl představit. Obrovský podzemní komplex byl pro zelenáče zcela zapovězený. V tmavých zákoutích jsem viděl další zaměstnance, kteří rozhodně nebyli lidmi. Podivný to sen. V horním patře naši instruktoři jednali kolem obrovského stolu. Julie, Harbinger, Sam, Milo a Grant se ohledně čehosi hádali. Zaměřil jsem se na ně a najednou jsem byl přítomen v jejich místnosti. Pohyby jsem viděl mlhavě a hlasy mi zněly jaksi nepřítomně a zamlženě kvůli všem vjemům, které jsem vnímal jinak než přirozenými smysly.

„Žádný jiný týmy k dispozici nejsou. Jsme tu jenom my a bažanti. Boonův tým je v Atlantě. Právě dokončili případ a můžou se s námi setkat po cestě. Schémata jim pošlu.“ Mluvila Julie.

Budem potřebovat víc lidí,“ řekl Sam hlasem s podivnou ozvěnou. „Takhle velkou loď bude složitý pokrejt jen se dvěma týmy. A navíc nemáme nejmenší ponětí, proti čemu budem stát.“

„Bažanti nejsou připravený,“ konstatoval suše Milo. „Většina z nich by se v případě krize akorát nechala zabít.“

„Kdo je teda připravenej?“ zeptal se Harbinger. „Můžem si je nechat v záloze, nemusej bejt v první linii.“

„Mead, Lee a možná Trip,“ řekl Grant. „Green by taky byl připravenej, kdyby ho ten osel nezmrzačil.“

„Newcastlová se může postarat o podporu,“ dodal Milo.

„Souhlasím,“ konstatoval Harbinger.

„A co Pitt?“ zeptala se Julie.

„Ani nápad, je to úplnej šílenec,“ odpověděl vzrušeně Grant.

„Je to ale nejlepší střelec, jakýho máme. Přiznávám to nerad, ale je ještě lepší než já,“ řekl Sam. Velký kovboj dodal svým slovům váhu ranou pěstí do stolu.

„Pitt je horká hlava. Podělá to,“ odporoval Grant.

„Na druhou stranu je to přirozenej vůdce,“ postavil se za mě Milo. „Když ho dáme do čela družstva nováčků, půjdou za ním.“

„Hlasuju, aby šel,“ řekla Julie. „Slyšeli jste toho frantíka. Ztratili na tý lodi celej tým. Nevíme, co tam je. Budem potřebovat všechny schopný střelce.“

„Já Francouze nerad, ale jejich lovci jsou prvotřídní, to se musí nechat,“ řekl Milo. „Jestli něco na tý lodi dokázalo sejmout celej jejich tým, tak to bude asi dost drsný. Mám takovej pocit, že budem potřebovat pistolníky.“

„Dohodnuto. Vzbuďte Pitta, Jonese, Meada, Leeho a Newcastlovou. Pohyb, lidi, čas běží,“ rozkázal Harbinger. Grant se zatvářil znechuceně, ale zbytek týmu energicky vstal a vydal se do akce.

Paráda, pomyslelo si mé nehmotné já. To byl ale zajímavý sen. Harbinger vyskočil, jako by ho na nože brali. Otočil se a zíral do rohu místnosti, ve kterém se nacházela má mysl. Než mohl cokoliv udělat, byl jsem z místnosti vytržen a ocitl se na noční obloze. Harbinger teď koukal do prázdné místnosti. Zaslechl jsem hlas tajemného Starouše.

„Promiň, na chvíli jsem tě ztratil. Ještě jsem to nedělal.“

Země pode mnou začala ubíhat šílenou rychlostí. Má mysl se pohybovala snad tisícem mil v hodině. Temnotu narušovala občasná světla lidských obydlí. Když jsme konečně zpomalili, povšiml jsem si masy světel na jinak tmavém pobřeží. Viděl jsem spoustu lidí, z nichž většina spala, ale několik jich bylo vzhůru. Oceán se táhl jako nekonečná černá plocha, kam až mé nehmotné oko dohlédlo. Když jsem se podíval nahoru, spatřil jsem díky nadlidským smyslům doslova miliardy hvězd. Byla to nádhera.

Pak jsem se ocitl na tmavé pláži. Za mnou se táhl životem kypící lán bažinatého lesa osvětlený hořícími plyny. Z moře se cosi blížilo. Rozeznal jsem obrysy lidí na malém záchranném člunu. Plavidlo se neslyšně pohybovalo k pláži. Rychlost mu neuděloval vítr, motor ani vesla, ale jakási jiná síla, kterou jsem ani ve snu nebyl schopen rozeznat. Jak se člun blížil, zvuky života za námi najednou ztichly, neboť všechny živé bytosti buď uprchly, nebo se schovaly. Najednou jsem věděl, že v panice před člunem prchají i mořské ryby. Jejich prosté mozečky věděly něco, o čem spící lidé neměli potuchy. Kolem malého plavidla vířila nepřirozená mlha, která byla i přes vlahý jižní vzduch dost mrazivá.

„Přichází,“ řekl Starouš.

„Kdo to je?“ zeptal se můj sen sám sebe.

„Znám ho jako Prokletého.“

Na člunu bylo vidět několik obrysů. Některé vypadaly jako lidské, krčily se u paluby, červenýma očima pozorovaly pláž a větřily kořist. Poznal jsem je z Harbingerových lekcí. Upíři. Králové a královny nemrtvých. Podle vibrací, které se od nich šířily, jsem v nich rozeznal starobylé a mocné bytosti. Páni upírů. Z lekcí jsem věděl, že jsou pánové upírů samotářské bytosti, které nikdy nespolupracují. Mé lekce se zjevně velmi mýlily. Sen se mi přestával líbit.

Uprostřed stvůr stálo cosi. Na první pohled to vypadalo jako člověk. Mělo to na sobě něco obrovského. Skrze nepřirozenou mlhu jsem zahlédl jen odraz zbroje a helmy z leštěné oceli. Brnění mi připomínalo typ zbroje, jaký kdysi nosili conquistadoři. Ze zahalené bytosti sálalo čisté zlo. Cítil jsem, jak mé smysly probodává mrazivý pocit hrůzy. Nedokázal jsem si ani představit, jak šílené by muselo být, kdybych se na tom místě nacházel ve fyzické podobě, a nikoli jen ve snu. Když se bytost přibližovala, viděl jsem mezi částmi zbroje povadlou černotu. Nedokázal jsem rozpoznat, o co se jedná, ale rozhodně to nebyla kůže. Záškuby v černé hmotě mi připomněly krabice se žížalami, na které jsme s otcem kdysi chytávali ryby.

Vypadalo to skoro jako slavný obraz Washingtona překračujícího Delaware, akorát že tentokrát na člunu jela posádka zlých nemrtvých a na místě velkého generála byla ohavná monstrozita. Na boku plavidla byl namalován název. Antoine-Henri. Záchranný člun vyjel na písčitou pláž. Okamžitě z něj vyskákali upíři a utvořili kolem věci ochrannou kruhovou formaci. Někteří se rozběhli k moři, aby pokryli i tento směr. Bytostí bylo šest a byli mezi nimi muži i ženy. Stvůry se pohybovaly s neuvěřitelnou elegancí a rychlostí. Jejich vzezření bylo zlé a surové, avšak zároveň krásné. Sedmý upír zůstával se svým pánem na člunu. Pokud ta věc byla velitelem, pak sedmý upír musel být jeho prvním důstojníkem. Pocítil jsem závan nenávisti. Vycházel ze Starouše a byl namířen zejména proti sedmému upírovi. Byla to vysoká bledá stvůra s protáhlým obličejem, ostře řezanými rysy a ulíznutými vlasy. Na sobě měla tmavý kabát sloužící jako uniforma. Když jeho velitel, obrněná monstrozita, sestoupil na pláž, postavil se upír do pozoru.

Jakmile se věc dotkla písku, celý vesmír se otřásl. Stovky mil daleko všechny živé bytosti pocítily neklid. Jistě to znáte sami, takový nevysvětlitelný třes, pocit náhlého strachu, tušení v nitru, záškub, který vás vytrhne ze spaní. Za všechno může Prokletý, který vkročil na novou půdu.

Hlavní upír cosi vyřkl neznámým jazykem. Chvíli mi trvalo, než jsem rozpoznal portugalský dialekt. Z portugalštiny jsem znal dost na to, abych všemu rozuměl.

„Vítejte doma, lorde Machado,“ vykřikla stvůra a hluboce se uklonila. Všichni ostatní upíři chránící perimetr ho napodobili. Jedinci v moři se nyní zcela potopili do slaných vln. Bylo jim to jedno, vzduch nepotřebovali. Nad pláží se vznášela podivná mlha, která měla přivítat stvůru stojící před námi. „Vaše království vás očekává.“

Věc mlčela. Pomalu se otáčela a celý okamžik si vychutnávala. Přes masivní zbroj jsem neviděl, jakým způsobem se monstrum pohybuje. Spatřil jsem pouze kusy vlhké slizké černé hmoty. Když se stvůra podívala naším směrem, pocítil jsem nápor jejích očí. Kdybych zde byl ve fyzickém těle, začal bych se třást. Do očí jsem věci neviděl, ale bylo mi jasné, že o naší přítomnosti ví. Upíři se trhnutím zvedli a dívali se tam, kam směřoval pohled vůdce. Tedy na mě a Starouše. Pocítil jsem strach tak silný jako ještě nikdy předtím. Té stvůře nešlo jen o můj život. Toužila po mé duši a po duších všech lidí, které jsem kdy miloval.

„Ahoj, Byreiko.“ Hlavní upír se usmál a odhalil špičaté řezáky. „Už je to dlouho, že? Vidím, že sis přivedl kamaráda.“

Prokletý pozvedl podivně pokroucenou ruku v plášti a ukázal směrem k nám. Cítil jsem, jak mým nehmotným společníkem projíždí vlna panické hrůzy. S vířením písku a mořské vody se na nás vrhlo několik obrovských bytostí. Nevšiml jsem si jich, když nad námi kroužily. Byly to obrovské děsivé věci s mávajícími křídly. Obklopily nás s krvežíznivostí v prázdných očích. Ohromné bestie s pařáty, rohy a spáry lesknoucími se vlhkostí mořské vody se přibližovaly k nám.

„Dostaňte nás odtud!“ zakřičel jsem.

Svět se kolem nás zase divoce otřásl a mé vědomí se k noční obloze vzneslo rychleji než předtím. Okřídlená monstra nás začala pronásledovat a poryvy křídel vytrhávala díry do mrazivé mlhy. Bestie však na rozdíl od nás byly omezovány fyzickými schránkami. Daleko děsivější než ony byl Prokletý, který se nás snažil zachytit a zabránit nám v útěku. Připadalo mi, že vypustil jakousi síť temnoty a my byli jejím cílem. Stvůry pod námi se rychle zmenšovaly a vzdalovaly. Těsně se nám podařilo ze sevření zla uniknout. Mé vědomí cestovalo oblohou neuvěřitelnou rychlostí. Než jsem proletěl střechou kasáren a vrátil se do svého těla, měl jsem ještě možnost naposledy zahlédnout celou základnu LM.

Probudil jsem se s křikem a snažil se roztrhat deku. Ječel jsem, ať nás Starouš zachrání před Prokletým. Trip stál vedle mě a třásl mnou.

„Owene! Ty vole! Vzbuď se. Něco se ti zdálo, uklidni se.“

Zalapal jsem po dechu a ulehnul zpátky do propocené postele. Byl to jenom sen. Bouře. Starouš. Prokletý. Upíři. Všechno byl jen sen. Všechno bylo v pořádku.

„To byla strašná noční můra,“ vydechl jsem.

„To teda. Fakt jsi vyšiloval. Jako všichni. Před pár minutama se v kasárnách probudili. Všem se zdála nějaká noční můra nebo co. Mám takovej pocit, že se stalo něco fakt děsivýho.“

Pak se otevřely dveře. Na chodbě stál Earl Harbinger a Sam Haven. Oba na sobě měli těžké zbroje a byli po zuby ozbrojení.

„Co je to za bordel?“ zeptal se Harbinger.

„Jenom zlej sen,“ odpověděl jsem.

Operační velitel se na mě zamračil. I on měl zvláštní pocit. „Seberte si věci. Oba dva. Běžte do zbrojnice a připravte se. Jdem na misi. Víkend se ruší,“ rozkázal Harbinger a přehodil si starý samopal Thompson přes rameno.

„Musíme chytit loď,“ zavrčel Sam a kroutil si konečky velikého kníru. „Berte to jako takovej vejlet.“

KAPITOLA 7

Malá loď se ve vysokých vlnách kymácela ze strany na stranu, z čehož se mi dělalo docela nevolno. Držel jsem se zábradlí tak usilovně, až mi klouby na rukou zbělaly. Tedy, myslím si to, protože jsem na ně skrze rukavice neviděl. Necítil jsem se dobře od chvíle, kdy se nám z dohledu ztratilo pobřeží. Kam až oko dohlédlo, všude samý oceán. Slunce vyšlo krátce před tím, než jsme vypluli, a nyní na modrém povrchu zanechávalo zlatavé stopy. Jsem si jistý, že kdybych se mentálně nepřipravoval na bitvu, určitě bych byl celou podívanou unesen. Nikdy předtím jsem na moři nebyl, pokud tedy nepočítám krátké turistické výlety podél kalifornského pobřeží. Jsem si jistý, že by se mi otcovi předci z ostrova docela vysmáli.

Na malé lodi s názvem Geniální chyba, kterou pro přepravu k cíli Harbinger najal, nás jelo deset lovců. Název mi zrovna na klidu nepřidal, ale když kapitán dostal tučně zaplaceno, ujistil nás, že název je odkaz na jeho oblíbenou píseň a nemá žádnou souvislost se konstrukčními chybami ani s neschopností posádky. Ani tak jsem z toho nadšený nebyl. Byla to zrezavělá stará kocábka, ale nic lepšího momentálně k dispozici nebylo. Jako hlavní klad se navíc ukázalo, že toho námořníci moc nenamluví.

Před půlnocí jsme se shromáždili na základně obtěžkáni vybavením a zbraněmi. Většina z nás nastoupila na nákladní letoun LM, což byl starý, ale dobře udržovaný poštovní stroj. Nevypadal sice bůhvíjak skvěle, ale fungoval, a navíc unesl hromadu vybavení. Nejprve jsme odletěli na malé letiště u Atlanty, kde jsme vyzvedli další tým lovců. Pak jsme se vydali do cílové stanice, kterou bylo další malé letiště na pobřeží Georgie. Zbytek lidí cestoval pomalou helikoptérou, která však byla pro naši misi nezbytná, a spojil se s námi až na místě. Harbinger zatím sháněl loď. Velitelé týmů strávili let memorováním diagramů, které nám byly zaslány e-mailem z francouzské loděnice.

V Georgii jsme se rozdělili do dvou skupin. Větší se pod rouškou noci nalodila na Geniální chybu a menší tým letěl vrtulníkem. Podle plánu měl vrtulníkový tým přeletět nad cílem, zmapovat jej a vysadit několik lovců na palubu lodi. Tato jednotka se měla postarat o instalaci lanového žebříku, po kterém jsme my ostatní měli vylézt na palubu, a vrtulník nám měl poskytnout případné palebné krytí. Vrtulník i loď měly čekat poblíž pro případ, že bychom potřebovali rychle vzít do zaječích.

Znělo to jednoduše. Mým úkolem bylo dělat přesně to, co mi chytřejší velitelé řeknou, a nést spoustu munice.

Trip stál u zábradlí vedle mě. Na rozdíl od mé maličkosti vůbec netrpěl mořskou nemocí, a dokonce se zdálo, že si výlet užívá. Pocházel z rodu jamajských rybářů a geny předků se v něm zjevně nezapřely. Vyprávěl jsem mu o svém snu.

„Já mám noční můry pořád. Myslím, že na tom jsme stejně jako většina ostatních,“ řekl mi. Věděl jsem, že část zombíků, které musel sejmout, byla tvořena jeho přáteli a bývalými studenty. Něco takového musí na člověku zanechat stopy. „Včera v noci bylo ve vzduchu něco divnýho.“

„Jenže já slyšel všecko, co si o nás instruktoři na schůzi vykládali. Věděl jsem o naší misi dřív, než k nám přišli. Jak to vysvětlíš?“

Pokrčil rameny. „Však víš, jaký to je, když se probudíš úplně zmatenej. Chemikálie v mozku se divně pomíchaj. Tvý podvědomí pak doplní prázdný místa, jak je potřeba. O tomhle jsme se dozvěděli hned, jak ses probudil. Připadá mi to jako logický vysvětlení.“

„Mně se zas zdá, že jestli ti jde o logický vysvětlení, dal ses na špatnou práci.“

Tuhle poznámku ignoroval. „A šest spolupracujících upírů? To se přece nemůže stát.“

„Sedm,“ opravil jsem ho. Nemohl jsem zapomenout na upíra s ostrými rysy, ze kterého byl Starouš tak vyděšený a rozzuřený.

„Každopádně k něčemu podobnýmu nikdy nedošlo. Jsou příliš mocní a moc sobečtí. Podle Harbingera tolik upírskejch pánů není ani na celým světě. Kromě toho, jak můžeš vědět, že byli mocní? Všichni vypadaj úplně stejně.“ To byla pravda. Podle toho, co nám řekli, všichni upíři vypadají jako normální lidé, pokud se tedy zrovna nekrmí.

„Nevím, jak jsem to věděl. Prostě jsem to věděl. A pak tam byla obrovská okřídlená monstra, ale na ta jsem dobře neviděl. Nejděsivější ze všeho byla ta věc na lodi. Byla to nejhorší věc, jakou jsem kdy viděl.“ Nervózně jsem podvacáté zkontroloval svůj Remington 870. Pořád tam byl.

„Přestaň si dělat starosti kvůli svýmu snu, kámo. Teď musíme řešit skutečný problémy. Musíme nahodit pokerový tváře.“ Dal mi tvrdou ránu pěstí do ramene. Zatracení fotbalisti.

Sam Haven nás svolal do zadní části lodi, kde jsme měli dostat instrukce mimo doslech posádky, kterou dozajista zajímalo, co dělá deset po zuby ozbrojených lidí ve zbrojích na jejich plavidle. Naštěstí pro nás stačilo patnáct tisíc dolarů za den práce k tomu, aby nad některými maličkostmi zavřeli oči. Dohodnuto samozřejmě bylo, že polovinu dostanou předem a druhou až poté, co nás zase vyzvednou. Jelikož jsme byli námořním týmem, postavil Harbinger do našeho čela bývalého námořníka. Sam byl ještě hlučnější než obvykle. Na lodi s námi byli on a Milo, zbytek jejich týmu letěl ve vrtulníku. Byl s námi i další bažant, Chuck Mead, bývalý člen armádních rangerů. Uměl zacházet s lanem, což se při téhle misi docela hodilo.

„Poslouchejte, lidi, jde o tohle,“ začal Sam s instruktáží. Když mluvil, postupně vytahoval náboje z pušky, pečlivě je kontroloval a pak je vracel zase nazpátek. Všude zapáchaly ryby. „Před pár hodinama nás kontaktovala francouzská korporace, která tu nákladní loď vlastní. Mířila do USA s extrémně cenným nákladem. Spojení s lodí bylo minulej tejden přerušeno, když byla kdesi v Atlantiku. Poslední depeše poukazovala na nějakej nadpřirozenej problém.“

„Co říkali?“ zeptal se jeden z lovců z Atlanty, kterého jsem neznal.

„To se neví. Vesměs kecy. Zmiňovali se o monstrech, ale neupřesnili žádný druhy. Ale jednalo se o zkušenou posádku, takže problém na jejich straně asi nebyl.“ Sam si za osobní zbraň zvolil velmi zvláštní kousek. Byla to opakovací karabina Marlin ráže .45-70. Nabíjela se velmi pomalu. Zásobník byl malý. Střílela pomalu. Ale zatímco jsme se naloďovali, vykládal nám, že se do téhle pušky ládují výkonné náboje, které na velkou vzdálenost prostřelí bizona skrz naskrz. To nás velmi uklidnilo. Aspoň jsme byli připraveni na případ, že nákladní loď unesl nějaký militantní zlý bizon.

„Jak se jmenuje ta loď?“ zeptal se kdosi.

Sam pokrčil rameny. „Nějak francouzsky. Co já vím?“

„Proč nás kontaktovali? Žabožrouti si přece americký lovce nenajímaj.“ Tohle řekl chlápek jménem Boone. Byl to velitel druhého týmu a podle toho, co jsem měl zatím šanci vidět, to byl skutečný profesionál. Z toho, co jsem cestou zahlédl, teprve nedávno opustil aktivní službu u armádních speciálních sil v Afghánistánu. Když společnost obnovila činnost, celý žhavý se vrhl zpátky na lov monster. Boone byl štíhlý a přátelský chlápek a jeho tým byl připravený za ním jít klidně do pekla. Považoval jsem to za dobré znamení. K hrudi měl připnutý krátký ruský Krinkov. Jeho tým měl v logu zajíce s velkýma ušima vyzbrojeného vystřelovacím nožem.

„Nesáhli po nás hned. Den po tom, co ztratili s lodí kontakt, poslali francouzskej tým. Ten doletěl na loď a jeho poslední hlášení znělo, že přistál a začíná s čištěním. Od tý chvíle ani slovo.“

„Tak to je vážně skvělý,“ řekl Boone.

„A bude to ještě lepší,“ vložil se do hovoru Milo Anderson. „Velitelem francouzskýho týmu byl Jean Darné.“

Mezi zkušenými lovci to zašumělo. Boone nadával.

„Co je to za borce? A proč je to tak zlý?“ zeptal jsem se.

„Byl to nejlepší člověk, jakého měli. Dost možná nejlepší velitel v celý Evropě. Je jasný, že neudělali žádnou hovadinu. Ať už je na tý kocábce cokoliv, je to vážný,“ řekl jeden ze zkušených lovců, jihoafrický imigrant Priest.

„Takže do toho musíme pořádně tvrdě šlápnout.“ Sam otevřel závěr na marlinu a vložil do komory náboj. „Protože nevíme, co na tý nákladní lodi je, budem připravený na všecko. Všichni jsou vyzbrojený něčím, co střílí stříbro, aspoň obyčejnou pistolí. Máme specializovaný náboje do brokovnic, dá se říct, na všecko. Pak tu máme velký kulomety padesátky, raketomety, plamenomety, termit, C4, a dokonce mám někde uloženou i motorovou pilu. Hind zůstane ve vzduchu a poskytne nám krycí palbu, kdybychom začali dostávat na prdel.“

„Nějaký zvláštní pokyny?“ zeptal se Boone.

„Nepoškodit zboží. Je uložený v nákladovým prostoru. Nejspíš je to nějaký umění nevyčíslitelný hodnoty nebo podobný sračky. Takže žádný střílení ani plameny v nákladovým prostoru. Na zbytku lodi bude lovecká sezóna. Pokud se nám podaří zachránit někoho z posádky nebo z francouzskejch lovců, jedině dobře. Loď nesmíme potopit.“

„Jaká je hodnota kontraktu?“ ptal se zase Boone.

„Dojednávala to Julie, takže je to samozřejmě výhodnej obchod. Dostali jsme milion předem. Pokud nepoškodíme náklad, LM dostane dalších 3,5 milionu. Čím víc náklad poškodíme, tím míň peněz z toho budem mít. Když loď potopíme, nedostáném nic. Takže ji potopit nesmíme.“

Pokračovali jsme v probírání detailů. Na palubě bylo třicet členů posádky, desetičlenná ochranná jednotka u nákladu a tucet francouzských lovců. Pokud bychom tedy čelili nějaké nemrtvé nákaze, potenciálně bychom se museli vypořádat asi s padesáti nepřáteli, nepočítaje v to původní zdroje infekce. Lovci se pokoušeli hádat, čemu na lodi budeme čelit. Nezapomínalo se ani na podivné stvůry, jako jsou Saughafini, rybí lidé a obyčejní obří zabijáčtí měkkýši. Cestou k cíli jsme dohadovali podrobnosti a snažili se určit další potenciální hrozby. Naštěstí pro nás radar zjistil, že se nákladní loď včera v noci přestala pohybovat, takže musela spustit kotvy. Už tedy nehrozilo, že bude pokračovat blíže k pobřeží, ale zase vyvstala otázka, kdo přesně kotvu spustil.

„Nákladní loď mířila kamsi na sever. Před dvěma dny se stočila k jihu a plula rovnoběžně s pobřežím. GPS vysílačka pořád funguje, takže přesně víme, kde ta loď je,“ řekl nám Sam nad rozloženým plánem lodi. „Až přirazíme k boku, snažte se nespadnout ze žebříku. Pád by vás nejspíš nezabil, ale nebudem mít čas zabejvat se volama ve vodě.“

Konečně jsme měli nákladní loď na dohled. Bylo to obrovské šedivé plavidlo, jehož nástavba sahala vysoko do vzduchu. Bylo krásné letní ráno, ale přesto jsem se při pohledu na jinak normální loď neubránil všudypřítomnému třesu. Od začátku jsem o ní věděl, že je mamutí a měří bezmála 200 metrů a její výtlak přesahuje 15 000 tun. Sam nás ujistil, že ta loď není tak velká, jak se zdá, protože většinu vnitřku tvořil otevřený nákladový prostor. I tak ale bylo jasné, že prohledávání nebude zrovna procházka růžovým sadem.

Najednou se ozvalo hromové zadunění, to když nad námi v malé výšce přeletěl vrtulník a zamířil k nákladní lodi. Vítr a kapičky slané mořské vody osvěžily všechny u zábradlí. Při průletu na nás zamávala osoba u palubního kulometu. „Debilové!“ zařval Milo a mával na oplátku.

Vrtulník ve službách LM byl přebytkový Mi-24 Hind, který Harbinger sehnal téměř zadarmo po pádu komunismu. Byla to snad nejošklivější helikoptéra všech dob, ale přezdívka létající tank rozhodně seděla. Stroj nebyl stavěn pro bůhvíjaké pohodlí, nicméně byl spolehlivý a univerzální. Raketometné podvěsy však chyběly, protože je federálové nechtěli povolit. Na jejich místě tak zbyl prostor pro další vybavení a palivo. Vrtulník byl dost velký, aby unesl osm lovců a vybavení na dostatečně velkou vzdálenost. V případě nutnosti nás mohl stroj evakuovat všechny naráz, ale nesmělo nám vadit, že někteří budou viset na křídelních podvěsech. Vrtulník byl rychlý, ale při malých rychlostech mu chyběla obratnost.

V původním komunistickém nátěru se společnost musela nad obydlenými oblastmi v denní době použití hindu vyvarovat. Při letech někdy docházelo k oznámením, že se Rudý úsvit stává skutečností. Aby se Harbinger dalším záměnám vyhnul, nechal celý vrtulník natřít bílou a červenou barvou. Nyní byl tedy náš stroj považován za záchranářskou nebo pátrací helikoptéru. Natěrači se ale neubránili domalování obrovských čelistí s ostrými zuby do okolí kokpitu. Vskutku originální.

Vrtulník rychle přeletěl nad nákladní lodí, prudce zatočil a provedl další přelet. Pak zpomaloval, až začal líně viset nad středem lodi. Nedaleko mě stál Sam Haven a pozorně poslouchal něco ve sluchátku. Všichni jsme měli naladěnou stejnou frekvenci, a tak jsme rovněž všechno slyšeli. Byli jsme upozornění, že musíme s výjimkou výjimečného stavu zachovávat rádiový klid. Jen na palubě jsme se měli každých pět minut hlásit.

Ve vysílačce se ozval hlas Julie Shacklefordové. To ona byla tím mávajícím střelcem.

„Tady Julie. Nevidím žádnej pohyb. Paluba vypadá čistě. Žádná těla. Žádný známky poškození. Francouzskej vrtulník je pořád na místě.“ Byli jsme natolik malou skupinou, že jsme na naší zabezpečené rádiové síti používali skutečná jména.

„Vrtulníku jedna, tady je člun jedna. Vidíte na můstek? Přepínám.“ Tedy samozřejmě kromě Sama. Velení nedostával moc často, takže bylo jasné, že si svou chvíli užije a bude používat správné volací znaky.

Hind postupně měnil pozici, dokud nebyl přímo před nástavbou. Julie se nahnula ze dveří zajišťovaná pouze gumovými lanky připnutými k postroji. Vzala si do ruky pušku a skrze optický zaměřovač prohlížela okna.

„Negativní, Same. Máme tady mrtvou loď.“

„Roger, rozumím,“ odvysílal kovboj nazpátek. Šťouchnul Mila do žeber a věnoval mu kodaňsky zabarvený škleb. „Hele, věděls, že mý prostřední jméno je Roger?“

„Jo, Same, já vím,“ odpověděl Milo. Sam byl v pohodě, ale občas byl trochu otravný.

Pak se ve vysílačce ozval Harbingerův hlas. „Tak jdem na to. Předek lodi je čistej. Slaníme tam a zajistíme perimetr. Na levý přední straně pošlem dolů žebřík.“

„Vrtulníku jedna, tady je loď jedna. Sakra, přední strana je příď. Levý straně se říká levobok a pravý pravobok. Vyjadřujte se správně. Přepínám,“ odpověděl konsternovaně Sam.

„Rozumím. Levá přední strana. Žebřík půjde dolů poblíž kotevního řetězu. Jestli nás mezitím něco nenapadne, shodíme dolů i druhej žebřík. Dejte nám signál, až budete na místě,“ odpověděl Harbinger.

„Zatracenej armádní přizdisráč.“

„Námořnická hromado sraček,“ řekl Boone a ukázal Samovi prostředníček. Kovboj se zašklebil a vyplivl na palubu obrovský zelený kemr.

Kapitán Geniální chyby obdržel příslušné pokyny a dojel na místo. Boky lodi jsme obložili oranžovými nárazníky, abychom se tak chránili před daleko větším plavidlem. Naštěstí pro nás byl oceán relativně klidný, nebo mi to alespoň tvrdili. Měl jsem dost velké potíže udržet se na nohou, aniž bych se něčeho držel. Paluba byla kluzká a zeď šedé oceli, která se k nám blížila, mě dost děsila. Netěšil jsem se na chvíli, až budu lézt po vlhkém žebříku s dvaceti kily vybavení, ale mohlo to být mnohem horší. Nákladní loď mohla být v pohybu, vlny větší. Sam nám říkal, že než společnost získala helikoptéru, vylézali na paluby lodí po kotevním řetězu.

„Vrtulníku jedna, tady je člun jedna. Budeme na pozici do jedné minuty. Přepínám.“

„Rozumím. Klesáme.“

Z našeho člunu jsme neviděli pětici lovců z hindu spouštějící se na palubu. Postupně jsme se dokodrcali na místo určení. Bez dechu jsme čekali. Neslyšeli jsme nic kromě vlastního motoru, burácení vrtulníku a narážení vln.

Jediným indikátorem úspěchu bylo, když se k nám s rachotem přiřítil řetězový žebřík. Sam se nahnul dopředu, popadl jej a mocně za něj zatahal. Spokojeně přikývl, otočil se k nám a ukázal prstem nahoru. Jako první šel Milo. Byl nejlepším lezcem z nás všech, protože ve volném čase rád zdolával skály. Pomenší muž se zachytil řetězů a bez námahy se přitáhl. Svým dlouhým zrzavým vousem a neuvěřitelným množstvím zbraní a nožů mi připomínal piráta. Velmi uhlazeného, ale přesto piráta. Další na řadě byl Sam. Přestože byl urostlý a zdaleka nebyl tak ladný jako první lezec, měl s podobnými věcmi rozsáhlé zkušenostmi, a tak se nahoru dostal hodně rychle. S rachotem se přiřítil druhý žebřík pro Booneův tým. Bažanti měli jít nahoru jako poslední. Výjimkou byla Holly Newcastlová s podpůrnou rolí. To znamenalo, že musela zůstat na Geniální chybě a posílat nahoru speciální vybavení dle aktuálního vývoje mise. Vždy jsme jí měli hodit lano, na které měla příslušné věci přivázat. Musela zůstat na nejbezpečnějším místě, a vůbec se jí to nelíbilo. Ve skutečnosti byla uražená až na půdu.

„To je na hovno,“ řekla, když jsem čekal, než přijdu na řadu u žebříku. Byl jsem extrémně nervózní, ale snažil jsem se to nedávat najevo.

„Je to důležitá práce. Někdo ji musí dělat,“ odpověděl jsem. „Netušíme, co na tý věci je, a se vším se nahoru dostat nemůžem. Kdo ví, co z toho se bude hodit.“

„Polib mi prdel, Zede,“ řekla jen.

„To budu muset nechat na jindy. Ale dík za nabídku.“ Hovor nám šel dobře. Aspoň jsem nemusel myslet na to, co se stane během příštích třiceti sekund.

„Ty víš, jak to myslím. Měla bych bejt tam nahoře s váma. Mám na to.“

„To je mi jasný. Neměj strach, ještě budeš mít příležitostí dost. Hele, vždyť já, Trip a Lee jenom hlídáme únikovou cestu. To není moc hrdinský.“

„Na tom nesejde. Zaplaceno dostanem tak jako tak!“ zařval Trip z plných plic. Byl na řadě. Lee už byl v půlce prvního žebříku. Můj kamarád si neodpustil ještě heroické: „Yee Haw!“ a vydal se nahoru. Bylo zvláštní slyšet černocha, jak si dodává odvahu konfederačním pokřikem. Ale proti gustu…

Přišel jsem na řadu. Lee už byl skoro na palubě. Vypadalo to přinejmenším na desetimetrový šplh. Po houpajícím se kluzkém kovovém žebříku. Nad otevřeným oceánem. Zábavné. Ujistil jsem se, že mám brokovnici bezpečně uchycenou a všechny sumky jsou zajištěné. Byl čas jít.

Když jsem se dotkl žebříku, uvědomil jsem si, že v tomto okamžiku skutečně začíná moje kariéra profesionálního lovce monster. Byl jsem připravený. Zotavil jsem se z předchozích zranění a pracoval nejtvrději za posledních několik let. Byl jsem ve vynikající fyzické kondici. Cítil jsem hrůzu a nervozitu, ale v podstatě jsem se na to těšil. Je to tady.

Na žebřík jsem šel jako poslední, protože jsem byl ze všech nejtěžší. Sice jsem byl zároveň i nejsilnější, ale musel jsem s sebou tahat daleko větší zátěž než ostatní. Ono není samo sebou, že neuvidíte moc velkých svalnatých horolezců. Lezení po žebříku bylo tak obtížné, jak jsem se obával. Měl jsem potíže trefit se obrovskýma botama do malých škvír, aniž bych se zamotal. Do nákladní lodě narazila vlna a do obličeje mi vyšplíchl příval slané vody. Vyplivl jsem ho a nezastavoval se. Když jsem byl v polovině, cítil jsem, jak mě pálí bicepsy a lýtka. Prošel jsem kolem menšího otvoru v lodi, který byl ale zevnitř zablokovaný. Soustředil jsem se na šedě natřený trup pár centimetrů od své hlavy a lezl jsem, jak nejrychleji to šlo. Když se týmy nade mnou formovaly do pozic, ve vysílačkách panoval ruch. Kolegové na mě čekali a já je nehodlal zklamat.

Jakmile jsem vylézal po trupu výše, začalo se přede mnou postupně objevovat obrovské písmeno A. Ztuhnul jsem, zamrkal a skoro jsem rozrušením spadl do čekajícího oceánu. Přímo před mým obličejem byl velkými písmeny napsán název lodi.

Antoine-Henri.

„Do prdele!“ vykřikl jsem.

* * *

K lodi jsme přijížděli ve špatném úhlu, a když jsme byli těsně u ní, měl jsem plnou hlavu jiných věcí, a tak jsem si názvu nevšiml. Byl to ten samý název, který jsem spatřil na malém člunu zla ve svém snu.

Snažil jsem se nepanikařit. Stiskl jsem tlačítko vysílačky. „Tady je Pitt. Potřebuju mluvit s Harbingerem, a to hned!“

„Pitte, co se děje?“ slyšel jsem odpověď ve sluchátku.

„Musíme se co nejrychleji dostat z lodi.“

„Proč? Opakujte.“

„Na palubě je sedm upířích pánů, několik obrovskejch létajících monster a superzlá obrněná věc. Nebo tady aspoň byli. Je dost možný, že minulou noc odjeli na pobřeží.“

„A to víte jak?“ zaslechl jsem pobavený hlas Granta Jeffersona.

„Včera v noci se mi o tom zdálo. Viděl jsem je.“ Věděl jsem, že mě všichni poslouchají.

Někdo se na rádiové síti začal smát.

„Prostě na žebříku zpanikařil. Přerostlej trouba. Já to říkal. Pitte, běžte si sednout do člunu,“ rozkázal Grant.

„Grante, vy blbý hovado, držte hubu a poslouchejte. Viděl jsem tenhle název ve svým snu. Monstra se vylodila na pobřeží z člunu s názvem Antoine-Henri.“

Na rádiové síti byl klid. Visel jsem na žebříku. Z hloubky sedmi metrů na mě nedůvěřivě koukala Holly. Dva metry nade mnou zase čekal shromážděný tým lovců, který se mi buď smál, nebo snad přemýšlel o mém sdělení. Písmena na lodi duchů se mi vysmívala.

Konečně se ozval Harbingerův hlas. „Pitte, vylezte sakra nahoru.“

Zbytek cesty jsem vylezl co nejrychleji, překulil se přes zábradlí a rozplácl se po šedě natřené palubě. Vyskočil jsem na nohy a hledal Harbingera. Lovci se rozprostřeli a využívali veškerého dostupného krytí k zabezpečení přední části lodi. Nad hlavami nám burácel hind a ofukoval nás větrem.

„Co se děje?“ zeptal se Harbinger. V ruce držel samopal Thompson a v očích měl smrt. Zlostně pohlédl k vrtulníku a pokynul prstem. Julie byla stále ve dveřích, ukázala mu jedničku, zakřičela cosi na pilota a helikoptéra se okamžitě vzdálila tak, abychom se spolu mohli domluvit.

„Minulou noc jsem měl sen. Viděl jsem, jak se bavíte o misi. Vybírali jste, kteří bažanti půjdou. Pak jsem viděl záchrannej člun s názvem Antoine-Henri. Na palubě bylo sedm upířích pánů a nějaká temná zahalená zlá věc v brnění. Upíři od ní přijímali rozkazy. Pak nás ta věc uviděla a napadly nás nějaký okřídlený démonský stvůry. No a pak jsem se probudil.“

Operační velitel mě pečlivě pozoroval. Nedokázal jsem odhadnout, co si asi myslí. Několik dalších lovců se nervózně dívalo naším směrem. Tahle epizodka je připravovala o čas. Konečně Harbinger stiskl tlačítko mikrofonu.

„Julie, přeleť ještě jednou kolem lodě. Hledej chybějící záchranný čluny.“

„Rozumím, Earle,“ zapraskalo ve sluchátku. Hind nabral trochu výšku a rozletěl se k zádi nákladní lodě. Harbinger mě neustále pozoroval. Brokovnici jsem měl připravenou k palbě a sledoval palubu. Měli jsme tu třináct po zuby ozbrojených lovců a Julii s ostřelovací puškou, a přesto jsem se necítil ani trochu v bezpečí Sam s Grantem se odpojili z obranného perimetru a vydali se k nám.

„Co se to k čertu děje?“ chtěl vědět Grant. Jeho černá zbroj byla pořád vyleštěná. Kupodivu se při slaňování vůbec neumazala. Jeho osobní zbraň byla extrémně drahá a upravená karabina Knights SR25 ráže .308 s tlumičem. „Na tyhle nesmysly nemáme čas, Harbingere. Pošli ho zpátky na člun. Pitt to prostě nedává a teď vyšiluje.“

„Držte hubu, Grante,“ vyštěkl jsem.

Harbinger zvedl ruku a oba nás přerušil. Julie se zase ozvala ve vysílačce.

„Nemyslím, že tady vůbec nějaký záchranný čluny byly. Vypadá to, že na tyhle účely tu maj nafukovací rafty.“ Její hlas byl zkreslený rušením.

Začínal jsem ztrácet odvahu. Grant se mi vysmíval. Harbinger se mračil. Sam vyplivl žvýkačku přes palubu. Najednou jsem se cítil jako úplný hlupák. Možná to byla jenom nějaká šťastná trefa mého podvědomí.

Ani náhodou.

„Viděl jste mě včera v noci na schůzi. Nebo jste mě tam aspoň nějak cejtil. Něco jsem si pomyslel, a vás to překvapilo. Byl jsem v rohu konferenční místnosti,“ řekl jsem zoufale Harbingerovi. „Pak jsem zmizel a v tu chvíli se vylodila monstra. Když se ta velká stvůra dotkla země, všema projel takovej divnej pocit.“

Jak už jsem říkal dříve, Harbinger nebyl zrovna člověk, se kterým bych chtěl hrát poker. Obyčejně emoce nedával najevo, ale v tuhle chvíli bylo čtení v nich stejně snadné jako rozpoznání názvu na boku téhle prokleté lodi. Spadla mu čelist a oči se otevřely dokořán. Byl v šoku.

„Jak to sakra…“

Uprostřed věty ho přerušila vysílačkou Julie.

„Earle. Beru zpátky, co jsem řekla. Vypadá to, že tu měli motorovej člun nebo něco. Na zádi lodi je kladkovej systém ke spouštění a vytahování věcí z vody. Je prázdnej a lana visej ve vzduchu. Opakuju, je to prázdný a lana visej ve vzduchu. Byla k tomu přidělaná nějaká loď, ale už je pryč.“

„Díky, Julie. Měj oči otevřený,“ odpověděl, dal ruku z tlačítka pryč, ale pak si to rozmyslel a zase ho zmáčknul. „Boone, pojď sem. Musíme se o něčem poradit.“

Sam ostražitě tiskl .45-70. „Ani nápad, Earle. Sedm pánů? To není možný. Oni nespolupracujou. Nebo to aspoň nikdy nedělali.“

„Zbláznili jste se, chlapi? Ten bažant má plný gatě. Musí…“

„Grante, vrať se na perimetr,“ řekl suše Harbinger.

„Ale já…“

„Dělej,“ vyštěkl velitel. Grant naštvaně uposlechl.

Boone se k nám připojil s ustaraným výrazem. Harbinger ho krátce zpravil o situaci. Julie mi říkala, že Harbinger je ve skutečnosti mnohem starší, než vypadal. Teď mi ale připadalo, že nám přímo před očima zestárnul o deset let. Boone se na nás podíval, jako by nám všem přeskočilo.

„Takže vy jste nějaký médium, nebo co?“

„Neřekl bych, jsem obyčejnej účetní.“

„Viděli jsme i divnější věci, Boone,“ konstatoval Harbinger. „Nezapomínej na flexibilní mysl.“

„No jasný, ale tohle je divný i na naše poměry,“ odpověděl Boone. Pak se obrátil ke mně. „Hele, obře, a jak vůbec víte, že to byli upíří pánové?“

„Nemám ponětí, prostě jsem to poznal. Ale spolupracovali jako nějaká vojenská jednotka.“

„No tak, Earle, tohle není možný. Kdyby upíři spolupracovali, už dávno by měli svět pod palcem. Od posledního potvrzeného pozorování upířího pána uplynulo nějakejch dvacet let.“

„Spíš třicet. Vím o tom, vždyť jsem ho zabil já,“ odpověděl Harbinger. „Ale Pitt má v jedný věci pravdu. Včera v noci mě něco překvapilo. Nic jsem neviděl, ale v konferenční místnosti s náma něco bylo. Jak jinak by to všechno mohl vědět?“

Když se znovu ozvala vysílačka, všichni čtyři jsme vyskočili. „Tady je Priest. Tomuhle nebudete věřit, ale zachytil jsem známky života. Někdo musel slyšet, že jsme dorazili.“

„Cože?“ zareagoval Boone.

„Poslouchejte, přiložím k tomu mikrák. Slyším to skrze šachtu.“

Všichni lovci na lodi se snažili něco zaslechnout. Byla to série zdánlivě náhodného klepání, která se pořád opakovala. Já nic nepoznal, ale Sam se chytil.

„Morseovka,“ překládal. „SOS… UVĚZNĚNI mezera STROJOVNA mezera DARNE mezera SOS.“

„Prieste, pošlete zprávu nazpátek,“ dal rozkaz Harbinger.

„To nejde, šéfe. Neznám morseovku.“

„Jdu na to, Earle,“ odpověděl Sam a rozběhl se příslušným směrem.

Harbinger zase zapnul vysílačku. „Tak jo, lidi. Právě se změnily parametry mise. Teď jde o záchranu.“ Pustil tlačítko mikrofonu. „Boone, dej dohromady svý lidi, musíme vyčistit loď!“

„Nebude to poprvý, co amíci zachraňujou frantíkům prdel,“ zakřičel veterán speciálních sil přes rameno a odběhl za svým týmem.

Čekal jsem, než mě šéf osloví. Nedokázal jsem uhodnout, nač myslí.

„Pitte.“

„Ano, pane?‘

„Strčte si to ‚pane‘ do prdele. Nenapadá vás ještě něco, co by nám z toho vašeho snu mohlo pomoct?“

„Ani ne. Jestli má sen pravdu, tak jsou největší šmejdi dávno pryč. Tak už mi věříte?“

Na mou otázku neodpověděl přímo. Namísto toho znovu použil vysílačku. „Holly, pošlete nahoru všechny kůly, který tam máme. Musíme ulovit pár upírů.“

„Má to být ano?‘ zeptal jsem se znovu.

„Dělejte… plejtváme denním světlem. Upířího pána potmě ještě nikdy nikdo nezabil.“

KAPITOLA 8

Upíři patří mezi nejnebezpečnější formu nemrtvých. Jsou brutální, rychlí a chyt ří. Žádný lovec na světě nebere upíry na lehkou váhu. Velmi se od sebe odlišují schopnostmi, přičemž ti nejslabší jsou jenom ohromně nebezpeční. Upíří páni jsou pak v podstatě nezastavitelné stroje na zabíjení. Smůlou pro nás byl fakt, že ten, kdo zemře, jakmile se na něm upír krmí, se o pár nocí později sám upírem dost možná stane. Hrozilo tedy, že bychom na nákladní lodi čelili padesáti rozzuřeným pijavicím. Do karet nám ale hrálo, že nově stvoření upíři bývají zmatení a dezorientovaní. Jejich moc roste spolu s dobou existence a s tím, kolik krve vysají.

V téhle části se literatura a filmy opět částečně nemýlily. Upíři skutečně jsou noční tvorové. Nepřímé sluneční světlo jim ublíží a přímé vystavení paprskům je zabije. Jejich buňky se dokážou téměř okamžitě regenerovat, ale zabodnutí kůlu i do srdce paralyzuje jejich pokročilé oběhové systémy a zneschopní je na dostatečně dlouhou dobu, aby bylo možné uřezat jim hlavu. Dokonce ani v naší branži neexistovalo příliš mnoho stvůr, které by dokázaly přečkat oddělení mozkovny. Svaté symboly, jako jsou kříže nebo svěcená voda, mají také účinek, ale jeho intenzita závisí na osobní víře uživatele. Většina lovců dává před vírou přednost násilí. V tomhle se docela podobáme fotbalovým fanouškům.

Trochu mě uklidňoval fakt, že jsem z Geniální chyby již na laně nahoru tahal bednu s tříštivými granáty. Upíry bylo možné zničit, a my k tomu měli potřebné prostředky. S námahou jsem položil těžkou bednu na palubu, odhákl lano a hodil je zpátky dolů. Holly čekala na další požadavek. Trip a Lee stáli nedaleko a dávali pozor na případné hrozby. Představovali jsme zdejší zabezpečovací oddíl. Julie seděla v hindu a hlídkovala. Zbylých deset lovců se rozdělilo do dvou útočných týmů a postupovalo ke strojovně.

„Tady Harbinger. Pořád jsme nic neviděli.“

„Booneův tým. Všude čisto. Dávejte bacha.“

Poslali jsme kódovanou zprávu do šachty. Francouzský lovec odťukal zpět, že většinu jeho týmu dostali upíři a že se ve strojovně zabarikádovali bez jakékoli munice a schovávají se.

„Tým bažantů. Nahoře čisto.“ Svíral jsem brokovnici Remington a sledoval palubu. Nebylo tam nic kromě třepotající se francouzské vlajky. Jelikož jsme stáli na přímém slunci a reálná hrozba pocházela pouze od nestvůr, které na světle hoří, neměli jsme na práci nic jiného než dávat pořádný pozor na nic. Hind pomalu kroužil nad našimi hlavami.

„Jak to, že Chuck mohl jít dovnitř, a my musíme trčet tady?“ stěžoval si Albert Lee. Byl to muž malé postavy asijského původu. Kdysi býval knihovníkem, pak se ale v jeho archivu usídlila kolonie obrovských zmutovaných pavouků, která začala vysávat klientelu. Na rozdíl od běžných knihovníků těžil z vojenského stipendia, a tak nabral nějaké zkušenosti u mariňáků. Problém s obřími pavouky vyřešil požárem živeným dusičnanem amonným a naftou. Knihovna bohužel lehla popelem. Byl ale docela chytrý a oproti většině nováčků věděl, kterou stranu pušky je třeba namířit na nepřátele. Byl jsem rád, že ho Harbinger vybral do akce.

„Chuck má lepší výcvik v kontaktním boji,“ odpověděl jsem. Mead měl navíc více zkušeností ze služby u rangerů než všichni ostatní bažanti dohromady. Lee jen kývnul hlavou a vrátil se k čekání. Čas ubíhal až na výjimečná pravidelná hlášení z vysílaček pomalu. Oba útočné týmy se ke strojovně přibližovaly z různých stran.

„Tady Harbinger. Lodní kuchyně je čistá. Na podlaze hektolitry krve. Asi tady nastal nějakej problém.“

„Tady Boone. Jsme nad kotli. Další krev. Spousta nábojnic. Asi to tu Francouzi koupili.“

„Tady Julie. Paluba čistá.“

„Tým bažantů. Nahoře čisto,“ zopakoval jsem.

„Tady je ‚podpůrnej‘ tým. Ti špinavý námořníci se mě snažej sbalit a smrdí to tady po leklejch rybách,“ ohlásila se Holly.

Znovu jsem zkontroloval zbraně. Má brokovnice Remington 870 měla 18 palců dlouhou hlaveň a rozšířený zásobník, takže jsem měl celkem sedm nábojů. Byla to má nejoblíbenější zbraň. Tuhle konkrétní bouchačku jsem měl už od patnácti. Přední část jsem nahradil jasně svítivou baterkou Surefire, na hlaveň jsem si namontoval svíticí mířidla XS, přidal boční držák na šest nábojů a nylonovou patu rukojeti na dalších šest. Všechny kapsy a sumky jsem měl nacpané další municí. Nesl jsem stříbrné hromadné náboje, stříbrné jednotné náboje, flechety, průrazné střely a vnitřně tlumené hromadné střely. Pak jsem měl ještě Milovy speciální průrazné nálože Magnum, a dokonce i několik slzotvorných nábojů Penguin. Byl jsem připravený rozstřílet cokoliv kromě nestvůrného kuchyňského dřezu, ale jsem si jistý, že i na boj s něčím takovým byla munice již vyvinuta.

Má pistole byla také miláček. V LM si každý lovec mohl upravit výzbroj dle své libosti. Povoleny byly všechny osobní zbraně, pokud jejich ráže byla .45 a dokázaly spolehlivě fungovat se speciálními stříbrnými náboji. Mou pistolí byl Colt 1911 značky Kimber/BUL s dvouřadým zásobníkem, se kterým jsem odstřílel spoustu závodů. Do objemného zásobníku se vešlo 14 nábojů ráže .45. Zásobníků jsem měl ještě dalších šest. Zbraň jsem si upravil obrovskými tritiovými mířidly Ashley Express, která umožňovala rychlou palbu za cenu menší přesnosti, což mi vůbec nevadilo. S touto pistolí jsem odstřílel více než 10 000 nábojů a vyhrál bezpočet trofejí.

Na postroji jsem měl několik granátů, pár naostřených kůlů a několik dalších různých nástrojů. Můj ansámbl dotvářel obrovský nůž připevněný k hrudi. Jakožto největší ze všech jsem si také vybral největší nůž, jaký jsem ve zbrojnici našel. Milo říkal, že se jedná o kukri z Nepálu, oblíbenou zbraň proslulých gurkhských bojovníků. Čepel byla vyrobena ze smrtící oceli a masivní rukojeť byla navržena pro maximální údernou sílu. Má verze nože se nazývala ganga ram a byla delší než mé předloktí. Kdybych musel někomu useknout hlavu, rozhodně by mi to netrvalo dlouho. Většina z nás měla na hlavách lehké hokejové přilby, protože ty velké byly pro stísněný lodní prostor příliš neohrabané.

Byl jsem tak připravený, jak to jen šlo. Cítil jsem se jako kdysi pár minut před velkým zápasem. Všichni jsme se tvrdě připravovali po psychické i fyzické stránce. Tým bažantů byl připravený k akci. Ostatní členové byli vyzbrojeni samopaly Heckler & Koch ráže .45. Tyhle zbraně na mě příliš velký dojem neudělaly a spíše jsem měl pocit, že je německý zbrojní průmysl přeceňován. Milo ale dostal dobrou množstevní slevu, a tak samopaly vyfasovala většina nováčků a bojovala s nimi, dokud nezískali dostatek zkušeností k výběru vlastního vybavení.

Ve vysílačce znovu zapraskalo. Čím hlouběji do útrob lodi se týmy dostávaly, tím bylo zkreslení větší. Používali jsme sice nejmodernější komunikační vybavení, ale rádiové vlny prostě v prostředí plném ocelových plátů narážely na fyzikální limity.

„Tady Boone. Máme před sebou pohyb. Pět metrů od strojovny.“

„Tady Harbinger. Pohyb před náma.“

„Kurva. Jsou i za náma.“

„Blížej se. Procházej podlahou.“

„Pod podlahou. Procházej podlahou.“ V pozadí byly slyšet výstřely.

„Past! Je to past!“

Vysílačka se odmlčela. Vůbec nic jsem neslyšel. Všichni tři jsme na sebe na palubě zmateně hleděli.

„Earle, ozvi se Earle. Boone. Slyší mě někdo?“ zeptala se Julie vysílačkou z kroužící helikoptéry se zřejmými obavami.

Podíval jsem se nahoru a viděl jsem, jak se drží rukou za krk. Odstřelovací puška se pohupovala na řemenech. Křičela něco na pilota, pak se podívala na mě a rychle přiložila pušku k líci.

„Bažanti, máte tam nepřátele!“ zakřičela do vysílačky a její střela proletěla těsně kolem mé hlavy.

V očních bulvách a ušních bubíncích jsem cítil tlak od projektilu, který mou přilbu minul jen o pár centimetrů. Otočil jsem se a viděl, jak přes palubu letí hlava nemrtvého s jednou dírou v šedém čele navíc. Ze všech stran se přímo k nám přískoky blížili zakrvácení muži v hadrech.

Nebyl čas na emoce. Na řadu přišel výcvik.

Bez nějakého přemýšlení jsem pozvedl brokovnici, vypnul pojistku a stisknul spoušť. Příval broků poslal první stvůru k zemi. Než stačila dopadnout, stlačil sem pumpovací mechanismus a vypálil po dalším nepříteli v řadě, kterému zásah odpáral čelist. Stvůra se nezastavila a sápala se po mně rukama s hrozivými pařáty Nezaváhal jsem a poslal ji přes palubu dalšími dvěma rychlými výstřely. Trip a Lee zároveň začali pálit ze samopalů s tlumiči značky H&K.

Popadl jsem záložní náboje z vesty a naučeným pohybem je bleskově zasunul do zásobníku. Bledí nemrtví přelézali bok lodě a hemžili se kolem nás jako zmatený dav. Střílel jsem po nich, jak nejrychleji jsem dovedl. Zbraň byla v tu chvíli prodloužením mé vůle. Dvanáct stříbrných broků roztříštilo mozek stvůry blížící se k Leemu a jednotná střela pak roztrhla hrudní koš jiné ohrožující Tripa. Najednou jsem pocítil chladnou spršku, to když mě ostříkla mozková tříšť hlavy nemrtvého, kterého sundala Julie puškou.

„Semknout. Zády k sobě! Zády k sobě!“ křičel jsem na svůj tým. V nastalém zmatku mě kupodivu uslyšeli a přiběhli ke mně. Všichni jsme tak mohli zároveň vést palbu různými směry. Některá monstra, která jsme poslali k zemi, už zase vstávala. Vší silou jsem jednoho nemrtvého nakopl do hrudníku takovou silou, že by to žádná žebra nemohla vydržet. Paradoxně jsem tím ale monstru akorát pomohl na nohy. Neslyšně na mě otevřelo chřtán a zaútočilo. Přiložil jsem hlaveň brokovnice bestii k hrudní kosti a stiskl spoušť. Ve stvůře se objevil otvor velikosti softbalového míčku. Nemrtvý udělal pár kroků dozadu, pak si to ale rozmyslel a vrhl se vpřed. Pažbou brokovnice jsem mu tedy rozdrtil lebku a zároveň jej podkopl.

Lee křičel bolestí a padl k zemi, protože mu kostěný pařát probodl nohu. Trip pokropil hlavu útočícího monstra dávkou ze samopalu, chytil Leeho za postroj a odtáhl ho do bezpečí. Já mezitím vyprázdnil zásobník brokovnice do davu nemrtvých a snažil se mířit na hlavu. Když mi došly náboje, brokovnici jsem nechal viset na taktickém popruhu a okamžitě tasil kimbera. Mířidla jsem srovnal na nejbližší cíl a zahájil palbu. Všemi střelami jsem se trefoval do hlavy, a tak vzduchem létaly kusy masa a lebečních kostí.

Všichni tři jsme se drželi pohromadě a divoce stříleli i nabíjeli. Lee ležel na břiše a pálil samopalem vzhůru. V těsné blízkosti kolem nás létaly projektily, kterými Julie ostřelovala zbylý dav. Ve chvíli, kdy bylo jedno z monster v těsné blízkosti, zůstal závěr mého Coltu 19ll v zadní pozici. Bleskově jsem sáhnul po novém zásobníku, ale nestíhal jsem. Trip mě však zachránil sekerou, kterou usekl paži monstra těsně u ramene. Stvůra se však nedala a druhou rukou poslala Tripa tvrdě k zemi. Dorazil jsem zásobník, stiskl záchyt závěru a provrtal nemrtvému oba oční důlky.

Lee nabíjel a měl potíže vytáhnout zásobník z hrudních sumek, na kterých ležel, jak nemohl hýbat nohama. Trip zůstával bezvládně na zádech.

Na nohou už se držela pouze dvě monstra, která se k nám ale rychle přibližovala. Jedno z nich na sobě mělo někdejší námořnickou uniformu a druhé jakýsi sekuriťácký ohoz. Stvůrám rudě svítily oči, zuby měly polámané a černé. Místo rukou měly pahýly, ze kterých jim čněly ostré kosti. Rychle jsem poslal dva náboje do čela první stvůry a poslal ji k zemi.

Bývalého námořníka jsem zasáhl do obličeje. Ten toho však nedbal a seknul po mně pařáty. Skočil jsem k zemi ve snaze útoku se vyhnout. Klouzal jsem po zádech v záplavě tělních tekutin a střílel nad sebe, stvůra mě však neúnavně pronásledovala. Z krku jí pak vytryskla černá fontána, to když si Julie připsala další úspěšný zásah a monstrum tak alespoň dočasně zpomalila. Z pouzdra jsem tasil obrovský ganga ram a máchnul nemrtvému po nohou. Obrovský nůž projel kolenem a končetinu bez potíží oddělil. Stvůra dopadla těsně vedle mě, a tak jsem neváhal a rozťal jí hlavu vedví. Palubu potřísnila další dávka růžové mozkové hmoty a černé krve.

Přední část lodi byla posetá hromadou šedých těl. Některá z nich se stále hýbala a další se už začínala zvedat. Napřáhl jsem obrovský nůž nad hlavu a zuřivě zařval. Divoce jsem sekal po všem, co se hnulo. Každá rána vyvolala novou erupci směsi krve a masa. Lee se otřeseně postavil na nohy a posílal pětačtyřicítky do všeho, co vypadalo podezřele. Hind slétl níže a vrhl se ke straně lodi.

„Owene! Nemrtvý vylejzaj otvory ven. Plížej se po stranách naší lodi. Holly potřebuje pomoc.“

Kurva. Vrazil jsem ještě lepkavý nůž do pouzdra, schoval pistoli a vytáhl brokovnici. Tu jsem při běhu k řetězovému žebříku ládoval broky. Julie byla vykloněná z hindu a střílela na bok lodi pode mnou. Odražené střepiny se mi zarývaly do neprůstřelného obleku. Ignoroval jsem bolest, protože nárazy to jinak nebyly nebezpečné. Nahnul jsem se přes zábradlí a podíval se dolů na palubu Geniální chyby. Holly střílela samopalem po monstrech nepřirozeně se držících na hladkém ocelovém trupu. Stvůry se nějakým způsobem dokázaly udržet, popíraly u toho gravitaci i selský rozum a blížily se k ní. Bylo jich nejméně pět a kulky se do nich zarývaly bez většího účinku.

Zamířil jsem na stvůru přímo pod sebou. Střílel jsem ve velmi podivném úhlu, takže jsem se musel pořádně vyklonit, a měl jsem obavu, abych neskončil v oceánu. Stiskl jsem spoušť, načež příval stříbra prorazil ramenní čepele nemrtvého. Jeho tělo pak bezvládně sklouzlo z trupu a spadlo do vln. Zapumpoval jsem a namířil na další cíl.

Pak mým tělem projel chlad. Začalo to uprostřed zad, šířilo se do končetin a bylo to tak mrazivé, až to nesnesitelně pálilo. Nohy mi zdřevěněly a podlomily se. Má osm set sedmdesátka mi vyklouzla z ruky a zachytila se na popruhu. Proměnil jsem se v hadrového panáka. Za popruhy zbroje mě držel nemrtvý námořník. Jeho dotek způsobil okamžitou paralýzu. Když otevíral obrovskou tlamu s blyštícími se tesáky, díval jsem se mu zpříma do krvavě rudých očí. Pokusil jsem se hnout, ale zmohl jsem se akorát na chabý záchvěv paží, záškub mimických svalů a pokrčení prstů. Měl jsem těsně před smrtí.

Najednou se temeno hlavy stvůry rozprsklo jako meloun naplněný petardami. Julie ránu poslala těsně podél mého bezvládného těla. Kulka se dokonce otřela o mou přilbu. Byla to snad nejlepší rána, jakou jsem kdy viděl. Stvůra padla k zemi a její bezvládné pařáty dopadly vedle mě. Viděl jsem, jak ke mně běží Trip s Leem a snaží se mě zachytit, než mé paralyzované tělo přepadne přes hrazení. Trip bez váhání přeskočil téměř bezhlavou nemrtvolu a nataženýma rukama se mě pokusil chytit jako fotbalista přihrávku do endzóny.

Moc se mu to ale nepovedlo.

Bez hlesu jsem letěl deset metrů a dopadl na hladinu oceánu. Věřte mi, že nejsem tak odvážný, abych se dokázal ovládnout a nekřičet. Uvnitř jsem řval, ale hrdlo jsem měl sevřené, neschopné hlesu. S cáknutím jsem dopadl do vln. Váha zbroje a zbraní mě táhla ke dnu. Viděl jsem, jak si s mými končetinami pohrává proud. Podařilo se mi alespoň zavřít ústa, přesto mi voda začala natékat proudem do nosu. Snažil jsem se pohnout. Přikazoval jsem pažím, ať něco dělají. Nedělo se nic. Chtěl jsem se zmítat. Bezvládně jsem zuřil nad svou bezmocí a potápěl se do hlubin.

Světlo nade mnou pohasínalo. Nevěděl jsem, jestli to je tím, že se tak vzdaluji od hladiny, nebo mému mozku dochází kyslík. Moře bylo studené, ale v těle jsem cítil chlad ještě větší. Když se mi voda dostala do plic, ucítil jsem v očích záblesky světel. Bylo mi jasné, že se brzy v zoufalství zavřou a budu v háji.

Jak se nazývali nemrtví, kteří paralyzují dotekem? Mluvili jsme o tom na přednášce… přízraky. Přízraky dokázaly člověka paralyzovat. Jak dlouho to už vůbec trvá? Lee vstal celkem rychle, a když jsem přepadl přes okraj, byl už Trip v pohodě. Minutu? Možná dvě? Bohužel jsem minutu ani dvě neměl. Nořil jsem se čím dál hlouběji a začínal z nedostatku vzduchu panikařit. Hrůza bez možnosti pohybuje docela nepříjemná. Pořád jsem se snažil hýbat a vší silou se zmítat. Prsty se mi trochu třásly. Ale ne dost.

Dokud jsem byl v pohodě, byla to docela zábava.

Pak jsem strnul. Před sebou jsem uviděl Starouše ze snu. V tmavé vodě jsem ho spatřil úplně jasně. Kolem ramen mu plavaly ryby, ale byl zcela suchý. Smutně pokynul hlavou.

„Chlapče, musíme se přestat stýkat tímhle způsobem.“

Píchnul do mě těžkou holí a trefil se do nouzového tlačítka mé zbroje. Z nádržky s oxidem uhličitým vyšly bublinky a okamžitě zaplnily ramenní výplně a postaraly se tak o dostatečný vztlak. Začal jsem stoupat.

„Běž vzhůru. Tví přátelé potřebujou pomoc. Moc ti to nejde. Snaž se příště nezdechnout!“

Když jsem stoupal k hladině obklopený bublinkami, uvědomil jsem si, že se mi do těla vrací cit. Byla to hrozná svědící bolest. V kombinaci s příšernou agónií v plicích toužících po vzduchu a výbušnou bolestí hlavy to byla skutečná mana nebeská. Začal jsem kopat nohama a rozrážet rukama vodu, abych se ke světlu a doušku vzácného vzduchu dostal co nejrychleji.

Hlavou jsem protnul hladinu. Přestože jsem měl plíce plné vody, dokázal jsem se alespoň trochu nadechnout. Ihned poté jsem se příšerně pozvracel. Bolelo to. Jeden z rybářů mě pak začal nepříčetně mlátit tyčí do hlavy.

„Zabij to! Zabij to!“ zakřičel kdosi.

Snažil jsem se tyč odrazit do strany, ale v pažích jsem pořád neměl někdejší sílu. „Nechte toho! Jsem člověk, vy kreténi,“ zakrákal jsem uprostřed jejich snahy o mé utopení.

„Ten je na naší straně. Přestaňte ho mlátit, sakra!“ slyšel jsem, jak rozkazuje Holly. „Vytáhněte ho.“

Z posledních sil jsem se zachytil tyče a byl vytažen na Geniální chybu. Za postroj mě chytily nějaké drsné ruce a vyzvedly mě na palubu promočeného, třesoucího se, lapajícího po dechu a zvracejícího. Náhle se zčeřila hladina, kterou protnula hlava jednoho z přízraků. Vypadalo to jako vzteklý pes zuřivě pádlující k naší lodi.

„Toho si sejmi sama,“ zavrčel jsem a necitlivými prsty sáhl po stále bezpečně držící brokovnici.

„Jasná věc. Kryjte se!“ zakřičela Holly. Zaslechl jsem šplouchnutí a o pár vteřin později dunivé zahřmění výbuchu tříštivého granátu. Oceán se vzedmul. Na naši malou lodičku dopadla odporná směs vody a kusů nemrtvých.

„To byl poslední,“ hlásila Holly. „Jsi v pohodě?“

Převalil jsem se na bok, dávil se a ohavně kašlal. Hruď mi svíraly bolestivé křeče a viděl jsem dvojmo.

„Jo, pochopitelně,“ vyšlo ze mě.

„Jasný, mohl bys dělat reklamu na zdraví. Vstávej, Zede.“ Snažila se mi pomoct na nohy, ale byl jsem na ni moc těžký a ani se nepohnul. Přece jen mě pak dokázala za postroj zvednout aspoň na kolena. Na trupu lodi Antoine-Henri jsem si všimnul černého ohořelého fleku s malou dírkou uprostřed. Holly si mého nechápavého pohledu povšimla.

„Co je? Snad jste si nemysleli, že když mě tady necháte s tolika skvělejma hračkama, že některou z nich nepoužiju.“ Ukázala na vystřelený raketomet na palubě. Vedle něj leželo bezhlavé tělo přízraku, které se stále ještě zmítalo. Holly je však připíchla k dřevěné palubě jakýmsi hákem.

„Potřebujou pomoct nahoře,“ řekl jsem, když mi pomohla vstát. Znovu jsem musel zvracet. Pořád to bolelo, ale už to nebylo tak strašné. V tomhle jsem spatřil včerejší večeři. Nachos.

„Půjdu já. Ty zůstaň tady. Kapitán začíná šílet. Chtěj od tý démonský lodě co nejrychleji zmizet, a já se jim nedivím. Stáhnou se a budou čekat na náš signál v případě, že z děr vylezou další z těch šmejdů.“

„Já jdu,“ konstatoval jsem.

„Skoro ses utopil,“ namítla.

„A nedostal jsem ani žádný dejchání z úst do úst. Plejtváme časem.“ Když naskočil motor Geniální chyby v oblaku naftového kouře, chytil jsem jeden ze žebříků. Holly konsternovaně zakroutila hlavou a chytila se druhého. Když člun odjížděl, začali jsme šplhat nahoru. Lezení mi přišlo těžké už napoprvé, ale když se člověk skoro utopí, je to ještě mnohem těžší. Boty a zbroj jsem měl promočené a přišlo mi, že tahám snad trojnásobnou zátěž. Holly mě snadno předběhla a nahoru se dostala jako první. Určitěji v tom pomohla i lehká výzbroj a vynikající fyzická kondice. Trip a Lee na mě už čekali a s posledním metrem se mi snažili pomoct.

„Fuj,“ zavrčel jsem, když jsem podruhé dopadl na palubu. „Já ten proklatej žebřík nesnáším.“

„Je to lehčí než tancovat u striptérský tyče hlavou dolů, fiflenko,“ řekla Holly a připravila si samopal. Když jsem si tak prohlížel palubu, bylo mi jasné, že zatímco jsem si byl zaplavat, měli kamarádi plné ruce práce. Všechny přízraky byly narychlo naporcovány na kusy. Pár šedých rukou sebou ještě házelo a několik oddělených hlav zíralo a cenilo zuby. Nad hlavami nám stále kroužil hind a s překvapením jsem zjistil, že vysílačka mi pořád funguje.

„Sejmula jsem pár šmejdů, co se snažili vylézt po druhý straně. Myslím, že jsme v suchu,“ ozval se Juliin tým. „Od útočnýho týmu žádná odpověď. Jdu dolů.“

Vrtulník se zastavil přímo nad námi, Julie si odepnula gumové bezpečnostní pásy a zkušeně sjela po laně na palubu. Jakmile se postavila nohama na zem, vydala se naším směrem se skloněnou hlavou, aby se kryla před šíleným vichrem od rotoru. Hind okamžitě nabral výšku a prudkým manévrem se vzdálil.

„Může tady zůstat nejvejš ještě dvacet minut, pak bude muset natankovat,“ zakřičela na nás. „Jsou všichni v pohodě?“

„Jsem použitelná,“ konstatovala Holly. My ostatní jsme přikývli.

Najednou jsem začal nasucho dávit, padl na kolena a dusil jsem se. Přešlo to rychle, a tak jsem se zase postavil na nohy. „Je mi skvěle,“ řekl jsem se širokým úsměvem a palci ukázal jedničky.

„Dobře. Jdem dovnitř,“ přikázala Julie. Vyhodila napůl vystřílený zásobník ze své přesné M14 a nahradila jej plným. „Útočnej tým se už pár minut nehlásí. Nejspíš potřebujou pomoc. Jdem na to.“

Rozběhla se ke vchodu do břicha bestie. My ostatní jsme šli poslušně za ní. Předtím panoval názor, že tým nováčků není připravený na brutální přestřelky s monstry ve stísněných prostorách lodi. Na tom teď ale nezáleželo. My byli pomyslní rytíři jedoucí zachránit kamarády. Aspoň Julie věděla, co dělá.

„Vezměte si granáty. Ale dávejte si pak bacha. Budeme v podstatě uprostřed ocelovýho válce. Zpětnej tlak z vejbuchu vás může snadno zabít. Nekropte od boku. Všechno se tam bude odrážet. Sledujte, kam míříte a kde je zbytek vašeho týmu. Žádný plameny. Loď je z kovu, ale jinak je všechno na palubě hořlavý. A požár na lodi je vždycky průser. Jestli se něco pohne a nebude to člověk, sejměte to. Nějaký otázky?“

Nikdo nic neříkal. Zastavili jsme se před masivními ocelovými dveřmi. Julie chytila Holly za popruhy na zbroji a podívala se jí do očí. „Bude tam tma, Holly. Stejně jako v díře. Budeš v pohodě? Jestli nejseš připravená, nemusíš do toho jít.“

„Jsem v pohodě. Nesnáším upíry, tak je pojďme sejmout,“ odpověděla rozezleně. Julie přikývla a usmála se. Neměl jsem ponětí, o co v tom rozhovoru šlo.

„Půjdem rychle. Nebudem na sebe čekat u každejch dveří. Nejde nám o to, abychom zabili všecko. Nezastavujte se. Sledujte stropy. Bacha na mřížovou podlahu. Lee, půjdeš jako poslední a budeš nám krejt záda. Já jdu první, pak Pitt, Trip a Newcastle. Jasný?“

„První bych měl jít já,“ navrhl jsem.

„Proč?“

„Mám brokovnici. Vy máte odstřelovačku s optikou. Navíc jsem nahraditelnej. Když půjdete první a chcípnete, tak jsme my ostatní v hajzlu.“ Nebyla to ode mě rytířskost. Na krátkou vzdálenost se účinnost brokovnice s odstřelovací puškou s optikou nedá vůbec srovnávat.

Julie se na chvíli zamyslela a pak přikývla. „Pitt jde první, pak já. Nějaký otázky?“ Možná by dávalo větší smysl dát na druhé místo někoho se samopalem, ale tušil jsem, že Julie není o střeleckých schopnostech ostatních zas tak moc přesvědčená.

Byli jsme potichu a každý po svém jsme se připravovali na vstup do temnoty. Trip si samozřejmě mumlal nějakou modlitbu. Lee měl zavřené oči a zdálo se, že se snaží o meditační dýchání. Na Hollyině obličeji se rozhostil zlověstný škleb. Já se ujistil, že mám brokovnici i pistoli nabitou a náhradní zásobníky i nůž jsou tam, kde mají být. Byl jsem rád, že mě krátká plavba v moři zbavila aspoň hnusu, který ulpěl po přízracích. Zbytek nováčků od něj byl zašpiněný až po uši.

Julie mě plácla po promočené zádové části zbroje.

„Vpřed.“

První podlaží, které jsme procházeli, bylo pořád osvětleno fluorescenčními světly, ale když jsme došli ke schodům dolů, museli jsme již použít brýle pro noční vidění připevněné na helmách. Někdo nebo něco totiž systematicky poničil veškeré osvětlení. Při rychlém postupu úzkými ocelovými koridory nám pod nohama křupaly střepy. Na brokovnici jsem měl dvě svítilny. Jedna vyzařovala jasně bílé svět]o a druhá světlo pouhým okem neviditelné, které při použiti nočního vidění ozářilo celý svět zeleně. Zbytek týmu byl podobnými infračervenými světly vybaven také. Jelikož jsme bojovali s nemrtvými, nechali jsme zařízení pro termální vizi na palubě. Proti bytostem s těly o pokojové teplotě by stejně nemělo význam.

Rychle jsme prošli místností, která bývala lodní kuchyní. Brokovnici jsem měl připravenou u pasu, lokty u těla, abych si je neobíjel o stěny. Na stolech leželo nedojedené hnijící jídlo. Stěny byly pocákané hustou tekutinou, jejíž povahu nebylo možné přes noční vidění určit, ale tak nějak jsem tušil, že jsou to skvrny po tepenném krvácení. Zakopnul jsem o láhev vína, která pak odletěla pod jeden ze stolů. Dveře tvořily vodotěsné přepážky, takže jsem musel při překračování vysokých prahů dávat dobrý pozor. Prozatím byly všechny otevřené.

V chodbách a potrubí se ozývalo burácení střelby. Bylo to dobré znamení, že naši přátelé jsou pořád naživu. Můj malý tým přidal do kroku. Podle plánů, které jsme studovali cestou k lodi, bylo třeba sestoupit ještě po jednom schodišti, projít několika ubikacemi, dlouhou chodbou, a pak už jsme měli být přímo nad strojovnou. Když nákladní lodí otřáslo hluboké zadunění, trhli jsme sebou. Nádobí v kuchyni se rozdrnčelo.

„Bomba?“ zeptal se Trip.

„Těžko říct,“ odpověděla Julie.

„Snad se nepotopíme,“ zavrčel Lee.

Naše boty při spěchu na další podlaží dupaly po kovovém schodišti. Čas na utajení byl dávno pryč. Zahnul jsem do ubikací posádky, před sebou jsem viděl blikající světlo a pažbu brokovnice jsem měl pevně zapřenou do ramene. Dlouhá úzká místnost byla plná dvoupatrových postelí. Na stěnách visely nedbale přilepené pornografické plakáty, které v zeleném osvětlení vypadaly dost zvláštně. Všude byly poházené deky a odpadky. Klidně se tady mohli schovávat nepřátelé, to by nebyl problém. Pokynul jsem zaťatou pěstí vzhůru a dal tak signál týmu k zastavení. Něco jsem cítil.

Julie se o mě opřela s puškou připravenou k palbě. Slyšel jsem, jak dýchá. Ozvalo se zařinčení, to když někdo z týmu zakopl o práh. Něco bylo v místnosti s námi. Cítil jsem to.

Nic se nedělo.

Skupina prosvětlovala místnost neviditelnými světly. Nedokázal jsem pojmenovat pocit, který jsem měl, ale něco na nás rozhodně čekalo.

Julie musela cítit to samé. „Všichni vypnout noktovizory. Přejít na bílý světlo,“ přikázala.

Podvolil jsem se, sundal si noktovizor a stiskl tlačítko, kterým jsem zapnul stodvacetilumenovou svítilnu Surefire na brokovnici. Místnost zalila jasná teplá záře z pěti svítilen.

Naše noktovizory s jedinou čočkou měly oproti brýlím zakrývajícím obě oči výhody, ale i nevýhody. Výhodou bylo, že se jedna zornice přizpůsobila tmavém prostředí přirozeným způsobem a druhá se dívala na svět skrze noktovizor. Lidský mozek, úžasné to zařízení, spojuje osvětlený a neosvětlený obraz dohromady. Díky tomu jsme měli elektronicky zlepšený zrak, přičemž v případě poruchy nebojí ztráty noktovizoru jsme nebyli úplně slepí. Při použití noktovizoru zakrývajících obě oči sice vidíte lépe ve tmě, ale pokud se s ním něco stane, jste nahraní, dokud si vaše oči nezvyknou na tmu. Naše monokuláry sice byly skvělé, ale měly také nevýhodu. Když náhle rozsvítíte, jedno z očí je okamžitě oslepeno.

Když jsme tedy v pěti lidech rozsvítili surefiry, museli jsme se spolehnout na jedno vidoucí oko a smířit se s tím, že druhé toho moc neudělá. Díky tomu nám nejspíš obraz po stropě se plížícího upíra připadal tak surrealistický. Jak jsem se dozvěděl dříve, upíři vypadají v podstatě jako normální lidé. Tenhle připomínal obyčejného námořníka. Byl bledý a popíral gravitační zákonitosti, ale jinak vypadal jako člověk.

Zareagoval jsem o zlomek vteřiny dříve než zbytek týmu. Během okamžiku jsem vypálil dva stříbrné brokové náboje do upírovy hrudi a pánve. Výstřely byly v uzavřeném prostoru ohlušující, ale oproti ráně z Juliiny M14 to nebylo nic. Její střela prolétla upírovým ramenem. Stvůra dopadla na zem, avšak ještě za letu dostala zásahy od nás obou. Zbytek týmu nemohl přes naše těla střílet.

S Julií jsme si za nelidského upířího kvílení současně klekli. Tři nováčci začali přes naše hlavy pálit z utlumených samopalů. Smršť kulek ráže .45 udělala ze stvůry cedník, mnoho dalších ran minulo a odráželo se od stěn a paland. Upír se zmítal a třásl, ale nezastavoval se. Průstřely v bledé kůži monstra se okamžitě hojily. Spotřeboval jsem zbytek broků a rozpáral stvůru od rozkroku až k čelu. Poslední rána prudce zvrátila upírovu hlavu dozadu.

Odhodil jsem rozžhavený remington, vytasil pistoli, a než jsem byl odmrštěn stranou, stačil jsem vystřelit dva náboje. Moje zbroj úder ztlumila, ale i tak jsem se proletěl vzduchem a vrazil do ocelové stěny. Žebry mi projela pronikavá bolest a při dopadu jsem ztratil pistoli. Julie se vrhla k zemi a zajela pod palandu, čímž se těsně vyhnula upírovu dupnutí, které zanechalo v ocelové podlaze důlek. Kužely z pěti baterek svítících roztodivnými směry vytvořily pekelnou a matoucí scénu.

Zbytek mého týmu vyprázdnil samopaly do stvůry, která se k nim blížila. Holly a Trip začali nabíjet, Lee vytasil nůž a divoce se jím oháněl. Upír se pohyboval tak rychle, že bylo obtížné jej vůbec sledovat. Úkrokem do strany se vyhnul ráně nožem, popadl Leeho za paži a odhodil jej na druhou stranu místnosti. Slyšel jsem, jak pomenší muž drsně klouže po podlaze. Upírovu pozornost od Holly a Tripa odpoutaly průstřely nohou těžkými kulkami ráže .308.

Juliin úkryt byl rychle zničen, když námořnická stvůra vytrhla palandu ze zdi, nedbajíc na silné šrouby. Upír se chystal Julii popadnout, ale já byl rychlejší. Svým ganga ramem jsem ťal se vší zuřivostí, která se ve mně nashromáždila. Stvůra to ale jaksi vycítila a trochu uhnula. Mířil jsem na krk, ale zasáhl jsem rameno a silou prolomil klíční kost. Nůž se zastavil až o horní žebra. Všude začala stříkat černá tekutina, jako by se protrhla hydraulická hadice.

Stvůra sebou škubla a vytrhla čepel z mého sevření. Upír zavrávoral dozadu a přilepil se ke stěně jako pavouk. Se zlostným rykem popadl rukojeť masivní nepálské mačety a vyrval ji ze svých zad. Zvuk oceli skřípající o tvrdou kost naháněl hrůzu. Nůž spadl s řinčením na zem. Zaslechl jsem téměř současné cvaknutí závěrů, to když Holly a Trip opět nabili samopaly. Julie nabíjela, Lee se nehýbal. Sáhnul jsem po speciálním brokovém náboji, hodil jej do otevřené komory osm set sedmdesátky a zapumpoval.

Upírovo zranění se už začínalo zacelovat. Monstrum zasyčelo francouzsky nejspíš něco hodně sprostého.

„Parley-vous tohle, sráči.“

Upír po mně skočil jako nějaká démonská žabí střela. Namířil jsem brokovnici a stiskl spoušť ve chvíli, kdy se ústí dotklo upírova břicha.

Běžné náboje na rozbíjení zámků používá policie k bezpečnému překonávání těžkých dveří během útoků, aniž by následné úlomky ohrozily případné kolemstojící. Třípalcový náboj magnum ze slitiny hořčíku a wolframu, který jsem si právě nabil, byl určený k odstřelování pantů v bankovních sejfech. Milo mi vyprávěl, že během testování tento speciální náboj vyrval do hovězího boku díru o velikosti basketbalového míče.

Zpětný ráz byl i na mé poměry dost brutální. Myslel jsem, že po téhle ráně nám bude v uších zvonit ještě týden. Upírovo břicho se rozprsklo na černou mlhu.

Jak byla stvůra v pohybu, srazila mě k zemi a oba jsme se zmatečně váleli. Všude byly rozmasakrované vnitřnosti, upírovy nohy kopaly na zemi, ale horní část těla stále pokračovala v boji. Sápání upířího torza jsem se vyhnul odvalením pryč. Trip a Holly zareagovali vyprázdněním dvou plných zásobníků stříbra ráže .45 do již tak dost načatého monstra, které tím proděravěli jako cedník. Jakmile jim došla munice, vrhla se na torzo Julie. Těžkou botou přišlápla krk stvůry k zemi, zdvihla naostřený kůl vysoko nad hlavu a s výkřikem probodla zlé černé srdce.

Do vzduchu vystříkla fontána černého hnusu a do morku kostí se nám zařezal ohavný ryk. Julie byla hrozně špinavá, ale jinak jí nic nebylo. Upír sebou škubal, ale hýbat se už moc nemohl. Julie natáhla ruku. „Velkej nůž.“

Sebral jsem ze země ganga ram a podal jí ho rukojetí napřed. Nůž to byl obrovský, ale Julie byla silná žena. Napřáhla se, jako by se chystala prosekávat buší, a pak udeřila. Ozvalo se žuchnutí a kvílení konečně ustalo. Hlava se odkutálela opodál. Julie do ní znechuceně kopla.

„Nabijte. Čeká nás tam toho víc. Lee, jseš pořád s náma?“ zeptala se Julie. Očistila ostří čepele o kalhoty a podala mi ji s jediným slovem, „díky“. Pokrytá upířími vnitřnostmi a osvětlená silnými baterkami vypadala smrtelně vážně.

„Jsem v pohodě. Au, sakra,“ řekl Lee, když mu Trip pomohl na nohy. Mluvil slabě a chraplavě. „Myslím, že mám zlomený žebro.“

„Dej si chvíli voraz. Holly, pokryj druhej vchod. Používejte bílý světlo. Naše oči se přizpůsobí, ale tyhle šmejdy světlo dezorientuje.“

„Tohle bylo jako dezorientovaný?“ zeptal se Trip.

Rychle jsem nabil brokovnici. Nedovolil jsem si nabít další náboje proti zámkům, protože na jinou než kontaktní vzdálenost jsou k ničemu. „Neviděl někdo moji pistoli?“

Podal mi ji Lee. Byla poškrábaná, ale jinak jí nic nebylo. Vyměnil jsem zásobník a uložil zbraň do pouzdra. U palandy, o niž jsem se opíral, visela fotografie námořníkovy ženy a dětí před Eiffelovou věží. Posvítil jsem na upírovo tělo. Maso pomalu bublalo a měnilo se v dehtovitou hmotu. Zbyly pouze lepkavé kosti. Připadalo mi, že mě lebka bez očí sleduje.

„Tihle páni upírů nejsou zas takový tvrďáci,“ řekl jsem. Julie nás všechny překvapila smíchem. Byl to zvuk upřímného pobavení, který se zdál být na ubikaci potřísněné krví a vnitřnostmi dost mimo mísu. Přestala si čistit brýle na dost dlouhou dobu, aby si prohlédla zmatené pohledy všech nováčků. Zavrtěla hlavou a usmála se.

„Tohle bylo jenom mládě.“ Všichni nováčci na to zareagovali opravdu vybraným slovníkem. Holly nadávala tak tvůrčím způsobem, že by se to dalo vydat v básnické sbírce. „Páni upírů se pohybujou tak rychle, že se skoro nedaj zahlédnout. Spolknou celej stoh biblí a zapijou ho zapáleným Molotovovým koktejlem. Tenhle chlápek se proměnil v upíra asi tak minulej tejden. Regeneroval nezvykle rychle, ale čím silnější stvořitel, tím silnější dílo. Ať už tenhle bordel má na svědomí kdokoliv, je to pěkně silnej sráč. Musel bejt, jinak by nedokázal vytvořit tolik přízraků jako denní stráž.“

Když byla Julie spokojená, že zase vidí, ukázala k Holly a chodbě do strojovny. „Owen zpátky dopředu. Trip a Lee mu pomůžou, když to bude potřebovat. Holly, budeš krejt záda. Jestli narazíme na další upíry, zastavte se a naházejte dovnitř nejdřív pár granátů. Tak jo, jdem.“

Zaujal jsem své místo u dveří, světlem jsem svítil dopředu a hledal cíle. Julie zaujala druhé místo.

Rychle mi zašeptala do ucha: „Parley-vous tohle, sráči?“

„V tu chvíli mi to přišlo jako skvělá hláška,“ pokrčil jsem rameny. „Hele, jestli nechcípnem v nejbližších pěti minutách, nechcete uvařit něco k večeři?“

Šťouchla mě do ramene, aby mi naznačila, že je čas vyrazit. Bral jsem to jako ne. Pohyboval jsem se rychle, světla baterek svítících za mými zády házela do chodby zlověstné stíny mé postavy. Při zápasu s upírem jsem si natáhl něco v noze Hlava a hrudník mě ještě bolely z dobrodružství v moři. Žaludek a hrdlo mě z neustálého zvracení příšerně pálily. Nervy jsem měl napjaté adrenalinem a hrůzou vyplavenými endorfiny. Jedním poloslepým okem jsem pořád viděl fialové duchy a byl jsem pokrytý upířími tělesnými tekutinami. Skvěle jsem se bavil a nikdy se necítil více naživu.

Konečně se ve vysílačce ozval hlas. Patřil Harbingerovi.

„Ke strojovně se blížej světla. Kdo to je?“

„Nestřílejte. To jsem já a tým nováčků,“ odpověděla Julie.

„Ani se nehněte. Asi deset metrů od vás za dveřma nalevo je hromada nepřátel. Jsme na konci chodby na druhý straně. Proč nejste nahoře?“

Bylo dobré slyšet Harbingerův hlas. Namířil jsem brokovnicí do inkriminovaného prostoru. Cokoliv by vylezlo z těch dveří, dostalo by dávku broků přímo do čumáku.

„Po vašem přepadení jsme ztratili kontakt. Na palubu zaútočila horda přízraků. Pozabíjeli jsme je, ale posádka naší lodě vzala do zaječích a hindu docházelo palivo. Nováčci si vedli dobře, jenom lehká zranění. Rozhodli jsme se, že vás půjdem najít. Na chvíli jsem si myslela, že je po tobě, Earle,“ odpověděla Julie.

„To ne, ale Boone ztratil chlapa. Roberts to při přepadení koupil. Zraněnejch je ještě pár lidí, ale nic kritickýho. Bylo to zlý. Muselo na nás skočit tak dvacet upírů. A než zaútočili, vyhodili do povětří světla.“ Jeho hlas zněl unaveně a ztrhaně.

„To se mi nezdá. Nemrtvý nespolupracujou,“ řekla Julie.

„Tihle jo. Bylo to naplánovaný. Většinu jsme jich pozabíjeli, zbytek se zakopal ve strojovně. Je jich tam nejmíň pět.“

„Oheň?“ zeptala se Julie s nadějí v hlase.

„Negativní. Kousek odtud je sklad paliva. To samý platí pro výbušniny. Jestli v tý místnosti něco vybouchne, tak domů poplavem. Navíc jsou Darné a jeho chlapi zavřený na druhý straně místnosti, kde se schovávaj upíři.“

„Plán?“ zeptala se.

„Žádnej jsem ještě nevymyslel. Můžem tam naběhnout a kropit kolem sebe, ale to bychom mohli zasáhnout parní potrubí a usmažit se, nebo trefit kotel a udělat díru do trupu lodi. Každopádně nemáme moc času. Dostali jsme další kódovanou zprávu od francouzskejch lovců. Upíři se zase snažej dostat do jejich úkrytu. Počkej chvíli.“

Neohlížel jsem se. Pořád jsem mířil na dveře. Měli jsme skvělou pozici. Obě skupiny lovců mohly bez problémů ostřelovat vchod z takových úhlů, aby bylo prakticky vyloučeno, že odražené kulky zasáhnou spojence. Trip a Holly se přitiskli ke mně, aby mohli střílet také. Záda nám hlídal zraněný Lee a Julie se starala o vysílačku. Stěny a podlaha lehce vibrovaly od nedalekého výkonného motoru. Ve vzduchu bylo cítit naftu, gumu, rez a lehký měděný závan krve.

Když jsme čekali, než se nám Harbinger zase ozve, nemohl jsem si pomoct a musel se zeptat. „Znal někdo z vás Robertse?“

„Byl to ten vysokej hubenej blonďák na lodi,“ řekl Trip. „Připadal mi jako dobrej chlap.“

„Byl to skvělej chlap. Odvážnej. Trochu pošahanej, ale byl to zatraceně dobrej lovec,“ řekla nám Julie. „Roberts s náma byl od restartu. Byl v první skupiněf nováčků, kterou jsme naverbovali. Bude nám chybět. Myslím, že měl v St. Louis bejvalou ženu a děcka.“

Ve sluchátku zase zapraskal Harbinerův hlas. „Sam říká, že našel ve schématech něco zajímavýho. Jsme přímo pod hlavním nákladovým prostorem. Je tam únikovej poklop, kterej vede do strojovny. Sam říká, že bychom tam mohli někoho poslat a nechat ho rozstřelit parní potrubí v místnosti s upírama a pak poklop zavřít dřív, než se uvaří. Pára pak udělá z nemrtvejch smaženku, nebo je aspoň vyžene do chodby, kde je rozstřílíme na hadry.“

„Nezabije to i ty frantíky?“ zeptala se Julie.

„Podle Sama ne. Možná se tam trochu zvejší teplota, ale podle nákresu by měli bejt v cajku. Pošlu tam Sama, Granta a Meada.“

„A co Booneův tým?‘

„Můj tým má tak trochu práci, Jůlinko,“ odpověděl Boone. „Strejda Earl se zapomněl zmínit, že máme dva krvelačný sráče zahnaný v šachtách. Je mezi nima i ten hajzl, co pokousal Robertse.“

„Rozumím.“ Pustila mikrofon. „Takže si počkáme na párty.“

„Mohl bych do chodby dát pár laserovejch min. Určitě by je to při vybíhání překvapilo,“ nabídl se Lee ochotně. Jako bývalý pyrotechnik se vždycky snažil najít záminku, proč něco vyhodit do povětří.

„Nejsme moc blízko.“

Asi měla pravdu. Ale když jsem viděl, kolik nábojů ty věci dokázaly ve svém těle bez úhony přestát, rozhodně jsem se netěšil na chvíli, až jich vyběhne pět najednou. Na palubě Geniální chyby jsme měli kulomet FN MAG. Nebral jsem si ho, protože pro stísněné prostory lodních koridorů mi připadal příliš dlouhý a neohrabaný. Teď by nám ale palebná síla kulometu ráže .308 s pásem o dvou stech nábojích přišla docela vhod.

„Mám tu i pár menších věcí. Mělo by nám to pomoct, aniž bychom se vystavili velkýmu nebezpečí. Když ale něco vyjde z těch dveří, udělá to z toho sekanou.“ Aby dodal slovům váhu, poklepal na vak, který měl připevněný k postroji. „Nejsem na tom zrovna dobře, takže bych tam asi nedohodil, ale někdo z vás by to před ty dveře mrsknout mohl. Odpaluje se to dálkově.“

Julie si to krátce rozmyslela a pak kývla na Tripa. Lee odepnul vak, otevřel ho, udělal pár úprav, zase ho zavřel a předal Tripovi. Ten si s vakem několikrát lehce pohodil, aby zjistil, jak je těžký, a pak jej s neomylnou přesností poslal k cíli. Nálož dopadla přímo před dveře, kam měla.

„Dobrej hod,“ pochválila ho Holly.

„Kdysi jsem pomáhal trénovat dívčí softballovej tým. Pomalý nadhozy.“ Všichni jsme se na něj pobaveně podívali. „No co, byla to malá škola,“ dodal na svou obranu.

Čas ubíhal. Harbinger nás informoval, že uvěznění Francouzi posílají další zprávy. Upíři si k nim pomalu klestili cestu v touze po čerstvé krvi. Sam se ohlásil že už jsou skoro na místě. Booneův tým byl už jen ve čtyřech, přičemž dva chlapi byli zranění. Navíc měli vlastní problémy. Harbinger a Milo byli na místě, ale protože byli jen dva, měli by velké potíže, kdyby všichni upíři zaútočili jejich směrem. Naše síly byly příliš roztříštěné, situace nevypadala dobře.

„Tady Sam. Jsme na místě. Hlavní nákladovej prostor vypadá prázdně. Ale je tady hromada kontejnerů Conex, takže těžko říct. Otvíráme poklop. Jestli to vyjde, tak to poznáte. Konec.“

„Ukaž jim to, kovboji,“ zašeptala Julie se zatajeným dechem a pevněji sevřela M14. Byli jsme v dobré pozici uštědřit čemukoliv, co vyleze na chodbu, pořádné překvapení. Trocha výbušnin a čtyři lidé s přímou palebnou linií. Julie a já jsme navíc byli docela slušní střelci. Musím uznat, já byl sice dost dobrý, ale to, co jsem viděl na palubě, mi vytřelo zrak. Nenápadně jsem se na ni díval. Hnědé oči měla upřené do optiky ACOG. Prst v rukavici měla volně položený vedle lučíku. Opírala se o ocelovou stěnu, aby získala větší stabilitu. Rysy měla tvrdé, ale přesto i v celkem nepěkné zelené zbroji a s poškrábaným zašpiněným obličejem vypadala atraktivně. Julie Schacklefordová byla dívka mých snů.

V dálce bylo slyšet řinčení kovu o kov, pak rychlá série výstřelů a další zařinčení. Trip ležel na podlaze, a tak vibrace ucítil jako první. „Je to tady!“ vykřikl.

Uši nám začalo trhat kovové kvílení, to když se z otevřených dveří vyvalila stěna bílé páry. Zdálo se, jako bychom před sebou měli zkaženou verzi největší a nejděsivější čajové konvice na světě. I na místě, kde jsme stáli, začala teplota povážlivě stoupat. Chodbou se valila vařící pára. V hluku bylo možné rozeznat i stejně nelidské výkřiky, které tentokrát patřily upírům ze strojovny.

Ve dveřích se něco pohnulo. Na chodbu se vypotácel nejdřív jeden, pak druhý a nakonec třetí upír. Pára jim vařila tělní tekutiny a odlupovala kůži daleko rychleji, než byli schopni regenerovat. Jeden z upírů na nás upřel nenávistný pohled slepých, uvařených očí a zaječel.

„Odpal to, Lee!“ zakřičela Julie. Náš demoliční knihovník poslechl a stiskl detonátor, který držel v sevřené pěsti.

Malá nálož explodovala. Očekával jsem ohnivou kouli, ale ozvalo se spíše jen tlumené zadunění. V otevřeném prostoru by Leeova malá bombička asi moc škod nenapáchala, ale v uzavřeném kovovém prostoru cé čtyřka nemrtvé doslova roztrhala. Z jejich kostí zbyl jen prach a těla se rozložila na prvočinitele. Byli jsme od místa výbuchu asi deset metrů, ale i tak nás pokropila sprška rozemletých upířích vnitřností.

Ze dveří se vypotácely další dvě stvůry, které si výbuch bomby nechaly ujít. Jedno monstrum se vydalo naším směrem a druhé k Harbingerovi a Milovi. Šest zbraní zahájilo palbu. Stvůra mířící k nám byla slepá, popálená a rozpáraná. Část orgánů v šíleném vlhkém žáru vyhřezla na povrch. Upír se zdál být dost neohrabaný. Naše projektily se zakously do jeho těla, prorážely tkáně a drtily kosti. Pod náporem palebné síly padl upír na kolena a neúprosně se ploužil naším směrem. Jeden opařený pařát jsem mu zcela ustřelil posledním brokovým nábojem, a přesto se stvůra přitahovala zbylou fungující končetinou.

Po vystřílení zásobníků nastalo ticho. Sluch mi chránila vysoce kvalitní sluchátka, ale přesto mi v hlavě z kanonády ve stísněném prostoru dost hučelo. Z pozice druhých lovců se žádná střelba neozývala.

„Earle. Ozvi se, Earle. Jsi v pořádku?“ Julie odhodila vystřílený zásobník, nabila nový a nechala závěr zasunout čerstvý náboj do hlavně. „Slyšíš nás?“

„Jo. Náš upír je tuhej.“

„Jdeme za roh dorazit našeho. Nestřílejte.“

„Rozumíme.“

Upír byl na kusy, ale už se začínal léčit. Tentokrát tu čest dostali Trip a Holly, zatímco jsem je kryl. Holly přišlápla upírovu páteř a s pomstychtivou zuřivostí mu kůlem probodla záda. Upír byl příliš poškozený, než aby vůbec křičel. Trip se zašklebil a vytáhl sekyrku. Myslím, že zbraň z doby války ve Vietnamu, kterou si Trip ve zbrojnici vybral, by bylo správnější nazvat tomahawkem. Můj kamarád malou sekyrku zvedl a krátce švihnul. Upírův krk byl natolik prostřílený, že oddělení hlavy nebylo vůbec namáhavé. Tomahawk prošel tkání s takovou razancí, až od podlahy odlétly jiskry. Tkáň se okamžitě začala rozpouštět a protékat skrze mřížovou podlahu. Nakonec z upíra zbyla jen poničená kostra s abnormálně dlouhými zuby.

Hluk unikající páry ustal, to když se nouzové systémy lodi postaraly o vypnutí kotlů a uzavření určitých ventilů. Bílá mlha z chodby pomalu mizela. Teplota stoupla přinejmenším o dvacet stupňů. Cítil jsem, jak mi po těle stéká pot.

„Julie, odtamtud by to měli bejt už všichni. Až se dostatečně ochladí, běžte zachránit Darného a jeho chlapy. S Milem jdu pomoct Booneovi.“

„Rozumím, Earle.“

Družstvo nováčků trpělivě čekalo. Lee byl bolestivě zraněný, a tak se mu Trip snažil alespoň ulehčovat chůzi.

„Zvládneš to?“ zeptala se Julie jemně. „Seberem frantíky a vrátíme se na palubu. Už by tady neměli bejt skoro žádný nemrtvý.“

„Jenom se mi blbě dejchá, to je celý,“ zavrčel.

„Co tě nezabije, to tě posílí,“ konstatoval vážně Trip.

„Vzpomeň si na to, až ti pak nakopu prdel,“ zasmál se Lee, ale hned nato se mu tvář zkřivila bolestí.

Upíři, kteří padli za oběť Leeově bombě, byli rozemletí na kaši a kosti. Už nebylo ani co probodávat kůlem. Když jsem vešel do strojovny, udělalo se mi ze šíleného vedra docela špatně. Vzduch byl vlhký a horký. Z obrovské děravé trubky, kterou Sam prostřelil, ještě syčela zbytková pára. V místnosti bylo jako v sauně až na to, že všechny obnažené kovové trubky a součástky byly dost žhavé na to, aby nás popálily. Žár od podlahy jsem cítil i přes boty. Dal jsem si další doušek vody z vaku. Místnost osvětlovala červená nouzová světla. Vypnul jsem svítilnu, abych šetřil baterie. Nahoře kapala voda ze žebříku a poklopu vedoucího do hlavního nákladového prostoru.

Zastavil jsem se před těžkými kovovými dveřmi, za nimiž byli francouzští přeživší. Zabral jsem za kolo. Rukavice mě chránily dost, abych se mohl dotknout kovu, ale ne na dlouho. Bylo to zaseknuté. Zabouchal jsem. Rány pěstí se hlasitě rozléhaly.

„Nezná někdo morseovku?“ zeptal jsem se. Všichni zavrtěli hlavami. Nikdo z nás nebyl dobrý skautík. Julie mě odstrčila a pažbou pušky vyklepala na dveře známé dum-du-du-dum-dum.

Pár vteřin jsme čekali. Dum-dum byla odpověď. Kolo se začalo otáčet. S úlevou jsem si oddechl a marně se snažil setřít pot a vlhkost z obličeje. Už jsem se nemohl dočkat, až z té sauny vypadnu. Dveře se otevřely.

Slavný francouzský lovec Jean Darné stál přímo před námi. Se svou výškou a v černé osobní zbroji, která se od té naší příliš nelišila, vypadal vskutku impozantně. Byl legendou a dost možná nejlepším lovcem, jakého kdy Evropa měla. Dostal tolik monster na tolika různých místech, že se s ním mohl měřit snad jen Earl Harbinger. I jeho tým se těšil velkému respektu a byl mnohými považován za nejlepší z nejlepších.

Jean Darné byl už ale po smrti. Stejně jako ostatní čtyři muži, kteří stáli po jeho boku.

„Čekali jsme na vás,“ řekl upír.

KAPITOLA 9

Nikdo z nás se ani nepohnul. Upír a jeho čtyři přízraky byli od lovců odděleni jen úzkým prahem. Julie a já jsme byli nejblíže. Z nějakého důvodu se upír nepohnul: Přízraky naprázdno přežvykovaly, napjatě stály a byly připraveny k útoku. Jejich červené oči nás hladově studovaly. Všichni na sobě měli stejnou černou osobní zbroj. Darné se na nás široce usmál a ukázal prodloužené řezáky. Klouby ledabyle vyťukal do kovového poklopu signál S-O-S.

„Ale, jestlipak to není malá Julie Shacklefordová. Bože, ty jsi vyrostla,“ řekl Darné. „Jako bys z oka vypadla své matce. Byla to nádherná žena. Je mi ctí.“

„Potěšení je jenom na tvý straně, Jeane,“ odpověděla Julie. Jemně pohnula puškou. Ve dvou jsme blokovali dveře. Nemrtví byli dost blízko, abychom je mohli cítit. Tušil jsem, že se nedokážu pohybovat natolik rychle, abych unikl. Stačil jediný dotek od přízraku, a skončil bych na zemi paralyzovaný.

„Ale no tak, maličká. Nezkoušej nic unáhleného. Jediná věc, která drží na uzdě mé ‚muže‘, je má vůle. Jsou ke mně připoutáni. Pokud na okamžik ztratím koncentraci, je tvůj tým odsouzen k zániku.“ Zaživa to musel být velmi atraktivní muž. Zdvořilý a distingovaný, s velmi lehkými šedinami na spáncích a úzkém kníru. Jeho angličtina byla dokonalá. Se ženami by problém opravdu neměl nebýt té nepříjemnosti s upírstvím a čtyřmi nemrtvými poskoky.

„Proč jsi nezaútočil? Mohli jste se na nás vrhnout hned a překvapit nás.“ Poznal jsem, že Julie zdržuje a snaží se získat čas. Nebyl jsem si ale moc jistý, v co doufala.

„Američané nemají žádný smysl pro drama okamžiku. Jste na tom skoro tak špatně jako Němci. Ve vašich duších není ani trocha romantiky. Vždycky jdete přímo k věci.“ Lusknul dlouhými prsty. „Chci se dohodnout.“

„My s upíry nejednáme,“ odpověděla suše.

„Ale v minulosti jste již s monstry jednali. Tuhle pravdu nemůžeš popřít. Chci se dohodnout. Nechám vás žít a dám vám důležité informace, když mi zaručíš bezpečný odchod z téhle lodi ihned po setmění.“

„Až na to, že monstra, se kterými jsme kdysi jednali, nezanechávají mrtvá těla všude, kam se hnou. Tohle světu nemůžu udělat,“ řekla jemně Julie. Jeden z parťáků se pomalu skryl za mě.

„Jsi tak naivní, děvče. Otec by se za tebe styděl. Byl to velmi praktický muž. Ze správných důvodů by se dohodnul i s ďáblem. Řekni svému muži, ať okamžitě nechá toho, co dělá, jinak své přízraky vypustím. Házet sem granát opravdu není dobrý nápad. V trubkách kolují tisíce galonů paliva a páry. Zabil by tím celý tvůj tým a ostatní taky.“

Julie zavrtěla hlavou. „Žádné výbušniny. Dobře, Jeane. Promluvme si. Mé rodiče z toho ale vynech.“

„Tak dobrá.“ Pohyb za mnou ustal. Upír pokračoval. „Tvůj tým půjde na můstek, zvedne kotvu a nabere kurz k pevnině. Pak loď opustíme.“

„Jak víš, že odtud neodejdeme a loď prostě nepotopíme?“ zeptala se Julie.

„Protože si tě nechám jako rukojmí. Tuhle operaci vede tvůj strýc. Udělá vše, aby tě ochránil. Jakmile dorazíme na souš, nechám tě jít.“

Julie se chladně zasmála. „A to ti mám jako věřit? Zakousnul bys mě ve chvíli, kdy vrtulník vzlétne. Běž do prdele, Jeane.“

„No tak, mladičká, prosím. Já si tuhle cestu nevybral, ale přežil jsem. Prostě chci žít.“

„Jestli se tomuhle dá vůbec říkat život.“

„Nesuď tak rychle. Ze všech lidí na světě musíš být tímhle způsobem života nejvíce fascinovaná ty sama. Je to úžasné. Tolik let jsem bojoval s temnotou. Nevěděl jsem, o co přicházím. Teď vidím vše, Julie. Vnímám odtud tvůj tep. Cítím svět. Tep samotného světa. Je to extáze.“ Upír začal být nějak moc poetický. Musel jsem se o něco pokusit.

„Hele, Jeane,“ přerušil jsem ho. „Ta holka je tvrdohlavá, promluv si se mnou.“

„Vaše standardy šly zjevně ke dnu. Odkdy LM najímá gorily?“ zeptal se upír jízlivě a pohlédl mým směrem. Jeho červené oči se mi zaryly do těla.

„Owene? Co to děláte?“

„Sklapni,“ odsekl jsem. „Nechci tady chcípnout. Tu holku si nechte. Půjdu nahoru, zvednu kotvu a nasměruju bárku k Floridě. Starouš Earl by nechtěl, aby se tý holce něco stalo. Odejdeme.“

„Rozumný muž. Ty jsi ve spolku určitě nový, že jo?“

„Jo, jsem žoldák. Jde mi akorát o peníze,“ lhal jsem. Na přilbu mi kapala horká voda a stékala po zádech.

„No výborně.“ Upír si protáhl prsty.

„Říkal jsi, že máš nějaký důležitý informace. Jaký přesně, frantíku? Důležitejma informacema myslím něco, co se mi bude hodit.“ Neměl jsem ponětí, jestli upíři umí dobře odhadovat charaktery lidí.

„Můžu ti říct o šesti starých a jejich vůdci. Teď už jsou na půdě tvé země.“

„A co Prokletej?“

Čtyři přízraky unisono zakvílely. Darné se zarazil.

„Jak víš o lordu Machadovi?“ vyštěkl upír jméno.

„Jsme dobří kámoši. Jestli chceš tu holku, tak mi řekneš, o co mu jde.“

„Tak tedy dobrá. Ale bude to tvůj konec. Lord Machado má artefakt. Vezme jej k Uzlu síly a použije ho. Nemůžeš ho zastavit. Žádný smrtelník to nedokáže.“

„Hele, Jeane, já ho nechci zastavit. Jen chci mít jistotu, že budu kopat za vítěznej tým. Víš, co tím myslím?“

Upír se usmál. „Tak to bych ti mohl pomoct. Až bude lord Machado vládnout, rozhodně nebude dobré stát na straně nepřátel. Dohodneme se?“

Julie nás zlostně přerušila. „Owene? Co to do prdele děláš? Žádný dohody s upírama. Zabije mě ve chvíli, kdy vyjdete ze dveří.“

„Sklapni, děvko!“ zavrčel jsem. Na velkého chlapa se umím hýbat vážně rychle. V další vteřině jsem zahodil brokovnici a nechal ji viset na popruhu. Pravou ruku jsem zvedl tak, aby to vypadalo, že chci Julii praštit. Její oči se v šoku široce rozevřely. Upír sledoval mou zvednutou ruku, čehož jsem využil k tomu, abych levačkou vzal granát z postroje. Plynule jsem spojil ruce, ale namísto úderu jsem prostrčil prst pojistkou a zatáhl. Zvuk drátku dopadajícího na rozpálenou podlahu byl neuvěřitelně hlasitý.

„Běž, Julie. Utíkej.“ Odjištěný granát jsem držel vedle tváře. Jediná věc, která granátu bránila v explozi, byl tenký drát na pružině, který jsem přidržoval jedním prstem. Kdybych povolil, roznětka by se zapálila. O pět vteřin později by došlo k explozi, která by s největší pravděpodobností způsobila masivní výbuch celé strojovny. Julie neřekla ani slovo. Přikývla a pak se stáhla. Zbytek týmu šel rychle za ní. Zakřičel jsem poslední pokyn: „Připravte se opustit loď!“

„Ty idiote!“ zavrčel upír. Přízraky syčely a škubaly sebou. „Všechny nás zničíš!“

„Budu raději, když bude po mým, než abych dělal, co řekneš, ty bastarde žabožroutská.“ Začal jsem pomalu ustupovat. Přízraky vyběhly z místnosti, rozprostřely se do řady a začaly máchat do vzduchu. Jean Darné prošel dveřmi a vyrazil vpřed. Ve zbytcích páry a červených nouzových světlech působil jako tradičně zpodobněný ďábel. Takhle musí vypadat peklo.

„Dej sem ten granát,“ rozkázal. Darné se mi díval zpříma do očí. Páteří mi vystřeloval mráz, přestože teplota v místnosti dosahovala pětapadesáti stupňů.

„Ach, jistě, hned ti ho dám.“

„Přikazuju ti to. Bezpečně mi předej granát.“ Jeho červené oči se zarývaly do mých. Slova se opakovala v mém vědomí a chapadly uchvacovala mé podvědomí. Cítil jsem, jak mé tělo začíná poslouchat. Přízraky se pomaličku blížily. Zrak mi slábnul.

„NE!“ zakřičel jsem a divoce zavrtěl hlavou. Přízraky se stáhly nazpátek.

„Máš silnou vůli, opičáku, ale stejně ti to k ničemu nebude. Dej sem ten granát, přece nechceš umřít.“

„To ani ty ne! Drž se zpátky!“ Mával jsem granátem před sebou. Libra výbušniny byla něco jako můj svatý symbol.

„Možná si to prostě vezmu. Jsem mocnější, než si dovedeš představit. Čím mocnější stvořitel, tím mocnější dílo. A můj stvořitel byl nejsilnější ze všech.“ Ďábelský Darné pokračoval v postupu.

„Jestli si myslíš, že jseš dost rychlej, tak si pro to pojď.“ Nacouval jsem do čehosi pevného. Byl to únikový žebřík vedoucí do nákladového prostoru. Mezi mnou a bezpečím stálo třináct metrů železných příček stojících uprostřed přeplněné místnosti. Věděl jsem, že mě Darné do chodby nikdy nepustí.

„Nedáváš mi na vybranou, člověče,“ zasyčel upír. Zastavil se asi tři metry ode mě. Přízraky se seřadily po jeho bocích po dvou. Mezery mezi nimi byly asi půlmetrové. Najednou se mi před očima zjevil kus černé oceli.

Musel to být osud.

Levou ruku s granátem jsem stále držel nataženou. Pravačkou jsem sáhnul po pažbě brokovnice. Z téhle zbraně jsem vystřelil snad stotisíckrát. Cvičil jsem, dokud mi prsty nekrvácely a dokud se mi na rameni nevytvořily tvrdé mozoly od zpětného rázu. Otec byl nemilosrdný perfekcionista, a když přišlo na střílení, dřel mě do úmoru, protože cítil, že jsem talentovaný. Nechtěl se u synů smířit s ničím jiným než s naprostou dokonalostí. Pod rukavicí jsem cítil ohmatané dřevo. Remington se ve vlhké páře temně lesknul. Zapřel jsem pažbu do ramene. Můj život závisel na tomhle okamžiku. Musel jsem překonat osobní rekord.

„Chytej!“ hodil jsem granát Darnému. Sekundární pojistka se s kovovým cvaknutím uvolnila a zapálila roznětku. Upír se hnul a s neuvěřitelnou rychlostí zachytil granát ve vzduchu. Přízraky bezmyšlenkovitě sledovaly pohybující se objekt. Pro mě se však zastavil čas. Se svou zbraní jsem byl srostlý tak, jak jen může být muž spřízněn se strojem. Vyřadil jsem pojistku a prst mi sám sjel ke spoušti. Hlaveň se zvedla naprosto dokonale. Stiskl jsem spoušť, kladívko dopadlo na své místo a úderník zažehl zápalku. Střelný prach zahořel.

Mušku jsem přemisťoval k hlavě druhého přízraku ještě dřív, než projektily z první rány dopadly na cíl. Pal. Zapumpování. Znovu. Pět ran. Byl jsem rychlejší než kdy dříve. Salva zněla jako nepřetržitý řev. Neminul jsem ani jednu z pěti nemrtvých lebek.

Pustil jsem brokovnici na popruh, chytil se žebříku a začal lézt tak rychle, jak to jen šlo. Ani jsem se nedíval na účinky salvy. Slyšel jsem jen, jak přízraky tupě dopadly na záda.

Darné byl lovcem monstrem déle, než jsem byl vůbec naživu. Věděl, co dělat s odjištěnou municí na nesprávném místě. Granát zachytil a okamžitě ho odhodil tak, že by se za podobný vrh nemusel stydět ani prvoligový nadhazovač. Neomylně se trefil do dveří na chodbu. A to vše s dávkou stříbrných broků v lebce.

Granát zasáhl stěnu chodby a odkutálel se pryč, přičemž se z něj valil oranžový signální dým. Byla to neškodná dýmovnice.

Darné ječel bolestí, kterou mu způsobovalo stříbro. „Zabijte ho! ZABIJTE HO!“

Dva z přízraků setřásly rozdrcené lebky a poškozenou mozkovou tkáň a vrhly se do útoku. První z nich začal šplhat za mnou a druhý skočil na jeden z motorů a lezl po kovovém povrchu jako pavouk. Další přízrak měl vystřelené oči, a tak se potácel k žebříku jen na základě čichu. Poslední měl rozsekanou míchu, a tak se jen nekoordinovaně otřásal podle elektrických impulzů nemrtvého mozku. Lezl jsem tak rychle, jak jen jsem dovedl. Nohama jsem pumpoval, rukama se přitahoval vší zoufalou silou, která ve mně zbyla. Rychlostí jsem se ale na přízraky nechytal.

Byl jsem v polovině žebříku, když první z nich sekl po mé botě. Popadl jsem brokovnici a vystřelil jeden náboj přímo mezi své nohy. Ruka nestvůry explodovala a přízrak padal k zemi. Slepý druh však rychle zaujal jeho místo a sápal se po mně. Stvůra, která se mezitím plazila po zdi, stačila mému tempu a nyní se vrhla po žebříku. Stěží jsem se stihl obtočit kolem žebříku, abych se skokovému útoku vyhnul. Visel jsem nad zemí a přízrak se po mně divoce sápal. Jeden paralyzující dotek, a bylo by po mně. Ohnal jsem se brokovnicí jako kyjem a praštil stvůru do obličeje. Přízrak mi však brokovnici vytrhl i s popruhem a odhodil k zemi. Uklouzl jsem na kluzké příčce, ale ihned se zase přinutil lézt dál.

Darné jednou rukou zachytil můj padající remington. Zkušeně zapumpoval, namířil na mě a vypálil. Broky se zarazily o můj hrudní plát a zacloumaly mnou. Zavrčel jsem bolestí, ale stříbrné projektily neměly proti zesílenému kevlaru šanci. Rukavice mi na mokrém kovu klouzaly. Zavrávoral jsem a převrátil se na záda. Koleno jsem měl bolestivě zaklíněné mezi příčkami a začínal jsem pomalu panikařit. Visel jsem tam jako nějaký cirkusák za koleno jedné a chodidlo druhé nohy. Krev se mi hrnula do hlavy, když jsem viděl, jak Darné pumpuje brokovnici, míří mezi mé oči a tiskne spoušť.

Nic. To cvaknutí bylo snad nejhlasitější věcí na světě. Sedm nábojů bylo pryč.

Slepý přízrak se opět začal sápat nahoru, to když ucítil mou teplou krev. Stále vzhůru nohama jsem udeřil zaťatou pěstí a rozdrtil přízraku jeho nemrtvý obličej. Stvůra ztratila rovnováhu a upadla. V tu chvíli mi zmizel z paže cit. Sténal jsem námahou a udělal nejtěžší sed leh v životě. Zachytil jsem se příčky nad sebou a přitáhl se. Pravá ruka mi bezvládně visela u těla a kolenem mi projížděla hrozná bolest. Postupně jsem stoupal nahoru. Přitáhnout se, zapřít, přitáhnout se k další příčce a tak pořád dokola. Vtom jsem si všiml, jak se má brokovnice tříští na kusy o železo vedle mé hlavy. Darné uměl házet opravdu skvěle.

„To byla moje oblíbená zbraň!“ zařval jsem a pomalu se blížil k spásnému poklopu. Teď jsem čelil jednomu přízraku, který stoupal po žebříku, a dalším dvěma lezoucím po stěně. Poklop jsem měl stále dobré tři metry od sebe.

„Měls vzít mou nabídku,“ křičel upír.

Vyskočil neskutečně vysoko a zachytil se žebříku těsně pode mnou. Při jeho dopadu se celá konstrukce otřásla. Do obličeje mi dopadlo několik horkých kapek.

Během několika vteřin jsem blízko sebe měl mít tři přízraky a upíra. Pokračoval jsem v lezení, protože mi nic jiného nezbývalo. Byl jsem takříkajíc v hajzlu.

Pak se najednou přímo nad mou hlavou otevřel poklop. Byl to můj spasitel.

Grant Jefferson.

„Grante! Pomoz mi!“ zakřičel jsem a snažil se k němu dostat co nejblíže.

Když viděl, jak se vzhůru sápají nemrtvé stvůry, rozevřel oči doširoka. Natáhl ke mně ruku, ale pak si zřejmě uvědomil, že na to nemá dost času a že by se k němu nestvůry dostaly také. Viděl jsem, jak se mu po obličeji rozlévá strach, když si dal dohromady jedna a jedna. Nemrtví byli moc blízko. Grant se postavil ve své naleštěné černé zbroji s mnoha užitečnými zbraněmi a řekl jen dvě slova: „Promiň, Pitte.“ Když poklop zabouchl, díval se mi zpříma do očí.

„Uááááá!“ vykřikl jsem nesrozumitelně. Darné se dole smál. Protáhl jsem nohu žebříkem, abych se co nejlépe uvelebil ve stávající pozici. Sáhl jsem levou rukou po pistoli, zamířil na nejbližší přízrak, který se ke mně po stěně plazil, a čtyřmi ranami do hlavy jej poslal na desetimetrový pád k zemi. Druhý lezec se mezitím přiblížil a skočil po mně. Měl jsem čas jen na jednu dobře mířenou stříbrnou ránu do jeho mozkovny. Přízrak jsem zasáhl za letu. Monstrum setrvačností letělo vpřed a trefilo mě do nohy. Darné se padajícímu tělu snadno vyhnul, ale slepý přízrak pod ním tolik štěstí neměl. Obě stvůry se střetly a zbytek cesty na tvrdou kovovou podlahu absolvovaly společně. Tentokrát už nevstaly. Noha mi znehybněla, a tak jsem měl co dělat, abych nespadl i já.

Teď to bylo jen mezi mnou a Darném. Vyletěl po žebříku jako blesk. Zbylých deset ran jsem do něj vyprázdnil tak rychle, jak jen jsem stačil mačkat spoušť. Téměř všechny skončily zásahem, ale efekt to žádný nepřineslo. V zoufalství jsem pistoli mrštil po upírovi. Ten se po ní ohnal a za letuji roztříštil na několik kusů. Rychle jsem se snažil tasit nůž, ale už bylo příliš pozdě. Upír stál na žebříku přímo vedle mě.

Rukou s pařáty mi obepnul krk a já si připadal jako v železných kleštích. Díra po kulce v upírově čele se zavřela a vytlačila zdeformovaný projektil ráže .45 jako nějaký ohavný uher. Tehdy jsem se o sobě dozvěděl několik užitečných věcí. Za prvé, upíři nedýchají, a za druhé se pořád bojím smrti. Byl jsem překvapený, že myslím na Julii. Jen jsem doufal, že dokázala vyváznout živá.

„Řekni mi jenom jednu věc, ty ubohej, odvážnej idiote,“ křičel po mně rozčilený upír a třásl se mnou. „Jak víš o lordu Machadovi? Jak?“

„Kdysi jsem byl na výletě ve Francii,“ vypadlo ze mě.

„A co to s tím má společnýho?“ zeptal se Darné a vycenil na mě řezáky, jako by se mě chystal vysát. Přemýšlel jsem, jestli mám dost síly, abych se dokázal pustit a zabít pádem na zem. Bylo to pořád lepší než alternativa, která mě čekala.

„Moje rodina tam byla navštívit hrob jednoho z mejch dědů. Padl na pláži Utah.“

„Jak dojemný. Když mi řekneš, jak ses dozvěděl o lordu Machadovi, bude tvoje smrt bezbolestná.“

„Zjistil jsem, že lidi na venkově jsou celkem milí. V Paříži je to ale banda upjatejch sobeckejch sráčů. Řekl bych, že ty jsi taky z Paříže.“

„Idiote.“ Darné otevřel čelisti a jeho ústa teď vypadala jako chřtán anakondy chystající se k pozření kozy.

„Darné!“ ozval se hlas zdola. Patřil Earlu Harbingerovi. Napochodoval do strojovny skrze oblak vířícího oranžového dýmu.

Upír pomalu zavřel pusu. „Ahoj, Earle. Nějakou dobu jsme se neviděli.“

„Pojď dolů, a postav se mi. Přece víš, že se odtud živej nedostaneš. LM má pod palcem celou loď. Tvý gorily maj v srdcích nabodaný kůly. Je po všem.“

„Mám rukojmí. Nech mě jít, jinak ho zabiju,“ zasyčel upír.

„Pravidla znáš. Pomáhals mi je sestavit. Nech ho jít, a pojď dolů bojovat. Přece víš, že už se dlouho snažíš něco dokázat. Tak pojď. Stejně tady zdechneš. Takhle aspoň budeš mít příležitost zjistit, jestli jsem tak dobrej, jak se o mně říká.“

„A co kdybych tenhle kus merde prostě zabil?“ Stiskl mi krk tak silně, až mi zapraskaly obratle. Ztuhnul jsem bolestí a z očí mi nechtěně vytryskly slzy.

„Tak nechám svý chlapy, aby na tebe shora vylili kýbl svěcený vody. Až se pak budeš tady na podlaze svíjet v bolestech, vrazím ti do srdce kůl. Možná by ale bylo lepší, kdybych tě jenom svázal a vytáhl na slunce. Sám jsi to viděl. Víš, jak strašně to musí bolet. Přísahám, že jestli toho lovce zabiješ, tak tě odtud vytáhnu, přibiju k palubě a budu sledovat, jak hoříš. Dovedu si představit, že než zdechneš, budeš sebou dost dlouho škubat.“ Harbinger odepjal popruh a nechal výzbroj spadnout na podlahu. „Jen ty a já, Darné. Poslední souboj.“

„Jak můžu vědět, že tam dole na mě nečeká deset lovců?“

„Jistotu nemáš. Ale mou reputaci znáš.“

„Znám. Dobře, Earle. Uvidíme, kdo je skutečně nejlepším lovcem.“ Upír mě pustil. Začal jsem padat, a sotva jsem se stačil zachytit žebříku. Darné seskočil a ustál pád, jako by to nic nebylo.

Oba bojovníci stanuli tváří v tvář v červeném světle a páře. Ohromeně jsem sledoval, jak Harbinger začal kroužit. Byl to obyčejný člověk, možná ze dvou třetin tak vysoký jako já. Během výcviku nedával najevo, že by měl obzvláštní bojové schopnosti. Oproti tomu jsem viděl, jak Darné dokázal holýma rukama rozcupovat mou pistoli na kusy. Pro Harbingera to nevypadalo dobře.

Poklop se nade mnou se se skřípěním otevřel. Nějaké silné ruce mě popadly za postroj. Podle zápachu kolínské jsem poznal, že mě tahá Sam Haven. Visel hlavou dolů a prohlížel si místnost. Viděl, jak se Harbinger s Darném připravují k souboji.

„Do pekel. Musíme odtud vypadnout!“ vyštěkl Sam. Škubnul se mnou a zavrčel. „Pomoz mi, ty hrdino! Jseš zatraceně těžkej.“

„A co Harbinger?“ zeptal jsem se v panice.

„S Earlem si nedělej starosti. Bude v pohodě. Když se dostane do tý svý nálady, je nejlepší zmizet. A teď pohyb, sakra!“ Se Samovou pomocí jsem se vyškrábal po žebříku nahoru. Popadly mě další ruce a pomohly mi nahoru. Byl tam i Chuck Mead. Urostlí chlapi mě společně vytáhli do nákladového prostoru. Sam zabouchnul poklop a zajistil jej kolem.

V nákladovém prostoru bylo mnohem chladněji. Ocelová podlaha mi chladila tvář. Asi minutu jsem ležel a těžce oddychoval, to když se mi do ruky a nohy bolestivě vracel cit. Nechápal jsem, co se děje. Earl Harbinger právě obětoval svůj život za můj. Byl jsem si jistý, že zatímco tam nečinně sedíme, Darné jej trhá na kusy. Postupně jsem se dokázal posadit a opřít o nákladový kontejner. Žaludek jsem měl křečovitě sevřený a v koleně mi škubalo. „Musíme mu pomoct.“

„Věř mi, Pitte. Earl je v pohodě. Stejně už je na pomoc pozdě. Pojďme na otevřenou palubu.“

„Co je otevřená paluba?“ zeptal se Mead nechápavě. Velký ranger byl pokrytý krví a zdálo se, že na kulometu M249 má stopy po pařátech.

„Zasraná armáda. Vrch. Vrchní část lodi. Ta část, na kterou svítí slunce.“

„Fajn. Slunce mi udělá dobře.“

„Jsem neozbrojenej. Darné mi rozbil kvéry,“ řekl jsem, když mě Mead postavil na nohy.

„To je pěkně na hovno. Na, vezmi si tohle. Frantíci už to nebudou potřebovat.“ Sam mi podal francouzský samopal FAMAS. Na pohled vypadal zvláštně a neohrabaně, ale bylo to lepší než nic. „Posádka, bezpečnostní tým a lovci jsou vyřízený. Měli bychom bejt v pohodě, ale v tomhle byznysu člověk nikdy neví. Jdem.“

Když jsme vycházeli z nákladového prostoru, musel jsem se zeptat. „Kde je Grant?“

Sam se zamračil a konsternovaně vzal část svého úzkého kníru do úst. Nakonec si odplivl a pokrčil rameny. „Tak to nějak nevím. Nejspíš bude na vzduchu.“

„Nechal mě tam chcípnout,“ řekl jsem naštvaně.

„Jo. To jsem si myslel. Některý lidi jsou odvážný, když se ostatní dívaj. Beze svědků je ale složitý zachovat se jako hrdina. Grant se na nás nikdy dřív nevysral. Asi usoudil, že jseš v prdeli, a nechtěl se nechat bezdůvodně zabít. Myslím, že si s ním o tom Earl ještě promluví.“

„Jo. To já taky.“ Prokřupal jsem si klouby. Toužil jsem mu rozbít hubu, a Sam to musel poznat. Jen se usmál.

„Hlavně ho nezabij. Už tak je nás málo,“ poukázal bývalý člen jednotky SEAL. „Navíc by tě Julie nejspíš odpráskla. Je blbý si to s ní rozházet.“ Sam se začal věnovat vysílačce a varoval ostatní, že vycházíme. Já poslouchat nemohl. Někdy během toho všeho jsem o vysílačku přišel.

Denní světlo bylo krásné. Vánek byl chladný a osvěžující. Byl jsem překvapený, jak nízko je slunce nad horizontem. V temných útrobách lodi jsme strávili snad věčnost. Najednou jsem se na světě cítil skvěle. Téměř všichni lovci pobíhali na palubě. Booneův tým pochmurně postával poblíž zahaleného těla padlého muže. Byl tam i můj tým. Holly a Trip přiběhli ke mně, objímali mě a poplácávali po zádech. Lee ležel na nějakých dekách bez trička s ovázaným hrudníkem. Vykřikl mé jméno a tleskal. Byla tam i Julie. Dala si od vydávání rozkazů chvíli pauzu, přiběhla ke mně a popadla mě za zbroj.

„Omlouvám se, že jsme se pro tebe nemohli vrátit. Na chodbě na nás čekali další nemrtví. Přepadli nás. Je mi to líto. Jak jsi to zvládnul?“ Vypadala skutečně šťastně, že mě vidí. Ten pocit byl vzájemný.

„Earl mě zachránil. Myslím, že je mrtvej.“

„Není. Zrovna jsem s ním mluvila přes vysílačku. Je na cestě nahoru a nese Darného lebku jako suvenýr.“

„Jak je to možné?“ zeptal jsem se překvapeně. Nálada se mi značně zvedla, když jsem tuhle zprávu uslyšel.

„Jak jsem řekla. Earl je nejlepší lovec na světě. Nedělej si s tím starosti. Jsem ráda, že jsi v pořádku. Myslela jsem si, že je určitě po tobě…“ pozastavila se. „Bylo to hodně odvážný. Hloupý, ale odvážný. Děkuju.“

Začervenal jsem se. „O nic nejde.“

Plácla mě po paži. „Musím jít prohlédnout náklad a ujistit se, že je vše v pořádku, než kontaktuju klienty. Zůstaň tady, najez se a dej si něco k pití. Vypadáš hrozně.“

Kývla na několik mužů, ať jdou s ní. Na téhle bárce nikdo nikam nemohl jít sám. Sledoval jsem, jak odchází. I ušpiněná upířími tekutinami to byla nejkrásnější žena, jakou jsem znal. Trip přerušil mé uvažování a podal mi gatorade a energetickou tyčinku. Zatímco jsem poslouchal jeho vyprávění o posledním střetu s upíry, obojí jsem spořádal. Seděl jsem na bedně s granáty a poslouchal přátele. Nakonec jsem usoudil následující. Nezáleželo na tom, jak skvělé vybavení jsme měli. Nezáleželo na zbraních a nakonec ani na výcviku. Záleželo jen na tom, že jsme stáli bok po boku jako přátelé a byli ochotni bojovat jeden za druhého. V tu chvíli jsem se cítil skutečně skvěle. Za tyhle lidi bych položil život kdykoliv a věděl jsem, že to samé by udělali i oni pro mě.

Začal jsem jim vyprávět o svém blízkém setkání s Darném, když jsem uslyšel hlas. Okamžitě jsem přestal a nechal ostatní mlčky přihlížet. Postavil jsem se vrávoravě na nohy a odhodlaně se vydal k hlasu. K tomu úlisnému, pyšnému hlasu filmové hvězdy. Křupnul jsem hlavou ze strany na stranu, jak jsem měl ve zvyku z doby, kdy jsem dělal vyhazovače. Dělal jsem to vždy, když jsem se chystal zmlátit nějaké ochmelky.

„Hej, Grante,“ řekl jsem chladně, když jsem se k němu blížil.

„Pitte. Jsem rád, žes přežil. Hele, je mi to fakt líto, ale…“

Přerušil jsem ho. Pomalu jsem zkracoval vzdálenost. Nechtěl jsem, aby se dal na útěk, protože jsem věděl, že bych ho nedohnal.

„Grante. Nechal jsi mě tam chcípnout.“

„Hele, počkej.“ Zvedl v obraně ruce. „Tak to není. Bejvali by dostali i mě. Kdybych nechal poklop otevřenej, byli bychom oba mrtví.“

Snažil jsem se vypadat mírumilovně. To je ale docela těžké, když jste zavalitý rabiát se zjizvenou tváří. Pořád jsem se krůček po krůčku blížil. Lovci z Booneova týmu, kteří s ním mluvili, vycítili potíže a ustoupili.

„Vysral ses na mě.“ Teď jsem stál přímo před ním.

Za zády měl zábradlí a neměl kam utéct. Musel tušit, co se chystá, protože se pokusil dřepnout. Nezabralo to. Cítil jsem velkou satisfakci, když jeho nos praskal pod náporem mé mocné pěsti. Nohy se mu podlomily a začal padat.

Chytil jsem ho za krk a třásl jím, dokud se mi nedíval zpříma do očí. Krev mu tryskala po obličeji. Pokusil se mi chvatem z aikida zlomit zápěstí, ale já byl příliš silný a naštvaný, než aby mu to vyšlo. Mrštil jsem jím o zábradlí.

„Umíš plavat?‘ zeptal jsem se ho chladně.

„Pitte, nebyla to moje chyba, prosím, počkej…“ žadonil. Dal jsem mu další tvrdý direkt. Tentokrát na ústa, čímž jsem mu rozbil rty a zlomil pár zubů. Neměl jsem zrovna náladu se mazlit.

„Na něco jsem se ptal. Umíš. Plavat?“

„Ne, prosím. Omlouvám se.“

„Doufám, že se učíš rychle,“ řekl jsem, když jsem ho zvedl ze země a přehodil přes zábradlí.

Ustoupil jsem a ani jsem se neobtěžoval sledovat, jak dopadá do vody. Byl to úžasný pocit. Nedělal jsem si starosti, že by se utopil. V okamžiku nezvyklého milosrdenství, které překvapilo i mě, jsem těsně před odhozením aktivoval nouzové vztlakové zařízení na jeho postroji. Umím se chovat jako hajzl, ale stvůra nejsem.

Přiběhl ke mně Boone. Nevypadal zrovna nadšeně. Shromáždili se i všichni ostatní lovci, aby zjistili, o co tady šlo. Z jejich pohledů jsem usoudil, že viděli, jak Grant plave.

„Co to mělo sakra znamenat?“ zeptal se.

„Nechal mě tam chcípnout. Nechal mě v místnosti s upírem a přízraky. Zabouchl mi dveře před nosem a ještě se za to omluvil. Ten zkurvysyn má štěstí, že jsem mu neustřelil palici.“

Bývalý příslušník speciálních jednotek si mě prohlížel. Dal signál jednomu ze svých mužů. „Hoď Jeffersonovi lano.“

„Neutopí se. Zapnul jsem jeho céóčko, než jsem ho přehodil.“

„Nemám strach, že by se utopil, ty osle. Mám strach, že maso z přízraků, který plave ve vodě, přiláká žraloky a ti mu rozhryžou tu jeho nabubřelou prdel.“

Kurva. Na žraloky jsem nepomyslel. No, co už. Vrátil jsem se ke svému gatorade.

Nad přídí Antoine-Henri zapadalo slunce. Čtrnáct přeživších členů týmů LM stálo na palubě v nepravidelném půlkruhu. Vyčerpané bojovníky osvětlovaly slábnoucí paprsky zlatavého slunce. Grant Jefferson se bezpečně dostal z vody a stál ode mě tak daleko, jak to jen šlo. V každé nosní dírce měl nacpaný obrovský chomáč vaty. Harbinger nebyl zrovna nadšený a slíbil, že si s námi později promluví. Netěšil jsem se na to a jen jsem doufal, že za to nedostanu padáka.

Julie sepsala seznam cenného nákladu. Žádné z uměleckých děl nebylo ztraceno. Sledovali jsme, jak se vzrušeně probírá otevřeným kontejnerem s uměním nevyčíslitelné hodnoty. Nebyl jsem zrovna milovník obrazů, a tak mi všechny ty francouzské obrázky připadaly jako shluky barevných teček. Když se dozvěděla, co jsem udělal s jejím přítelem, nebyla zrovna nadšená. Pohled, který mi věnovala, nápadně připomínal situaci, kdy propichovala kůlem srdce prvního upíra.

Všichni členové posádky i francouzští lovci byli vyřízení. Z každé stvůry byly odebrány vzorky tkání, které měly být zaslány do kanceláří Fonasilu k prozkoumání a k výplatě odměn. Díky obrovské sumě od Fonasilu a splnění francouzského kontraktu jsme zaznamenali velmi lukrativní den.

Ale nebylo to zadarmo.

Tělo Jeremiaha Robertse leželo v otevřeném vaku na těla na chladné ocelové palubě. Jeho chránič krku byl utržený a na rozdíl od běžných představ, že upíři zanechají pouze dvě malé dírky po řezácích, chyběla lovci podstatná část krku. Bylo mu vidět až na páteř. Nejblíže k tělu stál Booneův tým. Byla to jejich záležitost. My ostatní jen postávali poblíž. Muž, kterému říkali Kněz, pronesl pár slov. Jak se ukázalo, přezdívku dostal právě proto, že kdysi dávno povolání kněze skutečně vykonával. Tento lovecký pohřební obřad byl stejně posvátný jako mše v kostele.

„Byl z nás nejodvážnější. Jeho nebojácnost dosahovala té míry, že by jej běžní lidé mohli považovat za šílence. My ale ne. Chápali jsme ho a milovali jej. Jerry se nebál žádného muže ani stvůry ze Země ani z Pekla. Za svůj život vděčím jemu. Za své životy mu vděčí celý tým. Leží zde, protože vzal hlavní nápor útoku na sebe, aby nás ochránil. Dnes se tak nestalo poprvé, avšak teprve dnes jeho štěstí vyprchalo. V Bibli stojí: Není větší lásky než ta, když položíš život za přátele. Můj příteli. Náš příteli. Kéž odpočíváš v pokoji, než se setkáme na lepším místě. Amen.“

„Amen,“ odpověděla skupina jako jeden hlas.

Boone udělal krok vpřed. Na tvářích měl čisté stopy na místech, kde slzy smyly zažranou špínu. Ponuře pohlédl na padlého druha a pak pomalu poklekl po jeho boku. Válečník se přítele naposledy jemně dotkl.

„Je mi líto, že jsem tě zklamal, Jerry. Ještě se uvidíme.“

Musel jsem odvrátit zrak, protože jsem věděl, co bude následovat. Nebyl jsem jediný. Zvuk tasení Booneova bojového nože se rozléhal snad celou věčnost. Robertse pokousal upír. Bylo to třeba udělat.

Jakmile Boone skončil, zbytek týmu mu pomohl na nohy. Otřel si nůž do hadru. Kněz zavřel gumový pytel a lovecký pohřební obřad skončil.

KAPITOLA 10

Harbinger si mě zavolal do nákladového prostoru. Na lodi nás už byla jen hrstka. Hind odvezl většinu raněných lovců a Geniální chyba dostala signál, že se má vrátit pro dalších pár chlapů a vybavení. Posádka malé lodi překvapivě zůstala poblíž a pomohla nám. Harbinger námořníkům vyplatil 20 000 dolarů navíc za způsobené problémy a příslib, že nikdy nebudou mluvit o tom, co viděli, pokud nechtějí, aby je navštívili vládní agenti. Asi měl díky našemu úlovku štědrou náladu. Ředitel jim také dal naše vizitky s pokynem, aby nás kontaktovali, pokud narazí na nějaké problémy s monstry. Jelikož jsme nemohli služby inzerovat veřejně, většinu zakázek jsme získávali prostřednictvím doporučení. Představitelé francouzské přepravní korporace již byli na cestě pro svůj cenný náklad. Zbytek odměny jsme měli dostat ihned po předání. Hind se měl zanedlouho naposledy vrátit.

S námahou jsem se belhal po schodech dolů do rozlehlého centrálního prostoru. Každý krok vyvolal v místnosti tupou ozvěnu. Byl jsem paralyzovaný, napůl utopený, zmlácený, postřelený vlastní brokovnicí, částečně paralyzovaný a skoro uškrcený, navíc jsem měl hlad, byl jsem unavený a smutný ze ztráty oblíbených zbraní. Ze všech lidí jsem si cestu vrtulníkem zasloužil nejvíce. Nicméně se zdálo, že si se mnou chce Harbinger promluvit nejprve o samotě. To nevěstilo nic dobrého. Dokonce i Grant byl poslán zpět na pevninu, aby se mu doktor podíval na rozbitý nos a vybité zuby.

Earl Harbinger, Sam Haven, Milo Anderson a Julie Shacklefordová stáli před obrovským oranžovým kontejnerem. Byl to takový ten typ, který se dá otvorem v palubě pomocí jeřábu vyzvednout a přeložit na kamion nebo vlak. Plechové dvojité dveře byly otevřené a čtyři zkušení lovci byli shromážděni přímo před nimi.

„Zdravím,“ řekl jsem, když jsem se blížil. Neměl jsem sice pocit, že by mě neslyšeli přicházet, ale prostě mě nic lepšího nenapadlo. Nikdo ze zmíněné čtveřice nezvedl zrak. Julie měla založené ruce a vypadala naštvaně. Harbinger ukázal prstem na kontejner.

„Co si o tom myslíš, Pitte?“ Baterkou svítil dovnitř kontejneru. Bylo tam sedm dřevěných beden. Každá byla dost dlouhá a hluboká, aby se do ní snadno vešel celý člověk. Při vcházení jsem musel sklonit hlavu. Vytáhl jsem vlastní svítilnu, abych na všechno viděl lépe. Vzduch byl uvnitř docela zatuchlý. Víka beden byla odsunutá stranou a jejich vnitřek vyplňovala hlína. Hrábl jsem do jedné z nich rukou a poznal hutnou černou hlínu. V další bedně pak byl zrnitý písek a zemina v jiné připomínala alabamský červený jíl.

„Rakve,“ řekl jsem. „Pro sedm upířích pánů z mýho snu.“

„Jo,“ řekl Harbinger. „A klidně se vsadím, že v nich je půda z jejich rodnejch zemí.“

„Co to znamená?“ zeptala se Julie. „Sice jsem o tom slyšela v nějakejch lidovejch historkách, ale nikdy jsem na vlastní oči neviděla důkaz, že by upíři fakt museli spát v půdě ze svýho domova.“

„To se mě moc ptáš. Ale tohle je fakt divná parta. Nikdy jsem nic takovýho neviděl a nikdy jsem ani o ničem podobným neslyšel a nečetl.“

„Nevíme jistě, že to jsou fakt upíří pánové, Earle,“ řekl Sam. „Žádnýho z nich jsme přece neviděli.“

„Čím silnější tvůrce, tím silnější výtvor. Ti námořníci, které jsme zabili, byli na svůj věk strašně silní. A vytvořit si přízraky za denní ochranku? Darné byl silnej jako stoletej krvesaj, a to byl proměněnej někdy minulej tejden. Ten, kdo z něj udělal upíra, musel bejt hodně velkej tvrďák. V tý skupině musí bejt přinejmenším jeden upírskej pán. Na to si klidně vsadím,“ odpověděl Harbinger.

„Jak jsi vůbec Darného porazil?“ zeptal jsem se. Ostatní lovci pohlédli na velitele a byli zvědaví na odpověď.

„Později. To teď není důležitý.“

„Jako člověk to byl dobrej chlap,“ řekl Sam. „Je velká škoda, že jsme o něj přišli.“

„Lidi se po proměně na upíry změněj. Nezáleží na tom, jací byli předtím. Ať už byli jakkoliv skvělí, potom se z nich nezvratně stanou parchanti…“ odbočila Julie a pak změnila téma. „Nejspíš budem muset uvědomit federály. Sedm vysoce postavenejch upírů na americký půdě? Kdyby se dozvěděli, že o tom víme a tajíme to, okamžitě by nás zrušili.“

„Nesnáším federály,“ promluvil poprvé Milo. Sam si odplivl na podlahu.

„Já taky, ale musej zmobilizovat síly. Jsou někde v Georgii, a bůh ví, kam teď mířej. Zavolám Myersovi,“ řekl Harbinger s výrazem, jako by kousl do něčeho strašně kyselého. „Nejspíš nám ale nebudou věřit. Kurva, vždyť ani já nevěřím tomu, co teď říkám.“

Podíval jsem se do ostatních rakví. Hustší písek, bohatá ornice, nějaká zásaditá zemina a konečně břidlice a štěrk. Když jsem posvítil do tmavého rohu, něčeho jsem si všimnul.

„Viděli jste tohle?“

„Co?“ zeptal se Harbinger a postavil se vedle mě. Dřepnul jsem si a ukázal na zem. Něco v rohu rozpustilo všechnu barvu. Podlahu pokrývala tmavá substance. Rozhodně jsem neměl v úmyslu se jí dotýkat. Už z místa, kde jsem stál, mi přišla dost nepřirozená. Měl jsem niterný pocit, že se jednalo o jakýsi sekret ze zahalené a obrněné monstrozity z mého snu. Harbinger si klekl a začal látku prohlížet. „Ichor. Vypadá jako hlen člověka s fakt těžkou alergií. Odeberu vzorek.“

Jakmile jsem opustil klaustrofobní bednu, hned se mi dýchalo o něco snáze.

„Počkat, je tu toho víc,“ řekl Sam. „Všimnul jsem si toho, když jsme se chystali odpálit parovod. Koukejte.“

Vzal nás k dalšímu nákladnímu kontejneru. Tenhle vypadal z jedné strany normálně, ale z druhé už ne. Dotknul jsem se jedné z hran. Ocel byla tlustá něco přes půl centimetru, ale zesílené hrany byly přesto ohnuté.

„To je něco,“ řekl Milo a mnul si vous. „Žádná stopa po výbuchu ani po sváření. Něco si cestu ven prostě probilo rukou. Není to divný?“

„Jo, moje srdce je z toho nadšením bez sebe,“ řekl Sam. „Proč nikdy nemůžem bojovat s hezkýma, bezbrannýma stvůřičkama jako ze Sezame, otevři se?“

„Velký věci z mýho snu,“ řekl jsem. „Pro ty by to nebyl žádnej problém, měřily aspoň tři metry. A mohly létat, měly obří křídla. Byly hnusný, měly rohy a velký zuby i pařáty. Víc jsem toho neviděl, protože jsem se pohyboval moc rychle.“

Všichni čtyři lovci se shlukli okolo mě.

„Tak to vezmi od začátku a řekni nám všecko, co se v tom snu stalo,“ přikázal Harbinger.

„Tak proto jsi mě sem dolů zavolal. Myslel jsem si, že na mě budeš řvát, protože jsem zmlátil Granta,“ odpověděl jsem radostně. Julie znovu založila ruce a zírala na mě.

Harbinger zakroutil hlavou. „Neměj strach, k tomu se dostanem. Ale nejdřív důležitý věci. Vezmi to od začátku a popiš každej detail, kterej tě napadne. Mluv i o věcech, který podle tebe nejsou důležitý.“

„Mohli bychom si udělat pohodlí, tohle bude nějakou dobu trvat.“ Vyložil jsem celý příběh. Začal jsem s prvním snem v nemocnici. Snažil jsem se trochu zakrýt jeho podivnost, ale asi se mi to moc nepodařilo. Ohledně dalšího snu jsem byl velmi podrobný. Neřekl jsem jim ale o tom, že jsem Starouše viděl i pod vodou. Pořád jsem si nebyl tak úplně jistý, jestli se to doopravdy stalo, nebo jestli jsem se nechal ošálit vlastním mozkem pracujícím na kyslíkový dluh. Když jsem skončil, začala palba otázek, které jsem nedokázal všechny zodpovědět.

„Hlavní upír jmenoval starého muže Bar Eekou?“

„Pokud si vzpomínám, tak to znělo podobně.“

„Nemohl to být přízrak? Dokonce navrátilec?“ zeptala se Julie. „Ne, počkat, navrátilci mají těla. Možná to byl stín, ne?“

„Nemám ponětí.“

„Měl bych vysvětlení,“ řekl Harbinger. „V týhle branži už jsem si vyslechl všemožný šílený historky. Je možný, že to je duch, kterej se k tobě připojil, když jsi umíral na operačním sále. Dost možná jsi jej potkal na druhý straně a přivedl zpátky. Teď tě nějakým způsobem využívá. Problém je, že o duších víme úplný kulový, takže nemáme šanci přijít na to, proč ti pomáhá.“

„Až ho příště potkáš, určitě se ho na to zeptej,“ řekl Milo.

„Problém je, že ho vídám, jenom když jsem mrtvej nebo blízko smrti,“ dodal jsem cynicky.

„Tak to se docela hodí. Teď jseš lovec monster. Příležitosti chcípnout na tebe čekaj na každým rohu!“

Oceán rychle ubíhal. Uvnitř hindu byl velký hluk, čemuž vůbec nenapomáhal heavy metal, který pilot pouštěl do interkomu. Měl ale vynikajicí vkus. Disturbed, Slip Knot, Rob Zombie, a dokonce i poslední singl kapely mého bratra. Napadlo mě, že až přistaneme, musím pilotovi říct, že znám kytaristu z Cabbage Point Killing Machine. S pilotem jsem se ještě neseznámil. Věděl jsem o něm akorát to, co mi jednou řekl žertem Milo. Prý ho koupili přibaleného k vrtulníku. Neměl jsem ponětí, jestli to je pravda. Prozatím jsem z pilota viděl akorát zadní část přilby.

V helikoptéře jsem nikdy předtím neletěl. Bylo to docela vzrušující. Hlasité, s množstvím bolestivých vibrací, ale přesto zábavné. Skoro jako jízda na horské dráze s tou výhodou, že kdyby se něco podělalo, člověk mohl za pár vteřin zemřít.

Seděli jsme ve stísněném prostoru pro posádku. Hind byl původně určený k transportu ruské pěchoty, ale tento konkrétní kus si LM do značné míry upravila k obrazu svému. Pořád tady bylo málo místa, ale řekli mi, že v porovnání s původním stavem je to hotový luxus.

Téměř všichni ostatní lovci okamžitě usnuli. Pochopili základní poučku, že člověk musí spát, když k tomu má příležitost, protože nikdy neví, kdy se naskytne ta další. Já jsem spát nemohl, a tak jsem si krátil čas aspoň tím, že jsem vytahoval stříbrné broky ze své zbroje. Předsevzal jsem si, že musím Milo Andersonovi koupit dárek k Vánocům.

Držel jsem stříbrný brok, který byl po dopadu zdeformovaný, a zkoumavě si jej prohlížel. Dnes jsem skoro zemřel. Když adrenalin postupně vyprchal, zjistil jsem, že se mě vyčerpaný mozek ptá, co to k čertu dělám. Popravdě řečeno jsem odpověď neznal.

Julie spala s hlavou na rameni a chrápala. Od chvíle, kdy se dozvěděla o mé malé rozepři s Grantem, se mnou téměř nepromluvila. Nechystal jsem se nikomu omlouvat. Nechal mě tam stvůrám napospas, a to se mi ani trochu nelíbilo.

Harbinger otevřel oči. Byl vzhůru. Zkontroloval, jestli Julie skutečně spí, pak se odpoutal a posadil se vedle mě do nepohodlného křesla. Natočil se a zařval mi do ucha.

„Chci s tebou mluvit o Grantovi.“

„Dobře,“ zakřičel jsem zpátky.

„Vím, co se tam stalo.“

„Vysral se na mě, aby si zachránil kůži.“

„Já vím,“ zakřičel. Vést rozhovor ječením bylo docela náročné. „Grant říká, že si myslel, že tě nezachrání… prej byste tam zařvali oba.“

Možná. Neodpověděl jsem, nevěděl jsem, co na to říct. Už vůbec jsem nechtěl přiznávat, že Grant mohl mít pravdu, a upřímně řečeno jsem si ani nebyl jistý, jak bych se zachoval, kdyby situace byla opačná.

„Taková věc už se nikdy nesmí stát. Já jsem tady šéf. Jsem tu zodpovědnej za disciplínu. Podkopals mou autoritu.“

„To je celý? Nejseš naštvanej, že jsem mu vrazil?“

„Kdybych bejval naštvanej, tak bys domů plaval.“

„Fakt?“ zeptal jsem se.

Earl povzdechl a promnul si obličej.

„Co s ním budeš dělat?“ zeptal jsem se.

„Co?“

„Co budeš dělat s Grantem?‘ řekl jsem, tentokrát hlasitěji.

„Ještě nevím. Možná má Grant pravdu a bejval by zdechnul, kdyby ty dveře držel otevřený. Navíc nevěřím, že je dobrý spáchat sebevraždu jenom proto, aby si člověk dokázal, že má pravdu.“

„Sam říkal něco o tom, že je jednodušší bejt statečnej, když se ostatní dívaj. Možná Grant není takovej tvrďák, když u toho nikdo není,“ trval jsem na svém.

„Jo, Sam je skutečnej filozof,“ odpověděl Earl. „Člověk dokáže přestát fakt děsivý sračky, dokud ví, že to dělá pro svůj tým.“ Najednou začal mluvit vážně a já musel pohledu jeho chladných očí uhnout. „Každopádně to teď není tvoje starost. Už nikdy nic takovýho nedělej. Lovci nad sebou nesměj ztratit kontrolu. Chápeš to? Nikdy nad sebou nesmíš ztratit kontrolu. Máš s tím nějakej problém?“

„Ne, pane.“

Několik minut jsme seděli potichu a poslouchali hučení rotorů a úžasné kytarové vyhrávky mého bratra. Z výrazu Harbingerova obličeje jsem usoudil, že metal není jeho šálkem kávy. Z úcty k jeho vkusu jsem se ovládl a nekýval hlavou do rytmu.

„A co Julie?“ zeptal jsem se.

„Co s ní?“

„Věří, že se na mě Grant vykašlal?“

„Do toho mi nic není. Je dospělá.“ Ze způsobu, jakým se na mě podíval, jsem usoudil, že bude lepší mlčet. Rychle změnil téma. „Chci se tě na něco zeptat, Pitte. Jseš s náma pár měsíců, byl jsi přesně na jedný misi. Mohl bys teď odejít a vrátit se ke svýmu papírování a daňovejm formulářům?“

Neodpověděl jsem. Věděl Earl vůbec, jak moc pochybuju o cestě, po níž jsem se vydal? Byl velmi zkušený, a proto možná viděl něco, co já ne.

„Protože asi budeš muset.“

Srdce se mi zastavilo. Tak to přece jen přišlo. Chystal se mě vyhodit kvůli mému zbrklému jednání? Kdyby cítil, že mi nemůže věřit, určitě by mě vyhazov neminul. Myslel si, že jsem příliš horkokrevný a impulzivní, než abych byl součástí týmu?

„Včera jsem dostal dopis. Chystá se na nás audit z finančáku. Budu potřebovat tvou pomoc, naše záznamy jsou jeden velkej bordel. Samozřejmě až po tom, co vyřešíme tenhle malej problém s upíry.“

Usmál jsem se. To nebyl problém.

„S finančákem si poradím rozhodně snáz než s upíry. Takovej rozdíl v tom sice není, ale nějakej přece.“

„Lidi z daňovýho na slunci hořej?“

„Možná. Ještě jsem to nezkoušel.“

„To je ale jenom špička ledovce. Jdou po nás i lidi z úřadu pro bezpečnost práce. Prej jsme porušili nějaký předpisy. Jako kdyby na naší práci bylo vůbec něco bezpečnýho. Ministerstvo životního prostředí se zas rozčiluje, že jsme spálením nějakejch monster způsobili znečištění. Správci národního parku nás chtěj žalovat za zabití obrovskýho zmutovanýho říčního sumce z Tennessee, protože je to prej chráněnej druh. Máme potíže se zbrojním úřadem, protože jsme prej nevyplnili nějaký papíry kvůli kulometům a výbušninám. A imigrační nás vyšetřuje za zaměstnávání nelegálních přistěhovalců.“

„A to je pravda?“

„Jasně, dělaj to přece všichni. Myslíš, že si můžeš dát inzerát do novin, jestli někdo neumí řídit ruskej útočnej vrtulník?“

„Proč po nás jdou federálové?“

„Ve Washingtonu jsme nasrali hezkou řádku lidí. Naše společnost byla dlouhou dobu zavřená. Fonasil byl reaktivovanej v hodně okleštěný podobě. Byrokrati si naši existenci nepřejou. Skoro nám znemožňujou odvádět práci.“

„Tak co budem dělat?“

Harbinger se divoce usmál. „Za tu hromadu peněz, kterou jsme teď vydělali, podmáznu pár kongresmanů, dost možná i senátora.“

Byl jsem v šoku. „Úplatky?“

„Máš s tím problém?“ zeptal se.

„Vůbec ne, jsem zastáncem, ať si každej dělá, co chce. K čertu s nima.“

KAPITOLA 11

Té noci se mi zdál další sen. Tentokrát ale nebyl o mém příteli Staroušovi s mizerným přízvukem. Nebyl ani o Prokletém a jeho bandě zrůd. Byl o něčem jiném. I

Z ponurého mrtvého lesa vystupovala osamělá hora. Svah u vrcholu byl utržen jakousi obrovskou explozí. Stromy byly polámané, zbavené kůry nebo ohnu té k zemi. Skála byla začouzená a popraskaná. Popraskané bylo i úpatí. Stěna vrcholu se pak zřítila v obrovské kamenité lavině.

Mezi kamením a štěrkem byla vidět prohlubeň, kde suť zaplnila někdejší přírodní jeskyni či snad podzemní komplex. V nejhlubším místě začalo kamení vířit, jako by do něj cosi tlačilo zespodu a s námahou vytlačovalo zeminu vzhůru. Konečně se do vzduchu vymrštila ušpiněná ruka a pak i celá neuvěřitelně svalnatá paže. Rozdrásané a zakrvácené prsty se zaťaly v pěst.

Všiml jsem si, že je ruka ozdobena černým kruhovým tetováním.

Ráno jsem se probudil mátožný a rozmrzelý. Přespali jsme ve šváby prolezlém motelu Radio City v nějakém maloměstě v Georgii, vedle něhož vypadal Cazador jako živoucí metropole. Byla to nejbližší ubytovna u zarovnaného hliněného pásu, který sloužil jako místní letiště. Když vám všude po těle lezou švábi, nespí se zrovna dobře. Slyšel jsem, že švábi neumí couvat, a tak když člověku zalezou do ušního kanálku, mohou z toho být dost ošklivé potíže. Třeba smrt. A pak zkuste usnout.

Zranění lovci byli rozvezeni na ošetření. Nákladní letadlo vyhodilo dva Booneovy raněné muže v jejich domovské Atlantě. Robertsovo tělo letělo s nimi. Letoun pak pokračoval na západ, aby odvezlo Alberta Lee se zlomeným žebrem do Alabamy. Pilotoval Grant Jefferson. Poslali ho zpátky na základnu, aby převzal výcvik nováčků. Mně by se nějaká lékařská pomoc také hodilo, ale Harbinger si mě chtěl ponechat u sebe kvůli mým snům a dost možná i kvůli tomu, že si nebyl jistý, zda bych bez dohledu nezakroutil Grantovi krkem.

Na pobřeží Georgie nás tak zůstalo deset. Tedy jedenáct, pokud počítáte tajemného pilota vrtulníku, který podle všeho přespal ve své helikoptéře. Stále jsem našeho pilota neviděl bez helmy a neslyšel ho ani mluvit. Zkušení lovci byli na toto zvláštní chování patrně zvyklí, protože se ani neobtěžovali to nějak komentovat.

Volné byly pouze tři pokoje. Dámy si vzaly ten nejhezčí, což se poznalo podle funkční toalety a menšího počtu neidentifikovatelných skvrn na zdech. Já spal s Tripem, Meadem a Milem. Slitovali se a nechali mi jednu z velkých postelí. Milo dostal díky své dlouhé službě druhou. Trip vyhrál kámen, nůžky, papír (Chuck totiž samozřejmě ukázal kámen), a tak získal gauč. Mead musel spát na koberci pokrytém podivnými skvrnami.

Nedlouho po rozbřesku jsme se shromáždili v Harbingerově pokoji. Koupil velkou mapu Georgie a připevnil ji na zeď vrhacími noži. Julie a Booth pracovali na výkonných noteboocích. Bedny s vybavením a municí byly narychlo rozházeny po rozích. Abychom sem to vybavení z doků dostali, najali jsme si valník.

Skupinka seděla v kroužku v šortkách a tričkách. Tedy až na nováčky, kterým nikdo neřekl, že si mají vzít něco na převlečení. Holly si půjčila nějaké šaty od Julie. Trip a Chuck si také pár hadrů od někoho sehnali. Já ale byl jediný s velikostí 4XL, a tak jsem stál v rohu v boxerkách a v ručníku. Ze zbroje jsem předtím oplachoval zbytky nemrtvých a ještě se sušila.

„Pitte, tohle je neformální schůzka. Nemusel ses tak parádit,“ řekl mi Sam. Aspoň že mi nevzal ručník a nepraštil mě s ním. Viděl jsem mu na očích, že byl v pokušení to udělat.

„Fajn, poslouchejte. Situace je následující,“ začal Harbinger mluvit s nezapálenou cigaretou v ústech. „Máme na krku sedm velmi mocných upírů, nejspíš upírskejch pánů, kteří se vylodili někde poblíž spolu s dalšími monstry neznámého typu. Museli sem dorazit někdy v posledních třech dnech. Jestli vyrazili v okamžiku, kdy se nákladní loď otočila na jih podél pobřeží, dostali by se teď někam k Myrtle Beach v Jižní Karolíně. Mám ale takovej pocit, že to neudělali. Loď zakotvila u tohoto pobřeží z nějakýho důvodu. Jestli vyrazili přímo k pobřeží, museli vylézt v oblasti někde východně od nás.“ Ukázal na místo na pobřeží. Pod prstem měl spoustu ostrovů, poloostrovů a zátok.

„Pokud se vydali na cestu ve chvíli, kdy se dostali na břeh, můžou bejt už skoro kdekoliv. Možná se přemisťujou pěšky, nebo si sehnali nějakej dopravní prostředek. Autem by se za tu dobu dostali na Floridu, do Alabamy nebo do Jižní Karolíny.“

„Upíři uměj řídit?“ zeptal se Chuck tupě.

„Ano, Meade. Upíři uměj řídit. Jenom to nemůžou dělat přes den. Jestli si sehnali auto s přívěsem, tak měli možnost se přes den kdekoliv vyspat.“

„Co když se rozdělili?“ zeptal se Milo.

„To neudělaj,“ odpověděl jsem. Devět hlav se otočilo mým směrem. Snažil jsem se ručníkem zakrýt, jak nejlépe jsem dovedl. Neměl jsem zrovna moc sebevědomí, když jsem měl hruď a záda plné zarudlých jizev. „Je to ochrannej oddíl. Šéfuje jim Prokletej. Hlídaj ho. Ať už se hne kamkoliv, půjdou s ním.“

„Jo, na to jsem se chtěl taky zeptat. Jak můžem vědět, že ti prostě necvaklo v bedně?“ zeptal se Kněz. „Bez urážky.“

„V pohodě. Upřímně řečeno nemám ponětí. Ale sedm rakví je docela dobrej ukazatel.“

„To je fakt,“ odpověděl.

„A co tenhle Prokletej? Máme o něm nějaký informace?“ zeptal se Milo.

„Ne. Nemůžu nic najít. Mám tu spoustu prokletejch věcí, ale nic, co by se shodovalo s tímhle. Vyhledávání nic nevrací a hledání lorda Machada je rovněž bez výsledku. Taky žádná zmínka o ničem, co by se promenádovalo v plný zbroji. Pár lidí na základně už prohledává knihy a hledaj cokoli, co by pomohlo. Je možný, že ve starejch archivech bude něco, co ještě nebylo naskenovaný.“ LM si uchovávala pečlivé záznamy o všech střetech s monstry a těžila z obrovské knihovny informací získaných po celém světě. Věci, kterými jsme se zabývali, na Googlu jen tak nenajdete.

„Možná by nám pomohl lepší popis,“ řekla chladně Julie. Pořád na mě byla dost naštvaná.

„Je mi líto, ale nějak jsem v tý chvíli nebyl zrovna ve svý kůži.“

„Machado je portugalský příjmení. Znamená to sekyra. Taková ta, kterou používaj popravčí k sekání hlav,“ řekl Sam. Bylo překvapivé, že z jeho úst vypadla nějaká užitečná informace. Spolubojovníci se na něj tázavě podívali. Sam strávil podstatně více času drcením hlav nemrtvých než v knihovně. „No co? Měl jsem šéfa, co se tak jmenoval. Byl na svý sekerovitý jméno patřičně pyšnej.“

„Posloucháme vysílačky místní policie. Když budem mít štěstí, někdo něco uvidí a ohlásí to. Jestli ne, tak skončí jako upírskej žvanec. Taky posloucháme hlášení o místních pohřešovanejch. Tohle je Booneův píseček, takže se snaží kontaktovat místní, kteří by mohli mít nejvíc informací.“

„Nejvíc informací?“ zeptala se Holly.

„Poldové, koroneři, novináři. V tomhle případě ale budu kontaktovat šlapky, pasáky a drogový dealery. A poptám se vidláků v zapadákovech, s tím už mám nějaký zkušenosti. Když se upíři krměj, obvykle si vybíraj spodinu společnosti. Vyhejbaj se tak pozornosti.“

„Jak často se musej najíst?“ zeptal se Trip.

„To se neví. Obyčejní slabí upíři se krměj při každý příležitosti, přičemž minimum je tak jednou měsíčně. Vím, že se federálům podařilo kdysi pár upírů chytit. Dokonce je nechávali hladovět, ale upíři nám prostě nějaký informace neřeknou ani za zlatý prase,“ opáčila Julie.

„Když už je řeč o federálech, musel jsem jim zavolat,“ řekl smutně Harbinger. V přívalu nadávek, který nevyhnutelně následoval, si udělal dostatečnou pauzu, aby si zapálil cigaretu a dlouze potáhl. „Neměl jsem na vybranou. Pořád máme málo lidí. Musíme přijmout fakt, že všechny naráz je prostě nezvládnem, obzvlášť když se držej pospolu.“

„Co říkali?“ zeptal se Milo.

„V podstatě nic. Poděkovali mi za tip, a to bylo celý. Myslím, že mě maj za pošuka.“

„Zvládnem je, Earle. Žádný federály nepotřebujem,“ řekl Sam.

„Možná kdybychom je přistihli ve spánku a naházeli na ně pár metráků C4. Postavit se jim, když budou vzhůru? Ani náhodou.“ Jen to mezi námi zašumělo. Byli jsme adrenalinem napumpovaný, sebevědomý a skvěle vycvičený tým. „Bez urážky, jsem jedinej člověk, kterej tady zabil upířího pána. Patřím mezi několik málo lidí, kteří ho zahlédli a přežili to. A to jsem měl jenom velký štěstí. Věřte mi. Jsme dobří, ale takhle dobří nejsme. Až je najdem, počkáme, než si někam zalezou, a pak na ně naházíme bomby, napalm nebo něco podobnýho. Na férovku to fakt nepůjde.“

„Koho bychom ještě mohli povolat?“ zeptal se Boone.

Julie si chvíli hrála se svým laptopem. „Nejblíže k nám je Hurleyho tým z Miami, ale zrovna dělá na případu na Bahamách.“

„Štastní to bastardi,“ zavrčel Sam.

„Ani ne, jdou po luskovi,“ zachvěla se.

„Aha, tak nic,“ řekl rychle. Nevěděl jsem, co je luska, ale když s tím nechtěli Sam ani Julie mít nic společného, nepřál jsem si s tím přijít do styku ani já.

„Kromě nich jsou jedinejma lidma LM Booneovi chlapi a pak už jen nováčci a pár dalších na základně. Myslím, že Dědky ani Dorcy volat nechcem. Dál odtud máme dva týmy na severovýchodě, který dělaj na případech v New Yorku a Baltimore. Pak je tu Phillips, kterej pracuje na nějakejch ďábelskejch opičácích v St. Paul. Zbejvá nám potom už jenom pět týmů, který jsou daleko na západě nebo mimo zemi. Každej tým prostě něco má.“

„Musíme urychlit výcvikovej proces,“ navrhl Milo.

„Já vím, já vím. Ale nemá smysl cvičit lidi rychle jenom proto, aby se pak nechali zabít na prvním případu. Julie, pošli zprávu všem týmům. Řekni jim, proti čemu tady stojíme, a že jakmile jim dáme vědět, musej se vysrat na všecko a přiletět, jak nejrychleji to jenom půjde. Tenhle případ má přednost před vším ostatním.“

„Kvůli ohrožení nevinnejch?“ zeptal se Trip, který se jako týmový samaritán a idealista vždy staral hlavně o bezpečí bezbranných.

„Ne, protože odměna za pána upírů je kurevsky velká,“ řekl Sam.

„O kolika penězích se tady bavíme?“ zeptala se Holly. Řekli nám, že na výplatní pásce za akci na Antoine-Henri uvidíme asi 20 000 dolarů. Začínal jsem se těšit na vánoční bonus.

„Bavíme se o penězích, za který bychom si pak mohli koupit celý Idaho.“

„Zpátky k věci. Plán je následující. Rozdělíme se do skupin. Jedna zůstane na základně, bude monitorovat komunikaci a kontrolovat vybavení. Boone si vezme druhou skupinu a začne prověřovat svý zdroje.“

„Pár chlapů si může vzít i Kněz. Koneckonců zná stejný lidi jako já. Aspoň tak pokryjem větší plochu. Lidem, se kterejma potřebujem mluvit, se člověk jen tak nedovolá.“

„Dobře. Poslední skupina si vezme vrtulník. Prohledám pobřeží a pokusím se najít ten jejich malej člun nebo místo, kde se mohli vylodit. Pitt půjde se mnou a třeba uvidí něco, co zahlídl už ve svým snu.“

„Aha… ale kde seženem káry?“ zeptal se Mead.

„Běžte do města a kupte nějaký od místních. Ať to udělá Milo, je to náš nejlepší šmelinář. Máme dva kufry plný peněz, tak zkuste sehnat něco slušnýho.“ A to jsem se divil, že máme problémy s finančákem. Rozhazovali jsme prachy jako mafiáni.

„Jo, a proboha, kupte Pittovi nějaký gatě.“

Hind stál na popraskaném asfaltu a vypadal jako dřepící rozzlobený obojživelník. Seskočil jsem z pick-upu, a než mě ohodila hlína od protáčejících se kol, stihl jsem akorát popadnout vybavení. Milo se nemohl nabažit nového vytuněného džípu, který koupil od místního Balíka. Přísahám, že se tak jmenoval. Na blatnících byly nakresleny siluety nahých ženských a na zadním okně byla malá nálepka Calvina močícího na symbol fordu. S Harbingerem jsme se vydali k vrtulníku.

Měli jsme na sobě obyčejné šaty zakrývající pistole. Pořádnější vybavení jsme naházeli do pytlů, které jsme oba tahali. Pistole, kterou jsem měl pod tričkem, patřívala Robertsovi. Byl to velký nerezový Smith & Wesson 4506. Nebyl to sice zrovna můj šálek kávy, ale nic lepšího po ruce nebylo. Pořád lepší než chodit neozbrojený. Milo mi koupil oblečení v nejbližším venkovském obchodě. V mé velikosti měli akorát tričko limetkové barvy s hlubokomyslným filozofickým textem „Nemám rád tlustý buchty“.

Pilot na nás už čekal. Konečně jsem ho zahlédl bez helmy. Bohužel měl černou kuklu a tmavé brýle. Harbinger mávnul na pozdrav a pilot mu oplatil stejnou měrou.

„Co má za problém?“

„Jak to myslíš?“

„Vždyť je skoro třicet stupňů, a má na hlavě kuklu.“

„To víš, prostě se stydí.“

Zastavili jsme se před vrtulníkem. Natáhl jsem ruku a představil se. Pilot naklonil hlavu na stranu a prohlížel si mou pravici. Postupně jsem ji dával dolů, až jsem ji trochu zahanbeně strčil do kapsy.

„Je to cizinec. Maj divný zvyky, a navíc není moc společenskej.“

„Aha. Rád vás poznávám, pane…?“

Pilot zavrčel cosi hrdelním hlasem, že jsem mu nerozuměl ani slovo. Podíval jsem se na šéfa.

„V jeho jazyce to znamená Zuřivá bojová ruka drtící lebky nepřátel. Říkáme mu Skippy.“ Harbinger se zjevně bavil. „Šetří to čas.“

„Slyšel jsem, že jste ho koupili v sadě s vrtulníkem.“

„Tak nějak. Je to dlouhej příběh. Potkal jsem ho v Uzbekistánu, odkud pochází jeho kmen. Teď je jeho kmenem LM. Pořídil si malej domek u základny. Skippy je ale pekelně dobrej pilot, a navíc udržuje ptáčka v dobrý kondici.“

„Máš skvělej hudební vkus, Skippy,“ řekl jsem pomalu. „Hrál jsi skladbu od CPKM. Brácha u nich hraje na kytaru.“

„Ty… jsi… krev… Moshe Pitta?“ Pilotův hlas byl velmi hluboký a zdálo se, že má s vyslovováním trochu potíže.

„Ano. Je to můj mladší brácha. Až budou vystupovat ve městě, mohl bych ti sehnat lístky do zákulisí. Myslím, že v Birminghamu budou v září.“

Padl na kolena. Překvapeně jsem o krok ustoupil. Skippy se začal sklánět k zemi, až se kuklou dotýkal asfaltu. Cosi pronesl svým podivným jazykem.

„Skipe, no tak, nedělej scény,“ řekl Harbinger a za paži postavil pilota na nohy. Správce letiště nás sledoval zpoza rolety přívěsu a pilot, který zrovna tankoval cessnu, na nás zíral též dost nechápavě.

„Promiň, Harbingere… já nevědět… že velká zjizvená lovec… jak vy říkat… Grzystilikz?“

„Cože? Šlechtic? Tak to ani náhodou.“

„Cože?‘

„Myslí si, že jseš z královský rodiny. Je to stejný, jako bys byl nějakej velkej náčelník nebo co.“ Pokrčil rameny. „Ještě jsem neviděl, že by se Skippy před někým klaněl.“

„Hustý. V Uzbekistánu asi heavy metal docela žerou. Ne, Skippy, nejsem žádnej šlechtic. Tady jseš v Americe. Ale ty VIP vstupenky nám seženu, dobře?“

„Velká čest… velká čest v moje kmen.“ Pilot byl zjevně radostí bez sebe.

„Dobře, musíme do vzduchu. Plejtváme časem.“ Harbinger hodil vak s vybavením do prostoru pro posádku. Skippy se naposledy uklonil, už ne tak hluboko jako předtím, a odběhl do pilotní kabiny. Podle strašného zvuku, který vydával, se patrně snažil zazpívat refrén z písně „Hold the Pig Steady“. Mí spolupracovníci byli vážně divní.

Další hodinu jsme strávili letem nad pobřežím kolem Santa Cataliny a pak jsme zamířili východně od ostrova Sapelo. Měli jsme ale smůlu. Míst, kde by mohl přistát malý člun, byla spousta, a lodí byla všude hromada. Nic se ale nepodobalo malé písčité plážičce z mých snů.

„Je možný, že moře člun odneslo. Podle zpráv o počasí byl příliv v posledních pár dnech docela mírnej, ale člověk nikdy neví.“

„Musíme doufat,“ odpověděl jsem. Skippy pouštěl CD mého bratra tak, aby preřvalo i hluk motoru. Namontoval si do vrtulníku hodně slušný systém. Harbinger se v nejlepších metalových pasážích vždy zděsil. S dobrým vkusem se člověk zkrátka musí už narodit.

„Dál můžem letět na Brunswick nebo Savannah. Lepší asi bude zkusit Brunswick, protože je menší,“ křičel Harbinger z plných plic a ukazoval na mapu. „Určitě se držej mimo velký města.“

Nesouhlasně jsem zavrtěl hlavou. „V mým snu bylo poblíž hodně světel. Ze vzduchu to vypadalo docela velký. Já jsem pro Savannah.“

„Tak dobrá.“ Harbinger stikl tlačítko interkomu. „Skippy, leť na sever podél pobřeží. Drž se nízko. Jestli nás osloví ŘLP, dej vědět.“

„ŘLP?“

„Řízení letovýho provozu. Maj tady skutečný letiště. Všichni nás akorát chtěj pokutovat. Nechci nasrat FAA.“

„Má vůbec nějakej pilotní průkaz?“

„Nemám ponětí.“

„Bez průkazu se lítat nedá.“

„Jasně že dá… jenom ne oficiálně.“ Pokrčil rameny a vyhlížel z okna. Než jsem tady začal pracovat, myslel jsem si, že mám problém s respektováním autorit. Do téhle party ztracených existencí jsem ale zapadal skvěle.

Krajina vypadala ze třiceti metrů ve sto padesáti za hodinu skutečně krásně. Mezi tmavě zelenými stromy se tu a tam objevil dům, který zase rychle zmizel z dohledu. Kilometry ubíhaly, viděli jsme spoustu malých člunů a malých pláží, jen ne ty, co jsme hledali.

„Ostrov Ossabaw,“ ohlásil Harbinger.

V denním světle vypadalo všechno jinak než za tmy. Přelétali jsme nad přírodní rezervací a pak se vydali do vnitrozemí podél vodní cesty. V oblasti byla spousta lodí, z nichž většina vypadala jako malé rybářské kocábky. Helikoptéra ukrajovala kilometry skutečně rychle. Přelétli jsme nad historickou pevností a rekreační oblastí, ale stále jsem neviděl nic, co by vypadalo správně. Když jsme se blížili k Savannah, objevovalo se čím dál více domů.

„Prrr. Ať to Skippy otočí.“

Harbinger vydal rozkaz a pilot provedl manévr, ze kterého se mi zvedl žaludek. Znovu jsem hledal místo, které se pod námi mihlo. Byla to malá písčitá pláž obklopená hlubokým bažinatým lesem.

„Bingo.“ Ukázal jsem na malou bílou loď, která seděla v písku. „To je ono.“

Hind začal kroužit. Pár set metrů od místa přistání stál osamocený dům. Byl to hezký dvoupatrový příbytek s garáží, střechou z červených šindelů a velkým komínem. Vskutku krásná nemovitost. Nejbližší další budovy byly dost daleko.

„Víš to jistě?“

„Jo. Jsem si jistej. Cejtím to v kostech.“

Šéf přikývl a stiskl interkom, čímž přerušil výživné sólo na bicí. „Skippy, vysaď nás na tý pláži.“

* * *

Opatrně jsme se přibližovali ke člunu. Hind odburácel pryč, aby na nás počkal dále nad mořem. Byl jasný den, ale po zkušenostech s přízraky jsem věděl, že to moc neznamená. Karabinu FAL Jerryho Robertse jsem měl připravenou k palbě. Earle nonšalantně třímal svůj thompson.

„Nejsou tady.“

„Jak to víš?“ zeptal jsem se.

„Upíři smrděj,“ odpověděl. „Navíc ve stromech zpívaj ptáci. Kdyby tady byly ty třímetrový obludy, těžko by byl v okolí jedinej pták nebo veverka.“

„Jak to víš? Možná se upíři s veverkama kamaráděj?“ Pořád jsem mířil na člun. Byl na něm zřetelný nápis Antoine-Henri, ale člun byl prázdný.

„Zase ten sliz,“ ukázal Harbinger. „Stejnej materiál jako na nákladním kontejneru. Ten tvůj Prokletej tady rozhodně byl. Hnus, co? Nesnáším monstra, co všude sviněj.“

V písku nebyly žádné viditelné stopy. Všechno zavál vítr nebo zahladila voda. V lese bylo světlo a spousta přírodních zvuků. Vůbec se to nepodobalo mému snu. Bylo hezké mít u nohou fyzický důkaz, že jsem měl pravdu a že mi nepřeskočilo. Těžko bych sice někomu vysvětloval, že jsem normální, když se procházím s puškou po pláži a mluvím o upírech, ale to už je jiná věc.

„Prohlídnem si ten barák,“ řekl.

„Co když je někdo doma?“ pozvedl jsem pušku, abych dodal vážnost slovům. Na popruhu jsem měl připevněný vak s náhradními zásobníky. Vzhledem k mému limetkovému tričku si myslím, že jsme museli vypadat zvláštně.

„Nikdo tam není.“

„Jak to víš?“ Dům byl mezi stromy asi tak půl fotbalového hřiště daleko.

„Nic neslyším, nesvítej žádný světla. Je horko jako v pekle a klimatizace neběží. Když si někdo může koupit takovej bejvák, má i na elektřinu do klimatizace.“ Neměl jsem ponětí, jak to všechno na dálku pozná. Po všech letech strávených ve společnosti hlasitých zbraní a ještě hlasitější hudby jsem byl rád, že Harbingera vůbec slyším mluvit. „Chci vidět, proč je tohle místo tak zvláštní. Sjeli s nákladní lodí několik set mil z kurzu, jen aby se pak mohli vylodit tady, a já chci vědět proč.“

V husté vegetaci byla vyšlapaná úzká cesta. Snažil jsem se pohybovat tiše, ale moc se mi to nedařilo. Na plížení zkrátka nejsem stavěný. Harbinger se pohyboval jako duch. Pozvedl ruku a zastavil nás. Tiše ukázal na místo ve střeše domu. Šindele byly na několika místech porušené a na místě, kde chyběl jeden z rohů domu, volně visela okapová roura. Na střeše přistálo cosi těžkého, vlastně těch těžkých věcí muselo být více.

Zadní dveře byly pootevřené. Stranou stál pár zablácených bot, rybářský prut a malá plastová skříňka na vybavení. Vstupní rohož na verandě byla trochu nakřivo.

Harbinger vstoupil jako první, přičemž s hlasitým vrznutím otevřel dveře dokořán. Tohle jsem nikdy předtím nedělal. Připadal jsem si jako v nějakém špatném filmu o policistech, až na to, že my byli obyčejní občané. Jasné vloupání.

Nahnul jsem se k Harbingerovi a s rukou před ústy zašeptal. „Víš jistě, že nikdo není doma?“

„Haló! Je někdo doma?“ zakřičel. Čekali jsme. Žádná odpověď. „Spokojenej?“

„Asi jo.“

Zadní dveře vedly do kuchyně. Interiér byl podivně útulný. Mé podezření se potvrdilo, bydlel tu nějaký boháč. Všechny spotřebiče byly z moderního nerezu a pracovní deska z pravého mramoru. Na jinak dokonale čisté podlaze bylo několik párů zaschlých blátivých stop.

V obýváku to vypadalo dost podobně. Vybraný nábytek je k vidění v mnoha venkovských domech vyšší střední třídy. Na silném koberci byly patrné špinavé stopy směřující po širokém schodišti nahoru i dolů. Stěny lemovaly obrovské leštěné knihovny plné tisíců knih. Většina z nich se týkala historie: Raně americká archeologie, Meso-americké umění, Pravěké umění, Náboženství původních Američanů. Byly zde také stohy časopisů a vědeckých periodik. Archeologie, Smithsonian, věstník BYU FARMS. Všechny tiskoviny byly adresovány předplatiteli doktoru Jonasi Turleymu. Všiml jsem si, že toto jméno bylo na hřbetu mnoha dalších knih. Doktor byl zjevně zapálený pisálek.

Pokračovali jsme do horního patra. Chtěl jsem se přidržet zábradlí, ale můj společník mě zastavil. „Žádný otisky,“ přikývl jsem. Ještě jsme nebyli nahoře, ale oba jsme věděli, že sem v dohledné době dorazí místní policie jako na místo činu. Nebylo třeba si komplikovat situaci.

Dveře do hlavní ložnice byly na třísky. Když jsem vstoupil, praštil mě do nosu hrozný hnilobný zápach a kolem hlavy mi začaly létat malé mušky. Našli jsme Turleye. Tkáň se v teplém a vlhkém podnebí Georgie rozkládá opravdu rychle.

„Bude třeba jim uřezat hlavy?“ zeptal jsem se váhavě. Postarší pár byl zmasakrován. Prostěradla byla prosáklá zaschlou krví. Snažil jsem se před zkušenějším lovcem vypadat sebevědomě, ale znetvořit těla starších lidí v jejich vlastní ložnici by pro mě bylo o dost složitější než uřezat hlavu stvůře, která se mě právě pokusila zabít.

„Ne. Jsou mrtví. Nadobro mrtví. Upíři je nepokousali, jen je ubili k smrti. Zajímalo by mě proč.“

„Možná nechtěli, aby se z něj stal upír. Proč ale tenhle chlápek? Čím je tak zvláštní?“

„Já nevím. Prohledáme to tady. Dívej se po papírech, denících. Najdi jeho počítač. Cokoliv.“ Doktorova pracovna byla vykradená. Umělecké severoamerické a jihoamerické předměty byly strhány ze zdí a rozsekány. Z počítače zbyla kupa šrotu. Všude byly poházeny papíry a knihy. Ve vzdáleném rohu ležel vytržený a otevřený stěnový sejf. Jeho obsah, svazek padesátidolarovek a starý revolver .38 speciál, byl ponechán bez povšimnutí.

„Tohle zabere hodiny. Jsou tady tisíce stran poznámek.“

„Hodiny nemáme. Máme společnost.“ Harbinger zaklonil hlavu a zavřel oči. „Vrtulníky. Spousty vrtulníků. Letí nízko a rychle… federálové. Do prdele.“ Jeho sluch byl děsivě dokonalý. Já neslyšel nic kromě vrzání podlahy. „Na návrat do vrtulníku není čas. Navíc není třeba do toho Skippyho tahat.“ Vytáhl z kapsy vysílačku a třikrát stiskl tlačítko. Odpovědí byla dvě kliknutí. Vrtulník se vracel na letiště.

Když jsme se vrátili do obýváku, i já jsem už slyšel dunění několika vrtulníků. Muselo se jednat nejméně o čtyři UH-60 Blackhawky a dva krycí apache. Helikoptéry obklíčily dům Turleyových a na zem slanilo několik týmů černě oděných chlapů.

„Hustý. Není to trochu přehnaný?“

„Aspoň vidíš, kam jdou dolary z tvých daní. Radši zahoď kvér, kdyby měl náhodou některej z nich slabší nervy.“ Položil samopal Thompson a krátkou 625 na křeslo pro dva. Já opatrně umístil Robertsův FAL a smithe na gauč. Oba jsme se postavili doprostřed místnosti dál od čehokoliv, co by mohlo vypadat nebezpečně. Harbinger dal ruce za hlavu. Přišlo mi to jako dobrý nápad, a tak jsem udělal to samé.

„Neměli bychom jim otevřít dveře?“

„Ne. Federálové je stejně vyhoděj do povětří. Zavři oči, zacpi si uši, otevři pusu. Tím se aspoň trochu vyrovná tlak. I tak to ale bude bolet.“

Neměl jsem ponětí, o čem mluví, ale radil mi dobře. Polovinu oken téměř současně rozbily vhozené oslepovací granáty, které nadělaly neuvěřitelný randál a oslnily mě i přes zavřená víčka. Harbinger se smál.

Dveřmi proběhli federálové v černém jeden za druhým a rozebrali si jednotlivé sektory pokoje. Začali na nás pokřikovat příkazy. Kleknul jsem si a stále držel ruce za hlavou. Nebylo mi to ale nic platné, protože mě někdo kopnul tvrdou botou do zad, srazil k zemi a přitlačil hlavu ke koberci. Pak mi zkroutil ruce a nasadil pouta. Želízka se mi zakousla hluboko do zápěstí. Botu na páteři jsem stále pořádně cítil a nepochyboval jsem, že mi voják míří na hlavu.

A tak jsem tam ležel s hlavou v koberci a čekal, až federálové dům zajistí. Systematicky procházeli místnost po místnosti, a vždy tam nejdříve naházeli další ze svých hraček. Za každým pokojem se ozvalo: „Čisto!“ Po pár minutách hluk utichl a ozývaly se jen hlasy z vysílaček. Ve vzdálenosti několika centimetrů od mé hlavy se zastavila lehce ošoupaná špička federálovy kožené boty.

„Zdravím tě, Earle. A jestli tohle není účetní znalec Owen Pitt. Říkal jsem ti, že se na ně máš vysrat.“

„Čau, Myersi. Jak to jde?“ zamumlal jsem s pusou plnou kvalitních kobercových vláken. Vyštěkl rozkaz a federál mě marně začal zvedat za paže. Byl jsem moc těžký, než aby mě jen tak uzvedl, a já neměl náladu spolupracovat. Na pomoc přispěchal další chlap a společně mě postavili na nohy. Byl jsem asi o pětadvacet centimetrů vyšší než můj starý kámoš, kterého jsem nazval Profesorem. Za ním stál agent Franks v černé osobní zbroji se zbrusu novou FN F2000 s granátometem. Chladnokrevný zabiják se v bojové zbroji cítil daleko pohodlněji, než když se v nemocnici musel objevit v obleku. Myers na sobě pořád měl to své levné sako.

„Franksi. Jak to jde, brácho? Zabils v poslední době někoho zajímavýho?“

„Bylo jich dost.“

„Tak to máš dobrý,“ řekl jsem nadšeně.

Svalnatý federál si přečetl nápis na mém limetkovém oděvu. „Pěkný tričko.“

„Neděláme nic nelegálního, Myersi. Dali jsme vám o tomhle případu vědět hned, jak jsme se dozvěděli, že je to vážný. Nepřekročili jsme svý práva.“ Harbingerovi po rtu stékala krev. Jeden z federálů asi cítil potřebu mu na zem trochu pomoct.

„Jste na místě činu souvisejícím s případem a neobtěžovali jste se zavolat. To by se dalo považovat za zadržování informací týkajících se řádění monster,“ pronesl samolibě a blahosklonně Myers. „A to je hodně nelegální.“

„Sotva jsme přišli. Chtěli jsme zavolat, jenomže tady není signál,“ zalhal.

„No jasný. A teď mi řekni, jak jste to tu našli?“

„Letěli jsme podél pobřeží, dokud jsme neuviděli motorovej člun, kterej zmizel z tý nákladní lodi. O tom člunu jsem tvejm lidem říkal včera v noci.“

„Takže jste si tady tak lítali, dokud jste ho nenašli mezi tisícem dalších lodí, co jsou všude kolem?“

„V podstatě.“

„Tomu mám jako věřit?“

„No tak, Myersi. Jak si myslíš, že jsme to asi našli? Myslíš, že máme nějaký kouzelný vidiny nebo co? Fajn, vzdávám to. Dostal jsi mě. Zavolali jsme věšteckejm přátelům a ti nám dali souřadnice.“ Z mého šéfa se při jednání s federálními agenty stával docela velký žvanil.

„A co tady děláte vy, chlapi?“ zeptal jsem se.

Myers už se chystal odpovědět, ale pak se vzpamatoval. „Do toho ti vůbec nic není.“

„Včera v noci jste se dozvěděli o sedmi upírech a Prokletém, a za pár hodin už jste tady. To je ale úžasná náhoda.“

„Ano. Vskutku pozoruhodná náhoda, Pitte.“

„Ironie,“ řekl Franks a jemně hladil belgickou útočnou pušku.

„Jasný, jsem to ale hlupák. Jako bych nic neřekl.“

Myersovi zazvonil telefon. Jako vyzváněcí melodii měl pořád to vlezlé „Take Me Out to the Ballgame“. „Tady agent Myers…“ asi minutu poslouchal, pak zakryl mikrofon telefonu a obrátil se na nás. „Earle, posbírej chlapy a pošli je domů. Tohle už není váš případ. Jestli v Georgii uvidím jedinýho lovce monster, skončí ten tvůj podnik tak rychle, že se z toho ani nestačíš posrat.“

„Část mejch lovců ale žije v Atlantě, Myersi.“

„Tak ať nestrkaj nos do tohohle případu. Vůbec. Tečka. Chci, abys vzal to svý obludárium zpátky do Alabamy, a to hned. Máš štěstí, že jsi mě zastihl v dobrý náladě. Na těch sedmi upírech a s nima spojenejch věcech už prostě neděláte. Tenhle případ a všecko, co s ním souvisí, je federální záležitost. Jasný?“

„Jasný. Můžem si zavolat taxíka?“

„Ať mi táhnou z očí.“ Myers se vrátil k telefonu.

Drsně nás vyhodili předním vchodem. Franks nás zastavil na verandě, aby nám sundal pouta. Promnul jsem si podřené zápěstí. Šéf se ke mně přitočil a zašeptal jediné slovo.

„Zdržuj.“

Nedůvěřivě jsem pozvedl obočí. Co jsem měl jako dělat? Mluvit o počasí?

„Ty, Franksi?“

„Co je, Pitte?“

„A co naše zbraně?“

„Jsou důkaz.“

„A čeho?“ Měl jsem nutkání vypálit tomu morousovi jednu do ciferníku. Byl neuvěřitelně vypracovaný, bylo vidět, jak mu pulzují tepny na čele a krku. Mohla z toho být dobrá bitka, kterou by ale nejspíš ukončila kulka některého z ostatních federálů. Tenhle zdržovací plán jsem tedy vyškrtl.

„Zločinu.“

„Jakýho zločinu?“

Pokrčil rameny.

„Kámo, ten FAL a ta 4506 patřila lovci, kterýho včera dostali. Slituj se přece. Dej mi ty kvéry, ať je můžu donýst jeho synům. Bylo by dobrý, aby měli na tátu nějakou památku.“

„Ne.“

„Proč ne?“ Bylo mi jasné, že mluvím nesmysly. Smith byl legálně držený revolver, ale plně automatický FAL musel být majetkem LM, protože jinak se člověk k takové zbrani bez tuny papírování a nejrůznějších povolenek nedostane. Zatracené zákony.

„Důkazy.“

„Poslouchej, ty jednoslabičnej hňupe. Budu ti to hláskovat. Soukromej majetek není možný jen tak zabavit. Čtvrtej dodatek. Říká ti to něco?“

„Nazval jsi mě hňupem?“ to byla asi nejdelší věta, jakou jsem od něj slyšel.

„Jo, nazval. Využívám svýho práva na svobodu projevu, a tak tě nazývám hňupem. Tohle je podložený v některým z ostatních dodatků.“

Franks předal pušku jednomu z federálů a promluvil do vysílačky. „Tady Franks. Jsou v okolí kamery nebo svědkové? Přepínám.“ Chvíli poslouchal a pak se usmál.

Dal mi ránu, jakou jsem v životě nedostal. Jeho pěst byla jako blesk, který projel mými vnitřnostmi. Stlačený vzduch se mi vydral z plic. Byl jsem v desítkách bitek a nelegálních soubojů a většinu z nich jsem dokázal vyhrát. Byl jsem zvyklý na pěsti motorkářů, zedníků, feťáků, mistrů karate a poloprofesionálních boxerů. Den předtím jsem dostal ránu i od upíra. Franks musel ujíždět na pekelných steroidech, protože nikdo z nich mu nesahal ani po kotníky.

Sletěl jsem z verandy a dopadl na květinový záhonek. Rychle jsem se posbíral a postavil se mu čelem, jen abych schytal ránu do spánku. Přepadl jsem přes nízký bílý plůtek a spadl na záda. Přistoupilo ke mně pár dalších federálů a chystali se mě ještě trochu dokopat. Franks je však posunkem ruky poslal pryč. Tohle představení mělo patřit jemu.

Trpělivě čekal, až se postavím. Zaujal jsem bojový postoj, pokrčené nohy, zvednuté paže, volné ruce. Bolest vystřídalo rozčilení. Byl jsem připravený. „Pojď si pro nakládačku.“

„Fajn.“

Franks se pohyboval rychleji, než jsem vůbec považoval za možné. Vykryl jsem první dva údery a na poslední chvíli se stačil sehnout před třetím. Ve Franksově tmavé tváři se nezračily žádné emoce, vůbec nemrkal. Vyrazil jsem do útoku rychlým direktem a pravým hákem. Snadno se mi vyhnul a nakopnul mě do hrudníku. Síla nárazu mě odhodila dozadu. Následným kopem z otočky mě zasáhl do břicha. Břišní svaly kop ztlumily, ale i tak jsem bolestně zasténal.

Na svou velikost jsem extrémně rychlý. Neuvěřitelně rychlý. Vyrazil jsem vpřed přívalem pěstních úderů, na které jsem se zkracující se vzdáleností navázal údery loktem a kolenem. Nepodařilo se mi ho trefit ani jednou. Franks všechny útoky odrazil stranou. Sehnutím se vyhnul lokti, vykryl koleno a pak mi dal čelo do obličeje.

Oči se mi zalily slzami. Vyrazil jsem k jeho pasu. Býval jsem zápasník, a tak jsem doufal, že při boji na zemi budu mít větší šanci. Franks se zapřel o moje ramena, pasti se vyhnul a vyrazil mi pár zubů pěstí. Vše zakončil kopancem do hrudi. Nebýt vypracovaného svalstva, byl by kop smrtelný.

„To stačí!“ zaječel Myers.

Franks se okamžitě zastavil. Ani se nezadýchal. Já lapal po dechu a krvácel. Vyplivl jsem krvavé sliny a kus stoličky. Federálové, kteří bitku sledovali, se rozestoupili a nechali agenta Myerse projít.

„Napadení federálního agenta? Takhle hluboko tvý gorily ještě nikdy neklesly, Earle.“

„Netrefil mě. Je pomalej,“ konstatoval Franks.

„Příště se budu víc snažit,“ vysoukal jsem ze sebe. „Už se na to těším.“

„Okamžitě vypadněte z pozemku, jinak vás nechám zatknout,“ rozkázal Myers. Harbinger mě vzal kolem ramen a odvedl pryč. Šli jsme po příjezdové cestě. Tedy šel akorát můj šéf, já klopýtal. V hlavě mi hučelo, oči jsem měl zalité slzami, z nosu a rtů mi tekla krev, hrudník a břicho pálily bolestí a jazykem jsem cítil, že mám dva zuby vyražené. Takovou nakládačku jsem ve férovém souboji nedostal od patnácti.

Harbinger počkal, až se vzdálíme od helikoptér a stráží, a teprve pak promluvil. „Dobrý zdržení. Já bych sice zvolil jinou taktiku, ale nechat se zmlátit od Frankse byl skvělej nápad.“

„Já se ale nenechal.“

„Stejně dobrá práce.“ Vytáhl kapesník a podal mi ho. Přitlačil jsem si jej k nosu. „Jakej mělo tohle malý cvičení smysl?“ zeptal jsem se. „Proč jsem měl zdržovat?“

„Chtěl jsem poslouchat Myersův hovor. Stál v obejváku.“

„Máš snad nadpřirozený schopnosti, nebo co?“

„Ne. Mám jenom vycvičenej sluch,“ usmál se. „A umím dávat pozor.“

„A slyšel jsi něco?“

Kráčeli jsme po dlouhé štěrkové cestě a Harbinger si dával s odpovědí načas. „Ani ne. Mluvil moc potichu, a navíc nad náma lítaly vrtulníky.“

„Takže jsem se nechal zmlátit zbytečně?“

„V podstatě jo. Ale bylo to zábavný.“

Zavolali jsme si pomoc a o hodinu později nás Milo vyzvedl svým vytuněným chevroletem. Cestou na jih jsme mlčeli. Naše mise se dostala do slepé uličky. Federálové nás odsunuli na vedlejší kolej. Když jsme zastavili na benzínce v malém městě, neměl z toho Harbinger zrovna radost. Milo se omluvil, protože jeho nová hračka žrala asi sedmdesát litrů na sto kilometrů.

Ani v motorestu v Radio City nebyla nálada zrovna skvělá. Ve vlhkém improvizovaném velitelském centru se nás tísnilo deset. Ubíjel jsem čas cvrnkáním mincí na šváby lezoucí po stěnách. Několik jedinců bylo takové velikosti, že jim rány mincí nic nedělaly, a jeden kapitální kus se mince dokonce zmocnil a ponechal si ji jako trofej.

„To je v prdeli!“ řekl Sam a prokopl díru do tenoučké zdi.

„Kdybychom je dostali všecky, měli bychom největší prachy v historii Fonasilu,“ dodal Boone. „Vyřídit sedm mocnejch krvesajů by nás zajistilo do smrti.“

„Myers neblufuje. Už tak chodíme po tenkým ledě.“ Julie měla pravdu. „Musíme se vrátit domů.“

„Vůbec se mi to nelíbí, lidi, ale nemáme na vybranou. Odjíždíme. Boone a Priest se můžou vrátit do Atlanty. Co se nám nevejde do hindu, si můžete vzít s sebou.“

„Mám málo lidí, Earle. Přišel jsem o chlapa a bude nějakou dobu trvat, než se ostatní daj do kupy,“ řekl.

„Zasloužíte si dovolenou. Pobuďte nějakej čas s rodinama, odpočiňte si. Dokud se tvůj tým nedá do kupy, nebudem tě posílat na žádný mise. A nechtěl by sis vybrat nějaký posily z řad nováčků? Myslím, že tihle maj základní výcvik úspěšně za sebou.“

Velitel atlantského týmu si Chucka, Holly, Tripa a mě prohlížel kritickým pohledem. Připomínalo mi to situaci, kdy jsme si v tělocviku na základce vybírali týmy na fotbal. Zatáhl jsem břicho a snažil se vypadat tvrdě. Každému z nás se podíval do očí a spokojeně přikývl.

„Earle, bylo by mi ctí, kdybych získal kohokoliv z nich. Jak jsem slyšel, vedli si na nákladní lodi všichni skvěle, přestože se to tam dost posralo. Když takhle budou pracovat dál, budou v pohodě. Měl jsem jenom pět chlapů, a to je dost málo. Kdybys dovolil, vzal bych si je všecky.“ Bral jsem to jako kompliment.

„Všecky ti je dát nemůžu. Musím je rozdělit. Podstav je i v dalších týmech. Navíc musíme dát do kupy skupinu se základnou u Skalistejch hor. Bude jí velet Sam.“

Sam přestal dělat díry do zdi a něco překvapeně vyštěkl. Myslím, že se mu podařilo formulovat větu složenou jen z vulgarit nejhrubšího zrna. „Tým Haven?“ řekl. „Nepřichází v úvahu.“

„Potřebujeme další tým, a ty se na to hodíš nejlíp. Gratuluju,“ řekl Harbinger. Bývalý SEAL se šokovaně posadil na postel. Milo ho poplácal po zádech a my ostatní jsme gratulovali slovně. „Veškerou logistiku a podrobnosti domluvíme na základně. Svý nejlepší lidi musím držet co nejdál od sebe.“

„To máš dobrý, Same. Určitě si povedeš skvěle. Teda na námořnický poměry. Koho dostanu já?“ zeptal se Boone.

„Mohl bych ti dát Granta,“ navrhl Harbinger.

„Ale beru ho jenom s Pittem. Granta pak za tejden najdou utopenýho v řece, a to by se mi líbilo,“ řekl Boone. Hned nato dostal pěstí do ramene od Julie.

„Roberts byl střelec. Potřebuješ střelce, takže dostaneš Meada. Viděl jsem, jak si to na lodi dává kulometem, a bylo to učiněný peklo. Bude dobrej.“

„Do prdele,“ řekl náš velký prostý ranger.

„Chucku, pozdrav novýho šéfa. A neposer to.“

„Ano, pane!“ zakřičel a potřásl si rukou s Boonem.

„Fajn. My ostatní uděláme tohle. Odjedem, ale na případ se nevyserem. Budem dělat na svejch zdrojích. Dáme vědět každýmu týmu, každýmu informátorovi, i tomu nejposlednějšímu mutantovi v kanále. Až se ty věci někde objeví, půdem jim po krku. Když to bude nutný, svolám lovce z celejch Států. Do prdele s federálama. Načali jsme to, tak to taky dokončíme.“

„Ale když je najdem a zničíme, tak nám přece zavřou krám, ne?“ zeptal se Milo. „Federálové nás pošlou k čertu, když se jim budem šťourat v případu.“

„To jo, ale my přece na ty upíry ‚narazíme‘ úplně náhodou, zatímco budem dělat na něčem jiným.“

„Paráda.“

Vysadili nás na malém letišti. Slunce nad georgijskou krajinou pomalu zapadalo a začínali se hemžit komáři a moskyti. Hind byl připravený a my k němu kráčeli s těžkými kufry a vaky. Správce letiště seděl rozvalený v křesle před rezavým přívěsem a u nohou mu ležel starý šedý pes. Líně na nás mávnul.

Já šel jako poslední a táhl těžkou dřevěnou bednu plnou ničivých hraček všeho druhu. Největší chlap musí vždycky tahat nejtěžší věci. Julie se vzdálila od ostatních a počkala na mě.

„Owene, musíme si promluvit.“

„Jasný,“ zavrčel jsem a nechal bednu bednou.

„Za prvý, vážně si cením tvrdý práce, kterou jsi odvedl. A taky si fakt cením toho, že jsi riskoval život, abys zachránil mě a ostatní. To bylo hodně odvážný.“

„Hele, Julie, promiň, ale…“

Přerušila mě. „Ale to, co jsi udělal Grantovi, bylo hodně přes čáru.“

„Svýho chlapa se můžeš zastávat, jak chceš, ale pravda je taková, že se na mě vysral. Nechal mě napospas Darnému.“ Do tváří se mi z náhlého rozčilení nahrnula krev. Nehodlal jsem poslouchat, že jsem udělal něco špatně.

„Já vím. Nebylo to správný, ale s tím se musí vypořádat Earl. Ne ty.“

„Počkat. Ty jsi naštvaná, protože jsem překročil svou pravomoc, a ne kvůli tomu, že jsem praštil tvýho kluka?“ byl jsem zmatený.

„A hodil jsi ho do moře plnýho žraloků, na to nezapomeň. Vznětlivá povaha tě v týhle práci nakonec zabije. Stačí jedno hloupý rozhodnutí, a zařve celej tým. Musíš ovládat emoce.“

„Jako ty,“ řekl jsem kousavě.

„Asi jo.“ Nastala delší chvíle mlčení. „Hele, já prostě… já nechci, aby se ti něco stalo. V poslední době dostáváš nějak moc naloženo.“ Dotkla se mého nateklého obličeje plného podlitin. Konečky prstů měla překvapivě jemné. „Ten Franks tě teda zřídil.“

„Omlouvám se. Není mi líto, že jsem Granta zmlátil, ani toho, že jsem ho hodil mezi žraloky. Omlouvám se za to… víš, nechci, abys na mě byla naštvaná.“ Zhluboka jsem se nadechl. „Měl jsem pocit, že jsem tě zradil, a za to se ti omlouvám.“

„V pohodě, ale mám jednu prosbu. Nepleť se do mejch věcí. To, co se děje mezi mnou a Grantem, je jenom mezi mnou a Grantem. Nic do toho není tobě, Earlovi, Milovi, Samovi ani nikomu jinýmu. Já vím, jakej na něj maj ostatní názor. Já ho ale znám líp a jsem si jistá, že pro to, co udělal, měl dobrej důvod.“

„Dáš mu kopačky?“ zeptal jsem se s nadějí v hlase. „Za to, že zpanikařil a vykašlal se na mě?“

„Co jsem ti teď říkala?“

„Ať se nepletu do tvejch věcí.“

„Přesně tak.“ Najednou jí asi došlo, že pořád má prsty na mé tváři, protože je reflexivně stáhla. Začala mluvit potichu, téměř šeptem. „Owene, podívej… no, já vím, jak ti je, a já…“

„Bratr náčelníka!“ zahartusil Skippy a přerušil tok jejích slov. I teď byl zahalený od hlavy až k patě. Ve staženém hledí jeho helmy jsem viděl pouze svůj odraz. Byl jsem trochu vyvedený z míry. Skipe, ty si teda umíš vybrat chvíli.

Pilot padl na kolena a uklonil se, až se dotknul helmou země. „Hind je… je připravena letět… šlechetný pane.“ Jeho hlas zněl, jako když sypete kamení do míchačky cementu. Rychle vyskočil na nohy.

„Šlechetný pane… nenosit… ty nenosit.“ Vydal hrozný zvuk, který představoval jeho skutečné jméno, popadl rukojeti těžké bedny a zapřel si ji o kolena. Když jsem se mu pokusil bednu vzít, protestoval. „Skip nést… přinést čest svýmu kmeni.“

Černě oblečený pilot klopýtal s těžkým nákladem k čekajícímu vrtulníku. Juliiny oči byly za slunečními brýlemi otevřeny doširoka. Pokrčil jsem rameny. Ani já jsem to moc nechápal.

„Šlechetný pane? Co to mělo k čertu znamenat? Snad nemáš osobního nosiče, Owene,“ řekla a odešla. Romantická chvilka byla u konce.

Naposledy jsem se podíval na západ slunce, rozmáčkl komára, zamumlal něco příhodně sprostého a vydal se za Skippym, který se opět marně pokoušel o zpěv. Obzvlášť hrůzostrašné byly okamžiky, kdy se snažil hrdelním hlasem napodobit zvuk hudebních nástrojů.

„Hold pig steady… dum dum dum… ra ra ra… yeah. Pig. Pig! PIG!“

KAPITOLA 12

Tu noc jsem spal ve své známé a pohodlné posteli na základně LM. Kasárna byla čistá a bez švábů. Po ulehnutí jsem vytuhnul takřka okamžitě.

Mé sny byly hodně zmatené. Viděl jsem obří nákladní letadlo, jak startuje z letiště kdesi na pustém severu. Byla to ohromná, podivná čtyřmotorová obludnost, z níž se valil dým a hluk. Vevnitř byl letoun nacpaný bednami, nákladem, a dokonce čerstvě poraženým dobytkem. Poblíž zadních dveří nákladního letounu stál jakýsi muž. Přestože strojem zmítaly vibrace a turbulence, muž se ničeho nedržel. Věděl jsem, že si za celý let nesedne. Postava v tlustém kožešinovém plášti stála rozkročena se založenýma rukama a zírala odhodlaně k místu určení.

Tvář postavy tvořila masa černých tetování vyvolávající dojem dychtivé lebky. V mém snu se tetování pohybovalo.

Z Montgomery jsem se vrátil právě včas, abych stihl většinu schůze. Zubař mi spravil oba ulomené zuby. Polovinu obličeje jsem měl necitlivou od novocainu a pořád jsem se dotýkal tváře, neboť mi pocit zvláštního tlaku přišel docela zajímavý. Lovci schůzovali v místnosti, kterou jsem viděl ve snu. Byli tady všichni zkušení, včetně Raymonda Shackleforda III. osobně. Spolu s nimi seděla u obrovského dřevěného stolu ještě hrstka nováčků, kteří byli považovaní za vycvičené. Když jsem se snažil vplížit neslyšně dovnitř, mrkla na mě Holly Newcastlová a usmála se. Posadil jsem tak, abych byl co nejdále od Granta. Ten mě i se svým zlomeným nosem svědomitě ignoroval.

Mluvila Julie. Stála v čele stolu a přednášela. „Doktor Jonas Turley byl považován za jednoho z předních expertů na náboženství, umění a historii starověkých civilizací tohoto kontinentu. Napsal na tato témata přes dvacet knih a významně se podílel na archeologickejch vykopávkách od Aljašky po Argentinu. Kdysi jsem ho slyšela přednášet v Birminghamu. Ten chlap věděl, o čem mluví.

Takže proč šli ti šmejdi přímo do jeho domu a umlátili ho i se ženou k smrti? Rozkopali mu veškerej majetek. Hledali něco důležitýho. Myslím, že vím, co to mohlo bejt.“ Následovala pyšná pomlka, při níž si Julie užívala naší touhy po odpovědi. „Zatímco Pitt vyhrožoval, že vyhodí Antoine-Henri do povětří, Darné se zmínil, že lord Machado disponuje artefaktem, kterej pak použije na Mocným místě. Doktor Turley věnoval značnou část času výzkumu starobylejch náboženskejch rituálních míst. Jeho poslední kniha byla právě o tomhle. V akademickejch kruzích se navíc šeptalo, že příští práci věnuje vyčerpávajícímu výčtu těchto míst spolu s posouzením jejich důležitosti. Podle mý teorie upíři do jeho domu šli právě kvůli tomuhle. Hledaj určitý místo, Místo moci, kde by mohli ten svůj artefakt použít.“

„Co ten artefakt dokáže?“ zeptal se starý Shackleford.

„Já jsem jenom historická, na tohle se musíme zeptat našeho spiritisty.“ Ukázala na mě.

„Já nejsem žádnej spiritista. Akorát mě ve snech navštěvuje starej Žid, kterej mi ukazuje divoký a šílený místa. To zní jako z nějaký blbý pohádky.“

„Co ten artefakt dokáže?“ zopakoval boss otázku.

„Já fakt nevím. Akorát mi řekl, že přichází zlo, který přinese Prokletej. Pokud ho nedokážem zastavit, čas zemře.“

„Čas zemře?“

„To mi řekl Starouš. Viděl jsem přicházet bouři, která přinášela Armageddon.“

„Aha. To by bylo dost blbý. Pokračuj, Julie,“ rozkázal pan Shackleford.

Julie ho poslechla. „Musíme přijít na to, co je Místo moci zač. Pak se tam dostat jako první a přichystat past.“

„Past na sedm pánů upírů? A jak to chcem provést?“ zeptal se Sam. „Máme snad ve skladu atomovku?“

„No, vlastně… au!“ začal mluvit Milo, než ho Harbinger pod stolem bolestivě nakopnul. No teda. Neměl jsem ponětí, co je ve sklepě uskladněné, ale s něčím takovým jsem vážně nepočítal. Ze všech sil jsem se snažil myšlenku na Milo Andersona ozbrojeného termonukleární bombou vytěsnit z mozku.

„Na něco už přijdem, ale teď potřebujem hlavně informace. Musíme zjistit, kde ta Turleyova místa jsou a který z nich je správný. Musíme bejt ostražitý vůči všem zmínkám o těch stvůrách a mezitím prohledávat archivy, dokud nezjistíme, kdo je lord Machado a co jeho artefakt vlastně dělá.“

„Hledání zatím nepřineslo žádný výsledky,“ řekl nám Albert Lee. V posledních několika dnech plnil roli neoficiálního knihovníka. „Je tam spousta knih, a bez urážky, váš přehledovej systém stojí za starou bačkoru.“

„Navíc velká část archivu shořela v pětadevadesátým,“ řekl Sam.

„Ohledně toho pětadevadesátýho… kdy se konečně dozvíme, co se stalo?“ zeptal jsem se.

Harbinger zakroutil hlavou. „K tomu se dostanem později.“

„Existuje osoba, která zná všecky příběhy z archivu líp než kdokoliv jinej,“ navrhl Milo. „Mohli bychom se ho zeptat. Jestli někdo ví, co je lord Machado zač, tak on.“

Zkušení lovci si vyměnili nedůvěřivé pohledy. Milův návrh byl smetený ze stolu.

„Ani náhodou,“ řekl důrazně Harbinger.

„Zakazuju to,“ řekl pan Shackleford.

„Milo, neblázni,“ vyštěkla Julie. Po návrhu zrzavého vousáče viditelně zbledla. Ještě jsem neviděl, že by jí něco tak otřáslo.

„Ale co když ten artefakt vážně ukončí tok času, vyhodí svět do povětří nebo udělá něco podobnýho? To přece za riziko stojí, ne?“ hádal se Milo. „Tohle není jen tak obyčejnej případ. Tohle je vážný. Je nasranej na nás všechny, ale s Julií mluvit bude.“

„Ale já nechci, aby s ním mluvila. Je nebezpečnej,“ řekl chladně Harbinger.

„Earle, pořád je to její táta. Přece by jí neublížil.“

„Můžu ti vyjmenovat sedmadevadesát lovců, co si to nemyslej. Konec diskuze, Milo. Už se o tom nezmiňuj.“

Milo se opřel a položil dlaně na stůl. „Fajn. Zapomeňte, že jsem něco řekl. Ale až svět vyletí do povětří, neházejte to na mě.“ V konferenční místnosti se rozhostilo tíživé ticho. Julie zírala před sebe. A to jsem si myslel, že mám problémovou rodinu.

„Máme i jiný možnosti,“ vstoupil do ticha Harbinger. „Můžem promluvit s Turleyho kolegy. Třeba některej z nich bude o Místě moci něco vědět. Někomu se musel svěřit. Budem ale muset bejt hodně diskrétní, jinak na to federálové přijdou. Když jsem jim zavolal o sedmi upírech, přesně věděli, kam letět.“

„Mohli nás jednoduše sledovat,“ řekl jsem. „Hind není zrovna nenápadnej.“

„To je možný, ale na to se nedá spoléhat. I kdyby to tak bylo, jsou na stejný lodi jako my, a tak budou mluvit se stejnejma lidma. Jestli se Myers něco dozví, jsme v hajzlu.“

„Mohli bychom Pitta zmlátit do bezvědomí, třeba se mu zas bude něco zdát,“ navrhnul Grant.

„Nebo bych ti mohl vyrvat střeva a začít z nich věštit. S kuřaty to prej funguje,“ odpověděl jsem. Probodl mě pohledem. Julie rezignovaně zavrtěla hlavou. Já ale neslíbil, že budu hodný.

„Mohli bychom projít ještě nějaký další zdroje. Známe lidi, co jsou více ve styku s… ehm, řekněme s magickým světem a tímhle Místem moci. A pokud je lord Machado dostatečně zlej, třeba by mohli jeho pozici i vycejtit,“ navrhl Milo. „Můžem navštívit Elfskou královnu.“

„To není blbej nápad. Když jí donesem pořádnej dárek, tak s náma možná bude mluvit,“ řekla Julie.

„Tak počkat, brzděte. Snažíte se mi navykládat, že elfové fakt existujou?“ zeptal se Trip.

„Ano, Tripe. Elfové existujou,“ řekla mu. Chtěl jsem se zeptat, jestli žijí na kouzelném stromě a pečou cukroví, radši jsem se ale kousnul do jazyka.

„A jsou stejní jako Tolkienovi elfové?“ zeptal se zase Trip. Oči mu zářily úžasem jako dítěti, které o Štědrém večeru ještě věří na Ježíška.

„Starej Tolkien byl dobrej týpek. Poslouchal historky britských lovců, který věděli co a jak. Bavil se s nimi a tahal z nich rozumy o různejch jazycích a kdesi cosi,“ zasupěl Shackleford starší. „Ve svejch knihách si ale skutečnost trochu přibarvoval.“

„Nemůžu tomu uvěřit,“ řekl nám Trip. „Celou dobu slýchám akorát o děsnejch hnusárnách. O zlu a mrtvejch věcech, co vražděj lidi. Je mi jasný, že s nima bojujem, a tak se o nich musíme dozvědět co možná nejvíc, ale existence hodnejch kouzelnejch bytostí… to je něco úžasnýho!“

„Synku, hlavně nezapomínej, že starej Tolkien si všecko dost přibarvoval. Skutečnost nikdy není taková jako ve filmech nebo v knížkách,“ varoval ho pan Shackleford. Pohlédl na své starožitné hodinky. „Máme čas. Někdo si holt udělá vejlet do Čarovnýho lesa. Jonesi, běž taky, jestli chceš. Milo, byl to tvůj nápad, tak tomu budeš velet. A naše médium Pitt ať jde taky.“

Hind o pár hodin později přistál v Booneville ve státě Mississippi. Náš cíl byl ve skutečnosti poblíž města Corinth, ale Skippy odmítl přistát k Čarovnému lesu blíže, než bylo nezbytně nutné. O své důvody se s námi nepodělil, ale velitel expedice, Milo Anderson, proti tomu nic příliš nenamítal. Naštěstí byla ve městě autopůjčovna. Bohužel jedinou dostupnou možností byl kombík Ford Escort. Klimatizace pískala a supěla a přestala fungovat snad po pěti kilometrech, které jsme urazili směrem na sever po pětačtyřicáté.

„Až dojedem do Čarovnýho lesa, nemluvte, dokud se vás někdo na něco nezeptá. A nezírejte na ně. Považujou to za urážku.“

„To proto, že jsou tak nádherní?“ zeptal se Trip.

„No… tak nějak.“ Milo řídil. Seděl jsem na místě spolujezdce s koleny nepohodlně přimáčknutými k hrudníku. Prý dost místa na nohy. Pche. Trip a Holly seděli vzadu. V průběhu zjišťování informací o stvůrách a výslechu spolupracovníků doktora Turleyho seděla většina nováčkovské skupiny na zadku na základně. Lee se dobře bavil při procházení a organizování zaprášených svazků a deníků v archivech. To bylo jeho. My ostatní v tom nic úchvatného nespatřovali. Řekl jsem si, že dásně už mi krvácet nebudou, a tak jsem vyplivl sežvýkanou gázu z okénka. Novocain přestával účinkovat, a tak mě obličej docela bolel.

Milo pokračoval v mluvení a líně se drbal pod vousy. Ozdoby odložil a spokojil se pro dnešek s obyčejnou stužkou. Ke zvláštní příležitosti se oháknul do růžové kašmírové košile a zelených kalhot. „Řeči nechte na mně. Etiketa je u těchhle lidí velmi důležitá. Když položej otázku, odpovězte na ni, ale nesnažte se o zdvořilostní kecy. Jsou docela nedůtkliví a tajemní.“

„To bude určitě proto, že jsou tak starobylou a moudrou rasou,“ řekl Trip. Holly si strčila prst do krku a vydala dávivý zvuk.

„Hele, směj se, jak chceš, ale já vyrostl v chudý části Floridy. Vychovávala mě akorát máma. Jsem jedinej člověk v naší rodině, kterej se naučil číst. A to jenom díky komiksům. Pak jsem začal číst fantasy romány. Představivost míjela na plný obrátky. Když jsem byl malej, byl jsem na fantasy závislej a četl jako divej. Přečetl jsem takovejch knih tisíce. Vezmi si, že o elfech čtu přes dvacet let. Se nediv, že jsem z toho celej vedle.“

„Byls divnej,“ řekla.

„To asi jo.“

„Vsadím se, že jste v nějaký garáži hráli Dračí doupě.“

„To jo.“

„Pošuku.“

„Tak dost,“ protestoval Trip.

„Když jsi byl takovej pošuk, jak je možný, že jseš tak namakanej?“

„Jednoho dne jsem zjistil, že běhám rychle s balónem. Zaplatilo mi to studia.“

„Ale uvnitř jseš pořád pošuk, co? Aaach, kouzelní elfíci.“ Imitace se jí docela dařila. „Šťastnej kouzelnej svět divů.“

„Holly! Přestaň si z toho pošuka dělat srandu!“ zařval jsem.

„Co se do toho montuješ, kancelářská kryso?“

„Děcka, nechte toho, nebo zastavím!“ řekl Milo a zesílil rádio, jak to jenom šlo. Na stanici hráli španělské zamilované písničky, které nás časem dostaly do letargie. Kilometry ubíhaly. Tmavě zelené stromy a farmy, krávy a kozy. Vše přerušovaly lány kudzu, které zahubilo veškerou místní vegetaci. Tato asijská lusková réva je skutečným postrachem jihu. Měli jsme otevřená okénka, aby horký vlhký vzduch alespoň cirkuloval. V podpaží se mi udělaly koláče potu, které se rychle rozšířily na hrudník a prosakovaly košilí.

Zastavili jsme se v sámošce v Corinthu. Milo neřekl, co tu hledáme. My nováčci jsme nakoupili limonády a snažili se zůstat v klimatizovaném obchodě co možná nejdéle. Milo naplnil nákupní košík zásobami a naložil je do kufru kombíku. My ale fascinovaně stáli před velkým větrákem. Pohnuli jsme se, až když na nás zatroubil.

Milo na cestě z Corinthu popíjel sprite. Ukázal na místo na mapě. „Tohle je Čarovnej les. Místni věděj, že nejlepší je se mu vyhýbat. Pro jistotu, tady týhle oblasti se říká Jasnej spodek. Tam nikdy nechoďte. LM v posledních stoletích řešilo ve Spodku dost problémů. Na Zemi jsou místa, se kterejma prostě není dobrý laškovat. Pár jich je v Maine, jedno v borovým lese v New Jersey. Jsou to místa čirýho zla. Tohle patří mezi ně. Lidi, co tam žijou, jsou dost divný a hledí si svýho. Sakra, vždyť si nechali zavést elektriku až někdy v devadesátejch letech. V těch lesích jsou věci, se kterejma fakt nechtějte přijít do styku.“ Dál se tím nezaobíral.

Několikrát jsme odbočili a zamířili hlouběji do kopců. Osamocené domy byly čím dál starší a sešlejší. Posledních několik stavení bylo v natolik dezolátním stavu, že nechápu, jak v nich někdo vůbec mohl žít. Svítilo se v nich a psi se proháněli po zaneřáděném poli, takže to zjevně někdo dokázal. Stromy houstly, byly čím dál vyšší a tmavší. Z čistého nebe krátce zapršelo. Déšť byl vlahý a rychle ustal, čímž pouze zvýšil už tak brutální vlhkost.

Nakonec jsme zastavili před malou značkou. Velkými písmeny na ní bylo napsáno „Čarovný les“ a menším písmem „autokemp“.

„Asi trik na odpuzení cizáků,“ řekl Trip. Milo si hlasitě kýchnul, měl záchvat alergie. Vjížděli jsme po štěrkové cestě do Čarovného lesa.

Vypadalo to přesně jako v autokempu. Hodně zchátralém autokempu. Přívěsy byly rezavé a staré. Tu a tam byly místo oken jen lepenkové krabice. Všude byly poházené odpadky a plechovky od piva. Milo objel cosi, co vypadalo jako hromada použitých plenek. Stálo tady i několik starých aut, dávno nepojízdných. Většina byla na špalcích nebo cihlách, pneumatiky dávno shnily. Až na pár prašivých psů ve stínu se tu nic nehýbalo. Z několika otevřených dveří se ozývala televize. Kdesi křičelo dítě.

Milo zastavil před širokým přívěsem s obrovským rezavým satelitem na střeše. Z odpadního dřeva byla spíchnutá primitivní veranda. Na ní stálo sklápěcí křeslo a velký zašlý gauč. Tam spal tlustý mastný pes. Vystoupili jsme. Okamžitě se na nás vrhly velké černé mouchy, aby zjistily, jestli jsme k jídlu.

„Co cete?“ zařval hlas zevnitř.

„Neseme dárky,“ odpověděl Milo.

„Nechcu žádnou Bibli ani telku, tak padejte,“ odpověděl hlas.

„Přišli jsme si promluvit s elfí královnou.“

Až na zvuk boxerského zápasu v televizi bylo ticho. Trip byl celý nedočkavý. Holly si upravila pistoli pod košilí. Pořád si ještě nezvykla, že chodí ozbrojená, a tak z toho byla poněkud nesvá. Konečně se ve dveřích objevil majitel skromného příbytku.

Byl velmi vysoký a hubený, na sobě měl zamaštěnou vestu a objemný kamioňácký klobouk. Blonďaté vlasy měl dlouhé a vlnité. Konečky prstů měl zažloutlé od nikotinu. Když se usmál, objevily se křivé zuby. Rysy v obličeji měl jemné a z kštice vystupovaly ostře špičaté uši. „A hele, nějaký lovci. A přišli za královnou. Má práci, tak padejte, než na vás poštvu psy.“ Ukázal na tlustého psa na gauči. Mrzutě na nás hleděl, ale asi na něj bylo moc horko, tak se na vrčení vykašlal.

„Přinesli jsme dary,“ řekl klidně Milo. Otevřel kufr kombíku. Elf z autokempu na nás kulatýma modrýma očima nedůvěřivě zíral, pak sešel z verandy a prohlédl si, co jsme koupili v sámošce. Milo přivezl několik beden budweiseru a deset kartonů lehkých marlborek.

„Zajdu za ní. Zeptám se, jesli s váma chce mluvit.“ Popadl karton cigaret, zastrčil si je za vestu a vrátil se do přívěsu. Slyšeli jsme ho, jak řve. „Rondel! Máš společnost.“

Výraz v Tripově obličeji už nebyl tak natěšený, ale špetka naděje se v něm pořád zračila. „Je to jen trik na odrazení cizinců,“ ujišťoval se.

„Ty vole, ten vypadá jako Kid Rock s ušima pana Spocka,“ zašeptala Holly. „Žádnej Orlando Bloom.“

Elf se vrátil. Pohyboval se nepřirozeně ladně a měl dlouhé končetiny. Kromě toho však vypadal jako prvotřídní buran. „Královna tu bude hned. Se posaďte,“ řekl a ukázal na gauč. Pes se ani nehnul, protože mezitím usnul.

„Padej odtamtud, máme hosty.“ Bosou nohou kopnul psa do zadku. Ten se probral, postavil se a pomočil deku, co byla na sedačce. Elf psa nakopnul ještě jednou. Zvíře se staženým ocasem seskočilo a odběhlo opodál. „Se omlouvám,“ řekl a obrátil pokrývku, abychom se mohli posadit na suchou stranu.

Milo nám pokynul. Váhavě jsem si sedl, abych elfy neurazil. Nahnul jsem se co nejvíce dopředu, abych mezi kalhotami a bůhvíčím udržoval pokud možno minimální kontakt. O Tripa, který měl lehkou fóbii z mikrobů, se pokoušely mdloby.

„Tak já pohlídám auto,“ řekla Holly. Milo rázně zavrtěl hlavou, a tak si Holly po menším zaváhání sedla vedle mě. Náš elfský hostitel se omluvil a vrátil se do přívěsu. Milo byl zkušený a moudrý lovec, proto si sednul na schody. Hlasitě kýchnul.

„No tak tohle jsem zrovna nečekal,“ řekl vesele.

„To musí bejt nějakej trik,“ zašeptal Trip.

„Ten elf mi zírá na kozy,“ řekla chladně Holly.

Uběhlo několik minut. Elektrická mucholapka hlasitě a nemilosrdně popravila několik podivných brouků. Všiml jsem si, že nás skrze různé trhliny v ostatních přívěsech pozoruje několik párů očí. Hostitel se vrátil. Prošel kolem nás a bosýma, špinavýma nohama kráčel po ostrém štěrku. Otevřel kufr escortu a začal vykládat pivo a cigarety. Vzal několik beden a nanosil je do příbytku.

„Královna Ilrondelie přijde hned. Dáte si pivo?“ Byla to skutečně velkorysá nabídka, když uvážíme, že jsme za pivo právě zaplatili.

„Ne, díky,“ řekl Milo. My ostatní jsme se drželi příkladu zkušeného lovce a tekutinu taktéž odmítli. Na Tripovi ale bylo vidět, že by si dal. Myslím, že právě začínal chápat ošklivou pravdu. Asi tak, jako když malé dítě začne pomalu rozumět tomu, že jeho hrdinové jsou ve skutečnosti obyčejnými lidmi. Tohle bylo ale ještě o pár tříd horší.

Elfí královna se objevila ve dveřích. Možná by bylo přesnější říct, že dveře vlastně vyplnila. Váhově mi konkurovala, ale byla o dvě hlavy menší. Měla na sobě jasně červené muumuu a bílé pantofle s králíčky. Paže měla obalené tukovými pneumatikami a počítání brad jsem vzdal u pětky. V blonďatých vlasech natáčky a modré oči zapadlé v sádle. Kromě špičatých uší na ní skutečně nebylo nic kouzelného. Takhle si představuju typického kandidáta na operativní podvázání žaludku.

„Představuji vám královnu Ilrondelii, vládkyni elfů Čarovného lesa, paní všehomíra. Bavte se dobře.“ Elf otevřel plechovku budweiseru a vrátil se do přívěsu k televiznímu zápasu. Královna se odpotácela ke svému sklápěcímu křeslu – trůnu a vyvalila se do něj s úlevným zasupěním.

„Vaše Veličenstvo. Přišli jsme žádat o vaši moudrost. Jde nám o informace,“ řekl jí Milo.

„Já už nečaruju. Mám plnej invalidní důchod. Ruplo mi v zádech. Mám papír ze sociálky, podle kterýho už nemůžu čarovat,“ řekla vychlastaným a pologramotným hlasem.

„To nám nevadí, Vaše Veličenstvo. O kouzla nám nejde. Hledáme informace. Elfové žijí dlouho a jsou moudří. Disponujete moudrostí svých předků.“

„Jo. V srpnu mi bude sto pade.“ Tomuhle jsem nějak nevěřil. Vypadala tak na čtyřicet. Milo se nad tím ale nepozastavil.

„Nuže, Vaše Veličenstvo. Jelikož jsou elfové v úzkém styku s duchy země, potřebujeme vědět, zda jste v tomto kraji nezaznamenala nárůst zla.“

„Zla je tady všude plnej kotel, lovče. To přece všichni víte.“ V mucholapce zapraskalo a královna se radostně usmála, protože usmrcený brouk byl obzvláště veliký.

„Ano, ale v posledních několika dnech cosi přistálo na pobřeží.“

„Jo takhle. Jo. Bylo to cejtit až v Čarovným lese. Je to zloduch, to je jasný. Myslela jsem, že jste přišli kvůli tomuhle.“

„Víte, co je zač?“ zeptal se vzrušeně Milo.

„Ne. Ale už tady byl. Než se stal prokletým, byl to normální člověk. Přišel sem ještě dřív, než se tu usadili elfové. To jsme ještě žili v Europě. Byl to nějakej mocnej generál a kdesi cosi. Uzavřel dohodu se Starobylejma tam, kde je dneska Brazílie. Kvůli tomu byl taky kurevsky prokletej.“

„Jak dlouho jsou již elfové na tomto kontinentu, Vaše Veličenstvo?“ zeptal se Trip.

„No, moje bába sem naše lidi přivedla tak o čtyry sta nebo pěcet let dřív. Tehdy byl Čarovnej les o dost lepším místem.“ Po buclaté tváři se rozhostil úsměv.

„To určitě,“ zamumlala Holly.

„Jakou dohodu uzavřel se Starobylými, Vaše Veličenstvo?“ dotázal se Milo.

„To přesně nevím. Však víte, jací jsou Starobylý. Všichni jsou černý a tmavý a děsně zlý. Mělo to něco společnýho s pojebáním času. Žádnej smrtelník s časem nic neudělá, ale tenhle ho chtěl posunout zpátky. Přišel o svoji lásku, tak to chtěl napravit.“

„O lásku?“

„Nevím, o co tam šlo. Jenom jsem něco zaslechla od bratranců z Europy, ale ti už mi nevolaj. Ta jeho šlechtična se nechala zabít nebo co. Zašel prostě moc daleko, když se ji snažil dostat zpátky. Víc toho nevím.“

„A nevíte, co tady teď chce?“ zeptal se Milo. Královna pokrčila sádelnatými rameny. Na svém červeném muumuu měla skvrny od tatarky.

„Cítíte, kde je teď?“

„Ne, ale řekla bych, že někde u vody. Netuším, proč to vím, ale prostě to vím.“

Tahle informace nám byla dost na hovno. Na jihu člověk neudělá pár kroků, aniž by narazil na nějakou vodní plochu.

„Nevíte něco o artefaktu, který by dokázal zabít čas?“

„Artefaktů je moc. Musela bych je vidět všecky, abych zjistila, kterej to je.“

„Nevíte o nějakém Místu moci poblíž?“ zeptal jsem se.

„Chlapče, do toho se neser. Lidi by si s takovejma věcma neměli zahrávat.“

„Ale on Místo moci hledá.“

„Jsou všude možně. Zvlášť tady. Místo, který by nebylo nějakým způsobem mocný, skoro nejde najít. Dobrý je, že jsou většinou neaktivní. Aktivujou se jenom tehdy, když se slunce a měsíc dostanou do určitý polohy, což se za lidskej život stane jenom párkrát. A tím myslím pořádně dlouhej lidskej život. Aby vzniklo Místo moci, musí se spousta věcí sjednotit.“

„Nevíte, kdy k dalšímu takovému úkazu dojde?“

Další pokrčení rameny. „Nechcete už jít? Za chvilku jde v televizi Dallas.“

„To je všechno, co jsme potřebovali vědět, Vaše Veličenstvo. Děkujeme, že jste se nám věnovala,“ řekl Milo.

Najednou se ozvalo šílené zakvílení. Lekl jsem se a vyskočil z pomočeného gauče. Do mucholapky vletělo cosi o velikosti ptáka. Rozkývala se ze strany na stranu a na zem dopadly jiskry. Královna zula jeden pantofel s králíčkem a hodila ho po mucholapce. Trefila se. Tvor, který vypadal jako maličký člověk s motýlími křídly, odspěchal pryč. „Zasraný skřítci! Táhněte z mý verandy!“ zakřičela elfí královna a zahrozila tučnou pěstí ve vzduchu.

Milo opatrně pantofel zvednul a podal jej královně zpátky.

„Dávejte si bacha. Nevím, co se chystá, ale cejtím to. Blíží se něco velkýho. Když to nezastavíte, jsme všichni v prdeli.“ Nasadila si bačkoru a s námahou se zvedla na nohy. Odvalila se do přívěsu a my se odporoučeli. Zastavila se ve dveřích, otočila se a zakřičela.

„Kterej z vás je ten snílek?“

Milo do mě šťouchnul, abych odpověděl.

„To budu asi já, madam.“

„Viděls tetovanýho chlápka?“

„Ano, madam, viděl.“ To mě překvapilo. Myslel jsem si, že tohle byl zrovna normální sen.

„Jestli ho uvidíš ve skutečnosti, zdrhej. Je to duch násilí a pomsty.“

„Co o něm víte? Co je zač?“

„Nevím, ale taky jsem ho ve snech viděla. Všichni zdrhejte, co vám budou nohy stačit. Není na ničí straně. Není ani dobrej, ani zlej.“ Už se chtěla odkolébat pryč, ale pak si to rozmyslela.

„Snílku, ještě jedna věc. Všichni máte úkol. Neposerte to, jinak jsme v hajzlu. Tohle myslím vážně, nedělám si prdel.“ Formálně mi pokynula. „Jako královna Čarovnýho lesa vám všem přikazuju, abyste to neposrali. Zabijte zlýho chlapa, jinak je konec.“

„Konec čeho?“ zeptal jsem se.

„Všeho… a teď padejte. V telce dávaj Dallas.“ Otočila se a červené muumuu se táhlo za ní. Z přívěsu se okamžitě začala ozývat hádka o tom, jestli je lepší telenovela, nebo zápas.

„Mizíme z týhle díry,“ řekla Holly. Všichni jsme souhlasili. Připadalo mi, že Trip má na krajíčku.

Jeli jsme zpátky do města, abychom se najedli a zavolali na základnu, co jsme se dozvěděli. Zastavili jsme se v Subwayi v Corinthu. Bylo skvělé vrátit se do civilizace. Lidé se chovali přátelsky, auta měla pneumatiky a já měl relativní jistotu, že se na mé křeslo předtím nikdo nevymočil. Trip po návštěvě Čarovného lesa mlčel jako zařezaný. Objednali jsme si sendviče a posadili se do rohu. Milo vyšel ven, aby měl při hovoru se základnou trochu soukromí.

„To stálo za velký psí hovno,“ řekl konečně Trip s ústy plnými jídla. Holly kupodivu odpověděla ve vší vážnosti. „Omlouvám se ti. Zapomeň na kecy, že jseš divnej. Když člověk přijde o iluze, je to těžký. To vím moc dobře. Věř mi, bude ti líp.“

„Jde o to, že jsem měl velký očekávání. Pochopte, já svůj život miloval. Děcka jsem učil rád. Jakmile se všecko posralo, nemohl jsem se vrátit zpátky. Když jsem zjistil, jaký zlo se na světě děje, kouzlo bylo pryč. Všecko se zdálo bejt na hovno. Šanci bojovat se zlem jsem nemohl odmítnout. Navíc prachy se hoděj vždycky, nejsem tak naivní, abych válčil zadarmo. Jenže když je na světě tajný zlo, na chvíli jsem si myslel, že by snad mohlo existovat i nějaký tajný dobro. Vážně jsem se těšil. Myslel jsem, že dobrý kouzla přece jenom jsou. Chápete?“

Přikývl jsem. Osobně jsem se stále snažil vyrovnat s faktem, že jsem viděl létajícího skřítka a že jsem v podstatě věštcem. Podezíravě jsem sledoval houby ve svém sendviči.

„Jsem si jistá, že na světě je dobra víc než zla, Tripe. Jednoho dne na to snad přijdeš, tak neztrácej naději. Viděl jsi temný věci, ale každá temná věc má světlej protiklad,“ řekla Holly a poplácala Tripa po zádech. To byla snad nejlaskavější a nejpovzbudivější věc, jakou jsem kdy viděl Holly Newcastlovou říct a udělat. Samozřejmě musela hned dodat: „Ale jestli ještě uvidím nějakýho přiblblýho elfa, tak mu ustřelím tu jeho zdegenerovanou obtloustlou palici a pak si udělám z jejich přívěsu táborák.“

Milo se vrátil a přisedl si. S chutí se zakousl do sendviče. „Připomeňte mi, že mám vzít jídlo i pro Skippyho. Miluje tuňákovej salát,“ zamumlal s plnou pusou.

„Milo, musím se zeptat. Proč nás Harbinger se Shacklefordy ráno na schůzi tak děsili?“ položil jsem otázku.

Zaváhal. „Asi bych na to neměl odpovídat. Je na Earlovi, aby vám řekl, co se v pětadevadesátým stalo. Já jsem jenom chlápek, co se stará o vybavení. Je to prostě citlivá záležitost, ve který jde o smrt, nepředstavitelnou hrůzu, trhliny v časoprostoru a kdesi cosi.“

Teď jsem začal být skutečně zvědavý. „No tak, Milo. Ty jsi přece mnohem víc než jenom chlápek, co se stará o vybavení.“

„Pravda, jsem chlápek, co se stará o takový ty malý věci. Hej, Milo, kde seženem ve dvě ráno pět sudů svěcený vody? Hej, Milo, hoď sebou a vyrob granát ze žvejkaček a čokolády, jak to umí MacGyver. Hej, Milo, vymítej zlý duchy. A tak. Když ale přijdu s dobrým nápadem, tak to ne, Milo, tvůj nápad je blbej, protože jsme děsně citlivý.“

„Všichni tě akorát využívaj,“ řekl jsem.

„Ha. Dobrej pokus. Stejně nic neřeknu. Jestli chcete vědět, co se stalo na vánočním večírku se Shacklefordovic rodinou, zeptejte se Earla. Zachránil mi život, když mi bylo blbejch patnáct. Od tý doby jsem s ním.“ Jedno sousto pak žvýkal dobře minutu.

„Ty vážně umíš vymítat zlý duchy?“ zeptal se Trip. „Stejně jak se to píše v Bibli?“

„V podstatě jo. Vždyť jsem mormon. Každej tým musí mít aspoň jednoho člověka, kterej v něco věří. Některý věci se nedaj vyřešit dávkou ze sapíku. Většina se takhle sice vyřešit dá a na zbytek pomůžou výbušniny, ale tu a tam je třeba proti stvůrám zapojit i trochu tý víry. Většina lovců je v takovým případě v hajzlu. Směrnice společnosti proto říkaj, že když nepřítel nemá fyzický tělo, je třeba proti němu nasadit lidi z místního kostela. Někdy ale taková možnost není…“ Hlasitě usrknul slámkou pití. „Ale zpátky k věci. Vyrůstal jsem v Idahu, byl jsem nejmladší ze čtrnácti děcek. Rodina je pro mě strašně důležitá. Když většinu sourozenců požraly stvůry, stala se LM mojí novou rodinou. A rodině jsem věrnej. Když Earl nechce, abych vám o pětadevadesátým cokoliv říkal, tak vám taky nic neřeknu.“

„No dobře,“ řekl jsem. Všichni jsme se vrátili k jídlu a plánovitě se vyhýbali konverzaci. Milo se hrabal ve vousech a v hlubokém zamyšlení přežvykoval.

Po několika minutách příjemného odpočinku zavelel Milo k odchodu. Doplnili jsme si pití a připravili se k návratu do úmorného horka. Místní se na naši skupinu dívali se zájmem, protože poznali, že nejsme zdejší. Koupil jsem ještě sendvič pro Skippyho a řádně velký kus sekané pro sebe. Služebně nejstarší lovec počkal, až zbylí dva členové týmu odejdou, a pak mě chytil za ruku.

„Owene.“ Rozhlédl se, aby se ujistil, že se nikdo nedívá. „Je mi jasný, že máš Julii rád, a proto se tak horlivě snažíš přijít na to, co se stalo s její rodinou.“ Sundal si malé kulaté brýle a začal je utírat do své neuvěřitelně ošklivé košile.

„Ne, tak to vůbec není,“ lhal jsem.

„Koukej, nejsem včerejší. Chci ti jen říct, že jestli se situace začne hrotit a ukáže se, že Prokletej je fakt takovou hrozbou, za jakou ho máme, všechno ti povím. Musíš mi ale prokázat pár laskavostí.“

„A sice?“

„Pomoz mi přesvědčit Julii, aby si promluvila s tátou. Je to dost možná jedinej člověk na světě, kterej ví, co se skutečně děje. Nechci jednat za Earlovejma zádama, ale dost možná je to jedinej způsob. Třeba tě poslechne.“

„Fakt? Proč by to dělala? Řekla ti snad, že mě má ráda?“ Nakrátko ve mně svitla naděje. Milo mě ale rychle vrátil na zem.

„Ne. Ale věří, že máš vize.“

„Nebudu jí lhát.“

„To po tobě ani nechci. Jestli ale máme dvě možnosti, z nichž jedna je konec světa a druhá bolestný shledání Shacklefordovic rodiny, tak jsem pro číslo dvě.“

„Proč si s ním nemůžem promluvit my?“

„Nemluví jen tak s někým,“ zašeptal Milo. Holly zatroubila. Vlastně troubila dobrých deset vteřin. „Stav se za mnou večer do dílny, promluvíme si. A vyrobil jsem takovou věcičku, kterou bys mohl odzkoušet. Myslím, že je pro tebe jako dělaná.“

„Malej zelenej knihovnickej monokl, kterej se dá přidělat na přilbu?“

„Ne. Plně automatická brokovnice na zásobníky.“

Můj dřívější předpoklad se ukázal správný. Milo Anderson vážně byl šíleným géniem.

Jízda zpátky do Booneville a zpáteční let na základnu se obešly bez zvláštních událostí. Zbytek lovců měl plné ruce práce se čtením starých knih a telefonováním. Pomohl jsem s podáním krátkého hlášení o informacích získaných od elfí královny. Na konci schůzky jsem byl peskován za to, že jsem nikomu neřekl o snech s potetovaným mužem.

„Měls něco říct. Mohli jsme ho nějakým způsobem prověřit. Kdo ví, jaký informace jsme mohli objevit,“ vyštěkla na mě Julie. Byla utahaná z celého dne marného výzkumu. Nemohl jsem jí to mít za zlé.

„Promiň. Nevěděl jsem to. Považoval jsem to za normální sny.“

„Ano, ale tvý sny jsou s tímhle případem nějakým způsobem spojený. Nevím, jak je to možný, ale dokud tomu nepřijdem na kloub, musíš hlásit každej sen, co se ti bude zdát.“ Odtlačila se od stolu a vstala k odchodu. „Zkusím najít nějaký zprávy odpovídající popisu Potetovanýho. A teď mě omluvte, musím se prokousat stovkama let zašlýho haraburdí.“

Když odběhla, dal mi Harbinger za úkol pomoct na střelnici s výcvikem zbylých nováčků. Aspoň k něčemu jsem tedy byl dobrý. Cestou jsem se zastavil ve zbrojnici pro pistoli. Potřeboval jsem náhradu za rozbitého kimbera. Zatracený upír.

Na výběr bylo z nepřeberného množství zbraní. Zbrojnice byla ve skutečnosti betonovým bunkrem s vraty odolnými proti výbuchu. V téhle místnosti bych dokázal strávit slintáním nad jednotlivými kusy hodiny. Jedna stěna byla určená výhradně pro pistole ráže .45. Colty, springfieldy, kimbery, H&K, čezety, sigy, S&W, beretty a hromady méně známých značek. Vybral jsem si lehce upravenou CZ 97B. Pro velké pětačtyřicítky jsem měl vždycky slabost. Deset nábojů v zásobníku a jeden v komoře. Pistoli jsem mohl nosit nataženou a připravenou ke střelbě, byl jsem si jistý, že se do zbrojnice dostaly pouze kusy, jejichž spolehlivost byla s našimi druhy munice dobře prověřena. Vzal jsem si tedy čezetu, opaskové pouzdro a několik náhradních zásobníků. Věděl jsem, že mi to pak strhnou z výplaty.

Toho večera jsem se ještě zastavil u Mila v dílně. Bylo to stavení z vlnitého plechu hned za hlavní kanceláří. Na zdech visely všemožné nástroje a zařízení. Téměř celý velký prostor byl zabrán sloupovými vrtačkami, svářečkami, pracovními stroji a stoly. Mezi vším nepořádkem se dalo pohybovat akorát po úzkých vyšlapaných cestičkách. Na vzdálené stěně byla přilepená velká americká vlajka. Z obrovských reproduktorů v rozích hrálo Oingo Boingo. Milo zrovna rozbrušoval obrovskou věc vypadající jako harpuna, a tak všude létaly jiskry. Když mě viděl přicházet, sundal si plastový chránič obličeje.

„Oweneeee. Jak se vede, kámo?“ Pohupoval hlavou do rytmu písničky „Only a Lad“.

„Milo, co je to sakra za věc?“

„Vystřelovač harpun.“

„K čemu?“

„Kdybychom potřebovali něco harpunovat.“

Pomalu jsem přikývl. Pomyslel jsem si, že zkrátka existují lidé, kteří se dokážou vymykat i bizarním měřítkům lovců. V jiném rohu visela na stěně vycpaná hlava. Tvarem připomínala krokodýla, ale měla rohy. Raději jsem se neptal, jestli je ze skutečného zvířete.

„Koukej na tohle. Venku je ještě vidět, tak to stihnem odzkoušet.“ Zavedl mě ke stolu, kde ve svěráku ležela podivně vypadající zbraň.

„Saiga?“ zeptal jsem se. Ruská brokovnice založená na mechanismu kalašnikova.

„Původně. Přidělal jsem k ní pažbu ACE s podložkou proti zpětnému rázu, pistolovou rukojeť FAL, holografická mířidla typu EOTech kompatibilní s noktovizory. Všecko plně upravitelný, takže si k tomu můžeš přidělat svítilny nebo infračervenej iluminátor. Prozatím jsem tam dal granátomet Tula 6G15 ráže 40mm. Nabíjí se zepředu, na jednu ránu. Hlaveň je zkrácená na dvanáct palců, upravený ústí. Je tam pár součástek od vangu, takže rozptyl je předvídatelnej a zpětnej ráz není tak brutální. Upravil jsem systém spouště, takže horní poloha je pojistka, prostřední plnej automat a spodní je poloautomat. Pohrál jsem si s podávacím systémem, takže v plným automatu to zvládne 700 ran za minutu.“

Tohle byla řeč podle mého gusta. „Snad k tomu nemáš jenom pětiranný zásobníky.“

„Mám pár devítirannejch a dva bubny na dvacet nábojů. Všecko jsem otestoval a je to spolehlivý, ale devět ran vycákáš za vteřinu, takže si musíš dávat bacha. Do toho, zkus si to.“

Jemně jsem vzal masivní zbraň do ruky. Byla krátká, ale i v nenabitém stavu vážila dost a náboje i granát rozhodně váze neuberou. Natáhl jsem závěr. Šlo to plynule, pružina byla silná. Milo důmyslně přidal k pojistce nástavec, aby se dala vyřadit ukazováčkem. Po přiložení k rameni se brokovnicí mířilo lépe, než by se na první pohled zdálo.

„A co speciální náboje?“

„Tady na straně je regulátor plynu. Vyrobil jsem novej, takže teď máš k dispozici tři polohy. Když použiješ správnou pozici regulátoru pro danej druh munice, k selhání nedojde.“

Přejel jsem prstem po regulátoru a rozpoznal západky pro jednotlivé úrovně. Všiml jsem si tajemného tlačítka. Jeho stiskem jsem uvolnil zádržku a vystřelil osmipalcový těžký bajonet. Čepel byla absurdně ostrá a tlustá. Do bojové polohy se vysunula během okamžiku. Nebylo to sice zrovna nejvyváženější kopí na světě, ale ani tak bych nechtěl být na jeho špatném konci.

„Tak to mě poser. To je skvělý.“

„Inspiroval jsem se u český CZ52, ale trochu jsem to vylepšil. Skládá se na stranu, aby to nevadilo v palbě granátometu. Člověk nikdy neví, kdy mu to přijde vhod. Vespod nože je kvalitní ostrá ocel, horní strana je vykládaná stříbrem. Když to vrazíš lykantropovi do ksichtu, ucítí to.“

„Proč jsi to nastříkal nahnědo?“ zeptal jsem se, když jsem obracel monstrózní zbraň v rukou. Měl jsem z ní radost. Uvědomil jsem si, že se křením jako idiot.

Pokrčil rameny. „Mám plný zuby černejch zbraní. Černej kvér má každej, tak jsem chtěl, ať je to jiný. Navíc se černý zbraně na slunci přehřívaj. Dal jsem tomu takový pouštní maskování. Líbí se ti?“

„Milo… tohle je nejhustší kvér, jakej jsem v životě viděl. A to jsem jich viděl fakt hromadu. Jak se z toho střílí?“

„Běž si to vyzkoušet. Jak jsem tě viděl na střelnici a podle toho, co mi o tvý výkonnosti na nákladní lodi řekla Julie, jseš přesně ten, na koho Anihilátor čeká.“

Anihilátor? Připadal jsem si jako v ráji. Milo mi podal tašku se zásobníky. „Fajn. Ještě mám otázečku. Kolik zbraňovejch zákonů tahle hračka porušuje?“

Milo svraštil zrzavé obočí. Začal počítat na prstech, ale pak si to rozmyslel.

„Všechny.“

Z Anihilátoru se střílelo daleko lépe, než jsem čekal. Nebyla to elegantní, stylová ani hezká zbraň. Vynikala však spolehlivostí a neuvěřitelnou rychlostí. Zbraň se trochu převažovala dopředu a díky hmotnosti skvěle vyrovnávala zpětný ráz záplavy nábojů, které jsem chrlil na cíle. Holografický zaměřovač byl také velice rychlý. Na krátkou vzdálenost stačilo dostat cíl do obrovského pohyblivého kruhu a stisknout spoušť. Shodil jsem ocelové pláty, smetl hliněné holuby z nebe a na sto kroků bez problémů trefil cíle o velikosti čajového podšálku. Výměny zásobníků probíhaly tak rychle, že mi starý trik s dobíjením byl najednou k ničemu. Kdybych chtěl, mohl jsem neustávající střelbou hlaveň zmutované pekelné brokovnice bez problémů utavit.

Dokonce jsem si vystřelil asi deset moukou naplněných cvičných granátů a pár ostrých kousků. Vhodil jsem je do ústí masivního granátometu, stiskl nesmírně tuhou spoušť a sledoval, jak cosi vybuchuje na konci střelnice. Exploze vyhazovaly hromady alabamského červeného jílu vysoko do vzduchu. Jak by se do něčeho takového mohl člověk nezamilovat? U posledního granátu už jsem měl docela přesnou představu, jak vysoko namířit při palbě na cíle do vzdálenosti dvou set metrů. No, možná má představa nebyla tak úplně přesná, ale u granátů se počítá i přibližný zásah.

Když jsem vystřílel poslední zásobník, bylo už několik hodin po setmění. Stál jsem uprostřed hromady vystřílených plastových nábojnic. Oblečení mi smrdělo střelným prachem a mimické svaly mě bolely od neustálého úsměvu. Co dodat? Jsem prostě pošuk do zbraní.

„Můj bože, tohle je fakt skvělý,“ vysypal jsem ze sebe. „Tohle musím mít. Proti nemrtvákům to bude úplně boží.“

Milo byl na svůj poslední výtvor přirozeně velice hrdý. Neměl jsem ponětí, kolik mu LM platilo, ale věděl jsem, že to není dost. „Nech si ji, je tvoje.“

„Fakt?“ řekl jsem a opřel si vlažnou zbraň o rameno.

„Jo, budeš beta tester. Kdyby se zalíbila ostatním lovcům, můžu jich vyrobit víc. Já osobně se budu držet svý karabiny. Anihilátor je na mě moc velkej kanón.“

„Díky, kámo.“ Owen Z. Pitt měl toho roku Vánoce o něco dříve.

„Ber to jako úplatek. Vzpomínáš, co jsem ti tuhle říkal? Tak poslouchej…“ Přiblížil se ke mně. Cítil jsem se jako spiklenec. „Jde o tohle. Když Juliina máma padla na misi, její táta se uzavřel sám do sebe. Celej čas trávil dole v archivech. Přečetl všecky knihy, co tam byly, a pak začal shánět svazky z dalších zdrojů. Zapálil se do toho. Julie je chytrá po Rayovi. Byl to dost možná nejinteligentnější lovec, jakýho jsme kdy měli. Jestli o Prokletým někdo něco ví, bude to on.“

„Co se stalo s jejím tátou? Co se podělalo?‘

„Během toho studování se dozvěděl o věcech, který měly zůstat lidem navždy skrytý. Bylo to hloupý. Ray miloval svou ženu a zoufale se ji snažil přivést zpátky. Nevyšlo to zrovna podle plánu.“

„Proč s ním Julie nechce mluvit a proč její děda a strejda při vyslovení Rayova jména vyšilujou?‘

Milo leknutím vyskočil, když Julie najednou promluvila. „Protože můj táta je nebezpečnej šílenec.“ Neslyšeli jsme ji přicházet. Jak také jinak, když jsem si v ušních špuntech vypnul zesilovač, abych šetřil baterii. S pocitem hlupáka jsem si špunty vytáhl. Vzápětí jsem toho ale litoval.

„Nevyšlo to podle plánu?“ vyštěkla Julie na Mila. Nakráčela mezi nás a stoupla si se založenýma rukama přímo před něj. Byla o slušný kus vyšší než Milo. „Nešlo to podle plánu? Nemyslíš, že to je trochu slabý vyjádření?“

„No… možná by se to dalo říct i jinak…“

„Podle plánu? Podle plánu? Milo, vypuklo hotový peklo. Doslova. Zařvalo sedmadevadesát lovců a jen zázrakem jsme neposlali půlku Alabamy do jiný dimenze. Stejně nás ale vláda zrušila. Přišli jsme o práci. Útoky stvůr na nevinný lidi řádově narostly, protože jsme jim v tom nemohli zabraňovat. I tohle je vina mýho táty.“ Milo se před přívalem slov začal trochu krčit. Julie se otočila ke mně. „A ty. Co jsem ti říkala, než jsme vyrazili z Georgie?“

„Že nemám strkat nos do tvejch věcí,“ odpověděl jsem a cítil se jako idiot.

„Mám ti to napsat na kartičky? Mám ti to vypálit na čelo? Mohla bych ti to tam vypálit obráceně, aby sis to mohl přečíst, když budeš čumět do zrcadla.“ Byla vzteky bez sebe. „Snažili jste se mě vy dva přimět, abych si promluvila s tátou? Co si o sobě do prdele myslíte?“

„Julie, poslouchej. Nepřátelé chtěj zničit čas. To mi připadá jako dost špatná věc. V zemi pobíhá sedm upířich pánů, co fungujou jako zasraně dobrej tým. Vždyť jsou z toho podělaný elfové i federálové. Jestli se dostanou na Místo moci a tam provedou nějaký svý zlý šílenosti, budem v hajzlu dost možná všichni. Ray by nám mohl říct, kde to Místo moci hledat,“ prohlásil Milo.

„Jo. Má pravdu,“ vložil jsem se do proslovu. Julie se na mě velmi zle podívala.

„Owene. Velice dobře mě teď poslouchej. Nemáš vůbec ponětí, o jakým průseru se tady bavíme. Milo si myslí, že táta ví, kde se to zlý místo nachází, protože se to celý dost podobá šílenýmu kousku, kterej sám provedl. Táta riskoval životy všech lidí v okruhu tisíců kilometrů.“

„Měl pro to dobrej důvod,“ trval na svém Milo. „Byl šílenej žalem. Tvůj táta byl zoufalej.“

„Riskoval životy milionů lidí, jen aby se pokusil přivést nazpět jedinou osobu, která už byla tak jako tak po smrti. Tomu já říkám šílenství!“ zuřila Julie, chytila Mila za ramena a divoce jím třásla. „Chápeš to? Můj táta provedl zlou věc. Patří mezi naše nepřátele. Kdybych tehdy věděla, co se chystá udělat, vlastnoručně bych mu ustřelila hlavu.“

„Ray provedl zlý věci, ale nebyl při smyslech. Neříkám, že ho máme propustit. Jenom si s ním promluv. Získej potřebný informace a zabraň dalšímu velkýmu průseru. Jestli nám pomůže zastavit Prokletýho, aspoň tím odčiní část zločinu,“ bránil se Milo. „Je naší největší nadějí. Zatímco už budou upíři na místě připravovat svý krámy, můžem bejt ještě zavrtaný v papírech.“

Julie Mila pustila a naštvaně kopla do hromady brokových nábojnic. Ve tváři měla zarputilý výraz a mračila se. Zastrčila si volný pramen vlasů za ucho. „Já vím,“ zamumlala.

„A další věc!“ začal křičet pro změnu Milo. Hned toho však nechal. „Však víš.“

„Ano. Já vím. Proto jsem tě hledala, idiote. Situace se ještě zhoršila. Právě jsme dostali zprávu od Boonea. Sledoval situaci v Georgii. Asi před čtyřiceti minutama došlo k útoku na dům univerzitní profesorky. Tentokrát za to může nejmíň dvojice silnejch upírů. K útoku došlo ve městě hned po setmění. Profesorka bohužel zrovna pořádala mejdan. Hemží se to tam federálama, takže se tam Boone nemohl pořádně rozhlídnout, ale odhadoval to aspoň na dvacet mrtvejch.“

„Nech mě hádat. Spolupracovnice doktora Turleyho?“

„Jo. Byla na našem seznamu kontaktů. Ph.D. antropologie, specialistka na náboženství.“

„Chytří upíři nechoděj na kalby do města,“ řekl Milo. „Upoutaj tím na sebe moc velkou pozornost. Upíři se krměj v okrajovejch čtvrtích. Tohle nedává smysl.“

„Pokud zisk nevyváží riziko,“ řekla Julie. „Podle mě se snažili zjistit, kdy a kde maj použít svůj artefakt.“

„Myslíš, že už nemáme moc času?“

„Proč by jinak riskovali, že je federálové vystopujou? Chlapi z úřadu pro kontrolu monster nejsou zrovna rychlí, ale maj zdroje, o jakejch se nám může jenom zdát. Upíři, zvlášť ti staří, takový kaskadérský kousky nedělaj. Koneckonců se díky tomu dožili svýho věku,“ řekla pevně. „To, že nám dochází čas, si nemyslím, vím to jistě.“

„Tak kdo je tady teď idiot?“ zeptal se Milo a nějakým způsobem se mu podařilo nahodit samolibý a zároveň nevinný výraz.

„Ser na to, Milo. Zítra mi budeš dělat alibi. Děda s Earlem se nesměj dozvědět, co se chystám udělat. Pitte…“ Věděl jsem, že je dost naštvaná, protože mě téměř nikdy neoslovovala příjmením.

„Ano?“

„Snaž se, ať se ti dneska zdá něco užitečnýho, protože zítra se seznámíš s mým tátou.“

„To by mohla bejt sranda.“

„Věř, že nebude.“

KAPITOLA 13

Snění. Příjemné sny, běžné, neurčité čištění lidského podvědomí. Spal jsem hluboce, dokázal jsem nevnímat Tripovo chrápání z vedlejšího kavalce a to, co jsem viděl, bylo velmi příjemné. Juliin krásný úsměv a plně automatické útočné brokovnice.

Pak se to změnilo. Události začaly nabírat na určitosti. Mé vědomí přeřadilo na jiný stupeň. Příjemné normální snění se vyvinulo v cosi ostřejšího se zdánlivě reálnými fyzickými pocity. Studený sníh pod bosýma nohama a zápach kouře ve vzduchu.

Stál jsem uprostřed pozůstatků malého města. Okolní budovy rozstřílené na prach. Rozbité kamení, zlámané dříví a rezavějící kov pokrýval poprašek sněhu. Na zřícených zdech bylo několik cedulí a roztrhaných reklamních plakátů. Jazyk jsem nepoznal, ale připadal mi povědomý. Grafické zpracování bylo jednoduché a staromódní. Oblohou se valily šedé těžké zimní mraky. Svět byl naprosto a nemožně tichý.

Stařec se opíral o kus trosek, v ruce držel hůl. Z kapsy prostého kabátu vytáhl kapesní hodinky, a když mě uviděl, pohlédl na ně. „Jdeš pozdě, chlapče. Spousta práce.“

„Omlouvám se.“

„Ne, to já omlouvám. Skoro jsem tě zabil, minule.“

„Když nás Prokletej uviděl na pláži?“

„Moc nebezpečný brát tvýho ducha z těla pryč. Nevím, co dělám, jsem v tom nový. Jak to říct… hloupé dělat to znovu. Ale musel jsem ukázat… Prokletýho, abys věděl, co vím já. Moc nebezpečný. Teď už nic mimo tělo.“

„Co by se stalo, kdyby nás tenkrát chytil?“

„Pro mě by se asi nic nezměnilo. Ty bys ale skončil jako já. Něco jinýho by přišlo a zmocnilo se tvýho prázdnýho těla.“ Když to řekl, otřásl se a ochránil se před zimou vytažením límce. „To by bylo zlý.“

„Něco by se usídlilo v mým těle?“

„Ano, jsou věci, co nemaj vlastní tělo. Jsou, jak se to řekne… žárlivý. Tvý tělo už nebudem opouštět. Nebezpečný. Musím přijít na jinej způsob, jak ti ukázat věci.“

„Kde jsme teď?“ pokynul jsem k tichému městu.

„V tvý hlavě, chlapče. Kdes myslel?“

„Nevím, nikdy jsem tady nebyl. Nikdy jsem nebyl ani na tom poli, kde jsme se setkali dřív.“

„V tvý hlavě, ale s mou pamětí. Jsem přítel, jsem tady host. Můžu ti ukázat věci, který znám. Je těžký ukazovat, ale lepším se. Na chytrýho chlápka jseš občas dost hloupej.“

„Hele, brzdi,“ bránil jsem se.

Od srdce se zasmál. „To je dobrý, zapomínám. Skutečný svět se liší od toho, kde jsem teď. Pravidla se mění. Pojď, ukážu ti.“ Ukázal směr holí a vydal se sněhem pryč. Šel jsem za ním.

Kostel byl starý a omšelý ještě dříve, než dostal zásah dělostřeleckým granátem. Zašlé okenní tabule byly vyražené a na místech, kde v kostele hořelo, byly zdi zčernalé. Kdysi to musela být prostá, avšak krásná budova.

„Co je to?“

„Kostel. Vyhozenej do vzduchu.“ Udělal zvuk výbuchu a napodobil bombu rozpažením. „Název neznám, chodím do synagogy.“

„To je mi jasný. Chci vědět, co se mi snažíš ukázat.“

„Tohle být Místo moci. Prokletej sem donesl starobylej artefakt. Pod touhle zemí místo, kde staří králové přinášeli oběti. Před lidma tohle místo používaly jiný bytosti. To poslední místo, kde Prokletej chtěl zničit čas. Čas jeho nepřítel. Naštěstí se neučil dobře. Na takovou věc nebyl připravený. Selhal.“ Pokračovali jsme k budově. Kamenné schodiště bylo chladné a klouzalo. „Tehdy my měli štěstí.“

„Co by se stalo, kdyby uspěl?“ Vyhnul jsem se hlavou zlomenému dveřnímu trámu. Vnitřek kostela byl rovněž dost poničený. Lavice byly rozbité a převržené. Na vzdálené straně místnosti byl oltář. „Co znamená zničení času?“

„On nechce zničit. Prokletej myslí, že ho může ovládat. Má starý zařízení. Starší než svět. Když se hmota dala dohromady a stvořila tenhle svět, artefakt tu už byl. Není určenej pro tenhle svět. Může mučit čas. Posouvat ho… dozadu. Některejm ho zastaví. Jinejm ho pustí. Špatný. Moc špatný. Prokletej je namyšlenej, plnej pýchy, čas nikdo zkrotit nemůže. Zničí svět.“

„Elfí královna říkala, že se snaží získat nazpět ztracenou lásku.“

„Ano. To byl první důvod. Teď je nejspíš pokřivenej zlem a nenávistí, že nevím. Pokusím se ukázat. Když ho pochopíš, třeba ho zastavíš.“ Dotknul se starýma chladnýma rukama mé tváře. „Pokusit se ukázat. Neberu tě z těla, chci ukázat vzpomínky Prokletýho.“

„Počkat. Jak se vlastně jmenuješ? Upír tě nazval Bar Eekou.“

„Byreika,“ opravil mě. „Nedůležitý, kdo jsem. A teď mlč, těžké ukazovat. Muset soustředit.“

„Jsi duch?“

„Ticho, chlapče. Času málo. Možná duch. Nevím.“ Starý muž mi stiskl hlavu, vypadal velmi soustředěně.

„Co je tohle za místo?“

Dostal jsem překvapivě silnou facku. Štíplo to.

„Samý otázky. Respektuj starý, a mlč!“

Starý muž zavřel při soustředění oči. Kostel a doutnající město začalo tmavnout a tříštit se. Padající sníh se zastavil uprostřed letu. Svět, který stařec vytvořilj se bez jeho pozornosti začal rozpadat. V jeho brýlích jsem viděl vlastní odraz. Viděl jsem, jak se můj obličej začal měnit.

Zmatení se začalo přetvářet ve velmi starou mlhavou vizi.

Cesta v džungli byla horká. Můj kůň byl žárem znavený a od huby mu šla pěna. Hrudní plát jsem měl potřísněný krví nepřátel, přilbice se střapcem mi seděla pevně na propoceném čele. Ve vzduchu byl cítit dým a štiplavý zápach střelného prachu. Odložil jsem bojovou sekyru na sedlo a předal křesadlovou pistoli pobočníkovi, aby mi ji nabil. Nad hlavou kroužili obrovští hladoví supi. Nemohli se dočkat, až se na zdejších jatkách pořádně nažerou.

Mí muži pronásledovali zlomené a prchající nepřátele ve snaze pobít jich co nejvíce. Měl jsem strach z možného protiútoku, a tak jsem vydal signál žoldnéřskému kapitánovi na severu, aby odvolal vojáky nazpátek. Se zhušťujícím se pralesním podrostem se výhody našich mušket a plátových zbrojí snižovaly. Velký muž pobídl koně a zakřičel na muže, ať se shromáždí.

Přivedli mi zajatce. Sesedl jsem. Mí vojáci ho srazili na kolena. Zajatec byl zjevně důležitý člověk, měl na sobě zlaté šperky a složitou zbroj ze zvířecích kůží. Jeho helma byla zhotovena z jaguáři lebky. Vězeň žvatlal cosi ve své nesrozumitelné pohanské řeči. Sundal jsem si přilbu a trpělivě čekal na mnicha de Sousu.

Mnich přišel. Jakožto velmi sečtělý muž studoval jazyk nepřátel, a tak s nimi dokázal na velmi základní úrovni komunikovat. Sledoval jsem, jak se mnich s pohanem dorozumívá směsicí slov a posunků.

„Je vůdcem svého lidu. Říká, že za jeho propuštění bude zaplaceno veliké výkupné,“ řekl mnich. Z džungle se ozvalo několik výstřelů, to když mí muži narazili na pár nepřátelských opozdilců. „Jeho město je bohaté. Ulice tam prý mají dlážděné zlatem.“

To se mi líbilo, protože zlato bylo cílem téhle dobyvačné výpravy. Legendy o domorodém Doradu, zemi nekonečného zlata, pomáhaly udržovat kázeň mezi vojáky. „Kde je to město?“ zeptal jsem se. Mnich překládal. Zajatec ukázal na cestu, něco řekl a vztyčil dva prsty.

„Dva dny pochodu.“

„Výborně… proč přijímat výkupné, když si můžeme vzít celé město?“ Kněz pochopil a ustoupil stranou, aby uchránil šat před potřísněním krví. Pomalu jsem zvedl sekeru a jedinou ranou usekl zajatci hlavu.

NE!

Uklidni se, chlapče. Nejsi to ty. To jsou vzpomínky Prokletýho. Vidíš svět z jeho… jak se to řekne… perspektivy.

Ale právě jsem zabil člověka. Nemohl jsem tomu zabránit.

Ne. Zabil ho Prokletej. Zabil ho před pěti sty lety. On je… myslím, že bys o něm řekl, že je zatracenej zkurvysyn. My se jenom díváme.

Jak?

Jsem s ním spojenej. Těžko vysvětlovat. Už jsme ve vzpomínce moc daleko. Musíme pokračovat.

Cesta v džungli pomalu zmizela a nahradilo ji město s obrovskými kamennými budovami a masivními pyramidami. Město bylo z jedné strany ohraničeno džunglí pokrytými kopci a z druhé strany bystřinou. Nad cestou visely krásné šarlatové stuhy. Na křižovatkách zpívali v klecích vycvičení ptáčci. Všechno jsem viděl rozostřeně, to jak se starý muž snažil ovládat můj pohled. Byl jsem ve vzpomínkách Prokletého, což vysvětluje, že jsem dobře rozuměl středověké portugalštině.

Skutečně zvláštní pocit vidět svět očima jiné osoby, cítit pachy dávno zaniklého města, slyšet hlasy staletí mrtvých lidí, cítit hmat někoho jiného. Bylo to, jako bych na sobě měl přiléhavý oblek předávající veškeré lidské smysly. Dost možná nejdivnější věc, jakou jsem kdy zažil. Nejhorší na tom bylo, že jsem slyšel i jeho myšlenky. Tedy ne, že bych je skutečně cítil. Připadalo mi, že si to myslím já, jen to nemohu ovlivnit.

Scéna byla stále poněkud rozostřená. Méně důležité detaily byly rozmazané nebo nekompletní. V jinak nádherné krajině se tak vyskytovala zcela šedá místa. Čas plynul v jednu chvíli rychle, jindy zase nesnesitelně pomalu. Zvuky zněly zvláštně. Méně zajímavé rozhovory jsem slyšel jako neurčité bzučení. Paměť je zkrátka jako záznamové zařízení dost nedokonalá.

Po stranách ulice se shromáždili obyvatelé města. Téměř všichni se ve strachu klaněli. Rozkázal jsem mužům zabít ty, kteří se neuklonili, abych tak odradil ostatní od povstání proti novým vládcům. Se svou malou armádou jsem se dostal hlouběji do vnitrozemí než kterýkoli jiný conquistador. Měl jsem v úmyslu uzmout bohatství tohoto města pro sebe. Vedl jsem své muže k hlavnímu paláci. Kopí měli vztyčená a muškety připravené k palbě. Mnoho lidí raději odvrátilo zraky. Nesnesli pohled na vojáky na koních v plné zbroji. Pche… primitivové.

Obyvatelé města se obávali právem. Jen před několika hodinami jsme zadupali celou jejich armádu do země. Přišel jsem o sedm mužů a pár stovek domorodých branců. Nepřátelé ztratili více než tisícovku válečníků. Jejich armáda sloužila jen k obřadním účelům, všechno bylo pouze na parádu. Zdejší vojáci byli s to vyplenit možná tak nějakou menší vesnici a pochytat v ní pár otroků. Mou armádu tvořili ostřílení válečníci, kteří uměli jen vraždit a loupit. Město při obraně spoléhalo na izolaci, nikoli na sílu zbraní. To se ale mělo teď změnit.

Kněží měli radost. Chystali jsme se tak či onak poslat spoustu duší našemu Pánovi. Muži byli spokojení. Bylo zde více kořisti, zlata a žen, než kolik si vůbec uměli představit. Jen strach a loajalita vůči mé osobě jim zabránila v okamžitém vyplenění města. Mí vojáci mě uctívali a celá země se mě bála. Byl to hezký den.

Měl jsem sen. Nebo to snad byla vize? Viděl jsem se, jak jedu v čele velké armády a zabírám celou zemi pro sebe. Viděl jsem, jak se slavně vracím domů, nikoli jako neúspěšný obchodník, nikoli jako jeden z mnoha synů šlechtice, ale jako člověk s vlastní slávou a bohatstvím. Rozkázal jsem, že na moře nesmí vyrazit žádný posel. Tohle bohatství bude mé, jedině mé. Král Manuel se o všem dozví, až na to budu plně připravený.

Mí vojáci napochodovali do středu města, kde se tyčil nejvyšší palác. Při vstupu na hlavní nádvoří jsem zavelel k zastavení. Muži připravili dělo pro případ, že by zde na nás čekala past. Nemohl jsem spoléhat, že nás za bohy považují skutečně všichni z těchto primitivů.

Na nádvoří jsme se setkali s královským doprovodem. Byl to nádherný pohled. Královskou rodinu obklopovala družina válečníků s helmami z jaguářích lebek. Byly zde zástupy kněží a kněžek, manželek a konkubín, písařů a dvořanů. V čele všech stál muž. Jeho kůže byla pokryta zlatým prachem, roucho tvořila róba z nádherných per vzácných ptáků. Určitě jejich král. Byl slabý a sešlý stářím. Král se přiblížil následován osobním strážcem. Položil před kopyta mého koně hůl. V očích měl smutek zlomeného muže. Zavolal jsem de Sousu, aby překládal.

„Jménem Jeho královského Veličenstva, portugalského krále Manuela, prohlašuji vaši zemi za dobytou a zavazuji vás k placení poplatků za mír. Jmenuji se generál Joao Silva de Machado. Mé slovo je v této zemi zákonem. Budete odevzdávat zlato a poklady, jak uznám za vhodné. Poskytnete potraviny, ubytování a čisté ženy pro mé vojáky. Poskytnete tělesně zdatné muže pro mou armádu za účelem postupné pacifikace okolních krajin, jak uznám za vhodné. Vaši lidé přijmou jedinou správnou katolickou víru a dostane se jim příslušných požehnání. Neuposlechnutí mých rozkazů bude mít za následek smrt vaši i smrt vašeho lidu. Lsti nebudou tolerovány. Za každého mého muže, který bude napaden vašimi lidmi, popravím pět set vašich mužů. Za každého kněze napadeného vašimi lidmi popravím pět set vašich kněží. Pokud se někdo z vás pokusí ublížit mně nebo některému z mých důstojníků, vyplením tohle město tak, že nezůstane kámen na kameni. Zabiju všechny muže, ženy a děti, předhodím vaše maso psům a posolím zdejší zemi tak, aby na ní už nikdy nic nevyrostlo.“ Počkal jsem, než mnich stačí vše přeložit. Bylo mi jasné, že Sousovo nadání pro jazyky nemohlo v tomto případě stačit, ale dokud pohané v zásadě rozuměli tomu, co říkám, byl jsem spokojený.

„A nemyslete si, že nám můžete ublížit. Jsme vašimi bohy.“ Mnich chvíli zaváhal, než tohle rouhačství přeložil. „Viděli jste moc, jakou vládneme. Mohu na vás seslat nebeský oheň a sežehnout vás na prach. Nemůžete nám ublížit, ale můžete to zkusit. Pokud to uděláte, budete potrestáni. Je vše jasné?“

Mnich dokončil překlad a král se přede mnou uklonil. Královský doprovod učinil totéž. Helmy jaguářích bojovníků se dotkly země. Na tohle bych si dokázal zvyknout.

Uklonili se všichni až na snědou ženu v honosné kněžské róbě. Jen ona sama mi pohlédla do očí. Stála hrdě mezi ostatními klanícími se kněžími. Takovou krásku jsem viděl naposledy na královském dvoře, ze kterého mě dávno vyhnali. Pokynul jsem dvěma vojákům, aby se jí chopili a přivedli ke mně. Zvednutím ruky je odmítla a přistoupila o vlastní vůli.

Král hleděl, jak se přibližuje nádvořím, a sykl na ni cosi svým nesrozumitelným jazykem. Pobídl jsem koně kupředu. Silné zvíře odkoplo krále stranou. Královská družina zasténala hrůzou, když viděla, jak starý muž leží bezvládně na zemi.

„Kdo jsi a proč si myslíš, že se mi nemusíš klanět?“ Byla to krásná dívka a nechtělo se mi ji exemplárně zabíjet. Nemohl jsem však před pohany ukázat slabost. Prsty jsem uchopil rukojeť sekery. Měl jsem v úmyslu připravit ji o hlavu, ať už odpoví cokoliv. Kdyby mě pobavila, byl jsem ochoten si s ní před očima královské rodiny nejprve zašpásovat. Mnich de Sousa spěšně překládal. Zarazila jej. „Jsem Koriniha, velekněžka chrámu Neihor.“ Nechal jsem sekeru být. „Jak to, že mluvíš naším jazykem?“ Mezi mými vojáky a kněžími to překvapeně zašumělo. Pokud nám bylo známo, byli jsme prvními civilizovanými křesťany, kteří se dostali takto daleko do vnitrozemí. Nebo nás snad předběhli ti zatracení Španělé?

„Leží zde moc, která byla po staletí nezkrocena. Vašemu jazyku jsem se naučila v přípravě na dnešní den. Duchové mi vypálili vaše slova do hlavy, abych s vámi mohla hovořit,“ odvětila odvážně. „Čekala jsem na vás. Váš příchod byl předpovězen Starobylými. Vaši muži sem přišli pro bohatství jako chamtivá prasata. Vaši kněží sem přišli pro duše, aby ukojili svou církev. Ale vy jste jiný, lorde Machado. Vám jde o moc. Moc je to, po čem v srdci toužíte. Mohu vám nabídnout moc, která přesahuje vaše představy.“

„Je to čarodějnice,“ vykřikl de Sousa. „Zabte ji, lorde Machado, naši řeč ji naučil ďábel.“

„Ticho, mnichu. Nepřikazuj mi, co mám dělat.“ Mnich poslušně sklonil hlavu. Zajímalo mě to. Krásná kněžka dráždila cosi zasutého hluboko v mé mysli. „O čem to mluvíš, ženo? Ať to stojí za to, jinak budu tvým přerušením velmi rozezlen.“

Lehce se uklonila. „Mohu vám nabídnout mnohé, lorde Machado. S mou pomocí si můžete poslušnost a loajalitu tohoto města udržet.“

„To jsem již dokázal,“ konstatoval jsem.

„Ale vládnete zde pouze díky strachu. Jste moudrý generál. Je vám jasné, že dříve nebo později se proti vám město postaví. Odvážní muži povstanou, vždy tomu tak je. Vím, že jste pouze lidé. Jistě, jste mocní a moudří, ale musíte spát, musíte jíst naše jídlo. Když poleví ostražitost vojáků, pronikne čepel vaším masem velmi snadno. Tomuto městu však nemusíte vládnout strachem, pokud budete souhlasit, aby vás zdejší lid díky mně uctíval. Proč okrást jednu zemi, jeden národ, když si můžete zdejší zdroje podmanit a využít je k vybudování vlastníh království?“

Nemilosrdná lstivost čarodějnice mě velmi zaujala. „Pověz mi více, kněžko.“

Mrknul jsem, a vidění bylo pryč. Již jsem nebyl bezmocným pozorovatelem v paměti Prokletého. Byli jsme zpátky ve zničeném kostele. Fantazijní svět však již nevypadal ostře. Byl plný míst vyplněných ničím. Starý muž ztratil koncentraci. Seděl na schodech oltáře, byl bledý a sípal. Ruce se mu třásly. Posadil jsem se vedle něj.

„Promiň, chlapče. Tohle nemůžu dělat dlouho. Moc těžké.“

„Co ses mi snažil ukázat?“ Po zhlédnutí světa očima Prokletého jsem se cítil nečistý. Poznal jsem jeho pýchu a vypočítavou mysl, slyšel jsem jeho myšlenky a zažil jeho neobyčejnou brutalitu.

„Nemůžu vysvětlit. Musím ukázat. Pokud bude čas, zkusím to znovu, ale teď jsem slabý. Moc slabý.“

„Jakým způsobem jsi svázán s lordem Machadem?“

Starý muž mlčel. Jemně klepal berlí na tvrdou dřevěnou kostelní podlahu. Zjevně byl hluboce zamyšlen.

„Jak jsi s ním svázán? Chci ti pomoct.“

„O mě si nedělej starosti, chlapče. Jsem v pasti. Na mně nezáleží.“

„Víš, kde je? Nebo kam má namířeno? Můžeš mi ukázat jeho současnou paměť?“

Unaveně se zasmál. „Staré vzpomínky vidět můžeš, ale teď? Jeden pohled do jeho hlavy, a buď zemřeš, nebo zešílíš.“ Zatočil prstem u ucha. Mezinárodní znamení šílenství. „Možná můžu poslat obraz. Něco jako fotku toho, co vidí. Pokusím se… až si odpočinu.“

„Děkuji.“ Na okamžik jsem se zamyslel. „Ještě poslední věc.“

„Pospěš.“

„Co potetovaný muž?“

„Strážce artefaktu. Nevěř mu. Chce jednu věc. Jenom jednu věc. Zkřiž mu cestu…“ Starý muž si přejel kostnatým prstem po hrdle. „Teď běž. Pomoz přítelkyni. Chraň ji. Je to dobrá holka. Budete mít hezký děcka.“ Poplácal mě po rameni.

„Cože?“

„Běž, hlupáku. Snaž se nechcípnout!“

Okamžitě jsem se probudil. Budík vydával něžný zvuk poplašné sirény. Prásknul jsem do tlačítka a bez dechu vyskočil z postele. Slunce nemělo ještě několik hodin vystoupit nad obzor, ale o snu jsem ostatním musel říct okamžitě. Pořád jsem nechápal, co se to se mnou vlastně děje, ale měl jsem důležité informace o nepříteli Hodil jsem na sebe tričko a džíny. S botami jsem se nezatěžoval. Ve dveřích jsem se srazil s Tripem. Zaklel, protože rozlil kávu. Za běhu jsem se mu omluvil a vyrazil do hlavní budovy.

Knihovna LM byla ve sklepení. Byla to obrovská místnost plná přihrádek a zaprášených stolů. Nacházely se zde dokumenty o všech střetech společnosti a monster za posledních několik století. Celou tu dobu sem navíc nosili intelektuálně založení lovci tematicky příbuzné knihy. V místnosti zkrátka bylo nesmírné množství papírů. Dost možná se jednalo o světově největší sbírku vědomostí o monstrech, ale najít konkrétní informaci bylo nemyslitelné.

V archivu jsem narazil na Earla Harbingera tupě zírajícího do velké staré knihy. Z jeho vzhledu jsem nedokázal určit, jestli vstával takhle brzy, nebo vůbec nešel spát.

„Další sen? Dozvěděl ses něco?“ Přikývl jsem. „Co ses dozvěděl?“

„Bylo to zvláštní, ale znám jeho celý jméno. Generál Joao Silva de Machado, a vím toho o něm víc. Byl to zlej bastard už zaživa. Věkem se to akorát zhoršilo.“

Harbinger se unaveně usmál. Nejspíše to byla nejlepší zpráva, jakou v poslední době slyšel. „Dobrá práce. Díky tomu už snad něco zjistíme. Seženu ostatní,“ řekl a odešel.

Vytáhl jsem židli a unaveně si na ni sedl. Ať už se v těch snech stalo cokoliv, rozhodně mi to nepomohlo si odpočinout. Položil jsem hlavu na starý dřevěný stůl a zavřel oči. Minuty ubíhaly. Necítil jsem se dobře.

Pak začala další vize. Starý muž dodržel slovo. Jakmile se dal trochu dohromady, pokusil se mi poslat novější vzpomínku Prokletého. Byl to jen jeden obrázek který nám měl pomoct najít nepřítele. Nic víc.

Obraz však přišel z mysli natolik zmučené, natolik naplněné nenávistí, temnotou a bolestí, že mi stačil i jediný krátký okamžik spojení, abych upadl na zem a začal slepě a panicky lapat po dechu. Starý muž musel udělat chybu. Cítil jsem vliv Prokletého, který zachytil můj vstup do své hlavy. Cítil jsem jeho zlobu a slib, že zničí mě i páteř celého světa. Poslal mi zprávu. Křičel jsem a zakryl si tvář, neboť mým tělem probíhaly nevýslovně bolestivé křeče. Mlel jsem sebou a snažil se bolesti vyhnout, až mi z očí vytryskly slzy. Pak jsem upadl do milosrdného bezvědomí.

Ostatní stáli nade mnou. Julie klečela po mém boku a jemně mi hladila čelo. Všichni vypadali dost ustaraně.

„Co se stalo?“

„Měls nějakej záchvat nebo co,“ řekla. „Jak se cejtíš?“

„Na hovno. To nebyl záchvat. Lord Machado mě poznal. Měl jsem další vizi.“

„Při plným vědomí?“ zeptal se ostře Harbinger.

„Požádal jsem o to. V noci ve snu jsem chtěl obraz jeho současný paměti…“ Ostatní lovci se na sebe tázavě podívali. „Vysvětlím pozdějc. Jde o tohle…“ Pokusil jsem se posadit, ale dělalo se mi strašně zle. Vzdal jsem to a smířil se s chladnou podlahou. „Viděl jsem jednu z jeho vzpomínek. Spatřil jsem svět očima Prokletýho. Nevím, z jaký chvíle ta vzpomínka pochází, ale musela bejt dost čerstvá.“

„Owene, klid. Řekni nám, cos viděl.“ Juliin hlas byl konejšivý a klidný.

„Byl v nějakým autě. Byla tma. Viděl jsem jenom silnici osvětlenou reflektory. Blížil se k ceduli…“

„Co na ní stálo?“ zeptala se Julie.

„Vítejte v Alabamě.“

KAPITOLA 14

Appletonský ústav se nacházel na břehu řeky Alabama. Byl na izolovaném místě mimo hlavní silnici v hlubokém lese. Podle mapy ležela vzdušnou čarou jen devadesát kilometrů od základny LM, ale špatně vyasfaltovaná cesta se k ústavu kroutila takovým způsobem, že jsme museli ujet dobře dvojnásobnou vzdálenost. Odpolední vzduch byl plný rosy. Nad silnici se skláněly tillandsie, nořily ji do stínu a otíraly se o střechu naší dodávky.

Ústav pro choromyslné samotný byl obrovskou, čtyřpatrovou, šedou a nevlídnou gotickou budovou obklopenou plotem s ostnatým drátem. V úzkých oknech byly mříže. Stavba působila dojmem bezútěšnosti. Na ceduli nad vchodem stálo Appleton. Skoro bych očekával, že tu místo toho bude nějaký citát z Danteho Pekla.

S Julií jsme se po ranní instruktáži vytratili. Ostatním lovcům jsem vylíčil co nejvíce podrobností ze svého snu. Nikdo z nás přesně nevěděl, co to všechno znamená, ale věděli jsme s jistotou, že Prokletý a jeho přisluhovači jsou teď na naší půdě. Bohužel pro nás bylo pohraničních silnic s uvítací cedulí z mého snu snad tucet. Navíc jsme nevěděli, jak stará byla vzpomínka, kterou jsem viděl. Začaly se množit zprávy, že vláda aktivovala všechny jednotky Národní gardy na jihovýchodě USA. Aktivovány byly i skupiny, které se vrátily z dlouhého pobytu v zámoří. Podle ranních informací u Pharr Mounds v Mississippi parkovaly tanky a náklaďáky. Armáda podle všeho hlídala všechna důležitá bojiště z občanské války, indiánská pohřebiště a historické památky. Mluvčí ministerstva obrany vysvětlil, že se jedná o pouhé preventivní cvičení z důvodu potenciální teroristické hrozby. Federálové byli nervózní a snažili se pokrýt všechny lokace, které by mohly mít něco společného s Místem moci.

Julie Shacklefordová cestou k bráně mlčela. Za jízdy skoro ani nepromluvila. Rty měla pevně semknuté a ve tváři se jí zračil stejně soustředěný výraz, jaký jsem viděl ve chvíli, kdy jsme vbíhali do útrob lodi Antoine-Henri. Nervózně ťukala prsty do volantu. Na rozhovor s otcem se zjevně netěšila.

„Bude to v pohodě, Julie, neměj strach,“ řekl jsem v marné snaze ji utěšit.

„Máš praštěný rodiče?“ odpověděla a stále zírala z okénka. Zastavila vedle vstupního interkomu, ale prozatím nezazvonila.

„Máma si myslí, že když nesníme všechno, co uvaří, tak ji nemáme rádi. Když se rozčílí, zapomíná mluvit anglicky. Táta nás nutil, abychom ho oslovovali seržante.“

„Owene, na to se ti můžu vykašlat. Moje máma zmizela na misi a táta se pak na několik let zavřel do knihovny. Ohýbal síly starobylého a nevýslovného zla podle svý vůle a rozerval látku časoprostoru, aby z druhý strany vrátil duši svý ženy. Nevyšlo mu to, a tak horda zuřících démonů pozabíjela skoro všechny přátele, který jsem kdy měla. Máma je pořád mrtvá a z táty je magor… tak mi prosím neříkej, že to bude v pohodě.“

„Jasný,“ odpověděl jsem. Moc nápomocný jsem tedy nebyl. Uplynula další minuta ticha. Nakonec Julie rezignovaně vzdychla, srolovala okénko dodávky a stiskla zvonek.

„Kdo je tam?“ zeptal se plechový hlas z interkomu.

„Julie Shacklefordová. Přijela jsem navštívit svého otce Raymonda Shackleforda. Je pacientem doktorů Nelsonů.“ Nějakou chvíli trvalo, než hydraulický systém se skřípěním otevřel železnou bránu. Projeli jsme.

„Doktoři Nelsonovi?“

„Lucius a Joan. Manželskej pár. Jeden z nich je psychiatr a druhej psycholog. Zapomněla jsem, kdo je kdo.“

„Jakej je v tom rozdíl?“

„Nemám ponětí, studovala jsem historii. Magor do kvizů jseš tady ty,“ odpověděla. „Oba jsou to lovci ve výslužbě. Když opustili LM, odkoupili tohle místo od státu. Jsou to dobrý lidi. Nelsonovi maj za sebou skvělý výsledky ve výzkumu. Pomohli už spoustě lidí od divných problémů.“

„Divný problémy?“

„Většinou léčej obyčejný duševní problémy jako každý jiný takový středisko, ale specializujou se na lidi, který se střetli s monstry. Ne každej se s tím vyrovná tak jako my, lovci,“ odpověděla.

To mě nikdy nenapadlo. Pořád jsem uvnitř šílel z věcí, které se v mém okolí děly. Jen jsem se domýšlel, že musí existovat lidé, na kterých se to podepsalo více. Tady byla odpověď.

Zaparkovali jsme na prázdném místě pod velkým stromem. O čelní sklo se opíraly masité listy. Julie mě upozornila, ať pečlivě zamknu. Tahle rada měla opodstatnění, když uvážíme, že se po dvoře promenádovali šílení lidé a my měli v kufru snad desítku pistolí, granátomety, plamenomet, ostré zbraně a několik kilogramů trhaviny.

Dvůr ústavu byl bezvadný. Zelený trávník, na strategických místech pohodlné lavičky, na kterých mohli pacienti odpočívat. Skupina neformálně oblečených lidí seděla v kroužku na židlích a vzájemně poslouchala své příběhy. Hovořící žena byla velmi rozrušená.

„Kousli mě, a bolelo to. Pak mě vysávali, dokud jsem nebyla tak slabá, že jsem skoro zemřela. Ale nezabili mě. Prostě si naplnili břicho a pak mě hodili do díry k ostatním. Dávali nám dost jídla, abychom nějak přežili. Byla tam pořád tma a na potravu jsme neviděli, ale vždycky to bylo syrový maso. Byli jsme ale tak vyhládlí a slabí, že jsme neměli na vybranou.“ Žena plakala a třásla se. Nervózně mačkala tričko s medvídkem Pú. Byla mladá a kdysi musela být velmi krásná, avšak kvůli stresu předčasně zestárla. „Vždycky, když někdo z nás zeslábl moc a… a… a nakonec zemřel… další den jsme pak měli více jídla. Pak nám došlo, co nám vlastně dávaj. Byli jsme ale moc slabí, nemohli jsme se bránit. Někteří z nás zešíleli. Zešíleli. Čekali jsme, než se zase vrátěj a vytáhnou někoho z nás. Takhle to šlo pořád dokola. Nevím, jak dlouho, protože byla pořád tma. Hrozná tma.“ Nakonec začala zajíkavě vzlykat.

Starší žena, která zde podle všeho dělala lékařku, vstala a začala ji utěšovat. Objala ji a vysvětlovala jí, že se zachovala velmi odvážně a všechno bude už dobré. Skupina ji v utěšováni podpořila a pogratulovala ženě, že se dokázala otevřít. Plačící pacientka se posadila.

„Upíři,“ řekl muž, který se postavil vedle mě.

Byl jsem tak ponořený do pacientčina příběhu, že jsem ho neslyšel přicházet. Byl to malý, podsaditý muž s tlustými brýlemi a neučesanými vlasy. Kalhoty měl vytažené nad pupek, kde je držely šle. Podle mého odhadu mu mohlo být něco přes šedesát.

„Jeden ze způsobů, jak se vyhejbaj pozornosti. Pochytaj pár chudejch lidí a zavřou je do ohrádky jako dobytek. Pak se na nich střídavě krměj a vysajou jenom tolik aby je nezabili. Díky tomu nemusej mít obětí tak moc. Neupoutaj pozornost lovců. Nejsmutnější na tom je, že i jedinkrát kousnutá oběť se po smrti vrátí jako upír. To je ten pravej důvod, proč se lidi dneska po smrti balzamujou. Díky tomu se nevrátěj. Chudák holka sice přežila, ale zbytek života musí strávit s tímhle vědomím.“

„Doktore Nelsone!“ vykřikla Julie. Objali se. Doktor zachrčel, jak jej Julie skoro zvedla ze země.

„Ach… malá Julie. Tolik jsi vyrostla. Můj bože, musím se na tebe podívat.“ Chvíli si ji prohlížel asi z metrové vzdálenosti. „Drahoušku, vypadáš přesně jako tvoje matka. Susan byla taky nádherná ženská.“

Přísahám, že se Julie, nebojácná lovkyně monster, zarděla. „Díky, doktore. To mi říkaj všichni. Mámu měl rád každej.“

„Ano, měli jsme ji rádi. Byla zářivým světlem pro nás, obyčejný rabiáty. Uměla nás postavit do latě a s Joan nám mockrát zachránila život. Jak se má děda? Doufám, že je to pořád ten starej hašterivej mrzout. Má se dobře?“

„Co se týče hašteření, tak jasný. A zdraví? Stárne, ale má tuhej kořínek.“

„Dobře, dobře. A co Earl? Vyhejbá se problémům? Měl by mi volat častějc. Rád bych se na něj blíž podíval, kdyby byl ochotnej se mnou aspoň chvíli posedět.“

„Earl je v klidu. Řeknu mu, ať zavolá…“ Pak změnila téma. „Tohle je Owen Pitt, jeden z našich nejnovějších lovců.“

Doktor mi potřásl pravicí. Stisk měl na starého muže velmi pevný. Jeho optimismus byl nakažlivý.

„Těší mě.“ Pořád mi třásl paží. „Velké jizvy na obličeji. Pařáty, co?“

„Vlkodlak,“ řekl jsem a podvědomě si pohladil obličej. „Vyhodil jsem ho z vysokýho baráku.“

„Tak to budeš ten chlápek z Dallasu. To se ti povedlo. Když jsem četl zprávu, bylo mi jasný, že se z tebe jednoho dne stane lovec. Rád bych si tě tady nějakou dobu nechal. Střetnutí s vlkodlakem, pocit viny přeživšího a zážitek blízkej smrti v jednom. Bože, z toho by byl skvělej článek. Jestli máš čas, rád bych si poslechnul podrobnej popis toho, co všecko se stalo. Možná bys mi mohl říct něco o svejch psychosomatickejch potížích. Chuť k jídlu ti ale podle všeho nechybí. Ha!“ Lehce mě šťouchnul do břicha. „Možná tě ale trápěj zlý sny nebo erektilní dysfunkce, ne?“

Julie se škodolibě pousmála nad mými rozpaky. Naštěstí jsem byl ušetřen dalšího výslechu, protože přišla doktorka Nelsonová. Byla to malá a štíhlá žena. Věkově byla asi nastejno s manželem. Tlusté brýle měli ale společné. I ona objala Julii dříve, než cokoliv řekla. Doktorka Joan zavolala skupinu pacientů.

„Všichni se podívejte. Tihle lidé jsou ze společnosti Lovci monster. Jsou opravdoví.“ Nesměle jsem zamával. Někteří pacienti obdivně vzdychli. Ostatní se drželi zpátky a mrzutě pokuřovali.

„Jste tak odvážní.“

„Lovci mi zachránili život.“

„Zachránili jste mě.“

„Děkuji.“

Začaly se po mně sápat chtivé ruce. Byl jsem mnohokrát objat a políben na tváře. Po oblečení mi stékaly cizí slzy. Přívalem emocí jsem byl docela zaskočený a snažil se hlavně chránit si skryté zbraně. Nechtěl jsem zjišťovat, jestli náhodou některý z pacientů nemá sebevražedné či vražedné sklony. Když se konečně dav vzdálil, byli jsme s Julií celí neupravení a od slz. Je to zvláštní pocit, když vám naprosto cizí lidé děkují za věci, které jste nikdy neudělali.

„Kde jste byli, když trhali mý děti na kusy?“ vykřikl jeden z pacientů. Byl to muž ve středních letech, který se v neformálních šatech necítil zrovna svůj.

„No tak, Barney. I lovci jsou jenom lidé. Nemůžou bejt všude. Snažej se ze všech sil. Všichni bychom měli následovat jejich příkladu.“ Doktorka Nelsonova tleskla. „Tak jo, lidi, kroužek dneska končí. Je čas na oběd. Dneska budou hamburgery.“

„Fuj.“ Barney si odplivnul na zem mým směrem a odběhl. Skupina se rozešla.

„Co má za problém?“ zeptal jsem se.

„Asi nemá rád hamburgery,“ odpověděl Lucius Nelson.

Vnitřek ústavu byl mnohem vlídnější a přátelštější než gotický zevnějšek. Nelsonovi se snažili budovu zútulnit, aby nepřipomínala státní blázinec, ale příjemné místo k životu. Zdi byly vymalované teplými barvami a zaměstnanci se chovali otevřeně a přátelsky. Julie odešla s doktorkou Joan za svým otcem. Přirozeně nechěla, abych byl bolestnému setkání přítomen. Kdyby byla potřeba pomoct, měl u sebe doktor Lucius pípátko.

Dostalo se mi komentované prohlídky. „Pacienti, který jsi viděl, patří mezi tu lepší část, co tady máme. Některý z nich už se s problémy skoro vyrovnali. Snad se už brzy vrátěj mezi lidi. Máme tady bohužel ale i takový, který si tak dobře nevedou. Do týhle společný oblasti můžou jenom lidi, kteří nepředstavujou nebezpečí pro sebe ani pro ostatní. Pro zbytek platěj přísnější bezpečnostní pravidla.“

„V který části je Ray Shackleford?“

„V části s nejvyšší ostrahou. Ve skutečnosti je to státní vězeň. Sedí ale tady, protože jsme na něj líp připravený. Musíme ho pořád držet pod zámkem a pod dohledem.“

„Bude Julie v bezpečí?“ nemohl jsem se nezeptat.

„Viděl jsem ji, jak v šestnácti zmlátila indonéského krvesaje do kulatý krychle. Nedělám si starosti, ale pro jistotu jsme nechali Raye spoutat. Dal bych mu něco na uklidnění, ale vy ho asi potřebujete při smyslech.“ Poupravil si šle. „Bylo by lepší, kdyby nám LM zavolala předem a upozornila nás na váš příchod.“

„Rozhodli jsme se celkem narychlo.“ Pokrčil jsem rameny. Několik pacientů hrálo stolní tenis. Jeden z nich měl jizvy, vedle kterých ty mé vypadaly jako nic.

„Jsem rád, že Julie konečně mluví se svým otcem. Jen doufám, že se na to dobře připravila. Mohlo by to vyvolat traumatickej stav,“ řekl tiše. „Proto s ní místo mě šla manželka. Dokáže dobře utěšovat.“

Když jsme pokračovali dál, ukázal na další pacienty. „Částečně jsme tady kvůli tomu, že vláda dělá s monstry takový tajnosti. Mnoho pacientů se dostalo do běžnejch cvokhausů, než jsme se o nich dozvěděli a dostali je sem. Bohužel maj traumatizovaný jedinci často problém s uchopením reality, s čímž si obyčejný doktoři neporaděj. Dovedeš si představit, že bys šel za normálním psychologem a začal mu vysvětlovat, že se tvůj šéf změnil ve vlkodlaka a snažil se tě sežrat?“ Nečekal, až odpovím. „Myslel by si, že trpíš iluzema, a napumpoval do tebe léky. Víš, co jsi viděl. Doktoři by si ale mysleli, že je to nemožný. Ze zdravýho a příčetnýho člověka se tak stane pacient, kterej pochybuje o vlastních vzpomínkách. To vede k pocitům nejistoty, na což se nabalujou další duševní poruchy. Když nemůžeš věřit vlastní paměti, tak čemu?“

„Mám v ruce záznam z bezpečnostní kamery,“ odpověděl jsem.

„Ha. Stejně by se na to většina cvokařů ani nepodívala. Dokážou ignorovat hromady důkazů, protože věděj jistě, že stvůry jsou jenom dílem naší představivosti Přečetl jsem stohy knih vysvětlujících, že legendy o upírech a vlkodlacích, který najdeš v každý kultuře od úsvitu lidstva, jsou jenom dílem masový hysterie, náboženskýho zápalu, vágních pokusů o porozumění patologickejm psychózám, nebo dokonce halucinací způsobenejch námelem v žitným chlebu. Pche. S Joan jsme vráželi kůly do upírů už na vejšce. Naše metody jsou tudíž ve vědecký komunitě přijímaný s despektem. Pochop, Pitte, na světě jsou tři druhy lidí: lidi, kteří nevěřej ničemu, sráči, co veřej všemu, a pak hrstka nás, ostatních, kteří známe pravdu.“

Zastavili jsme se před velkými bezpečnostními dveřmi. Pokynul nám zavalitý zřízenec a doktor Nelson otevřel svým odznakem. Vstoupili jsme do dlouhé chodby lemované ocelovými dveřmi s malými průhledy. V hale se ozýval křik, pláč a hromada nesmyslných skřeků. Měl jsem z toho husí kůži.

„Tohle oddělení je pro lidi, kteří utrpěli vážný duševní trauma ze setkání s monstry a špatně se s tím vyrovnávaj. Maj sebevražedný sklony, jsou útoční a nedokážou rozeznat realitu od iluzí.“ Zastavili jsme se před jedněmi dveřmi. Nahlédl jsem do škvíry. V rohu místnosti seděl v tureckém sedu muž. Měl na sobě svěrací kazajku a jemně mlátil hlavou do polstrované zdi. Pořád dokola si broukal písničku „Mary Had a Little Lamb“. Od úst mu po bradě stékaly sliny, které tvořily na podlaze kaluž.

„Asi tomu nebudeš věřit, ale tady Carlos býval lovcem monster. Před patnácti lety dělal pro LM. Byl jedním z velitelů týmu v Nový Anglii. Skvělej chlap, vynikající lovec, dobrej vůdce.“

„Co se stalo?“ zeptal jsem se tiše. Carlos naklonil hlavu na stranu, jako by poslouchal cosi velmi vzdáleného. Po pár vteřinách se vrátil k broukání.

„Četl jsi něco od H. P. Lovercrafta, Owene?“

„Jako kluk jsem od něj něco přečetl, proč?“ Už jsem se nezmínil, že jsem z těch příběhů měl noční můry.

„Lovercraft nebyl lovec, ale slyšel spoustu historek a dost si o tom zjistil. Měl docela slušnou představu, co se na světě děje. Jestli si vzpomínáš, společným tématem jeho knih bylo postupný šílení hlavního hrdiny po delším vystavení temnotě druhý strany. Existujou věci, který by žádnej člověk neměl vidět nebo se je snažit pochopit. Tady Carlos je toho důkazem.“

„Co viděl?‘

„To nikdo neví. Celej jeho tým zmizel. Jeho našli na poli. Byl nahý a zmatený. Během svý kariéry nezapomeň, co jsi teď viděl, Owene. Jsou věci, který je lepší nechat na pokoji.“

Odešli jsme a nechali Carlose a ostatní na pokoji.

Oběd byl sytý. Hamburgery se kupodivu daly docela jíst, což při masové produkci kantýny blázince není samozřejmé. Doktorka Joan nám zavolala, že Ray konečně s dcerou trochu mluví. Zaslechl jsem část hovoru. Mluvil plynule, ale rodinné shledání Shacklefordů asi nebyla zrovna veselá událost.

Když jsme dojedli, pokračovali jsme v procházce. Skončili jsme na zadním dvoře appletonského ústavu s výhledem na pomalou řeku Alabama. Vysoký plot zajišťoval, aby si žádný z pacientů nešel zaplavat. Lehce sprchlo. Tentokrát dost na to, aby vlhkost a teplota poklesly na skoro přijatelnou úroveň.

Při procházce po trávníku ke mně přistupovali další pacienti. Někteří se chtěli dotknout mých rukou, jiní mě objímali. Většina z nich mi od srdce děkovala za to, co jsem udělal. Na takovou pozornost jsem nebyl zvyklý.

„Snažej se ti poděkovat. O většině svejch pacientů jsem se samozřejmě dozvěděl od tvý organizace. Mnoho z nich by bylo dávno po smrti nebejt LM a vaší konkurence,“ vysvětloval doktor. „Na lidi jako ty se dívaj jako na spasitele, hrdiny a šampióny.“

„Nejsem žádnej hrdina,“ odpověděl jsem. „Dokonce nejsem ani nijak zvlášť odvážnej.“

„Na tom nesejde. Každej musí něčemu věřit. Ti, kterejm ublížilo zlo, potřebujou vzhlížet k bojovníkům dobra, který vyvážej v jejich myslích zlý síly. Pro oběti jsou lidi jako ty něco jako Batman nebo Superman. Udržujete jejich svět v rovnováze. Lidstvo potřebuje hrdiny.“

„Nejsem si úplně jistej, co vlastně jsem, ale rozhodně nejsem ničí bojovník.“

„Tím si nebuď tak jistej. Kolem lovců se pohybuju dýl, než jsi vůbec naživu. Je to práce, která vyžaduje odvahu hraničící se šílenstvím. Každej má vlastní důvody. Někteří z nás to dělaj pro peníze, jiní pro vzrušení z boje a další proto, že potřebujou někde ventilovat svou agresivitu. A tenhle způsob je nejen legální, ale taky užitečnej. Některý do toho jdou z touhy po pomstě. Obávám se, že tu jsou ale taky lidi jako Julie, který jinej způsob života ani neznaj nebo se pro něj nehoděj. A pak nám zbude velice malá hrstka skutečnejch hrdinů, kteří se pro hrdinskej život zkrátka narodili.“

Když to řekl, pomyslel jsem na Tripa. Můj kamarád do toho šel z těch správných důvodů. Prostě chtěl pomáhat dobrým lidem a konat dobro. Právě chlapi jako on jsou hrdiny. Já jsem jenom účetní s bouchačkou.

„Proč to děláš ty, Owene?‘

„Snažíte se o psychoanalýzu, doktore?“

Zasmál se. „Jsem jen od přírody zvědavý.“

„Já vlastně ani nevím. Pořád si nejsem jistej, jestli je to pro mě to pravý.“

„Proč?“

Poškrábal jsem se na hlavě. „No…“ Koneckonců, byl to přece cvokař. „Když jsem vyrůstal, měl otec takovou divnou apokalyptickou představu o budoucnosti a chtěl, abych na to byl připravenej. Tlačil mě někam, kam jsem se snad ani nechtěl dostat. Když jsem vyrostl, měl jsem pocit, že jsem ho zklamal. Udělal jsem něco dost hloupýho, ujely mi nervy a skoro jsem zabil člověka. Nejspíš si to zasloužil, ale to je teď vedlejší. Když jsem snažil hodit minulost za hlavu a bejt normální, semlelo mě ještě něco mnohem horšího. Stvůry jsou skutečný a teď mi připadá, že otec měl celou dobu pravdu a budoucnost je fakt chmurná. Zdá se mi, že prostě mám bejt svalovcem a zabíjet věci, protože to mi fakt jde. Jenže i tak jsem zas ujel a skoro zabil jinýho lovce, kterej si to zas dost možná zasloužil. Žraloci ho ale nesežrali, a proto tak nějak funguju doteď. A navíc mě začaly pronásledovat vidiny a slyším hlasy.“

„Fajn… zruším si dneska odpoledne pár sezení a nějak tě tam dostanu…“

„Na to není čas. Zdá se, že se nějaká superstvůra pokouší zničit čas a osud. A všehomíro nebo bůhvíco chce, abych s ní bojoval. Ale pokud se dožiju konce týhle tragédie, musím popřemejšlet, jestli je takovej život fakt pro mě. Možná zjistím, že bude lepší zapomenout, že se tohle všecko vůbec stalo, a vrátit se zpátky k normálnímu životu. Co myslíte?“

Doktor Nelson za chůze chvíli přemýšlel nad mými žvásty. „K čertu s tím…“ pokrčil rameny. „Normální lidi jsou nudní. Drž se lovu monster.“

Zastavili jsme se, protože mi přišel potřást rukou další pacient.

„Díky za to, co děláte,“ řekl nepřítomně. „Ječící zabijácký žáby sežraly celou moji rodinu. Ale pak jste přišli vy a zachránili zbytek města. Děkuju. Děkuju.“

„Nemáte zač,“ řekl jsem. Neměl jsem to srdce mu říct, že o žádných ječících zabijáckých žábách nic nevím.

„Ale máme.“

„Byla to maličkost. Běžte si odpočinout, ať se cejtíte líp. Dobře?“

Než pustil mou ruku, ještě několikrát mi poděkoval. Chtěl mi sdělit něco dalšího. „Nějaký zabijácký žáby dokonce lítaj po okolí. Jsou velký. Maj tvar člověka. Ale jsou větší. A maj křídla a rohy, takže to asi nebudou opravdový žáby. Však víte. Viděl jsem je ve stromech u řeky. Sledovaly to tady. Jestli si najdete chvíli, pane lovce, možná byste je mohl zabít nebo tak něco.“

„Děkujeme za informaci, Travisi. Prověříme to.“ Doktor poklepal mladého muže po rameni a poslal jej pryč. Dívali jsme se, jak odchází. „Chudák kluk. Strávil tady víc než půlku života a pořád má iluze. To je blbý. Už nějakou dobu stvůry neviděl. Bojím se, že se jeho stav zase zhoršuje. Budu asi muset nasadit silnější prášky.“

Když jsme došli k lavičce, doktor se unaveně posadil. Měli jsme dobrý výhled na les, řeku a zadní část blázince. „Byl to dlouhej den. Musím si na chvíli odpočinout. Pak se zase vrátím ke svým povinnostem. Až vyřešíte stávající problém s monstry, mé dveře jsou vždycky otevřené. S Joan moc návštěv nemíváme. Uvědomuju si, že většině lidí přijde takovýhle místo dost deprimující.“

„Jenom trochu,“ zalhal jsem. Uvelebil jsem se a pozoroval promyšlenou architekturu budovy. Jakkoli uvážím, kolik práce do toho Nelsonovi vložili, stále to tu vypadalo dost děsivě. Dům byl ohavně tmavý. Zdi byly postavené z masivních kamenných bloků v rozích ozdobených ornamenty. Posledním hřebíkem do rakve vzhledu byl pár masivních kamenných chrličů sedících na střeše. „Možná za to může prostředí. Ten barák spíš vypadá jako strašidelnej hrad než jako místo, kde se pomáhá lidem.“

„To je pravda. Ale měl jsi vidět, jak vypadalo původně. S Joan jsme chtěli výdělek z LM investovat do dobrý věci. Tohle zařízení je pro naše účely vynikající. Ale souhlasím, člověku se hned vybaví Zvoník od Matky boží.“

„Jo, vypadá to přesně jako blázince z hororů. Teda, omlouvám se, zařízení pro duševně nemocný,“ řekl jsem. „Do háje, vždyť tu dokonce máte kamenný chrliče. Není blbý mít chrliče na baráku, kde se léčej lidi podělaný z monster?“

Doktor si posunul neuvěřitelně tlusté brýle a pohlédl na střechu.

..Hmm… tak se mi zdá, že Travis silnější prášky přece jenom nepotřebuje.“

„Cože?“

„Na naší budově žádné chrliče nejsou.“

Viděli jsme, jak jedna z obrovských soch otáčí rohatou hlavou, jako by cosi větřila. Druhá stvůra pomalu a neohrabaně natáhla jedno z křídel.

„A kurva,“ řekli jsme jednohlasně.

KAPITOLA 15

„Julie! Máme chrliče na střeše. Jsou nejmíň dva,“ řval jsem do mobilu a běžel kolem domu do dodávky pro zbraně. Doktor Nelson utíkal spustit poplach a celé zařízení tak uzavřít.

„Jak jsou velcí?“ zeptala se.

„Kurva velcí. Budou mít skoro čtyři metry. Myslím, že to jsou ty velký stvůry z mýho snu.“ Přeskočil jsem lavičku a překvapil pacienta, který na ní dřímal. „Dovnitř! Běžte!“ křičel jsem cestou na pacienty. Jen co jsem to dořekl, rozezvučela se siréna. Poplach. „Co budem dělat? O chrličích nic nevím.“

„Vezmi velký kvéry. Výbušniny. Chrliče jsou kamenný golemové. Konstrukti. Pokud budeš mít jenom malý zbraně, miř na spoje, ty jsou tekutý. Díky nim se pohybujou. Zavolám Earlovi.“ Zavěsila.

V plném sprintu jsem se dostal na parkoviště a zašmátral do kapsy po klíčích. Pohlédl jsem nahoru a všiml si třetího chrliče, který přistál na přední střeše appletonského ústavu. Střecha pod vahou stvůry praskla. Chrlič svými asi dvanáctimetrovými křídly téměř zastínil slunce. Když je elegantně skládal, jen to zasvištělo. Drápy spodních končetin se zabořil do střešních tašek. Chrlič měl ale také ruce zakončené ostrými bodáky, které mu visely podél těla. Z hlavy mu čněly dlouhé rohy, které vyrůstaly i ze zad a končily až na masivním ocase. Bestie měla šedou barvu a její povrch vypadal jako ulitý z betonu. Chrlič natočil hlavu a pozoroval mě prázdnýma kamennýma očima.

Vrazil jsem do dodávky s klíčky v ruce. Než jsem stačil odemknout, chrlič roztáhl křídla a během okamžiku překonal čtyři patra, která nás dělila. Netušil jsem, jak může tak velká věc plachtit. Chrlič přistál na střeše dodávky, prorazil ji, roztříštil všechna okénka a stlačil tlumiče na doraz. Dodávka se divoce rozkymácela, stačil jsem však uskočit stranou. Chrlič po mně máchnul neuvěřitelně dlouhou paží. Dal jsem se na útěk a o vlas unikl pařátu, který vyryl do asfaltu hlubokou brázdu.

Pacienti křičeli, padali na zem, kryli si hlavy, utíkali nebo se skrývali. Několik jedinců jen tak stálo a cosi mumlalo. Rozběhl jsem se ke vchodu a slyšel, jak se pod náporem stvůry kamenné schodiště rozpadá. Neohlížel jsem se, rozrazil dvojité dveře a vpadnul do ústavu. Dveře se za mnou automaticky zavřely.

Uviděl jsem doktora Lucia, jak si proráží cestu panikařícím davem. Těžce oddechoval a byl pobledlý. Lovec ve výslužbě ale někde dokázal sehnat zbraně. Vrazil mi pušku a sám třesoucí se rukou držel další. Byly to staré M1 Garand z druhé světové. Dal mi ještě pár zásobníkových pásků s osmi ranami, které jsem si hodil do kapsy u kalhot.

.Průrazný náboje ráže .30-06. To by mělo upoutat jeho pozornost. Máš nabito.“ zasípal a pak dodal, „na tohle jsem už vážně moc starej.“ Pacienti a personál zmateně pobíhali kolem. „Zmizte z chodeb. Schovejte se do pokojů, nebo se dostaňte do sklepa!“ rozkázal.

Prstem jsem vyřadil pojistku. Namířil jsem na dveře a čekal. Nic se nedělo. Doktor se snažil pokyny překřičet ječící a hysterické lidi. Využil jsem chvilky a vytáhnul z kapsy košile špunty do uší. Věděl jsem, že když se mi náhodou podaří přežít, nechci zůstat hluchý. Rychle jsem prohlédl okolí. Společenská místnost byla tvořena velkým otevřeným prostorem s několika gauči a ping pongovými stoly, takže nic, čemu by se chrlič bez povšimnutí vyhnul.

Přerušil jsem doktorovy rozkazy. „Měl byste odtud vypadnout. Vezměte své lidi a běžte. Zdržím ho, jak dlouho to půjde.“ Starou puškou jsem stále mířil na dveře. Nevěděl jsem, na co stvůra čeká.

„Ani náhodou. Tohle je můj domov. Žádná bestie mě z něho vyhazovat nebude.“

„Tak se držte blízko mě. Až řeknu, stáhněte se.“ Vrátila se stvůra na oblohu? Mohu riskovat cestu k dodávce pro větší zbraně? Koutkem oka jsem zahlédl, jak doktor přikyvuje. To bylo dobře, nechtěl jsem, aby tady zůstal a nechal ze sebe udělat mastný flek. Pak jsem slyšel, jak na vchod buší kamenné pařáty.

Chrlič se s ohromným zaduněním pokusil vyrazit dveře. Silou nárazu odpadla omítka kolem zárubní a dvojité dveře se rozletěly dokořán. Těžké dřevo se rozprsklo na třísky. V oblaku dýmu se objevila rohatá hlava. Stvůra se pokusila vplížit dovnitř, ale šíře ramen jí to nedovolila. S doktorem jsme zahájili palbu.

Během několika vteřin jsem vypálil svých osm nábojů a prázdný zásobník se vymrštil s kovovým cinknutím do výše. Z míst, kde jsem chrlič zasáhl, vystřelil prach. Projektily vysekly do kamene několik důlků, ale monstrum toho nijak nedbalo. Chrlič trochu couvnul a znovu se opřel do zárubně. Několik těžkých kamenů vyletělo ze svých míst a spadlo na zem.

„Stáhněte se, doktore!“ zakřičel jsem a sáhnul do kapsy po dalším zásobníku. Zatlačil jsem ho do otevřeného závěru, který se hned nato automaticky uzavřel a skoro mi přiskřípnul palec. Doktor poslechl a odcouval někam do postranní chodby, čímž se mi ztratil z dohledu. Začal jsem mířit pořádně a hledat spoj, o kterém mluvila Julie. Stvůra na mě otevřela svůj obří chřtán bez hrdla a zařvala. Alespoň se zdálo, že se o to snaží, žádný zvuk jinak nevyšel. Chrlič ještě dvakrát couvnul a opřel se do zárubní. Věděl jsem, že bude stačit pár dalších pokusů a dostane se dovnitř. Pečlivě jsem srovnal mířidla na jeho obří krk a stisknul spoušť. Kulka dopadla moc vysoko a neškodně se odrazila. Další ranou jsem již nechybil. Po zásahu projektilu vystříkla z nestvůry sprška roztavené tekutiny. Nepřítel zavrávoral, tohle musel cítit. Když jsem viděl, jak se snaží paží zakrýt díru v krku, vystřelil jsem chrliči do podpaží, za což mi byla odměnou další sprška tekutiny. Zdálo se, že to monstrum bolí, protože udělalo další krok zpátky, odrazilo se a zmizelo mi z dohledu. Slyšel jsem, jak mává mocný, mi křídly a nabírá výšku.

„Doktore Nelsone! Jste v pořádku?“ Nikdo neodpověděl. Slyšel jsem pomatené mumlání pacientů, kteří byli příliš zmatení nebo ochromení strachy, než aby dokázali utíkat. „Neviděl někdo doktora?“ zakřičel jsem znovu.

„Je tady. Myslím, že je zraněnej,“ zavolal kdosi.

Doktor Lucius udělal několik kroků směrem ke mně a pak upadl. Držel se za hruď. Tvář měl zkřivenou bolestí. Nějaká pacientka ho hladila po hlavě a zřízenec se mu snažil pomoct.

„Sr-sr-srdce…“ řekl doktor. Po čele mu stékal pot. Brýle kdesi ztratil. „Do prdele.“ Bylo mi jasné, že se chrlič může každou chvíli vrátit. „Dostaňte ho odtud. Když to bude nutný, klidně ho odtáhněte. Najděte doktora nebo sestru, nebo něco dělejte.“ Zřízenec s pacientkou poslechli.

Shora se ozval hlasitý náraz a ze stropu odpadl kus omítky. Julie! Vyběhl jsem zpět do společenské místnosti a pak nahoru po schodech. Byl jsem sotva ve druhém patře, když vchod vybuchl v oblak kamení, dřeva a suti. Části nábytku odlétly až na balkón ke mně.

Chrlič se rozhodně nedal na útěk. Namísto toho vystoupal do výšky, aby získal potřebnou hybnost. Stvůra dělala šílené kotrmelce ve foyer a proměňovala nábytek v třísky. Neměl jsem ponětí, jestli všichni pacienti stačili utéct, ale pochyboval jsem o tom. Nebyl čas se tím zabývat. Nadpřirozená bytost stála na zadních nohou. Vnitřně jsem cítil, že mě hledá. Chrlič roztáhl křídla, kterými zaplnil celou místnost, a vyrazil několik zamřížovaných oken.

Garand vyštěkl, to když jsem vystřelil další ránu. Chrlič si zakryl obrovským křídlem tělo, a tak se kulka jen neškodně roztříštila. Vypotřebovaný zásobník vyskočil automaticky. Za běhu jsem vložil další.

Střed appletonského ústavu tvořila jediná velká místnost se schodištěm, které se točilo až nahoru. Z rozhovoru s doktorem Luciem jsem věděl, že je oddělení s nejvyšší ostrahou úplně nahoře. Vydával jsem se ze všech sil a nadával si, že jsem odbýval cvičení na stepperu. Chrlič v uzavřené místnosti nemohl roztáhnout křídla, a tak mě po schodech pronásledoval po svých. Musel se po nich plížit a natahovat ruce. Schody pod náporem masivních kamenných pařátů při každém dalším kroku praskaly.

Prozatím se zdálo, že stvůra pacienty ignoruje a soustředí se jen na mě. Nevěděl jsem, jestli je to tím, že cítí mou příslušnost k lovcům, nebo jí vadí má střelba, či mě snad viděla ve snu.

Chrlič dostal ránu do zad a zastavil se. Otočil se k patě schodiště. U ní stál hrdě pacient s puškou doktora Nelsona v ruce. Střílel od pasu.

„Když jste mi sežraly děcka, schovával jsem se. Tentokrát to ale bude jiný! Chcípni, ty hajzle!“ Prásk! Začal rychle mačkat spoušť. První rána se odrazila od chrličovy silné hrudi. Další skončila ve zdi asi decimetr od mé hlavy. Pacient se radostně smál. „Jsem volnej. Konečně jsem volnej!“ Střelil stvůru do nohy.

„Barney! Uteč! Vypadni odtamtud!“ Vystřelil jsem chrliči do zad, ale obrněná křídla chránila všechny zranitelné spoje.

Stvůra ledabyle máchla jednou paží s roztaženými pařáty. Barney se rozprskl v červenou mlhu. Jeho mrtvé torzo se odrazilo od stěny a potřísnilo čerstvě vymalovanou zeď krví a vnitřnostmi. Barney sklouzl na zem, přeťatý vedví. Když se monstrum vypořádalo s otravným pacientem, otočilo se a pohlédlo neživýma očima na mě. Dal jsem se na útěk.

Třetí patro. Chrlič byl přímo pode mnou a rychle mě doháněl. Pohyboval se nemotorně, ale díky velikosti každým krokem překonal obrovskou vzdálenost. Nebezpečně jsem se nahnul přes zábradlí a vystřelil. Stvůra snad ani nezpomalila, protože se většina kulek od jejího kamenného těla pouze neškodně odrazila. Abych chrlič jen nenasíral a skutečně mu ublížil, potřeboval jsem něco většího.

„Owene! Tady nahoru, rychle!“ zakřičela Julie z balkónu ve čtvrtém patře. V jedné ruce držela pistoli a druhou vedla muže ve svěrací kazajce. Za nimi stála Joan, naprosto zděšená spouští ve vlastním domě. Šplhal jsem po schodech za nimi. Slyšel jsem, jak Julie říká doktorce, ať převezme jejího otce. Pak se palbou snažila zpomalit chrličovo šplhání.

„Touhle chodbou,“ pokynula Julie, když jsem se k ní konečně dostal. Do svého Coltu 1911 už strkala nový zásobník. Závěr zapadl. „Výtah. Rychle.“ Můj pronásledovatel už byl skoro ve čtvrtém patře. Z protější chodby se ozýval hluk, to jak se další chrlič snažil rozebrat zeď budovy.

Uběhl jsem pár metrů a za sebou slyšel, jak se Julie marně snaží monstrum zpomalit. Zaujal jsem pozici a počkal, než kolem mě Julie proskočí. Vystřílela zásobník, otočila se a proběhla kolem mě. Běželo proti mně přinejmenším patnáct set kilogramů rozpohybované kamenné masy z čirého zla s doširoka otevřenou tlamou a prázdnýma očima. Zpomalil jsem ji dobře mířenými ranami do kolen a loktů, z nichž okamžitě vytryskla žhavá životodárná tekutina a ožehla blízkou stěnu.

Stvůra zakopla a zabořila se obličejem do podlahy balkónu. Náhlý náraz celou terasou hrozivě otřásl. Staré dřevěné vzpěry to nevydržely a balkón se za skřípění ohýbaného železa povážlivě naklonil. Chrlič přepadl přes okraj. Ještě se pokusil zachytit římsy, kterou však svou vahou strhl. Kvůli nedostatku místa nemohlo monstrum roztáhnout křídla, a tak tiše padalo. Chrlič byl dole o vteřinu později a za ohlušujícího randálu se propadl až do sklepení.

„Sbohem, sráči!“ zakřičel jsem za běhu k výtahu. Na podlaží však byl ještě další chrlič. Slyšel jsem, jak si proráží cestu úzkými chodbami k nám. Věděl jsem o třetí stvůře na střeše, která mohla být touhle dobou kdekoliv.

Najednou se zřítil strop a kamenný pařát mi sekl po hlavě. Stačil jsem se sehnout a skočit do čekajícího výtahu. Doktorka Joan o překot mačkala tlačítka a Julie pálila po nestvůrné paži. Našli jsme třetí chrlič.

„Jedeme dolů?“ zeptal jsem se, když jsem se zvedl na nohy a hledal v kapse další zásobník. Žádný jsem neměl.

„Máš lepší nápad?“ zeptala se Julie. Trvalo věčnost, než se dveře zavřely. Nejbližší chrlič se snažil dostat k nám skrze střechu. Pod náporem váhy a zuřivých úderů se střešní tašky a dřevěné trámy rychle měnily v prach. Zbývalo nám pár vteřin.

Dveře se postupně zavřely. V kladkách to zaskřípalo a výtah začal klesat. „Co se stane, když na nás teď zaútočí?“ zeptal jsem se klidně, zatímco jsem tasil pistoli z pouzdra na opasku.

„Šlápnuls někdy na sáček s kečupem?“ zeptala se řečnicky Julie. „Takhle nějak to bude vypadat, jen to bude hnusnější.“ Pistolí mířila na střechu kabiny. Kdyby se ale chrlič dostal do výtahové šachty, bylo by nám to platné jako mrtvému zimník. Dopad několika tun pohybujícího se kamení na kabinu výtahu by nás stejně zabil téměř okamžitě. Byla to napjatá chvíle. Přemýšlel jsem, že řeknu doktorce o infarktu jejího muže, ale nakonec jsem to neudělal. Už tak měla v tu chvíli starostí až nad hlavu. Ve výtahu hrála uklidňující podkresová hudba.

„Kenny G?“ zeptal jsem se a rovněž zoufale mířil čezetou na strop. „John Tesh,“ odpověděla doktorka Joan. Paráda. Takovou hudbu jsem ve chvíli smrti poslouchat nechtěl. Představoval jsem si něco dramatičtějšího. A aby v tom hrály bicí. Pořádný metal. Výtah klesal stále níže. V šachtě se ozývaly nárazy. Pomalu jsme minuli třetí patro. „Proč nezastavujeme?“

„Dveře se na tom patře nedaj otevřít. Chtěli jsme to nechat opravit,“ vysvětlovala trpělivě doktorka. „Fakt jsme se na to už chtěli podívat.“

Paráda. Snažili jsme se utíkat v nejpomalejším výtahu na světě. Když na kovovou kabinu dopadly kusy sutin, otřásli jsme se. Myslel jsem, že je po nás.

Ray Shackleford seděl na podlaze a tupě zíral do prázdna. Byl překvapivě velký. Zamlada byl určitě skoro stejně svalnatý jako já. Nos měl pokřivený, zjevně mu ho někdo mnohokrát přerazil. Vlasy měl předčasně šedivé, dlouhé a neudržované. V obličeji měl rysy podobné na starého Shackleforda a vzdáleně připomínal i Earla Harbingera. Julie asi byla více po matce. Díky bohu.

„Když už tady spolu máme zdechnout, jmenuju se Owen. Rád tě poznávám,“ řekl jsem mu.

Mrzutě se na mě chvíli díval a pak odpověděl. „A já jsem Napoleon Bonaparte. Těší mě… Klid, chlapče, dělám si prdel, zas tak vyšinutej nejsem. Julie, hlavně mi neříkej, že ten opičák patří k tobě.“

Julie nespouštěla oči ze stropu. „Ne, tati.“

„Dobře. Kurva, ten je hnusnej. Sundá mi někdo svěrací kazajku? Mohl bych bejt nápomocnej.“

„To není dobrej nápad,“ konstatovala doktorka Joan.

„Joan, bábo jedna stará, přece víš, že ti nezakroutím krkem. S Luciem jste na mě byli hodný. Ale mohl bych vám teď pomoct, sakra.“ Od stropu kabiny se odrazilo něco těžkého, co námi otřáslo. Světla zablikala a konejšivá hudba utichla. Konečně. Vystřelil jsem dvě rány směrem vzhůru. Hluk ze stříbrných nábojů ráže .45 v uzavřeném prostoru je vážně brutální. Byl jsem rád, že jsem si nasadil špunty.

„Nestřílej! To na nás jenom spadly dveře. Rozvažte ho, doktorko. Připravte se vypadnout,“ rozkázala Julie. Doktorka uvolnila Rayova pouta. Digitální displej se zastavil na čísle 2. Cinknul zvonek. Věděl jsem, že na nás každou chvíli dopadnou chrličovy dvě tuny. Dveře se začaly pomalu otevírat. Na můj vkus jim to trvalo, a tak jsem jim tělem trochu pomohl.

„Vpřed!“ Vyběhli jsme na chodbu. Z šachty se ozval děsivý zvuk kamení dopadajícího na kov. Chrlič se podle všeho nakonec dveřmi protáhl. Kabina výtahu zmizela spolu s monstrem ve výtahové šachtě a skončila napadrť až v sklepení ústavu. Po nárazu na betonovou podlahu se zvedl oblak prachu.

„Jdou po tátovi,“ řekla Julie a podívala se do otevřené šachty. Nosné kabely sebou divoce házely. „Kurva. Chrlič už začíná lézt nahoru. Hodila by se nálož.“

„Myslím, že jeden z nich jde po mně,“ řekl jsem. „Vypadá to, že ignorujou všechny, co po nich nestřílí. Když se odsud dostanem, půjdou nejspíš po nás. Dodávka je trochu zrychtovaná, ale pojede.“

„Jdeme.“ Julie nás rychle dovedla na hlavní balkón. Schody se točily dolů do společenské místnosti a tvořily naši únikovou cestu. V podlaze byla obrovská díra způsobená pádem prvního chrliče z horního balkónu. „Čistej vzduch,“ řekla, když rychlé přehlédnutí okolí neodhalilo žádná obří monstra. Soudě dle zvuků, co se nám ozývaly za zády, byl chrlič z výtahové šachty už skoro venku.

Seběhli jsme po schodech dolů a bezhlavě přeskakovali suť. Doktorka Joan zalapala po dechu, když uviděla dvě poloviny pacienta Barneyho. Jako bývalá lovkyně monster se ale nenechala vyvést z konceptu. Zastavil jsem ji rázným uchopením za rameno.

„Musíte se postarat o manžela. Je na konci támhletý chodby.“

„Co to znamená?“ Vytřeštila oči a naprázdno polkla. „Co se stalo s Luciem?“

„Myslím, že je to srdce.“

„Ale, ale…“ mumlala. Zmateně zamrkala. Její oční stíny měly světle modrou barvu. „Lucius ne.“

„Měla byste jít.“ Přikývla a odběhla směrem, který jsem jí ukázal. Na starou paní byla docela rychlá. Upřímně jsem doufal, že její manžel přežije, a také jsem doufal, že nás ty zatracené stvůry budou pronásledovat a nezačnou masakrovat bezbranné pacienty.

Obíhal jsem obrovskou díru v podlaze. Z roztržených elektrických kabelů odletovaly jiskry a z trubek stříkala voda. Všiml jsem si, že je v hromadě sutin zaklíněná čísi noha v pantofli. Bylo mi tedy jasné, že všichni pacienti přece jen neutekli. Zatraceně. Julie stála v rozbitých vchodových dveřích, její otec byl hned za ní. Těžce oddechoval, dávno odvykl fyzické námaze.

„Nikoho nevidím. Poběžíme k dodávce.“

„Budu řídit,“ navrhl Ray.

„Ani náhodou,“ odpověděla.

Bylo mi jasné, co se děje, ještě než jsem to uslyšel. Na okraj díry se sápal pařát velký jako celý můj trup. Stvůra se snažila vytáhnout ven a vrhnout se po nás. Další chrlič se objevil nad námi na roztřepeném okraji zničeného balkónu. Ten ve výtahové šachtě prorazil rohatou hlavou stěnu ve druhém patře. Zíraly na nás tři páry prázdných očí.

„Máme společnost,“ řekl jsem. Všechny tři stvůry vyrazily zároveň vpřed.

K dodávce jsme doběhli v rekordním čase. Ray zakopnul na rozbitých schodech a skoro upadl. Chytil jsem ho za paži a táhl za sebou. Julie zamířila rovnou na sedadlo řidiče. Klíčky jsem někde ztratil, takže jsem otevřel druhé dveře přes rozbité okénko. Hodil jsem Raye dovnitř hlavou napřed a vměstnal se vedle něj. Dveře už přes naše mohutné postavy zavřít nešly.

Julie nastartovala. Výkonný osmiválec naskočil ihned. Vrazila tam zpátečku a přimáčkla plynový pedál k podlaze. Nejbližší chrlič se odrazil ze schodů a zasáhl nás nohama. Odsunul jsem Raye stranou a začal střílet pistolí skrz čelní sklo. Dodávka šla za kvílení pneumatik do smyku.

Bolestivě mi křuplo za krkem, když jsme to napálili do zaparkovaného lexu s nálepkou LM na nárazníku. Julie nastavila automatickou převodovku pro jízdu vpřed a šlápla na to. Za burácení motoru jsme projeli kolem nejbližšího chrliče. Ten po nás ještě stačil máchnout pařátem a zcela odtrhnout posuvné dveře nákladového prostoru. Julie pak objela další monstrum, které za příšerného kvílení utrhlo plech na straně řidiče.

Ujížděli jsme, až nám od pneumatik odlétával štěrk. Ray se převalil na zadní sedadlo. Zavřel jsem dveře. Ve zpětném zrcátku jsme viděli, jak chrliče roztahují obrovská křídla a vznášejí se k nebi. „Jsou ve vzduchu,“ varoval jsem.

„Vsadím se, že víc než stovku ze sebe nevymáčknou,“ odpověděla Julie. Dodávka se valila po příjezdové cestě k appletonskému ústavu bezohlednou a nebezpečnou rychlostí. Přibližovali jsme se k bráně, ale nepřestávali jsme zrychlovat.

Brána vypadala opravdu bytelně.

„Julie. Brána. Brána!“ ukázal jsem. Přes rozbité čelní sklo na nás fičel vítr. „Já vím. Připoutejte se. Bude to bolet.“

„Zlato, nemyslím, že je to dobrej nápad.“

„Sklapni, táto.“

Rychle jsem nahmatal bezpečnostní pás. V panice se mi zasekl o pouzdro, ale nakonec se mi jej podařilo dostat na místo. Brána se blížila příliš rychle. Zavřel sem oči a zpevnil se. Prásk. Kapota se zmačkala, ale díky velké hybnosti jsme dokázali vyrvat těžkou bránu ze zrezavělých pantů. Julie zatočila ostře do strany. Vyjeli jsme smykem na otevřenou silnici.

„To bylo úžasný,“ řekl jsem, protože mě nic lepšího nenapadlo.

„Jo, bylo to hustý,“ řekla Julie, sebrala brýle z klína a nasadila si je zpátky na nos. „Nevidím je. Sledujou… sakra!“ Měla co dělat, aby udržela řízení, protože nám do střechy narazilo cosi obrovského.

Otočil jsem se právě včas, abych viděl, jak kamenný dráp párá plechy v zadní části dodávky. Objevily se další pařáty, to když se stvůra snažila otevřít náš vůz jako konzervu. Zkusil jsem vstát, ale došlo mi, že jsem pořád připoutaný. Stiskl jsem tlačítko a odepnul se. Skočil jsem na zadní sedadlo vedle Raye a začal šmátrat do beden na zemi. Dodávka sebou divoce házela, jak chrlič měnil těžiště. Našel jsem bednu, kterou jsem hledal, a otevřel ji. Zvednul jsem těžkou zbraň, vložil do ní jeden z obrovských zásobníků a natáhl závěr. Puška byla tak velká, že bylo složité ji v malém prostoru zvednout do svislé polohy.

„Zacpěte si uši!“ křikl jsem. Ray poslechl. Julie řídila a jen jsem doufal, že má v uších špunty, jinak by jí rána od úsťové brzdy o velikosti plechovky od coly na konci odstřelovací pušky ráže .50 BMG nejspíše rozervala bubínky.

Ultramag 50 byl vybavený optickým zaměřovačem s desetinásobným zvětšením určeným k vedení přesné palby na velké vzdálenosti. Zbraň rozhodně nebyla určena k použití v uzavřeném prostoru pohybujícího se vozidla. Zapřel jsem si pažbu o rameno a namířil na chrlič. Hlaveň dosahovala v podstatě do poloviny zamýšlené celkové dráhy letu kulky.

PRÁÁÁÁSK!

Kdyby nebylo sklo v okénkách tak jako tak vyražené, postarala by se o to akustická vlna od výstřelu velkorážního náboje. Obří projektil zasáhl monstrum trojnásobnou rychlostí vzduchu. Úlomky kamení se zabodly do sedadel a vnitřek dodávky pokropila horká tekutina. Syknul jsem bolestí, když několik kapek potřísnilo mou nechráněnou paži. Zadní sedadla začala hořet. Chrlič sebou trhl, jak mu z paže vyletěl kus kamení, ale nepustil se.

„Vypadni z mý dodávky!“ Měl jsem v zásobníku ještě čtyři rány. Natáhl jsem těžký závěr, vyhodil kouřící nábojnici a vsunul do komory další obrovský průrazný náboj. Namířil jsem tentokrát trochu výše a znovu vystřelil. Chrlič odpadl. Druhá rána mu rozsekala obličej. Při pádu ale vyrval zadní dveře ze závěsů. Stvůra se spolu s plechem válela v kotrmelcích po silnici. Zrychlovali jsme.

„Do prdele! To bylo hlasitý!“ vykřikl Ray.

„Julie, jsi v pohodě?“ zařval jsem.

„V pohodě. Drž se.“ Dupla na brzdu a zázračně dokázala udržet dodávku na silnici při průjezdu ostrou zatáčkou. Naše únikové vozidlo nebyl žádný sporťák, ale držel se silnice jako přibitý. Za vrcholem zatáčky začala zrychlovat. „Kdybych to mohla napálit, ujeli bychom, ale silnice se hrozně klikatí. Pokud to vyhrotím, skončíme ve stromech.“

„Není tady někde rovinka?“

„Synku, jseš na alabamským venkově. Na kolik rovnejch cest myslíš, že můžeme narazit?“ zeptal se Ray řečnicky.

Zaklel jsem, přelezl prostřední sedadlo a uvelebil se v nákladovém prostoru. Díky chrličům jsme vlastně jeli v kabrioletu, a tak jsem si mohl pohodlně prohlížet nebe nad námi.

„Nevidím je,“ snažil jsem se překřičet burácení větru. Držel jsem se, protože Julie řezala další zatáčku. „Rayi, podej mi tu zelenou krabici. Tu krátkou,“ přikázal jsem. Když jsme jim nemohli ujet, museli jsme je porazit. Všiml jsem si, jak se k nám z čistého nebe blíží velká černá skvrna.

Muselo existovat vysvětlení, jak chrliče dokážou létat takhle rychle. Byli to obrovští parchanti, a navíc těžcí, přesto létali ladně jako ptáci. Chrlič složil křídla a vrhl se k zemi jako střemhlavý bombardér Štuka. Varoval jsem ostatní a zapřel pušku do ramene. Vážila dobrých patnáct kilogramů, přičemž většinu hmotnosti tvořila hlaveň. Puška byla určena ke střelbě vleže a za použití dvounožky. Já se z ní chystal střílet vkleče z divoce se pohybujícího auta. Moc velkou šanci na úspěch jsem neměl.

Julie něco zakřičela. Pak to se mnou hodilo o stěnu. Ztratil jsem rovnováhu a skoro jsem z dodávky vypadl. Asi třicet centimetrů od mého obličeje rychle ubíhal asfalt a míhající se čáry dopravního značení. Všiml jsem si, že nám z rozbitého chladiče uniká voda, která za naším autem zanechávala stopu. Snažil jsem se něčeho chytit. Jeli jsme vedle kamionu naloženého kládami. Klikatá lesní cesta není zrovna dobré místo na předjíždění. Kdyby proti nám ze zatáčky vyjel další kamion, zbyl by z nás jen mastný flek.

Zvedl jsem velkorážní pušku a hledal střemhlavě se řítící chrlič. Všiml jsem si ho, jak je přímo nad námi a rychle se blíží k zemi. Přiložil jsem pušku k rameni a snažil se dostat stvůru do úzkého zorného pole zaměřovače. Jedna z nejsilnějších odsťřelovacích pušek všech dob rozhodně nebyla navržená ke střelbě na holuby. Vypálil jsem. Vedle. Natáhl jsem závěr, vystřelil a minul. Zpětný ráz mi pokaždé dal slušnou ránu, ale neměl jsem čas to vnímat. Poslední náboj. Stvůra teď byla už obrovská, blížila se k náklaďáku s kládami a šla po nás. Chrlič roztáhl křídla, aby kontroloval pád. Dostal jsem ho do optického zaměřovače, trochu nadsadil a nechal hlaveň vlastní vahou klesnout. Vystřelil jsem.

Náboj ráže .50 BMG nadělal na chrličově křídle pořádnou paseku. V kamenné membráně se objevila díra, vytryskl proud tekutiny a stvůra se zřítila na klády. Masivní řetězy udržely náklad na místě. Chrlič se oháněl pařáty, které se zabodávaly do dřeva a zajistily jej tak proti pádu. Prázdné oči se zaměřily na naši dodávku Chrlič se začal okamžitě posouvat k nám.

Odhodil jsem vystřílenou pušku na podlahu a natáhl se pro zelené pouzdro k Rayovi. Ten byl již o krok přede mnou. Anihilátor už měl vytažený a podával mi jej. Chrlič byl v pohybu a chystal se skočit na naši dodávku. Julie se pokoušela vzdálit, ale kamioňák začal panikařit. Byli jsme chrliči na dosah. Sáhnul jsem dopředu a nahmátl spoušť 40mm granátometu. Moc jsem se netrefil, ale stačilo to. Granát dopadl kousek od chrliče a s tlumeným zaduněním explodoval mezi kládami, které roztříštil a vyrval z bezpečnostních řetězů. Chrlič upadl a držel se zbytku nákladu jediným pařátem.

Řidič začal troubit, byl zmatený naší střelbou a podivnou věcí, co mu pobíhala po nákladu. Julie ho nemohla na úzké klikaté cestě předjet. Kamioňák si musel myslet, že na něj útočíme my, protože nám začal najíždět do cesty. Z Julie by byla skvělá závodnice v sérii NASCAR, protože přibrzdila, vyhnula se náklaďáku a jízdou po trávě a výmolech nás zachránila před tunami řítící se oceli a dřeva. Do cesty se nám postavil nešťastný pásovec, který se tím dostal přímou cestou do nirvány pásovců.

Bohužel jsme se kvůli ztrátě rychlosti ocitli hned vedle chrliče visícího na kamionu. Stvůra se vymrštila a dopadla na naši dodávku vahou autovraku. Ztratil jsem rovnováhu a začal se válet v nákladovém prostoru. Jak se chrlič snažil udržet, prorazil pařáty pozůstatky plechové stěny. Křikl jsem si o další granát a Ray se začal hrabat v krabici. Když našel žlutě pomalovaný náboj, podal mi jej. Na takovouto vzdálenost se granát použít nedal, ale brokové náboje by mi nebyly téměř k ničemu. Dodávka se s námahou dostala za kymácející se kamion. Julie se podívala do zpětného zrcátka, všimla si, jak nabíjím granát, a něco křikla.

„Cože?“ Granát zapadl na místo. Pole a les kolem nás ubíhaly velmi rychle. Jeden kamenný pařát nás začal hledat a trhal plech, jako by to byl obyčejný alobal. Zasáhl stále doutnající prostřední sedadlo, ze kterého vyletěly kusy molitanu. Ray se co nejvíce vyklonil z prázdného prostoru, kde předtím byly posuvné dveře.

„Držte se!“ Julie šlápla na plyn. Byli jsme těsně za zrychlujícím kamionem. Načasovala to dokonale. Počkala, až se nám vyhne rozpohybovaný zadek kamionu, a přidala ještě více. Klády s červeným výstražným hadrem byly jen pár decimetrů od vyraženého čelního okna. Dodávka se zařadila za zadek tahače a začala se o něj otírat. Julie měla v úmyslu chrlič strhnout. Přitiskl jsem se k druhé stěně, abych byl od pátrajícího pařátu co nejdále. Ten byl celý od krve, takže mi bylo jasné, že soupeříme se stvůrou, která dostala chudáka pomateného Barneyho. Dodávka sebou při nárazech o osmnáctikolový kamion škubala. Ray se na mě podíval divokýma očima. „To já jsem ji učil řídit,“ řekl pyšně. Julie se opřela do volantu a dostala tak chrlič mezi zadní kola přívěsu. Dodávka zaskřípala na protest. Z pneumatik kamionu se stal pohybující se oblak dýmu a gumy. Obrovské pařáty se mi vzdalovaly od obličeje, jak chrlič začal kamion mlít. Konečně jsme se odpoutali ke krajnici, ale hned zase vrazili do kamionu, když nám vybuchly levé pneumatiky a učinily dodávku neovladatelnou. Chrlič se stále dokázal nějakým způsobem držet. Zajišťovací řetězy povolily a klády se rozkutálely po úzké silnici.

Na okamžik se zdálo, že se zastavil čas. Naklonili jsme se, vystřelili vpřed a překlopili se na stranu za úžasného jiskření plechů. Spadl jsem, protože dole teď bylo vlastně vlevo. Bojoval jsem o život a zázračně se dokázal udržet opěradla. Viděl jsem, jak pode mnou zeje díra a v ní ubíhá tvrdý asfalt.

Naštěstí jsme se otočili jen na bok, a ne na střechu. Dodávka pomalu ztrácela rychlost kvůli tření o povrch vozovky. Potah sedadla můj stisk už dále nevydržel a já vypadl.

S výkřikem jsem se ocitl na silnici. Vnímal jsem, jak se kutálím, jak hrozně to bolí a jak se na mně všechno trhá. Kůže se mi dostala do kontaktu s povrchem. Když jsem se zastavil, viděl jsem za sebou dlouhou krvavou stopu.

Ležel jsem na zemi.

Příšerná bolest.

Mučivá agónie. Podíval jsem se na své ruce. Krev. Povrch mých paží se proměnil v jeden velký silniční lišaj. Kousky štěrku jsem měl zaryté hluboko pod kůží. Pokusil jsem se posadit. Uvědomil jsem si, že mám z oblečení cáry.

„Ty hajzle! Ty vyjebanej, zkurvenej, nestvůrnej sráči!“ zahrozil jsem ve vzduchu pěstí, ze které mi stříkala krev. S obrovskou námahou jsem vstal. Znechuceně jsem pohlédl na svá zranění a potácel se po silnici. Dodávka byla převrácená na boku asi deset metrů ode mě. Kamion zmizel s třepotajícími se zničenými pneumatikami za zatáčkou. Řidič byl určitě rád, že zmizel šíleným lidem, kteří kolem něj střílejí. Silnici blokovalo několik obrovských polámaných klád. Asi sto metrů od nás stálo poklidné útulné stavení a za ním ohrada s kozami. Soustředil jsem se na každý krok. Došel jsem k dodávce. V blízkosti byl stále jeden z chrličů a já už neměl žádné pořádné zbraně.

Kola dodávky se přestala točit. Motor utichl. Nastal okamžik tajemného ticha narušovaného prskáním horkého motoru. Po silnici se rozlévala kaluž zelené nemrznoucí kapaliny. Když jsem se přiblížil, uvědomila si má bolestí zmučená mysl, proč se dodávka po přetočení na stranu nezačala kutálet.

Byl pod ní totiž zaklíněný chrlič. Jeho masivní tělo bylo z většiny rozdrcené na štěrk a vytékala z něj vařící tekutina. Stvůra přišla o jednu paži, z druhé zbyl pouze pahýl. Chrlič se nemohl vymanit, ale pahýlem se stále snažil najít Julii a Raye.

Ruka mi sletěla k pouzdru, ale zjistil jsem, že během blízkého setkání s vozovkou jsem o čezetu přišel. Všiml jsem si, že na silnici leží má odstřelovací puška. Optiku měla rozbitou a byla dost potlučená. Zdálo se, že by se z ní ještě dalo střílet, ale náboje už došly. Zvedl jsem ji. Chrlič bodnul špičatým pahýlem rozbitou střechou do místa, kde jsem tušil připoutanou Julii. Z dodávky se ozval bolestný výkřik. Pahýl vyjel ven.

Jeho roztříštěný konec byl pokrytý krví.

Bolest ustala. Soustředil jsem se jen na svou zlobu.

„Hej!“ zakřičel jsem a belhal se ke zraněné bestii. Její šedé oči se podívaly mým směrem. „Jo, mluvím s tebou.“ Chrlič se pokusil pohnout ke mně, ale náklaďák jej fatálně zmrzačil. Bylo mi to jedno, chtěl jsem ho dorazit. Nechtěl jsem mu dovolit, aby dostal ostatní.

Zvedl jsem těžkou pušku nad hlavu a rozběhl se. Chrlič máchl pahýlem. Ráně jsem se vyhnul a stvůra tak udeřila jen do asfaltu. Praštil jsem pažbou do pahýlu, pak znovu a zase. Pažba se záhy ulomila. Chytil jsem pušku z druhé strany a začal používat hlaveň jako pálku. Mlátil jsem do kamenného pahýlu, dokud se nepřestal hýbat. Pak jsem udělal krok, přistoupil k nestvůrné hlavě a s pološíleným rykem do ní začal mlátit. Znovu a znovu. Hlaveň se ohnula, ruce mi námahou krváce ly. Ocel proti nepoddajnému kameni. Bil jsem, dokud se čelist bestie nerozťříštila. Kapky vařící kapaliny mě popálily na kůži. „Chcípni! Chcípni!“ Bodnul jsem hlavní kupředu jako kopím a trefil chrlič do chřtánu. Hlaveň se mi v něm však zaklínila, a tak jsem přišel o zbraň. Všiml jsem si ale, že z dodávky vypadlo ještě cosi. Nechal jsem na chvíli stvůru stvůrou a došel si pro páčidlo. Pak jsem se vrátil k práci. Stvůra sebou škubala a házela, a já ji bil a mlátil.

Konečně se chrlič přestal hýbat. Roztavený kámen, který byl jeho krví, vytvořil kouřící kaluž, která postupně chladla a tvrdla. V kamenném těle se objevily trhliny. Chrlič možná nikdy skutečně nežil, ale teď jsem měl jistotu, že je mrtvý podle všech měřítek.

„Slyší mě někdo?“ Lapal jsem po dechu a třásl se. Dopotácel jsem se před dodávku a kleknul si k rozbitému čelnímu sklu. Julie byla zaklíněná vevnitř a na oblečení měla krev. Příliš mnoho krve. „Jsi v pořádku?“

„Praštila jsem se do hlavy. Pak jsem dostala ránu.“ Slabě pokynula k díře, kterou monstrum před chvílí udělalo do střechy.

„Je to zlý?“ zeptal jsem se zděšeně a opatrně ji začal vyprošťovat oknem ven.

„Bolí…“ rukou si tlačila na rameno. „Ale můžu se hejbat.“

Vytáhl jsem ji ven a pomohl jí sednout si. Všiml jsem si díry nad klíční kostí. Rána krvácela, ale nijak zvlášť moc. O anatomii jsem nevěděl vůbec nic, takže jsem neměl ponětí, jak je zranění hluboké.

„Táta? Kde je táta?“

„Nevím. Tlač na to.“ Propátrával jsem nebe, někde na něm pořád byl poslední chrlič.

„Najdi ho, prosím.“

„A co ty?“ zeptal jsem se.

„Jsem v pohodě. Nebude to tak zlý. Najdi ho, Owene, postarej se o něj…“ Obrátila oči v sloup a hlava jí přepadla dopředu. Chytil jsem ji.

„Do prdele. Julie. Julie! No tak. Bude to v pohodě!“ Zatřásl jsem s ní. Nereagovala. Z rány na hlavě jí stékala krev po tváři. Položil jsem Julii na zem a došel pro lékárničku pod sedadlem spolujezdce. Roztrhal jsem její košili a nasypal do rány u ramene prášek na srážení krve. Pak jsem to celé zajistil obvazem. Nebyla to sice nejlepší první pomoc, ale na více jsem neměl čas.

Dřív než jsem uslyšel mávání křídel, ucítil jsem závan větru. Poslední chrlič přeletěl nad námi a začal pomalu kroužit. S roztaženými křídly přistál osm metrů od nás a usadil se na jedné z mnoha klád. Stvůra složila obří křídla a opřela se dlouhými předloktími o zem. Začala se plížit k nám. Chrlič byl velký jako auto a já měl v ruce akorát páčidlo.

Naštvaně jsem ho hodil stvůře do obličeje. Neškodně se odrazilo do strany. Nechal jsem Julii být. Osobní zájmy musely stranou, nebyla jiná možnost. Skočil jsem do dodávky a začal hledat zbraň. Jakoukoliv. Doufal jsem však v něco pořádně velkého. Slyšel jsem, jak se ke mně kamenné nohy přibližují.

„Ahoj, velkej kámo. Myslím, že jdeš po mně.“ Ray. Juliin táta se zjevil z čistého nebe. Po nehodě vypadal trochu hůř než dříve. Pomalu kulhal ke stvůře. Chrlič zaváhal, asi byl zmatený, že před ním ten člověk neutíká ani po něm nestřílí. „Nemá smysl, abys je zabíjel. Jdeš po mně, tak si mě vem.“

Chrlič se otočil od dodávky a vydal se k Rayovi. Ten se vůbec nesnažil monstru vyhnout. Rozpažil a kráčel k němu.

„Tak pojď. Hodnej chrlič. Jo, hodnej kluk. Tak mě zabij, ať to máme za sebou.“

Chrlič ale neměl úkol Raye zabít. Prokletý hledal informace. Stvůra po Rayovi sáhla pařátem, vzala jej kolem pasu a snadno nadzvedla do vzduchu. Chrlič roztáhl křídla a připravoval se vystřelit do vzduchu.

Nahmátl jsem Anihilátor. Jako zázrakem ležela brutální, neohrabaná brokovnice či granátomet na svém místě. Přitiskl jsem si Anihilátor k tělu a plížil se ven. Neměl jsem šanci Raye zachránit, ale chtěl jsem se o to pokusit.

Stvůra se přikrčila a nashromáždila sílu v mocných nohou, křídla rozepjatá přes celou šíři cesty. Raye držela pohodlně v podpaží. Ten se vůbec nezmítal. Julie byla pořád v bezvědomí. Zoufale jsem se snažil přijít na způsob, jak monstrum nějakým způsobem zastavit.

Chrlič se otřásl, dostal zásah velkorážním projektilem přímo do hlavy. Síla nárazu do ní vysekla díru. Zadunění následovalo o zlomek vteřiny později. Vylezl jsem z dodávky s brokovnicí před sebou. Neměl jsem ponětí, odkud kulka přiletěla. Druhý tajemný výstřel zasáhl stvůru do paže. Okamžitě začala stříkat žhavá „krev“. Chrlič reflexivně pustil Raye na zem. Ten zůstal ležet a nehýbal se.

Nastavil jsem plně automatický režim palby a cestou k monstru jsem do něj nasypal dvacet střídavě hromadných a jednotných nábojů. Hromadné střely neměly téměř žádný účinek až na několik broků, které zasáhly zranitelné spoje. Jednotné náboje ale měly slušnou sílu, a tak stvůru dezorientovaly. Chytil jsem Raye za paži a odtáhl jej od stvůry dále. Věděl jsem, že když bude dost daleko, budu moct použít granát. Tajemný střelec vypálil třetí ránu a zasáhl chrlič do krku. Ten zvedl ruce, aby nové zranění zakryl.

Dotáhl jsem Raye k Julii a položil jej. Otočil jsem se k monstru, namířil na něj Anihilátor a sáhnul po spoušti 40mm granátometu. Nevěděl jsem, jestli už jsme v bezpečné vzdálenosti, ale neměl jsem moc na vybranou. Chrlič se postavil na zadní a roztáhl křídla. Vystřelil jsem.

Vzdálenost těsně stačila na to, aby se v granátu vyřadily pojistné bezpečnostní mechanismy. Těžký projektil zasáhl chrlič těsně pod bradu. Následný výbuch mnou silně otřásl. Pak přišla sprška rozžhavené tekutiny. Chrlič přepadl na záda v oblaku prachu a štěrku. Hruď měl roztrhanou a ožehnutou.

Hned se však otřepal a s námahou se zvedl na nohy.

„A do prdele.“

Chrlič udělal dva váhavé kroky, pak se na něm objevily vlasové prasklinky. Najednou se stvůra roztříštila jako upuštěná sklenice a na silnici zbyla jen kaluž jeho žhavé krve a kusy kamení.

Klekl jsem si vedle Julie. Dýchala. Zdálo se, že srážecí činidlo zabírá. Tep měla sice slabý, ale byl tam. Zranění na hlavě nevypadalo dobře. Ray cosi mumlal a mával rukama do vzduchu.

Zpíval si titulní písničku ze starého muzikálového seriálu The Monkees. Musel jsem odolat pokušení umlčet jej podrážkou své patnáctky boty.

„Jste v pohodě, lidi?“ zavolal hlas. Patřil staršímu muži se silným jižanským přízvukem. Váhavě se blížil z nedaleké farmy, na hlavě měl klobouk s vyšitým logem střelecké asociace a v rukou držel obrovskou opakovací pušku. „Co to bylo u všech čertů za věc?“

„Chrlič. Nadpřirozený monstrum. Zkurvenej sráč.“

„Zatraceně.“ Všiml si bezvědomé, zakrvácené Julie. „Moje žena už zavolala policajty a záchranku. Maj služebnu v Camdenu, ale budou tu rychle. Brácho, ty bys taky asi potřeboval ošetřit. Vypadáš děsně.“

Podíval jsem se na své paže. Kolem zadřeného štěrku prosakovala krev a na několika místech mi úplně chyběla kůže. Hrozně to štípalo. Ve svém novém zaměstnaní jsem měl nehezký sklon nechat si pokaždé nakopat prdel.

„To byly hodně slušný rány,“ řekl jsem mu. „Zachránil jsi nás.“

„Jo. Když jste se vybourali, seděl jsem v obejváku. Podíval jsem se z okna. Viděl jsem velký monstrum, jak visí za kamion, tak jsem si zašel pro velkej kvér.“ Potěžkal pušku. „Winchester Magnum ráže 458. A to mi žena říkala, Carlyle, takovej sloní kanón nepotřebujem. Co budeš s takovou puškou dělat? Pche, ženský... teď už nebude říkat nic.“

Bylo úžasné, že jsem měl peněženku pořád v kapse od kalhot. Chvíli jsem se v ní hrabal, dokud jsem nenašel navštívenku se zeleným rohatým smajlíkem. Svou jsem si ještě nestihl nechat vyrobit, takže jsem muži dal Harbingerovu.

„Něco ti povím, Carlyle. Až tě omrzí farmaření a budeš se chtít živit zabíjením monster, zavolej tomuhle chlápkovi. Řekni mu, že tě posílá Owen Zastava Pitt. Já teď omdlím.“ S námahou jsem se položil vedle Julie, pustil Rayovo mumlání z hlavy a chtěl počkat na sanitku. Během několika vteřin jsem ztratil vědomí.

KAPITOLA 16

Starý muž mě očekával na schodišti vybombardovaného kostela. Malým kapesním nožíkem ořezával dřívko. Prostředí zničeného města bylo znovu celistvé. Všude byla suť, ale aspoň tu nebyla žádná místa plná ničeho. Pod bosýma nohama mi křupal sníh, který však nestudil. Ve snu mě nic nebolelo. Přivítal mě zarmačením a pevným stiskem prstu.

„Chlapče. V týhle práci nejsi moc dobrej. Škrábnul vlkodlak, paralyzoval přízrak, spadnul z lodi, zbil upír, zbil policajt, pronásledoval chrlič a teď ještě spadnul z auta. Z jezdícího. Možná jsme měli vybrat někoho jinýho.“ Pokračoval a pořád mi třásl prstem. Připomínal mi mého českého dědečka. Snadno se rozčílil a měl potíže to vyjádřit. „Ty si neumíš pomoct. Jsi, jak se říká… otloukánek. Říkáš, hej, stvůro, tady jsem. Tref mě do hlavy.“

„Hele, mě už taky unavuje, jak pořád dostávám nakládačku. Jestli si chceš vybrat někoho jinýho, nemám s tím problém.“ Posadil jsem se vedle něj na schody. Nedokázal jsem poznat, co vyřezává. Jedno bylo ale jisté, moc mu to nešlo.

„Musím se vrátit, Julie mě potřebuje. Musím se probudit.“

„Promiň, chlapče, to nejde. Jseš zraněnej. Tělo potřebovat čas odpočinout. Musíš si udělat čas na jiný věci.“

„Tak to mám dobrej nápad. Co kdybys mi teď pro změnu dal nějaký jasný odpovědi?“

„Pche.“ Plivnul do sněhu. „Chceš odpovědi. Dám ti odpovědi. Snažím pomoct, chlapče. Některý věci nemůžu říct, jenom ukázat. Je to těžký, pochop.“

„Proč šel Prokletej po Juliině tátovi?“

Pokrčil rameny. „Je jako ty. Vždycky chce jasný odpovědi. Jako ty. Dokonce má stejný otázky.“

„Chce vědět, kde je Místo moci a jak ho použít?“

„Vidíš. Co jsem říkal? Stejný otázky. Jak mám tohle vědět?“

Zvedl jsem kámen a hodil ho proti hromadě suti. Ozval se náraz.

„Chlapče. Zlobíš se, co? Moc zlobíš?“ Přikývl jsem. Muž přestal na chvíli s vyřezáváním a jemně mě pohladil po paži. „Zlobíš se, protože holka zraněná. Protože starý doktor zraněný. Protože chrliče dostaly pár pošuků, co?“

Neodpověděl jsem. Po chvíli starce přestalo čekání na mou reakci bavit.

„Lovci musí pochopit, že nejde zachránit každej. Někdy nejde zachránit ani vlastní kůže. Tak to prostě je…“ Zarazil se. „Pche! Dost řečí. Času málo. Ty brzy probudíš. Chci ukázat další vzpomínky.“

„Doufám, že nic čerstvýho,“ řekl jsem s obavami. Po nedávném krátkém setkání s myslí lorda Machada se mi tenhle nápad nezamlouval. Nechtěl jsem riskovat, Protože jsem měl pocit, že už bych se nemusel probudit vůbec.

„Ne. Zase stará vzpomínka. Bezpečnější. Asi o tom ani neví. Nejsem silný na novou vzpomínku. Moc nebezpečný. Dostane červy do hlavy. Vyžerou mozek.“ Nechtěl jsem se vyptávat, co tím sakra myslí.

„Poslyš, chlapče, těžko vysvětlit. Tenhle Prokletej… Nemůžu ti ukázat věci, co má v hlavě teď, věděl by to. Ale jsou věci, který jsou dávno starý. Ležej jako mrtvola v zemi. Už jim nevěnuje pozornost. Když se na ně díváme, neví o tom. Mlč a uč se.“

„A jak to děláš?“

Zamračil se a hledal správná slova. „Jsem tady uvězněnej kvůli blbýmu artefaktu. Kvůli Prokletýmu nemůžu pryč. Už tu jsem dlouho. Prokletej na mě zapomněl. Ale on… jak se to řekne? Podceňuje věci, který dělám, abych ho zastavil Mám šanci mluvit s tebou, pomáhat. To on nečeká. A teď mlč. Vidíš, co dělaj tvý otázky? Plýtvaj časem.“

Odložil vyřezávání, složil nůž, pečlivě ho schoval a dotkl se mého obličeje.

„Tak jdem na to,“ řekl jsem odvážněji, než jsem to ve skutečnosti myslel.

Rozbité město zmizelo.

Vzpomínky lorda Machada. Zapadal jsem do nich jako divadelní herec. Sdílel jsem smysly člověka, který přestal být člověkem. Vzpomínky byly zamlžené, roztříštěné. Důležité věci se ale Prokletému vryly do mozku opravdu pečlivě.

Kněžka Koriniha mě vedla chodbami hluboko pod pyramidou. Sledoval jsem ji a doufal, že najdu odpovědi na otázky. Má vláda nad městem byla prozatím úspěšná. Pokladnice přetékaly bohatstvím a moje malá armáda cvičila daleko větší armádu složenou z místních branců. Kněžka dodržela slovo. Město mě neuznávalo jen jako dobyvatele se železnou pěstí. Obyvatelé mě ctili jako skutečného krále, a troufám si říct, že mě měli za boha. Líbilo se mi, že mě lidé uctívají.

Kněžka mi prozradila své tajné temné znalosti. Její nabídka byla zajímavá. Věčný život a síla. Nesmrtelná armáda poslušných vojáků. Slíbila mi moc tak velkou, že bych dokázal ovládnout nejen tuto novou zemi, ale také se vrátit do staré vlasti a vzít si nazpět rodové právo, které mi bylo odebráno. Pokud mluvila Koriniha pravdu, mohl bych se vrátit domů a usednout na trůn. A také na jakýkoli jiný trůn, na který bych si ukázal.

Ukázal bych si na všechny.

Král Manuel Veliký? Pochopili by, kdo je tady skutečně veliký. Pak by byl na řadě Filip a jeho zpropadení Španělé. Koneckonců, mohl bych pak pod svůj prapor zahrnout celou Evropu. I kdyby se vyplnil jen zlomek temných tajemství, která mi kněžka prozradila, byla by to všechno hračka. Navíc mi ukázala znamení, díky nimž jsem věřil, že mluví pravdu.

Šel jsem za ní dále do tmy. Kněžčiny boky se vlnily pod tenkou róbou. Bylo to zlovolné stvoření. Ztepilá a lstivá žena znalá mnoha umění v mé vlasti neznámých. Již jsem ji přijal za konkubínu, což bylo součástí naší prvotní dohody. Bylo to oboustranně vskutku výhodné spojení. Legitimizovala se tak moje vláda nad zdejším lidem a mohl jsem těžit z benefitů hodných muže mého postavení.

Pochodeň mi v ruce neklidně plápolala, neboť v tunelu vál vlhký průvan. Za opaskem jsem měl několik pistolí, v povoskovaném měšci zápalky a na zádech pověšenou sekeru, podle níž se jmenoval můj rod. Přesto jsem se cítil trochu nesvůj. Pod pyramidou byla tma nejenom pro oči, ale i pro duši.

Mnich de Sousa se mě snažil před kněžkou a jejím podivným kultem varovat. Odhalil jsem ho, jak chtěl vyslat posla k našim lodím na pobřeží. Zprávu jsem stačil zadržet. Jezuita psal, že se obává mého šílenství a pádu do spárů pohanského náboženství. Horší ale bylo, že psal o bohatství mého města a o tom, jak naši expedici držím v tajnosti před korunou i církví. Byl to laskavý, moudrý a milosrdný muž, jehož jazykové nadání mi přišlo během dobývání vhod. Když jsem ho nechal upálit na hranici, pocítil jsem na chvíli smutek. Samozřejmě jsem to nemohl před vojáky přiznat, a tak jsem to svedl na místní povstalce a nechal ve smyšlené odplatě popravit pět set zdejších kněží. Koneckonců, musel jsem si udržet dobrou pověst.

Několik mužů pojalo podezření, ale dokud jsem je zahrnoval bohatstvím, neměl jsem o jejich loajalitě pochybnosti. Měšce plné zlata dokázaly přesvědčit i nejpobožnější. Vojenský správce království neměl ponětí, kde se naše expedice nachází, a tak bylo mé vojsko v podstatě odříznuté od vnějšího světa. Svá tajemství jsem si střežil přepečlivě.

Šli jsme snad celé hodiny. Pořád dolů, pořád jsme sestupovali. Stěny již nebyly omítnuté, ale tvořil je přírodní kámen a nakonec něco úplně jiného. Byl to materiál, jaký jsem nikdy předtím neviděl. Hladký, jemný a mazlavý. Přišlo mi, že pulsuje podivnou energií. Zdálo se mi, že koutkem oka vidím, jak se zeď pohybuje.

Konečně jsme došli do obrovského prostoru hluboko v útrobách země. Netušil jsem, jak je velký, ale má pochodeň dokázala osvětlit pouze jeho malou část. Podlaha byla hladká a musel jsem dávat pozor, abych neuklouzl. Ze stropu kapala voda a stékala po mé zbroji. Vzduch byl těžký a připadalo mi, že pro lidské plíce není vůbec vhodný. Cítil jsem sůl a zápach hnijících ryb.

Koriniha mě dovedla do neproniknutelné temnoty. Šli jsme několik kilometrů, uvědomil jsem si, že kdyby chtěla, mohla by mě tady nechat a už bych se nikdy nedostal ven. Podřadnější člověk by z toho asi dostal strach, já však ne. Bylo tak chladno, že jsem začal vidět svůj dech. Země změkla, takže jsem při každém kroku zanechával v olejnatém povrchu stopu. Kněžka se zastavila u prvního význačného objektu v jinak jednotvárné místnosti.

Byl to obelisk z černého kovu, který se tyčil do výše, takže na jeho vrchol světlo mé pochodně nedosvítilo. Byl tak tenký, že jsem nechápal, jak může stát zpříma. Na objektu byly jakési podivné nápisy. Nepodobaly se obrázkovému písmu civilizace z povrchu, které jsem již znal, ale byly psány jazykem daleko složitějším. V mihotavém světle louče se runy zdánlivě pohybovaly. U maličké paty obelisku ležela malá prostá kamenná bednička. Nemohl jsem se na ni dívat přímo, protože to bolelo, jako kdybych hleděl do slunce.

„Co je to za věc? Je to klíč? Prozraď,“ přikázal jsem.

Divoce se na mě usmála, ve světle pochodně se její tmavé oči červeně zrcadlily. „Ano, lorde Machado. Tohle je klíč k odemčení nekonečné moci. K moci samotných Starobylých, kteří čekali na někoho, jako jste vy.“

„Jako jsem já?“

Položila jemné ruce na mé vousaté tváře a pohlédla na mě. V záři plamenů vy padaly její oči nepřirozeně.

„Ano, můj pane. Starobylí zde zanechali tohle zařízení. Je velmi staré. Starší než tento svět. Tento nesmírně mocný předmět nebyl nikdy určený pro ruce smrtelníka. Je to zařízení ke službě těm, které nazýváte anděly a démony. I oni se mu ale raději vyhnou. Každých pět set let se však narodí muž, smrtelník, se schopností podmanit je své vůli. Tímto člověkem jste vy. Vy jste tím, koho Starobylí předpověděli.“ Když mluvila, ucítil jsem závan větru, jako by se zrovna nadechlo cosi nepředstavitelně velkého.

„Prozraď mi to proroctví, ženo.“

Sundala ruce z mého obličeje a pokynula k obelisku. Runové písmo se změnilo v latinku, kterou jsem se jako mladík naučil číst.

Čekáme na příchod

syna velkého válečníka,

znalého umění světa,

odkázaného na řeč meče.

Jméno bude mít

po zbrani svých otců,

úkol králův bude mít

mocného nepřítele pokořit.

Muž obdařen vizemi.

Spojenec temných sil.

Přítel stvůr.

Vůdce lidí.

Pouze ten bude mít vůli,

pouze ten bude mít moc

využít lásku k dívce

a rozbít svět a čas.

Ta slova v mém nitru rezonovala. Byl jsem předurčen pro moc a slávu. Jméno mému rodu dala sekera, kterou jsem měl připnutou na zádech. Mí předkové ji využívali velmi často. Otec byl velký generál. Jako jeden z jeho mladších synů jsem byl poslán na studia, protože se čekalo, že budu spravovat rodinné jmění. Přesto jsem selhal, stal se vojákem a nakonec velitelem. Mým úkolem bylo podmanit si tuto zemi a odevzdat její bohatství králi a duše jejích obyvatel mateřské církvi. Měl jsem vizi, jak vedu svou armádu ke slávě. Co se týče temnoty, nepochyboval jsem, že sem zapadá má konkubína se svou klikou kněžích vyřezávajících lidská srdce a starajících se o potoky obění krve.

„Co to tedy znamená? Co musím udělat teď?“ zeptal jsem se. Kněžka neodpověděla. Sáhla do výklenku a vytáhla malou obdélníkovou skříňku. Vykřikla cosi svým jazykem a průvan změnil směr, jako by zrovna cosi nepředstavitelně velkého vydechlo. Nastavil jsem ruku a kněžka opatrně položila skříňku do mé dlaně. Byla malá, avšak nepřirozeně těžká. Otřásl jsem se, jak mi paží projel chlad. „Co je to?“

„Je to klíč, můj pane. Už nyní vám propůjčuje obrovskou magickou sílu, ale až budete připraven, mohu vás zavést na správné místo, na Místo moci. Tam budete moct artefakt využít k podmanění celého světa. Nikdo vám nebude stát v cestě. Svět bude patřit vám.“

„To je vše?“

„K naplnění proroctví je zapotřebí ještě jedna věc, můj pane. Musíte chovat lásku k dívce. Jste milovník moci, nikoli však lidí. Lásku k lidem však k využití artefaktu potřebujete. Láska je znak slabosti, přesto však otevírá cestu k nesmírné moci. Je to nástroj, kterého je třeba využít.“

„V Lisabonu mám manželku a děti. Nepostačí to?“ Na nesmysly, jako je láska nebo milosrdenství, jsem neměl čas. Rozhodně ne ve chvíli, kdy na mě čekala kořist a nepřátelské země. Urozená manželka byla politická nutnost a způsob početí potomků. Nic víc.

„Nejspíše ne, můj pane. Ale já bych se vaším prostředkem stát mohla.“ Kněžka si rozvázala róbu a nechala ji sklouznout na podlahu. „Já mohu být vaší láskou. Společně pak budeme vládnout světu.“

Znovu začal vanout vlhký vítr, jako by celá jeskyně plnila neviditelné plíce. Tentokrát však mnohem intenzivněji. Pochodeň uhasla. Ocitli jsme se uprostřed neproniknutelné temnoty.

Seděl jsem na schodišti kostela zpět ve svém těle a ve vlastní kůži. Opět jsem se cítil po prožití vzpomínek Prokletého nečistě. Starý muž se vrátil k vyřezávání a pečlivě přejížděl kapesním nožem po dřívku. Odřezky mu padaly na prosté kalhoty. Přestože byla zimní obloha v mém okolí jen dílem mé představivosti, cítil jsem se tady daleko lépe než v prapodivné kaverně.

„Proč mi ukazuješ takový věci?“

„Abys pochopil. Důležitý.“

„Co je důležitý? Že Macado byl už zaživa tak odpornej bastard, že jeho příchod předpověděli Aztékové nebo Inkové? Nebo to, že pro něj jacísi Starobylí zanechali kouzelný kdesi cosi, aby mohl vyhodit svět do povětří?“

„Pro tenhle národ nemáte jméno. Zmizeli. Svět je dneska nezná. Asi je to lepší. Ale je toho víc, chlapče. Musíš dávat lepší pozor.“

„Na co mám dávat lepší pozor? Chystal se přeříznout nádhernou zlou kněžku. To jsem přehlídnout nemohl,“ odpověděl jsem.

„Vy mladí. Mozek máte v gatích. Ne, důležitější věc se musíš dozvědět.“

„Co kdybys mi prostě řekl, jak ho zabít?“

Pokrčil rameny. „To já nevím.“

„Kdo jsou Starobylí? Mluvila o nich i elfí královna.“

„Moc zlí. Hrozně moc zlí. Já nevím. Ale byli tu dlouho před náma. Neměli bejt. Ale jsou… jak se to řekne? Vetřelci. Chtěj akorát zabít svět. Zabíjej všecko, co nemůžou mít.“

Rukávem kabátu odhrnul sníh ze schodu a vytvořil čisté místo. Umístil vyřezaný objekt na hladký povrch a roztočil ho. Malá káča se otočila jen párkrát a pak spadla. Vypadala hrozně a byla zcela nevyvážená. Vyřezávání staroušovi moc nešlo.

„Tvoje káča je k ničemu.“

„To ne ‚káča‘. To drejdl. Legrační hra. Má se dělat z hlíny, ale já zkusil dřevo.“ Vzal si hračku zpět a pokračoval ve vyřezávání. „Nesměj se, chlapče, to těžší, než zdát. Už máš čas jít. Probuď se. Pozor na velká červená věc. Nevybourej se.“

„Cože? Jaká červená věc?“

„Uvidíš.“

Probudil jsem se dezorientovaný a zmatený. Ležel jsem na jakýchsi nosítkách. Pokusil jsem se posadit a bolestivě se praštil o bílou kovovou skříňku. Julie ležela na nosítkách vedle mě. Ránu na rameni měla ošetřenou mnohem lepším obvazem, než který jsem přiložil já. Byla stále v bezvědomí. Houkala siréna. Jeli jsme v sanitce.

„Co to do prdele je?“ řekl jsem, když sanitka zabočila příliš ostře a odrazila se od nějaké zdi. Z místa řidiče se ozval šílený smích.

„Drž se, kluku. Už jsem nějakou dobu neřídil. Však víš, byl jsem pod zámkem a vůbec.“ Ray Shackleford zatroubil a vykřikoval z okénka. „Dávej bacha, debile!“

Protáhl jsem se úzkým prostorem na sedadlo spolujezdce. Musel jsem odsunout velký černý pytel. S radostí jsem poznal vak s osobní zbrojí a vybavením včetně náhradních zásobníků a granátů do Anihilátoru. Má brokovnice ležela na palubní desce a divoce sjížděla ze strany na stranu, jak Ray divoce točil volantem. Tachometr ukazoval skoro sto sedmdesát kilometrů v hodině. Netušil jsem, že sanitky můžou jet takhle rychle.

„Co se stalo?“ překřičel jsem sirénu. Rayovy prošedivělé vlasy divoce vlály v průvanu z otevřeného okénka. Šíleně se smál a na uprchlého magora se bavil až příliš dobře.

„Omdlels, ale nedivím se tomu. Vypadáš děsně. Julie měla v kapse mobil. Začal vyzvánět, tak jsem ho zvednul. Volal Earl.“ Šílený muž se zasmál. „Ten starej šmejd byl překvapenej, že mluví zrovna se mnou. Vůbec to nečekal. No ale stejně…“ Objel náklaďák, dostal se do protisměru, vyhnul se kombíku a škubnutím se vrátil do správného pruhu. Zděsil jsem se. „Jak jsem říkal, volal Earl a říkal, že sem mířej federálové a maj naspěch. Vyhlásili po mně i po vás obou celostátní pátrání. Říkal, že nemáme jet do nemocnice, protože tam už má namířeno úřad pro kontrolu monster. A taky nemůžem zpátky na základnu, protože se to tam hemží federálama. Vezu nás proto na bezpečný místo, kde se skryjem.“

„Doufám, žes nezabil žádný záchranáře,“ ukázal jsem na Anihilátor.

„To ne. Nikdy jsem člověka nezabil… určitě ne úmyslně, ani s tím nehodlám začínat. Převezl jsem je. Řekl jsem jim, že jsem cvok na útěku.“

„No páni. Asi neměli velkej problém ti uvěřit.“ Předtím jsem to nějak nevnímal, ale Ray na sobě měl teplákovku a župan. S rozcuchanými vlasy a nepěstěnou bradkou rozhodně moc normálně nevypadal. Navíc si v době mého bezvědomí prozpěvoval seriálovou písničku.

„Představ si, že je mi to jasný.“ Podrbal se na hlavě a nesundával nohu z plynu.

„Julie potřebuje doktora.“

„Earl nějakýho domluvil, neměj strach. Jedem domů.“

„Ale na základně se to hemží federálama.“

„Ne. Však uvidíš. Earl řekl: ‚Jeď do svýho domu, Rayi. Určitě si pamatuješ, kde to je, tak tam dojeď.‘“

Když mi to Ray popisoval, díval se na mě. Šílence při řízení nejspíš provází Síla. „Vracíme se domů. Bude to jako za starejch časů. Všechny děcka, Ray Pátej, Julie a malej Nate si můžou hrát v domečku na stromě. A Susan tam bude taky. Bude to skvělý. Něco ugrilujem a tak.“

„Rayi. Dávej bacha na cestu.“ Všiml jsem si blikajících červených světel. Ray uz nebyl ve stejném světě jako já, ale utápěl se ve vzpomínkách.

„Možná půjde v televizi alabamskej zápas. To by bylo skvělý. Takovej zápas Alabamy s Auburnem, to byl nejlepší mač roku. Jo, v minulý sezóně jsem na tom projel nějaký prachy, přiznávám.“ Došlo mi, že červená blikající světla označují železniční přejezd. Začaly se spouštět závory.

„Vlak. Rayi, zastav. Zastav!“

Podíval se dopředu nepřítomnýma očima. „Jo, vlak. Máš radši párky, nebo hambáče? Možná se poštěstí a Susan bude mít naložený nějaký steaky.“ S hrůzou jsem sledoval blížící se vlak. Lokomotiva byla obrovská a červená. Tohle jsme nemohli stihnout včas.

Vrhl jsem se na místo řidiče a přimáčkl Raye bolestivě ke dveřím. Dupnul jsem na brzdu a bojoval o kontrolu nad volantem. Pneumatiky se zablokovaly a s kvílením za sebou zanechávaly stopu spálené gumy. Ray se snažil se mnou bojovat. Tvrdě jsem ho udeřil loktem do hlavy.

Pokoušet se o řízení sanitky, brzdit, bojovat o volant se šílencem a zároveň mířit pod rozjetý vlak skutečně není nic, co bych chtěl opakovat. Naštěstí brzdy byly dost slušné. Prorazili jsme dřevěnou závoru a zastavili. Předním nárazníkem jsme skončili jen pár centimetrů od jiskřících kol vlaku.

„Únos auta! Únos auta!“ řval Ray a snažil se mi palcem vypíchnout oko.

Nepřestával bojovat. Nepochopil, že jsem mu právě zachránil život. Pokusil se mě udusit bezpečnostním pásem, a tak jsem mu dal ještě pár loktů do obličeje, dokud se nepřestal hýbat. Než konečně omdlel, musel jsem ho praštit třikrát. Nebudu lhát, tohle mě bavilo. Zatáhl jsem ruční brzdu, vylezl ze dveří pro spolujezdce a obešel sanitku. Zvuk vlaku projíždějícího jen pár decimetrů ode mě byl ohlušující. Otevřel jsem dveře u řidiče a po chvíli našel tlačítko na vypnutí otravné sirény. Vytáhl jsem Rayovo tělo a hodil je dozadu na nosítka. Byly na něm řemeny pro těžké případy, a tak jsem je s radostí využil.

Julie sebou škubla a zprudka otevřela oči.

„Owene, co se děje?“ zamumlala ospale. „Počkat chvíli,“ uvědomila si, že má roztrhané oblečení a je pouze v podprsence. „Prasáku.“

„Hele, to si vyřiď se záchrankou. Julie, poslouchej, na vysvětlování není čas. Musíme tě dostat na místo, který tvůj táta považoval za domov. Earl tam pro tebe bude mít připravenou pomoc.“

Bylo jasné, že v sobě má hodně léků proti bolesti, které jí dali záchranáři. Nepřítomně se usmála. „Hele, co se stalo s tátou?“

„Ehm, je uspanej. Poslyš, můžeš mě navést? Earl řekl, že máme jet domů, ne na základnu. Musíme se dostat na místo, který je pro tvýho tátu domovem.“

„Jasný… domů se dostanu. Kde jsme?“

„Nemám ponětí. Hele, pomůžu ti dopředu. Musíš zůstat vzhůru a říct mi, kam máme jet, dobře?“

„Dobře, to zvládnu. A hele, až mě příště budeš chtít vidět nahou, tak řekni. Nemusíš mi trhat hadry. To je takový divný… tu halenku jsem měla ráda.“ Zavřela oči a zase usnula.

Odnesl jsem ji na místo spolujezdce, jak nejopatrněji jsem dovedl. Nechtěl jsem se dotknout jejích obvazů ani zraněných míst. Když kolem nás projely poslední vagóny, připoutal jsem ji na místo. Julie sebou škubla a něco zamumlala.

„Cože?“

„Tady to znám. Jsme u Greeville Jeď rovně.“ Mluvila docela nesrozumitelně, ale zdálo se, že už nekrvácí. Rozhodl jsem se, že pokud se její stav zhorší, zavezu ji k doktorovi do nejbližšího města. Nemělo smysl riskoval její život jen proto, abychom se vyhnuli zatčení. Doufal jsem ale, že tohle rozhodnutí nebudu muset udělat.

Rozjeli jsme se.

KAPITOLA 17

Domov, o kterém se zmiňoval Ray Shackleford, byla ve skutečnosti obrovská zemědělská usedlost uprostřed krajiny plné krásných lesů a bystřin. Ležela daleko od hlavních cest a zbytku světa. Dům samotný byl kdysi honosným sídlem, ale podepsala se na něm léta bez jakékoli údržby. Hlavní verandu lemovaly silné dórské, stářím popraskané sloupy. Některé zdi byly porostlé popínavými rostlinami a lišejníkem. U vyschlé fontány před domem parkoval černý sedan.

Zastavil jsem před vchodem, zatroubil a vyskočil ze sanitky, abych pomohl Julii ven. Ve zbytku krátké cesty mluvila poměrně smysluplně, ale byla bledá a nevypadala zrovna nejlépe. Sice lehce protestovala, že to zvládne sama, ale vzal jsem ji do náruče a přenesl na verandu. Rozhodně nebyla tak lehká, jak by se na první pohled mohlo zdát. Svaly váží více než tuk. Zasykla bolestí, jak se změnil tlak krve v jejím zranění. Vchodové dveře byly otevřené, zavřené bylo jen ochranné síto.

„Haló! Je tu někdo? Potřebujem pomoc,“ zakřičel jsem.

„Zede, díkybohu.“ Tripův hlas jsem uslyšel s úlevou. Otevřel síťovité dveře a vyšel ven. Za Tripem stála menší žena, zcela zahalená v černé burce. „Pojďte dál, místo je připravený. Earl říkal, že tady Gretchen je dobrá doktorka.“ Zahalená postava přikývla. Přes látku byla vidět jen maličká část jejího obličeje. Oči měla zakryté velkými zrcadlovými slunečními brýlemi. Doktorka pokynula, ať jdu za ní.

Přitiskl jsem si nemohoucí Julii k hrudi a pospíchal vstupní halou. Uvnitř domu probíhala rozsáhlá renovace. Podlahová krytina byla z důvodu oprav vytrhaná. Některé stěny byly vymalované, na jiných se teprve pracovalo. Na zemi se válely hromady pilin a různých nástrojů.

Gretchen nás provedla prostorným předpokojem, obrovskou jídelnou s honosným lustrem a sedmimetrovým stolem a malou chodbou, až jsme dorazili do bývalého pokoje pro hosty. Nyní to zde vypadalo jako v provizorní polní nemocnici. Uprostřed pokoje stál menší stůl pokrytý bílou látkou, na němž byly položeny podivně vypadající chirurgické nástroje a nádoby s neznámými tekutinami. Gretchen pokynula k posteli, do které jsem pak Julii co nejšetrněji položil.

Julie ztěžka otevřela oči.

„Nevidím,“ řekla.

Začal jsem panikařit. Mohla se snad do hlavy praštit natolik, že ztratila zrak? Oslepne? Byla milovnicí malířského umění a vynikající střelkyní. Kdyby oslepla, v podstatě by zemřela. Chytil jsem ji za ruku.

„Neměj strach. Bude to v pořádku. Jsem tady u tebe. Určitě se ti zrak zase vrátí.“

„Owene.“ Zavřela oči a vzdychla. „Jak jseš velkej, tak jseš blbej. Jasný, že se mi vrátí zrak. Moje brejle leží na podlaze v sanitce. Buď tak hodnej a dones mi je… to je Gretchen?“ Zahalená žena přistoupila a pohladila Julii po čele. Až teď jsem si všiml, že ona zvláštní doktorka má nasazené chirurgické rukavice. „Ahoj, Gretchen, zlatíčko. Jsem ráda, že jseš tady. Já teď asi zase usnu…“ zamumlala a ztratila vědomí.

Gretchen sundala ruku z Juliiny hlavy a okamžitě začala odstraňovat zakrvácené obvazy. Malá zahalená doktorka si prohlížela zranění. To ve skutečnosti začínalo až za ramenem a táhlo se svaly nad lopatkou. Vypadalo to dost ošklivě. Tajemná žena si v té chvíli uvědomila, že jsem stále v místnosti. Zvedla hlavu, dokud jsem neuviděl vlastní odraz v jejích slunečních brýlích. Pak rukou naznačila výstřel.

„Mám vystřelit?“ ukázal jsem na sebe. Přikývla a mávala rukama. „Omlouvám se.“ Vycouval jsem z pokoje a potichu za sebou zavřel. Trip na mě už čekal.

„Neměj strach. Earl říkal, že je Gretchen nejlepší. Prej dokáže vyléčit každý zranění. Zaručili se za ni i Milo se Samem. Asi bychom ji měli nechat dělat svou práci.“

„Není Skippyho příbuzná? Maj podobnej styl oblíkání.“

„Jo. Prej je to jedna z jeho manželek. Myslím, že je kmenovou léčitelkou,“ odpověděl.

„Z manželek? Mluvíš vážně v množným čísle?“ Trochu mě to překvapilo. „Sam říkal, že jich prej má pět. To víš, jinej kraj, jinej mrav. Když jim to vyhovuje, proč ne.“

„Do háje. Tak já ani nemám holku, a Skippy má několik manželek,“ řekl jsem.

„Není divu. Vždyť vypadáš děsně,“ řekla Holly za mými zády. Díky vášnivým křivkám, postavě modelky a Vepru ráže .308 v rukou by klidně mohla z fleku hrát ve filmu s Jamesem Bondem. „Zakrvácels celej koberec. Co se ti stalo tentokrát?“

Otočil jsem se k ní s úsměvem od ucha k uchu. „Vypadl jsem z dodávky. Když jela.“

„Měl by ses držet účetnictví. Do prdele, vždyť máš v rukou zadřenej štěrk. Sedni si, seženu jód. Tripe, najdi ručník. A mimochodem, vzduch je čistej, nikoho jsem tu nenašla.“

„Juliin táta je připoutanej v sanitce. Je v bezvědomí. Měla by ses nejprve podívat na něj,“ řekl jsem, když jsem si prohlížel podřené ruce. Vypadaly skoro stejně hrozně, jak bolely.

„Je zraněnej?“ zeptal se Trip. „Nejsem sice Gretchen, ale první pomoc zvládám.“

„Nejspíš jenom trochu omráčenej. Ten pošahanej hajzl to chtěl napálit pod vlak, tak jsem mu dal párkrát do ciferníku, než toho nechal. Dávej si na něj bacha, je to magor. Svaž ho a pak zamkni do nějakýho pokoje. A nejlíp bude, když ho ještě připoutáš řetězem k něčemu těžkýmu.“

„Ty jseš fakt lidumil, co? Dej mi klíčky od sanitky, schovám ji dozadu.“ Hodil jsem mu je a Trip odešel za Rayem.

„Nedělám si srandu. Jestli je tu nějaký podkroví, tak ho tam zamkni,“ křikl jsem ještě. „Ale nejdřív zkontroluj, jestli tam nejsou zbraně.“

Holly mě přinutila, abych se usadil v kuchyni, zatímco se hrabala v rozsáhlé lékárničce. Seděl jsem svlečený do půli těla vedle mramorového dřezu a Holly bolestivě pinzetou vytahovala jeden kamínek za druhým. Kuchyně taktéž procházela rekonstrukcí, a tak zde nebyl stůl, ale dvě kozy na řezání dříví a mezi nimi fošna. Opatrnost nebyla zrovna Hollyinou silnou stránkou, vytrhávala kamínek za kamínkem a házela je do dřezu. Nebylo to nic příjemného.

Řekla mi, že jakmile Julie zavolala z ústavu, vyslal Earl zásahový tým ve vrtulníku, aby nás zachránil. Helikoptéru ale zachytily stroje úřadu pro kontrolu monster a přinutily ji k návratu. Zatímco federálové sledovali, jak vrtulníky přistávají, chtěl Earl mobilním telefonem zjistit, jak to s námi vypadá. Zvedl to ale Ray. Jelikož Holly a Tripa federálové považovali za nedůležité nováčky a nehlídali je, prozradil jim Earl, jak se dostat do rodinného sídla Shacklefordových. S Gretchen se pak ze základny poměrně bez problémů proplížili.

„Co je tohle? To vypadá, jako by tě potřísnila struska ze svářečky, nebo co,“ zeptala se, když mi odstraňovala z paže kus kovu. Zůstala po něm díra, která se ihned začala plnit krví.

„Krev chrličů je nějaká tavenina. Jednoho jsem umlátil k smrti hlavní odstřelovačky. Postříkalo mě to.“

„To si děláš prdel, ne?“ Zmítal jsem se, protože zrovna vytahovala obzvláště špičatý kus asfaltu.

„Byla to maličkost. Chrlič měl jenom jednu ruku. A navíc byl zaseknutej pod dodávkou. Byl to ten bastard, co probodnul Julii. O pušku jsem nakonec přišel, takže jsem ho musel dorazit páčidlem. Když mu praskla hlava, tak všude vystříkla ta jeho rozžhavená krev.“

„Ty jsi naběhl na obrovskou stvůru s prázdnou zbraní, jen abys ji zachránil?“ zabodla do mě pinzetu.

„Asi jo. Au. Bacha.“ Zašklebil jsem se, protože tentokrát místo kamínku vyrvala kus masa.

„Nemel sebou, ty fajnovko… Hele, Zede, budu k tobě upřímná. Začínám o tebe mít strach. Fakt.“ Holly mluvila vážně. Utřela si čelo. V kuchyni bylo docela dusno. „Na nákladní lodi jsi byl ochotnej dělat návnadu, jenom abys zachránil Julii. A teď ses vrhl na několikatunovýho chrliče s kusem železa v ruce. A zase kvůli ní.“

„Nebyl tak velkej. A na lodi jsem tím granátem zachránil nás všechny, nejen Julii“

„Jasný…“ Neznělo to zrovna přesvědčeně. „Zede, nejsem blbá. Vidím, jak jseš v její přítomnosti jako vyměněnej. Ale to je jedno. Jenom nechci, abys udělal nějakou krávovinu a nechal se kvůli ní zabít. To je celý.“

„Nebylo to nic, co bych neudělal pro kohokoliv jinýho,“ řekl jsem na obranu.

„O tom taky nepochybuju. Když jde někomu o život, jseš ochotnej provést každou blbost. Stejně jako Trip. Hrajete si na hrdiny a klidně byste naběhli do hořícího baráku, abyste z něj vytáhli pár roztomilejch koťátek. Jsem obklopená idioty.“

„Nevěděl jsem, že ti na tom záleží.“ Zasmál jsem se. Zase mě píchla.

„Věř mi, Zede. Přijde chvíle, kdy si budeš muset vybrat. Někdo bude v takovým průseru, že jeho záchrana bude zhola nemožná. A pak ti nezbude než se rozhodnout, jestli si zachráníš kůži, nebo zbytečně zdechneš. Budeš si muset vybrat, jestli utéct jako zbabělec, nebo bojovat jako hlupák.“ Holly vypadala dost naštvaně.

„Co se tím snažíš říct?“

„Říkám jenom to, co jsem se naučila při tvrdý životní lekci. Však víš, před tím…“ Zarazila se a změnila téma. „Myslím, že to byl poslední šutr. Teď ti to poliju jódem. Máš sedřenou kůži, tak to bude asi trochu štípat.“

„Před čím?“ chtěl jsem vědět. „Jseš jediná z nováčků, o kom nevíme, jak se dostal do našeho byznysu. Všichni znaj historky o mým vlkodlakovi, Tripových zombících nebo Leeových pavoucích. Holly, jseš tvrdá jako kámen a od nikoho si nenecháš srát na hlavu. O svý minulosti ale zarytě mlčíš. Co se tehdy stalo? Přece víš, že mi můžeš říct vše… Uáááááááááá!“ zařval jsem, protože mi paží projela obrovská spalující bolest.

„Ach, omlouvám se, to nebyl jód, ale francovka. Kvůli tomu tvýmu žvanění jsem se přehmátla. A teď sklapni,“ rozkázala.

Udělal jsem, co řekla. Nechtěl jsem ji provokovat, dokud měla v ruce lahvičku s tekutou bolestí. Byla to hrůza. Jód štípal taky, ale v porovnání s francovkou to byla procházka růžovou zahradou. Trip zajistil Raye, schoval ukradenou sanitku a vrátil se.

„O co jsem přišel?“ zeptal se. „Holly, vypadáš nasraně.“

„O nic nejde,“ odpověděla chladně. „Nehejbej se. Některý díry bude třeba zašít.“

„Možná by bylo lepší nechat to na Gretchen.“

„Má práci. Julie má skutečný zranění, tohle je jenom bebíčko. Krom toho vím, co dělám. Neboj, nebude to bolet. Kecám, bude to bolet jako prase. Měl by ses do něčeho zakousnout,“ doporučila.

Trip si vytáhl židli a posadil se k improvizovanému stolu. „Dal jsem Juliina tátu nahoru do ložnice. Hledal jsem zbraně a našel tohle. Myslím, že si sem Julie poschovávala nabitý kvéry všude možně.“ Položil před sebe Berettu ráže .45. „Ale bez obav, připoutal jsem ho k železnýmu rámu postele. Nikam se nedostane.“

Chvíli jsem o tom přemýšlel. Rozhodně to bylo lepší než pomyšlení na jehlu, jejímž uchem Holly právě provlékala nit. Šití jsem nesnášel. V minulosti mě bez lokálního umrtvení sešívali mnohokrát. Pouliční rváči nemívají zrovna nejlepší pojistku. „A kdes vůbec sehnal pouta?“

Pokrčil rameny. „Byly v jednom báglu s vybavením.“

„Jsou moje,“ řekla Holly. Trip vyskočil. Holly se na nás užasle podívala. „Přestaň přemýšlet prdelí. Jsem přece určená, abych se starala o vybavení, vzpomínáš? Myslela jsem dopředu. Earl říkal, že budem hlídat nebezpečnýho pošuka.“

„Promiň,“ řekl Trip.

„Pánbíčkáři jeden,“ zamumlala a zapíchla zahnutou jehlu do mé kůže.

„Ne, vážně, nechtěl jsem…“

„To je jedno, Tripe. To, že jsem tancovala nahá u tyče, ještě neznamená, že jsem šlapka.“

„Promiň. Takhle jsem to vůbec nemyslel,“ odpověděl a obranně zvedl ruce. Holly mlčela a věnovala se šití. Trip byl příliš tmavý, než aby se mohl červenat, ale samozřejmě se styděl. „Půjdu zkontrolovat Gretchen.“ Odešel ve spěchu.

Díval jsem se, jak se trhlina v mé kůži pomalu zaceluje. Odváděla dobrou práci. Pocítil jsem potřebu se kamaráda zastat. „Nemyslím si, že tě Trip soudil. Je to nábožensky založenej člověk, ale takovej vážně není.“

„Já vím.“ Pokračovala v šití. „Je to asi nejmilejší chlap, jakýho znám. A v srdci je fakt nevinnej. Teda aspoň na poměry našeho byznysu.“ Se zavíráním rány právě skončila.

„Jseš v tom dost dobrá, to poznám… zašívali mě už mnohokrát. Když jsem neměl jinou možnost, zašíval jsem se sám,“ řekl jsem jí. „Dík.“

Zavázala nit. „Naučila jsem se to na medicíně.“

„Ty jsi studovala medicínu?“

„Jo… nevím, proč jseš tak překvapenej. Si myslíš, že mě k ponižujícímu povolání přivedli nějací šmejdi, se kterejma jsem se stýkala? Potřebovala jsem prostě zaplatit účty.“

„Chápu.“

„Studovala jsem na univerzitě v Nevadě. Zbejvalo mi akorát pár semestrů… a už se nevyptávej.“

„Jasný,“ pochopil jsem. Zdálo se, že lovců monster s tajemstvími není zrovna málo. Dokončila šití a ovázala mi paže sterilní gázou.

„Víc toho udělat nemůžu,“ řekla. „Musíš si odpočinout a najíst se. V ledničce jsem viděla nějaký jídlo. S Tripem to tady přes noc ohlídáme.“

„Díky,“ řekl jsem jí. Postavila se a protáhla. Pak si přes rameno hodila pušku. Cestou z kuchyně se ještě zastavila.

„Přemejšlej o tom, co jsem říkala dřív. Nechci, aby ses nechal bezdůvodně zabít.“

„Slibuju, že nenechám,“ odpověděl jsem.

„.No jasný… zasraný hrdinové.“ Odešla z místnosti. „Sladký sny, Zede.“

Vybral jsem si jednu z mnoha ložnic v horním patře. Měli jsme naplánováno, že všichni budeme spát v přibližně stejné části domu. Vzhledem k tomu, že jsme nevěděli, jestli jsme před posluhovači Prokletého v bezpečí, by bylo opravdu hloupé, kdybychom se rozdělovali.

Byl to malý pokoj se stěnami z obyčejného sádrokartonu, ale stála tu pohodlná postel. Byl jsem vyčerpaný a trpěl bolestmi. Hodil jsem do sebe hrst tylenolu a doufal jsem, že mi to pomůže. V sanitce byla hromada silnějších prášků na bolest, ale sjet jsem se fakt nechtěl. Trvalo mi pár minut, než jsem v posteli našel polohu, při níž mi nic nedráždilo sedřenou kůži. Vzhledem k rozsahu odřenin to nebylo nic snadného.

Prokletý už byl na cestě. Věděl jsem to. Cítil jsem to v kostech. Bylo mi jasné, že je blízko. Netušil jsem, jak to vím, ale prostě jsem to věděl. Klíčem byl Ray. Jeho hlava ukrývala tajemství, které lord Machado hledal. Byla to informace, již Ray získal při své tajné snaze o překroucení přírodních zákonů a oživování mrtvých. Než abych dovolil padnout Rayi Shacklefordovi do rukou nepřítele, zabil bych ho. Myšlenka na usmrcení lidské bytosti se mi příčila, ale musel jsem být připravený přijmout menší zlo.

Usnul jsem za pár chvil.

Tu noc byly mé sny krátké. Starý muž mě nenavštívil a naštěstí jsem tak nemusel pozorovat svět skrze vzpomínky Prokletého. Po většinu noci jsem spal jako normální člověk, aniž by mě svazovaly podivné vize či stará proroctví a záhady.

Měl jsem krátkou noční můru. Byla to panická nesouvislá honička halami appletonského ústavu. Tentokrát byly chrliče mnohem rychlejší. Tentokrát jsem před nimi Julii zachránit nedokázal. Vzaly mi ji a svými kamennými pařáty z ní vyrvaly život. Uvnitř duše se mi otevřela studna zuřivosti a nenávisti. Vrhl jsem se po nepřátelích hnán veškerou zlobou, co se ve mně nashromáždila. Holýma rukama jsem rozdrtil masivní nadpřirozené bytosti na prach, jako by to nic nebylo. Zuřil jsem dál, dokud jsem hněvem neproměnil celé okolí v jedinou obrovskou pustinu smrti.

Spal jsem.

Dalšího dne dopoledne mě probudily sluneční paprsky prosvítající oknem. Když uvážím, jaká zranění jsem měl, cítil jsem se překvapivě dobře. I přes hektický program posledních několika týdnů a nedostatek spánku jsem se cítil naprosto čerstvě. Už když jsem se vyhrabal z postele, věděl jsem, že mě čeká krásný den.

Do nosu mě praštil příšerný zápach. Na místě obvazů jsem měl něco ohavného. Celé paže jsem měl zapatlané zelenou asfaltovitou hmotou. Zapáchala mršinou a potem. Málem jsem se pozvracel.

„Hej! Něco se děje!“ zařval jsem z plných plic. Vzhledem k rizikům povolání mi ve chvíli, kdy jsem se probudil pokrytý podivným sekretem, přišlo jako nejlepší nápad uvědomit spolupracovníky. V normálním zaměstnání bych to samozřejmě neudělal.

Trip naběhl do místnosti se samopalem připraveným k palbě a hledal nepřítele. Musel stát přímo u dveří.

„Něco mě poslintalo.“ Ukázal jsem mu paži pokrytou slizem.

„Kámo, málem mě z tebe trefil šlak.“

„Co to k čertu je?“ Zatřásl jsem rukou, až kusy slizu odpadly na prostěradla. Myslel jsem, že je pak bude třeba spálit.

„Neměj strach. Když Gretchen dodělala Julii, šla tě zkontrolovat. Jak viděla tvoje zranění, udělala v kuchyni tuhle směs, kterou tě pak potřela. Řekl bych, že to má bejt nějakej balzám, nebo co.“

„Nic jsem neslyšel,“ řekl jsem podezíravě. Nemohl jsem uvěřit, že jsem dokázal spát v takovém smradu. A za střízliva.

„Jestli sis nevšiml, pohybuje se dost tiše.“

„Co v tom je? Smrdí to jako hnijící noha.“

„Kdybych ti to řekl, poblil by ses, nebo bys ji hned zastřelil. Nic říkat nebudu. Hlavně nezapomínej, že je to léčitelka… Podle toho, co vím o chemii, je jedinou předností tyhle látky příšernej smrad.“

„Půjdu se osprchovat. Jestli uvidíš naši ninja doktorku, tak jí řekni, že pěkně za sliz děkuju.“ Popadl jsem batoh a vyběhl do chodby. Poučil jsem se z předešlých chyb a sbalil si spolu se zbrojí a zbraněmi i náhradní oblečení. Správný muž si s sebou bere nouzové trenýrky.

Našel jsem koupelnu, nadšeně ze sebe sundal zbytky šatů a vkročil do horké sprchy. Nemyslel jsem si, že může být něco odpornějšího než tělní tekutiny přízraků a upírů, ve kterých jsem se vykoupal na nákladní lodi, ale podle všeho jsem se mýlil.

Po bližším prozkoumání mi přišlo, že základ hojivé masti tvoří zelenina s kousky zvířecích kostí či zubů. Skippyho manželka byla zvláštní ženská, tedy ne, že by Skippy byl zrovna ztělesněním normálnosti. Když jsem si pod proudem horké vody smýval špínu, uvědomil jsem si pár věcí. Za prvé, omývání zranění vodou obvykle děsně bolí. Za druhé, vůbec nic mě nebolelo.

Když jsem ze sebe konečně ten hnus dostal, zjistil jsem, že mé paže nejsou zanícené a plné strupů, jak den po takovém zranění obvykle bývají. Pár stroupků bylo pouze na místech nejhlubších ran, jinak nic. Řezy, které mi Holly zašila, byly zacelené, jako obvykle bývají až po týdnu.

Vyšel jsem ze sprchy a užasle zvedl paže nad hlavu. Viděl jsem, že kromě bledosti a chybějících chlupů se zničené kusy kůže krásně hojí. Otáčel jsem rukama tam a zpátky, nemohl jsem uvěřit vlastním očím. Byl to zázrak. Rychle jsem se osušil a oblékl.

Na ostatní jsem narazil v kuchyni. Vůně kávy byla ohromná. Holly smažila na sporáku vajíčka. Trip se opíral o linku, samopal měl volně pověšený na popruhu a v rukou držel kouřící hrnek. Gretchen jsem nikde neviděl. Skippyho rodina asi nebyla zrovna společenská. Julie překvapivě neležela v posteli, ale seděla na improvizovaném stole, smála se a mluvila s ostatními. Na spánku měla malý obvaz a jeden větší jí pak čouhal zpod trička. Když mě uviděla, usmála se. Vypadala tisíckrát lépe, než když jsem ji sem před dvanácti hodinami přivezl. Až na to, že všichni lidé v místnosti byli ozbrojení a v rohu stál opřený plamenomet, vypadalo to tam jako při natáčení reklamy na snídani.

„Dobré ráno, Owene,“ zvolala vesele Julie.

„Snídaně bude hotová za pár minut,“ dodala Holly. „Už bylo načase, žes vytáhl prdel z postele. Dík oběma za pomoc s vařením.“

„Hele, já jsem na stráži,“ řekl Trip a poklepal samopal H&K.

„No jasný. Já se až do tří procházela po chodbách s nočním viděním a hledala chrliče, takže promiň, ale tímhle mě nerozbrečíš. Udělej něco užitečnýho a nachystej talíře.“

„Nerad vám přerušuju snídaňovej klub,“ zvedl jsem své relativně zdravé paže, „ale co se to tady sakra děje?“

„Do prdele!“ vykřikla Holly. Odhodila vařečku a běžela se podívat. Trip zalapal po dechu a pustil hromadu plastových talířů na zem. „To vypadá mnohem líp, než by mělo. Co jsem sešila, je už skoro zahojený.“

„Říkala jsem, že je Gretchen dobrá, ne?“ řekla Julie.

„To není možný,“ řekl Trip, když si mě prohlížel. „Sledoval jsem, co tam dává. Byla to jen hrstka nějakejch bylinek, hlína a trocha zubů. Nakonec přihodila mrtvýho mývala. Tohle přece není možný.“

„Nasrat na lov monster. Prodáme tenhle recept, a budem v balíku,“ řekla Holly.

„Snažili jsme se ji léta přemluvit, aby začala ty svý tradiční masti prodávat. Neudělá to. Říká, že je každou třeba vyrobit na místě speciálně pro danýho člověka,“ vysvětlila Julie a usrkla pomerančový džus.

„Co tvý rameno?“ zeptal jsem se.

„Mnohem lepší. Bolí to a nemůžu zvednout ruku nad hlavu, ale za pár dnů budu v cajku.“ Sáhla do kapsy a cosi vytáhla. Položila to doprostřed provizorního překližkového stolu. Byl to drsný deseticentimetrový kámen. „Suvenýr. Tohle ze mě Gretchen vytáhla.“

„Do prdele,“ řekli jsme zároveň. Měla štěstí, že je naživu. O dobré náladě by neměla být ani řeč.

„Je to kouzelnice. Všichni Skippyho lidi maj nějakej dar. Skippy umí s vrtulníkem dělat věci, který by neměly bejt podle fyzikálních zákonů možný. Jen počkejte, až potkáte zbytek jeho rodiny. Ukážou se, až se trochu osmělej.“

Přitáhl jsem si židli. „To nejsou normální lidi. Co jsou zač?“

„To říct nemůžu. Je to na nich.“ Změnila téma. „Vajíčka se pálí.“

Holly zaklela a vrátila se ke sporáku. Trip položil na stůl talíře a pár vidliček. „Co tvůj táta?“ zeptal se.

„Je mi volnej, ať si klidně žere pavouky. Jejich tady dost,“ řekla chladně.

„Donesu mu talíř,“ odpověděl jsem.

„Jak chceš,“ řekla Julie a vrátila se k džusu. Nevěděl jsem, co se mezi ní a jejím otcem v ústavu odehrálo, ale podle všeho se nejednalo o nic příjemného.

„Neutekl, ani když jste byli oba v bezvědomí. Fakt ho musíme držet pod zámkem?“ zeptal se Trip.

„Můj táta je někdy v klidu, ale nenech se zmást. Viděl věci, na který není lidskej mozek stavěnej. Jeho vnímání reality je úplně podělaný. Je nebezpečnej. Doktorka Joan mi říkala, že se několikrát pokusil o útěk a jednoho zřízence skoro umlátil k smrti. Když ho pustíme, tak se za pět minut bude pokoušet oživovat mrtvoly.“ Zavrtěla hlavou. „Já toho chlapa do světa nepustím. Se stvůrama bojuju, nepomáhám jim.“

„Jakej je plán?“ zeptal jsem se. Kručelo mi v břiše, jídlo vonělo nádherně. „Tedy samozřejmě až pojíme.“

„Sedět na prdeli, vyléčit se, nevystrkovat hlavu,“ řekla Holly. „Takový pokyny máme aspoň od Harbingera. Musíme držet Raye dál od nepřátel. Jakmile Earl vyřeší problémy s federálama, zavolá nám.“

„A je na tebe nasranej,“ dodal ochotně Trip.

„Co jsem udělal?“ zeptal jsem se.

„Předpokládám, že si myslej, že jseš akorát velkej ochranářskej hlupák. To je celý,“ řekla Holly. „Aspoň jsem získala tenhle dojem, když říkal, že jseš akorát velkej ochranářskej hlupák, co pobíhá za Julií jako cvičenej pejsek.“

„Paráda.“

„Pak se na nás vrhli federálové. Hrozně chtěj Raye dostat. Na základně jich muselo bejt dobrejch padesát.“

„By mě zajímalo, proč Earl tátu jednoduše neprásknul?“ přemítala Julie. „O žádný sympatie tady nejde. Jestli federálové nechtěj dopustit, aby jeho znalosti padly do rukou Prokletýho, jsou na jeho ochranu daleko líp uzpůsobený než my.“

„To neříkal, ale napadla mě taková teorie,“ řekl Trip. Čekali jsme. „Kdo všechno ví o Rayi Shacklefordovi a jeho výzkumu? Akorát LM a federálové. Když je všecko děsně tajný, tak tohle asi taky nebude zrovna veřejná informace. Profesoři napadený v Georgii byli v oblasti ezoterický antropologie pojem. Však upíři uměj číst. Ray byl prostě jedním z chovanců blázince. Jak se dozvěděli, co má v hlavě? Jak se dozvěděli, že je tak důležitej?“

„Myslíš, že někdo z úřadu pro kontrolu monster Prokletýmu něco vyžvanil?“ zeptala se Holly.

„Jo,“ odpověděl Trip. „O Rayovi víme jenom my a oni, takže si kdosi pustil hubu na špacír. Jak jinak by se dozvěděli, co je zač a kde ho hledat?“

Julie o tom chvíli přemýšlela. „Dobrá poznámka. Lidi už pro síly zla v minulosti dělali mnohokrát. Obzvlášť upíři znaj způsoby, jak okouzlit jedince se slabší vůlí.“

„A když jste byli včera pryč, stalo se ještě něco. Lee cosi našel v jednom ze starejch deníků. Patřil lovci monster, kterej padnul za druhý světový. Myslíme si, že se tam píše o Prokletým. Sám jsem to neviděl, ale zkušený lovci byli úplně bez sebe. Posraný až za ušima. Harbinger, Milo, dokonce Sam. Všichni byli vyděšení. Chtěli ti to ukázat, ale pak zjistili, že už jseš pryč.“

„Tyhle tři není tak snadný vyděsit,“ konstatovala Julie.

„Ten deník je vyděsil. Harbinger mluvil o apokalypse,“ řekla Holly, když rozdávala míchaná vajíčka.

„Harbinger nám řekl, ať tvýho tátu schováme, nejspíš kvůli tomu deníku. Ví něco, co je klíčem k otevření brány Prokletýho. A to je špatná zpráva. Hrozí konec světa, jak ho známe. Harbinger si myslí, že někdo z federálů dělá pro nepřátele. Úplně se děsí myšlenky, že by se federálové k tvýmu tátovi dostali.“ Dokončil svou teorii a pustil se do snídaně.

Holly se posadila a vypadala trochu nesvá. Zaváhala a pak promluvila. „Je tu ještě jedna věc… Tripe? Řekneš jim to?“

Můj kamarád neodpověděl. Věnoval se jídlu. Ani Holly se moc mluvit nechtělo. Ticho prolomila Julie.

„Nechte mě hádat.“ Opřela se do skládací židle. „Jestli nás nepřátelé dostanou, máme raději mýho tátu oddělat, než aby padl do jejich rukou. Je to tak?“

Oba nováčci přikývli. Nakonec Holly promluvila. „Je mi líto. Tohle nám řekl Harbinger. Chtěl se ujistit, že to dokážem udělat, když to bude nutný. Několikrát zdůraznil, jak je to důležitý.“

Julie přikývla. „Jo. Asi jo…“ odmlčela se.

„Je mi to líto,“ řekl Trip.

„Stát se to může. Jak je pravděpodobný, že nás tady Prokletýho sluhové najdou?“ zeptal jsem se. Harbingerův pokyn Raye v případě nutnosti zabít mě moc nepřekvapil. Vždyť jsem se rozhodl udělat to samé. Ostatní ale aspoň začali chápat, jak vážná je celá situace s Prokletým.

„Tohle je starý rodinný sídlo. Koupil ho kdysi můj pradědeček. Vždycky bylo tak trochu v izolaci. Podle úřadů tady nikdo nežije. Vnější svět má tohle místo v podstatě za zapomenutou relikvii. Dávno bylo prodaný Alabamskýmu památkovýmu spolku.“

„Co jsou ti lidi zač?“ zeptal jsem se. Zdejší stavení rozhodně nebylo nijak malé, a navíc někdo pracoval na rekonstrukci celé budovy.

Julie zvedla ruku. „Alabamskej památkovej spolek jsem já.“ Lišácky se usmála. „Jelikož je to nezisková organizace, je všecko úplně legální. A protože tady vlastně nežiju, ušetřím si tím každoročně pěknej balík na dani z nemovitosti.“

„Takže daňový úniky, jo?“ zamumlal jsem s pusou plnou vajec. „Prima.“

„O tomhle baráku ví jenom pár lidí a většina z nich má na zbroji zelenýho smajlíka a v řidičáku jméno Shackleford.“ Vrátila se k jídlu. Julie měla zjevně hlad. Žádný div, když včera ztratila spoustu krve. Polkla a pokračovala. „A navíc je tady pekelně dobrej zabezpečovací systém. Jestli k tomuhle baráku cokoliv přijede, přijde nebo přiletí, dozvíme se to. Ve sklepě je navíc ukrytá zbrojnice plná věcí, který nám chtěli zabavit, když nás posledně rušili. A na základnu je to navíc slabejch patnáct minut. Když nás napadnou, stačí se udržet čtvrt hodiny.“

„Rozpozná tvůj bezpečnostní systém upíry?“ zeptal jsem se.

„Možná. Pokud víme, musej chodit jako všichni ostatní. Prozatím nebyl zdokumentovanej žádnej případ, že by se proměnili v netopýry jako v Drákulovi. To, že uměj měnit podobu, je jenom pověra. A nesmíme zapomínat, že upír do domu nemůže vstoupit, pokud tam není pozván. Takový je jejich pravidlo.“

„A proč se ho držej?“ zeptal jsem se. „Ve filmech jsem to sice viděl, ale nedává to žádnej smysl.“

„To nikdo neví. Ale prostě je to mezi upíry zákon. Ostatním nemrtvejm je to jedno, týká se to akorát upírů,“ řekla. „Dokud je nepozveš, nemůžou dál.“

„Ale přišli do domu doktora Turleyho a zabili ho ve spánku spolu s jeho ženou. Přece nemohli mít pozvání. Nebo co ten útok v Atlantě?“

„V Atlantě probíhal večírek. Stačilo, aby je pozval některej z původních hostů. Zatím jste viděli akorát mladý upíry. Ti staří uměj bejt zatraceně okouzlující, a když se zrovna nechystaj jíst, vypadaj jako normální lidi. Co se Turleyových týče, kdo ví? Možná jim stačí jakejkoliv náznak pozvání.“ Napíchla další kus vejce a ponořila ho do kečupu. „Neměli tam třeba rohožku nebo něco podobnýho s vítacím nápisem?“

Přikývl jsem, protože jsem si vzpomněl na otevřené zadní dveře do domu Turleyových a zašpiněnou vstupní rohožku. Přísahal jsem si, že už si takovou věc nikdy nekoupím.

„Chrliče?“ zeptal se Trip.

„Ve zbrojnici mám Barrett ráže .50,20mm kanón Lahti a pár granátometu. Pak tam je taky RPG a Spig 9 pro nejhorší případy. Až se najíme, půjdu ty kvéry oprášit. Budu potřebovat pomoct s vynesením spigu po schodech,“ řekla Julie. Nevěděl jsem, co je Spig 9, ale když jsem slyšel, že ho musí přenášet dva lidé, začal mě zajímat.

„A co Pé?“ zeptala se Holly. Nelíbilo se mi, že jméno Prokletého zkrátila. Když jsem ho viděl a pocítil jeho moc, přišlo mi nevhodné takovou stvůru označovat familiárním pé. Obyvatelé Tokia také neříkali Godzille „Velké Géčko“.

„Těžko říct,“ řekla Julie. „Nemáme ponětí, co na něj bude zabírat. Mohlo by třeba stačit do něj nasypat hromadu kulek, zapálit ho nebo ho vyhodit do povětří. Nevím. Některý stvůry není snadný zabít.“ Tázavě se na mě podívala.

Pokrčil jsem rameny. „Nemám ponětí. Starej mi nechtěl nebo nemohl říct, jak na něj. Vím ale tolik, že nechcípne zrovna snadno. Mám pocit, že to bude velkej tvrďák.“

Julie dojedla snídani a odsunula talíř. Já si ještě přidal. Trip srkal kávu a Holly se ujistila, že má pistoli na místě.

„Ještě poslední věc,“ řekla Julie. Byla si zase jistá sama sebou a vrátila se do velitelského režimu. „Jestli nás najdou a napadnou. A jestli je nedokážem porazit nebo zastavit, než dorazí pomoc. A jestli se pokusej tátu unést, tak nebude jiná možnost. Zabte ho. A udělejte to tak, aby ho nemohli oživit. Střelte ho do hlavy a mrtvolu spalte.“ Mluvila klidně, jako by popisovala počasí. „Zabíjet stvůry je jedna věc. Mít na rukou lidskou krev, to už je něco jinýho… Když nebude zbytí, udělám to pokud možno já. Moje rodina, moje starost… souhlasej všichni?“

Tupě jsme přikývli.

Julie nasypala na talíř chladnoucí míchaná vejce, přidala párek a podala mi to. „Dones mu to. Určitě má hlad. Řekni, že ho pozdravuju.“

Ray Shackleford seděl na posteli, zápěstí připoutané k železnému rámu. Když jsem vešel, mrzutě na mě pohlédl. Šedé vlasy měl rozcuchané a na místech, kde jsem ho praštil, měl podlitiny. Zdálo se ale, že je při smyslech.

„Donesl jsem jídlo,“ řekl jsem. O tom, že jsem přinesl raději jen plastovou vidličku, jsem se nezmiňoval.

„Pusť mě, chlapče,“ přikázal.

„To nemůžu. Je to pro tvoje vlastní dobro.“

„Fajn, tak se vykálím na podlahu.“

Na tohle jsem nepomyslel, ale koneckonců jsem nikdy žádného šílence neunášel. Položil jsem jídlo na šatník a vyndal z kapsy klíč k poutům. Z pokoje vedly dveře do koupelny. Okénko nad sprchou bylo příliš malé, než aby se jím dalo prolézt. Zkontroloval jsem, jestli v koupelně nejsou schované zbraně (koneckonců, byli jsme v Juliině domě), ale nic jsem nenašel.

„Tak dobře. Ale jestli se pokusíš o nějakou volovinu, zmlátím tě do kulatý krychle. To víš, já skáču po každý zámince k násilí. Jasný?“

„Fajn. Hoď sebou.“ Uvolnil jsem pouta a trpělivě čekal, než se došoural do koupelny. Zavřel za sebou dveře. Otevřel jsem je.

„Ne. Nevěřím ti.“

„Fajn. Tak se koukej… úchyle.“

Čekal jsem, až vykoná potřebu. Pak si umyl ruce a učesal vlasy. Doprovodil jsem jej zpátky k posteli a nasadil mu pouta. Žádné potíže nedělal. Podal jsem mu jídlo, které okamžitě zhltal.

„Zmlátils mě do bezvědomí,“ řekl mezi sousty. „Kdybych byl ve formě jako kdysi, nakopal bych ti prdel.“

„Namlouvej si, co chceš,“ řekl jsem.

„Moc si o sobě nemysli. Znám týpky, jako jseš ty. Jseš akorát žoldák. Mačkáš spoušť. Vsadím se, že tě Earl přibral, protože jseš dobrej bijec. A víš co? Nejseš díky tomu vůbec zvláštní. Zabíjet věci je snadný. Pochopit je, to už je těžký.“

„Nerad si komplikuju situaci. Když vidím stvůru, tak ji zastřelím. To je celý. Jednoduchý,“ řekl jsem.

„Prozradím ti malý tajemství, chlapče. Chlapů, jako jseš ty, je všude hromada. Skutečnej lovec oběť chápe. Ví, jak stvůry přemejšlej. Uspěje tam, kde ostatní selžou, protože zná nepřítele líp než sám sebe. Díky tomu jsem bejval nejlepším lovcem, jakýho jsme měli.“

„Kdo zápasí s nestvůrami, ať se má na pozoru, aby se přitom nestal nestvůrou…“ odvětil jsem.

„A hledíš-li dlouho do propasti, vhlédne pak propast i do tebe. Ach… vzdělanej chlap. Nakonec asi nebudeš tak blbej, jak vypadáš. A necituj mi tady Nietzscheho. Ten německej magor by skutečnou nestvůru nepoznal, ani kdyby mu visela zakousnutá na prdeli.“

Já filozofii ve skutečnosti nesnášel. Ten citát jsem si zapamatoval z úvodní animace jedné videohry. „Už jsi skončil?“ zeptal jsem se.

„Julie mi o tobě něco vyprávěla. Prej máš sny a vidění. Chceš, co mám tady.“ Poklepal vidličkou na svůj spánek a zamazal si vlasy kečupem. „Chceš, abych ti pomohl najít lorda Machada.“

„Víceméně.“

„Mohl bych to udělat. Ostatní lovci můžou ty starý knihy pročítat do zblbnutí, ale stejně na nic nepřijdou. Není to o tom, co si člověk přečte. Jde o to, aby člověku jednotlivý kusy informací zapadly do sebe jako skládačka. Až na samým konci daj všechny ty knihy smysl. V posledních šesti letech jsem měl docela dost volnýho času. Seděl jsem ve vypolstrovaný cele, kde jsem mohl akorát přemejšlet, jak všecky svý znalosti spojit dohromady. Teď už mi to celý dává smysl. Vy hlupáci se pořád snažíte najít rohový kusy a třídit jednotlivý dílky podle barvy.“

„Má tvoje žvanění nějakej smysl, nebo si akorát snažíš říct o další ránu do čenichu?“

„Smysl je tenhle. Můžu ti pomoct. Můžu ti říct, kde lord Machado použije svůj artefakt. Můžu ti říct, co máš udělat. Můžu ti říct, jak ho zastavit. Dokonce ti můžu říct, jak ho zabít. Mrtvěj chlápek v tvý hlavě nic z toho neví, ale já jo.“

„Proč mi teda neprozradíš, co potřebuj u vědět?“

„Protože bych z toho nic neměl, chlapče.“

„Zabránil bys zničení světa. To je přece docela užitečná věc, nemyslíš?“

„Já ti to prozradím, ty to řekneš Earlovi. Pak zabijete lorda Machada a sedm upírů. Zachráníte svět, vyberete si tučný šeky. Budete za hrdiny. Já se vrátím do Appletonu a budu hnít ve svý cele, dokud nezdechnu. Jestli chceš mou pomoc, tak mě pusť, a já ti řeknu všecko, co vím.“

„A to čekáš, že nechám jen tak jít někoho, kdo otevřel pekelnou bránu uprostřed Alabamy?“

„Ze svejch chyb jsem se poučil. Už to neudělám. Nejsem takovej magor, za jakýho mě všichni maj. Mám všech pět pohromady. Když mě necháš jít, slibuju, že už nebudu do takovejch věcí šťourat. Zmizím, a už o mně nikdo neuslyší. Mám ulitý prachy, falešný doklady, pasy. Pusť mě, a ztratím se. Usadím se v Mexiku a zbytek života strávím na pláži srkáním margarity se seňoritas.“

„Pobavím se o tom s tvou dcerou.“

„Julie je moc choulostivá. Stejně jako její matka vždycky dělá to, co je správný, a ne to, co by měla udělat. Věř mi, poučil jsem se z vlastních chyb. Končím. Earl to nedovolí. Můj táta to nedovolí. Nevěřej mi. Nabízím to jenom tobě, chlapče. Promysli si to.“ Optimisticky se usmál. Nevěřil jsem mu, ani co by se za nehet vešlo.

„Co kdybys mi něco prozradil předem? Abych věděl, že to za to stojí?“

„Když ti dám dost dílků skládačky, přijdeš na to sám. Nebudeš mě potřebovat a šoupneš mě zpátky do Appletonu. V nejlepším případě mě připoutaj za nohy k podlaze a budu si moct zapinkat stolní tenis s doktorem Nelsonem. Budu koukat z okna a sledovat magory, jak si stěžujou na to, co jim provedly stvůry. Ti srabi nemaj o skutečnejch mukách ani potuchy. Jupííí. Ani nápad, chlapče. Informace za svobodu. Taková je moje nabídka.“

„Běž do prdele, Rayi.“ Vzal jsem jeho prázdný talíř a odkráčel.

„Počkej!“ vykřikl. Zastavil jsem se s rukou na klice. „Musíš to pochopit, já se tam nemůžu vrátit.“ Otevřel jsem dveře. „Stůj, poslouchej. Pokusil jsem se oživit svou ženu. Copak je to tak zlý? Miloval jsem ji. Vím, udělal jsem chybu. Byl jsem zoufalej. Udělal bys to samý. Miloval jsem ji prostě příliš hodně, než abych ji nechal odejít. Vím, že to už nemám znovu zkoušet. V tý trhlině jsem viděl různý věci. Věci, který vůbec nemůžeš chápat. Vím, co tam je. Moje mysl je zjizvenější než tvůj obličej. Věř mi. Slibuju, že už se to nestane.“

„Sbohem, Rayi. Kolem oběda sem pošlu někoho dalšího, aby sis mohl odskočit.“ Vyšel jsem na chodbu.

„Počkej! Nenechávej mě tady! Chceš informaci předem? Dobrá,“ křičel. Zastavil jsem se. „Žádný skutečný Místo moci neexistuje. Není to žádný pevný bod. Existuje uzel magický energie. Místo moci je tam, kde se jeho linie křížej. Neustále se pohybujou. Pořád se měněj. Ale já vím, kdy a kde se objevěj. Ty profesory zabili, protože studovali určitý starobylý kultury, který znaly několik dílků skládačky. Já ale mám skládačku složenou. Vidím celej obraz. Dokonce vidím i krabici, ve který ty dílky původně byly. Stane se to za úplňku.“

„Pověz mi víc, Rayi.“

„Máte tři dny, než se koncept lineárního toku času stane zastaralým. Lord Machado si myslí, že ví, co dělá, ale plete se. Svět, jak ho známe, přestane existovat. Zemřou miliardy lidí. Hrstka, co zbude, bude přežívat jako dobytek žijící ve strnulé slepotě. Lidstvo poslouží jen jako potrava a zábava Starobylých. Měl bys o mý nabídce přemejšlet, chlapče. Čas běží. Za tři dny se zastaví. Navždy.“

„Tvůj táta mi učinil nabídku,“ řekl jsem Julii, když jsem ji potkal v přízemí. Asi už ji nebavilo čištění a vynášení všech zajímavých zbraní ze sklepa, protože se věnovala renovacím.

„Buď užitečnej, a podrž to.“ Podala mi jeden konec měřícího pásma. „Přidrž to támhle u toho rohu.“ Udělala pár kroků a přiložila pásmo k zemi. Vytáhla zpoza ucha tužku a označila místo na podlaze. „Budu potřebovat víc podlahový krytiny. Mám dost na dokončení chodby, ale na vchod už mi chybí.“

„Ty nechceš jeho nabídku slyšet?“ zeptal jsem se. Myslím, že odpověď na tuhle otázku jsem znal předem.

„Nech mě hádat. Pusť mě. Slibuju, že už budu hodnej. Žádný další vyvolávání démonů. Kecy, kecy, kecy. Řeknu ti, co potřebuješ vědět.“ Počkala, než se pásmo automaticky sroluje, a pak si ho strčila do kapsy.

„V podstatě. Ale taky řekl, že Prokletej udeří za úplňku. Zbejvaj jenom tři dny.“

„Tak to nám nezbejvá moc času, co? To víš, zlý věci si musej vždycky počkat na úplněk. Kde se to tu vzalo?“ ohnula se pro brusku ležící na zemi. Zasykla bolestí, zastavila se a pomalu se postavila. „Zapomněla jsem. Díra v rameni. Zvedneš to? Musím to uklidit.“

Zvedl jsem brusku. „Měla by sis odpočinout.“

Zavrtěla hlavou. „Nemůžu. Jsem tak trochu nesvá. Nahoře je můj šílenej táta. V domě, kde jsem vyrůstala. Je to prostě trochu divný… na baráku dělám ráda. Aspoň přijdu na jiný myšlenky, chápeš?“

Přikývl jsem.

„Aspoň se nenudím. Když můžu něco vylepšovat, cejtím se líp.“

Celý dům byl hotové staveniště. V každém pokoji, který jsem navštívil, bylo něco rozdělaného. Jen velmi málo projektů ale bylo dotažených do konce. Julie asi u ničeho nevydržela dostatečně dlouho.

„Jseš v tom dost dobrá,“ řekl jsem. Nelhal jsem. Dokončené práce skutečně vykazovaly známky pečlivosti a profesionality. Podle toho, co jsem se o Julii Shacklefordové stačil dozvědět, to ostatně nebylo nijak překvapivé.

„Díky.“ Na chvíli se odmlčela. „Ale dost už o mým pošahaným tátovi. Jsem ráda, že tě neubodal plastovou vidličkou.“

„Než jsem ho pustil na záchod, zkontroloval jsem, jestli tam není zbraň.“

„To už jsem udělala za tebe.“ Sáhla do zadní kapsy a vytáhla revolver ráže 38 Detective Special. „Koupelnová zbraň číslo tři. Mám je poschovávaný všude možně.“

„Ty jseš vážně holka podle mýho gusta.“

Usmála se. „Díky. Většina normálních lidí si myslí, že jsem magor.“

„Nasrat na normální lidí. Jsou nudní.“ Bylo hezké slyšet, jak se směje. „Na pokládání podlahy jseš trochu moc zraněná. Co kdybys mě radši provedla po hlavním stanu Alabamský památkový společnosti?“

„To bych mohla. A mimochodem, ještě jsem ti nepoděkovala za záchranu před chrličem. Bylo to na můj vkus hodně těsný.“ Mimoděk se dotkla obvazu na hlavě.

„To nestojí za řeč. Docela dobře řídíš.“

„Kdyby nás ten debilní kamioňák nechal předjet, mohla jsem jim pláchnout.“

„Kretén,“ souhlasil jsem.

„Prohlídka?“ zeptala se.

„S radostí.“

KAPITOLA 18

Rodinné stavení Shacklefordů bylo impozantní budovou. Kdysi patřilo mezi nejkrásnější domy starého jihu. Pocházelo z doby ještě před občanskou válkou a bylo korunou někdejší obrovské plantáže. Před mnoha věky byl dům správním centrem pro tisíce akrů lesů a zemědělské půdy. Dědici původních stavitelů prodali nemovitost spolu s pozemky prvnímu Rayi Shacklefordovi téměř před sto lety.

„Z tohoto okna je vidět na původní ubytovnu otroků. Teď je tam trochu prázdné místo, ale základy jsou pořád viditelné. Když jsem byla dítě, ubytovna ještě z posledních sil stála.“ Julie ukazovala ze zadních oken v hlavní chodbě. „Zapálila jsem ji, když mi bylo dvanáct.“

„Proč? Nějakej protest proti nespravedlnosti? Mladá holka snažící se napravit chyby minulosti?“ zeptal jsem se.

„Nic tak vznešenýho. S bratry jsme zkoušeli podomácku vyrábět napalm. Rozpustili jsme polystyren v lahvi s benzínem. Jsou z toho nejlepší Molotovovy koktejly. Jeden jsem ale hodila trochu špatně. Měla jsem štěstí, že nevyhořel hlavní barák… to byly časy.“

„To chápu. Když jsem byl malej, udělal jsem něco podobnýho. S bráchou jsme postavili trubkovou bombu. Velká věc. Skoro celej rok jsme tátovi po troškách kradli střelnej prach z přebíjecí místnosti, aby nic nepoznal. Smíchali jsme to s hromadou dalších věcí. Když rodiče nebyli doma, odpálili jsme to na dvoře. Výbuch byl trochu větší, než jsme předpokládali, a vyryl do země metrovej příkop, zničil přívod plynu a donutil celý sousedství k evakuaci.“

„Není divu, že o tobě federálové věděj,“ odpověděla. „Zajímalo by mě, jestli všichni budoucí lovci monster zamlada vyhazovali něco do povětří.“

„Dost možná. Aspoň ti, co se dožili dospělosti.“ Pokrčil jsem rameny. „Hele, dokud jsem vás nepotkal, byl jsem počestnej občan.“

„To určitě… Každopádně jsem byla smutná, když stará ubytovna otroků vyhořela. Byla jsem jenom malá holka. Nechápala jsem, co symbolizuje. Teda, věděla jsem, o co jde, ale neuvědomovala jsem si souvislosti.“

„Jih má za sebou pohnutou historii,“ konstatoval jsem.

„Hele, moc se ohledně otrokářství nerozohňuj. Vyrůstal jsi na západě, o jihu nemáš ani páru. Moje rodina tohle sídlo možná vlastnila, ale to neznamená, že schvalujeme věci, který se tu děly. Mí předkové bojovali za Konfederaci, ale pochybuju, že smrděli dolarem. O vlastnictví otroků ani nemluvě. Lidi si myslej, že Jižani jsou rasistický svině, což je do jistý míry pravda, ale z větší části jsme se s minulostí vypořádali. Největší rasisti, jaký znám, nejsou tady, ale v politice. Bastardi domýšlivý. Právě oni se pořád oháněj rasismem a vysmívaj se chudobě. To oni jsou skutečný bigotní lidi.“

„Choulostivý téma.“

„Asi jo. Ale Bubba Shackleford ve svý úplně první skupině profesionálních lovců monster zaměstnával černý. Nezapomeň, že to byl on, kdo vymyslel krédo flexibilní mysli. Nevztahuje se jenom na nadpřirozený věci, ale dotýká se i pohledu na svět. Zajímalo ho jen to, jestli jeho podřízení uměj bojovat a jestli si ve vyhrocenejch situacích zachovaj chladnou hlavu. Byli to tvrdý lovci. Ani nechtěj vědět, co udělali s lidma z Ku-Klux-Klanu, kteři se do nich začali navážet.“

„Dovedu si to představit.“ Bylo mi jasné, že pro někoho, kdo se střetával s vlkodlaky a upíry, nepředstavovali magoři s bílými kápěmi příliš velké nebezpečí.

„Říká se, že pár nočních nájezdníků zakopal někde na dvoře. Prapradědeček od tý doby neměl s tímhle typem lidí žádný problémy.“ Změnila téma. „Ukážu ti taneční místnost. Mám ji z celýho baráku nejradši.“ Otevřela dvojité dveře a zavedla mě do prostorného pokoje. Všude byla spousta místa, kolem zdí byly nastavěné zdobné starožitné židle a ze stropu visel honosný křišťálový lustr. Na většině stěn visela zrcadla ze staromódního a už lehce zdeformovaného skla. Zadní roh místnosti vyplňovalo velké jeviště s nádhernými sloupy ozdobenými mosaznými prvky. Do druhého patra vedlo točité schodiště, které bylo stvořené pro jižanské krásky ze starých časů, aby mohly grandiózně vstupovat na taneční parket.

Vešel jsem dovnitř. Mé boty klapaly po ošoupané dřevěné podlaze a vířily oblaka prachu. Představoval jsem si skupiny urozených žen oděných do konfederační šedi, šlechtu z dávno zapomenutých dob a panství. „Úchvatný.“

„Tady jsem ještě žádnou práci neodvedla. Nechce se mi do toho pouštět. Asi to nechám bejt. Když jsme vyrůstali, nikdy jsme sem nechodili. Jestli má tohle starý místo nějakou duši, skrývá se v týhle místnosti. Nechávám ji proto zavřenou.“ Sledoval jsem její obraz v jednom z mnoha zrcadel. Rozpačitě si nacpala ruce do kapes u džínů. „Vím, že to zní hloupě, ale je to prostě tak.“

„Chápu,“ řekl jsem. Sice to nebyla tak docela pravda, ale přišlo mi to jako správná odpověď. Přestože v této místnosti nezazněla hudba celé generace, musel jsem odolávat pokušení, abych ji nevyzval k tanci.

„Ehm… když půjdem tudy, dojdem do hlavního obejváku. Ten jsme trochu používali, když přišli nějací hosté a tak.“

Následoval jsem ji dvojitými dveřmi do další, mnohem méně honosné místnosti. Tady probíhala drastická rekonstrukce. Přes nábytek byly přehozené plachty a téměř všude ležely nánosy pilin. Pouze jedna stěna nebyla zbavena původní malby. Nacházely se na ní portréty Juliiných předků.

„Pět generací lovců monster,“ prohlásila, „a pár dalších lidí, kteří se rozhodli nevěnovat rodinnýmu byznysu. Stejně je ale máme rádi, i když jsou divný.“ Maleb zde byly tucty. Většina z nich byla vyvedena v klasickém formálním a trochu upjatém slohu, který se k prostému a praštěnému naturelu zdejší rodiny příliš nehodil. První obraz zpodobňoval Raymonda „Bubbu“ Shackleforda, následovala malba jeho ženy a dětí. Po něm následovaly další generace. Na místě Raymonda II. bylo jediné prázdné místo. Kromě něj zde ale byl portrétů přehršel. Skutečně úchvatný rodokmen. Poslední obrazy patřily lidem, které jsem poznával. Ray Shackleford IV., jehož jsem znal jako blázna se šílenýma očima, byl na plátně zachycen jako krásný muž s ostrými rysy. Jeho žena Susan vypadala téměř stejně jako Julie. Portrét mé průvodkyně musel pocházet z doby, kdy byla ještě mladší. Měl jsem pocit, že malíř její krásu dostatečně nezachytil. Vypadala trochu uměle. Malíře jsem ale neodsuzoval, zachytit Juliinu nádheru nebyl snadný úkol. Malba byla zvládnuta po technické stránce dobře, ale ducha zachytit nemohla.

„Spousta Raymondů. Musí bejt těžký se v nich vyznat.“

„Je to tak trochu tradice. Tohle jméno dostane vždycky první syn. Já jsem ze sourozenců nejstarší, tak to připadlo mladšímu bráchovi.“ Ukázala najeden z nejnovějších portrétů. Připomínal jejího otce.

„Kde je teď?“

„Je mrtvej,“ řekla smutně. „Už to je pár let.“

„To je mi líto.“

„Ne. Padl dobře. Takhle odvážnej člověk si lítost nezaslouží. Lze cejtit smutek, ale ne lítost. Svý místo na základně si zasloužil. Dostanou ho jenom nejlepší z nás.“

„Co se stalo?“ Nevím, proč jsem se jí na to zeptal, ale prostě jsem to udělal. Než promluvila, krátce zaváhala.

„1995. Na vánoční párty u příležitosti stýho výročí Lovců monster. Patřil mezi sedmadevadesát lovců, kteří tý noci padli. Byl to ještě nováček, ale bojoval úchvatně. Měl jsi ho vidět. Byl to talent.“

„Nikdy jsem ten příběh neslyšel celej.“

Pokynula k jedné z přikrytých pohovek. Posadil jsem se, Julie vedle mě. Sledovaly nás namalované oči jejích předků. Zabořili jsme se do měkkého polstrování. Cítil jsem ve vzduchu chuť pilin.

„Byl to skvělej večírek. Lovci se uměj bavit. Však to znáš, rychlej život, bujarý večírky, předčasná smrt. Tahle filozofie padá u lidí s takhle nebezpečným zaměstnáním na úrodnou půdu. Byli tam všichni, kdo zrovna nedělali na žádným případu, takže většina. Odehrávalo se to v letovisku poblíž Gulf Shores, hned u pláže. Krásný místo, vybral ho pro nás táta. V tý době jsem byla ráda, že konečně přestal truchlit, vylezl z archivu a začal komunikovat se živejma. Dlouhou dobu jsem si o něj dělala starosti. Netušila jsem, že to místo vybral jen proto, že bylo vhodný pro to zatracený vyvolávání.“ Odstrčila hromádku prachu. „Měla jsem to tušit.“

„To jsi nemohla. Nikdo to nemohl předpokládat.“

„Já vím, ale to nic nemění na věci, že bylo mou povinností to vědět. Jsem historická výzkumnice. Mám bejt ta, která má všecky odpovědi. Je to moje práce a tahle záležitost se mi odehrávala přímo před nosem. Věděla jsem, že je táta smutný kvůli mámině smrti, ale nečekala jsem, že udělá něco takovýho. Letovisko bylo jeho Místo moci. Až pozdějc jsme se dozvěděli, že stálo na bejvalým posvátným indiánským pohřebišti. Byla to jeho šance, jak vytrhnout svou ženu ze spárů smrti. Zatímco jsme se bavili, umístil do archivů bombu. Nikdy jsme nepochopili, co tím sledoval. Informace, který potřeboval, měl v hlavě, a tak asi chtěl zničit knihy, který obsahovaly věci, díky nimž bychom ho pak mohli zastavit. Jen pro jistotu. Ale to je jenom moje domněnka. Velká část archivů každopádně shořela.“

Vzdychla, prohlížela si portrét svého otce a snažila se z namalovaného obličeje pochopit, proč to udělal. Pak pokračovala. „Byli tam všichni lovci, co tam mohli bejt. Dokonce i ti ve výslužbě. Spousta manželek, manželů, přítelkyň a druhů, milenců, byla to skvělá velká párty. I barmani a kuchaři se rekrutovali z lidí, kterým bylo jasné, o co jde. Byli to lidi, co věděli, že monstra existujou, a věděli, co jsme zač. Nemuseli jsme se přetvařovat. Na tom večírku si nikdo na nic nehrál. Nevím, proč si táta přál zrovna takovýhle obecenstvo, ale dostal ho.“

„O půlnoci táta vešel doprostřed tanečního parketu, udělal kruh krví a řekl pár slov. Myslím, že si většina lidí v jeho okolí myslela, že je prostě ožralej. Viděla jsem ho, jak to dělá. Nechápala jsem, o co jde, ale věděla jsem, že je to zlý. Bylo mi jasný, že se něco stane. Mluvil čím dál hlasitěji, skoro jako kdyby měl megafon. Slyšela jsem téměř všechny existující jazyky, ale tenhle ne. Ať to bylo cokoliv, nebylo to nic, co by bylo určený pro vyřčení lidským jazykem. Krev začala hořet a podlaha pod ním zmizela. V podstatě se celá otevřela. Byla jsem dost daleko, a tak jsem neviděla, kam díra vede. Někteří ale ano, a okamžitě zemřeli.“

„Co to bylo?‘ zeptal jsem se.

Julie vypadala při vzpomínání dost otřeseně. „Trhlina vedoucí na místo, o kterým přesně nevíme, co bylo zač. Říkáme tomu peklo, ale tak tomu není. Je to jen náš způsob pojmenování věcí, kterejm nerozumíme. Ale je jistý, že to bylo někde na Zemi. Z trhliny začaly vylejzat věci. Zlý věci. Vůbec je nedokážu popsat. Začaly masakrovat všechny kolem sebe, jako by lovci byli z papíru. Tátův plán nevyšel. Úplně se zvrhnul.“

Při vzpomínce mimoděk zaťala pěsti, sevřela čelist a oči se jí zlostně zúžily.

„Bojovali jsme. Bojovali jsme tvrdě, ale byli jsme zastiženi v nejméně vhodný situaci, a ty stvůry taky nebyly zrovna slabý. Z díry vylejzala každou vteřinu další a další monstra a nebralo to konce. Dokázali jsme je zastavit, zabíjeli jsme je, až jsme byli po pás zavaleni jejich ostatky. Nemohli jsme se stáhnout, protože z trhliny lezli další a další nepřátelé. Kdybychom se u brány tehdy vzdali, zamořila by monstra celou zemi. Neptej se mě, jak to vím, ale prostě jsme to tak nějak věděli všichni. Každý metr, o který bychom ustoupili, by navždy přestal patřit do našeho světa, začal by patřit jim. Všichni stáli a bojovali. Neutekl jedinej lovec.“ Vzal jsem ji za ruku. Třásla se.

„Neměli jsme ani zbroje. K čertu, vždyť já na sobě měla akorát roztomilý černý šatičky. Měli jsme akorát pistole. Ty u sebe samozřejmě měli všichni, což je pochopitelný, když uvážíš, jací lidi na tý pařbě byli. Několik lovců se dokázalo probít ke svejm autům pro těžší zbraně, ostatní mysleli dopředu a poschovávali je na různý místa budovy. Po pár minutách mi došla munice. Zbyla mi akorát noha od stolu, kterou jsem používala jako kyj. Můj brácha Ray stál vedle mě s rozbitou flaškou od piva v ruce. Viděla jsem… viděla jsem, jak mu něco vytrhlo střeva z těla a obhodilo jimi strop. Stvůru jsem zabila, ale už bylo příliš pozdě. Ani jsem neměla možnost ho při umírání obejmout. Měla jsem plný ruce práce s bojem.“

Uběhlo několik tichých chvil, než se zase dala dohromady. Nazdvihla brýle a utřela si uslzené oči. „Omlouvám se.“

„Ne… ne, to je v pohodě,“ řekl jsem.

„Hned po tom, co padl můj brácha, se začalo do trhliny opírat něco velkýho. Bylo to neuvěřitelně obrovský. Je těžký to vysvětlit, ale viděla jsem akorát zornici tý stvůry, která byla velká jako celej tenhle barák. Trhlina se rozšiřovala. Monstrum se chystalo vejít do našeho světa. Granáty a rakety neměly žádnej účinek Kdyby se sem ta stvůra dostala, byl by to konec světa. Všichni jsme to věděli. Zachránil nás Earl. Vešel do trhliny. Zabil všechno, co se k němu přiblížilo. Za okamžik byl zase venku a tátu měl přehozenýho přes rameno. Když se táta dostal ven, trhlina se zacelila. Porazili jsme je, ať už byli čímkoliv.“

„Pak jsme museli uprchnout. Celej barák začal hořet a padat. Vynesla jsem ven jednu ze svejch zraněnejch kamarádek. Když jsme vyšly ven, už začala mít křeče… chudák Piper. Stvůry z trhliny byly podle všeho jedovatý. Umřela mi v náručí. Barák byl v plamenech. Když dorazili federálové, ještě hořel. Hořel tři dny v kuse, nedal se uhasit. Když plameny zmizely, zbyla jen hromada popela a ohořelých kostí, který rozhodně nepatřily lidem.“

Zírala do prostoru, oživovala vzpomínky na mrtvé příbuzné a přátele. Mlčel jsem.

„Tři čtvrtiny původního počtu lovců byly pryč. A ti, kdo byli příliš blízko trhlině, prostě odešli a už se nikdy nevrátili. Zemřelo tam tehdy sedmadevadesát lovců a dalších čtyřicet zaměstnanců letoviska a hostů. O pár dní pozdějc vydal soud pravomocnej rozsudek a zrušil nás. Federálové mýho tátu odvedli. Ve zprávách pak řekli, že na pláž najel ropný tanker a začal hořet. Obešla jsem hromadu pohřbů.“

„Julie, nevím, co na to říct.“

Sklonila hlavu a začala plakat. Objal jsem ji a čekal, až ji to přejde. Vzlykala, neboť nedokázala zvládnout náhlý nával emocí.

„Už je to dobrý.“ Zvedla hlavu, potáhla nosem, ale pak hrdě vstala. „A teď už to víš. Znáš celej příběh. A taky už ti musí bejt jasný, proč je mi úplně u prdele, jestli ten hajzl, co je shodou náhod mým otcem, přežije, nebo chcípne. Pro spoustu lidí by bylo lepší, kdyby jeho černý srdce přestalo bít. Jestli ale má žít, myslím, že je pro něj appletonskej blázinec až příliš hezký místo. Kdyby bylo po mým, nechala bych ho v tý trhlině. Způsobil příliš mnoho bolesti. Není to můj otec, je to obyčejná stvůra. A radši zemřu, než abych se dívala, jak ho nějaký monstrum využije k rozpoutání teroru v mým světě.“

„Já vím.“

„Dobře.“ Ztichla. „Svýho bráchu jsem milovala. Pořád mi chybí. A přišla jsem o přátele, o lidi, který jsem znala odmalička. Nese za to veškerou zodpovědnost. Proto se k němu chovám tak, jak se k němu chovám. Omlouvám se, jestli to znělo tvrdě, ale raději ho zabiju, než abych ho viděla běhat na svobodě.“

„Každopádně jsi prokázala obrovskou schopnost sebeovládání. Dík, že jsi mi to řekla.“ Byla to přinejmenším zajímavá žena. A byl jsem stále zvědavý. „Co jsi dělala pak?“

„Co tím myslíš?“ zeptala se.

„Po zrušení společnosti, než došlo k obnovení činnosti. Co jsi dělala?“

„No…“ posadila se zpátky vedle mě. Asi nečekala, že bude muset vyprávět dál. „Vrátila jsem se do školy, dodělala si tituly. Chtěla jsem bejt aspoň chvíli normální člověk.“

„Normální?“ Sám jsem s touhle myšlenkou zápasil, pochyboval o sobě, o svých volbách a schopnostech. Bylo zvláštní, že to samé říká superlovkyně monster Julie Shacklefordová. Zvláštní, ale uklidňující.

„Prostě jsem nějakou dobu nebyla šílenou lovkyní monster. Nebojovala jsem se zlem. Nic takovýho. Studovala jsem. Randila. Sehnala si práci. Prachy jsem sice nepotřebovala, ale chtěla jsem bejt jako kdokoliv jinej. Práce na tomhle baráku byla můj koníček. Taky jsem malovala.“

„Ty maluješ?“

„Trochu,“ odpověděla nesměle.

„Můžu se podívat?“ zeptal jsem se.

„Nejsem moc dobrá. Možná jindy.“

„Určitě to nebude tak špatný,“ ujistil jsem ji. „Tak někdy jindy.“

„Earl pokračoval v lovu. Akorát musel pracovat mimo zemi a soupeřit se zavedenejma společnostma s podporou vlastních vlád. Milo, Sam a jim podobní pracovali v zámoří jako lovci na volný noze. Tu a tam mě kontaktovali, abych šla dělat s nimi, ale já je pokaždý odmítla. Chtěla jsem předstírat, že tenhle svět vůbec neexistuje.“

„Je mi to jasný.“

„Děda onemocněl. Byl natolik šokovanej činem svýho syna, že skoro zemřel. Nějakou dobu tady žil se zdravotní sestřičkou, co se o něj starala. Určitě si dokážeš představit, jak mu bylo, když nemohl velet žádnejm lovcům. Snažila jsem se mu pomoct. Pořád mě přemlouval, ať jdu dělat s Earlem a ostatními přeživšími. Odmítla jsem to, což mu na zdraví rozhodně nepřidalo. Slíbila jsem si, že rodinná tradice zemře spolu se mnou. Žádní Shacklefordové už neměli nikdy lovit monstra.“

„A co se teda stalo?“ zeptal jsem se. Nedovedl jsem si představit, že bych prošel stejným peklem jako ona. Najednou jsem na vlastní rodinu začal pohlížet z jiného úhlu. Žádný můj příbuzný nikdy démony nevyvolával. Tedy aspoň jsem o tom nevěděl.

„Byla jsem ve škole. Na kolejích začaly mizet studentky. Mladý holky. Policie říkala, že za tím stojí sériovej vrah. Celá komunita byla k smrti vyděšená. Ale já věděla, co za tím ve skutečnosti je. Poznala jsem stopy. Zprvu jsem to ignorovala, protože to nebyl můj problém. Tenhle svět pro mě přestal existovat. Hleděla jsem si svý doktorský práce a studií. Přesvědčovala jsem sama sebe, že za to může normální lidskej vrah a že se o to policie postará.“

„Nevyšlo to, co?“

„Vždycky je všecko jinak… další na řadě byla moje kamarádka. Dostali ji, když odcházela pozdě v noci z knihovny. Nikdy nenašli její hlavu. Byla to prvačka, v pohodě holka. Pokud si vzpomínám, pocházela z maloměsta v Illionis. Byla to moje vina, a nesnaž se mě přesvědčit o opaku, protože to ze všech lidí chápeš nejlíp, Owene. Vystopovala jsem upíry a našla jejich doupě. Byly to jenom mladý ucha. Slabí, hloupí a hladoví. Šla jsem do toho sama, bylo to poprvé, co jsem lovila na vlastní pěst. Celej den jsem strávila vrážením kůlů a usekáváním hlav. Postupovala jsem od rakve k rakvi, od díry k díře. Když jsem si myslela, že to za dne už nestihnu, našla jsem posledního z nich. Pak jsem pomocí podomácku vyrobenejch molotovů celou vědeckou budovu podpálila. Vraždy ustaly. Policajti si řekli, že se sériovej vrah prostě přesunul jinam. A žháře nikdy nenašli.“ Pousmála se. „Další týden jsem dokončila dizertaci, zakonzervovala tenhle dům a připojila se k Earlovi a ostatním. Zrovna dělali na případu v Uruguayi. O pár let později jsme byli zpátky v kšeftu. Nikdy jsem se neohlížela zpátky.“

„A jsi ráda?“

„Co myslíš?“ odfrkla si. „Na škole jsem lhala sama sobě. Normálnost je iluze. Normálnost neexistuje.“ Pokynula na stěnu plnou obrazů. „Tohle je normální. Tihle lidi jsou skutečný. Všechny věci, co jsem ti řekla ve tvým bytě, když jsme se tě snažili nabrat, jsou skutečný. Ano. Opravdu tomu věřím. Opravdu věřím tomu, co děláme. Není to jenom obyčejná práce. Nedá se to dělat jenom pro prachy.“

„Je to poslání,“ řekl jsem.

Seděli jsme tiše pod obrazy. Rozuměli jsme si.

„Máš druhýho bráchu?“ zeptal jsem se a ukázal na poslední obraz. Podobal se Julii.

„Nate,“ zasmála se. „Chce zabíjet monstra víc než cokoliv jinýho.“

„.Kde je teď?“

„V Seattlu. Prošel poslední třídou nováčků. Podle toho, co jsem slyšela, si vede dobře. Postarala jsem se, aby se dostal do skvělýho týmu, co ho udrží naživu, dokud zkušenosti trochu neutluměj jeho entuziasmus. Je mu devatenáct, bude se ti líbit. Je šílenej, ažjezábavnej…“ Položila ruku na mé koleno. Nevěděl jsem, jestli to dělá vědomě, nebo bezděky. Každopádně mi to nevadilo. „Tak, tím prohlídka víceméně končí. Promiň, že jsem dala takovej průchod emocím.“

„Julie. Kdyby tě tohle nerozhodilo, nebyla bys snad ani člověk. Díky za provedení. Je vidět, že tenhle barák miluješ.“

„Je to tak, i když moc nevím proč. Jednoho dne to dám všecko dohromady. Mohla bych si najmout profíky, aby to udělali hned, ale to by nebylo ono. Je tady spousta vzpomínek…“ Najednou luskla prsty. „Počkat. Něco pro tebe mám.“ Vyskočila a rychle odešla ke dveřím. „Hned jsem zpátky, jenom to musím najít.“

Seděl jsem na přikrytém gauči a čekal. Po několika minutách jsem začal být netrpělivý a rozhodl se blíže podívat na portréty. Shacklefordovi byli zajímavou směsicí lidí. Hrdinové, zločinci, a všecko mezi. Postavil jsem se blíže ke zdi a zkoumal detailní malby. Než Juliin děda přišel o oko, a když mu ještě sloužilo celé tělo, byl to krasavec. Podobal se synovi a oba pak lehce připomínali Earla Harbingera. Nevěděl jsem přesně, jaký je mezi nimi příbuzenský vztah, ale na stěně žádný obraz Harbingera nebyl a na seznamu se ani žádný Harbinger nenacházel. Při prohlížení obrazů mě napadlo, že má Julie velké štěstí, že se podobá matce. Kromě brýlí a lehce staromódního účesu by klidně mohly být jednou a toutéž osobou. Bylo jasné, že šikovný spisovatel by dokázal rodovou historii velmi barvitě vylíčit. Vláda by pak ale určitě poslala někoho, jako je agent Franks, aby autora střelil do hlavy.

Prázdné místo na stěně bylo zajímavé, ale nerozjímal jsem nad ním dlouho. I zvědavost účetního auditora má meze, když je třeba řešit jiné věci.

Julie se vrátila se zaprášenou dřevěnou bedýnkou. „Našla jsem to.“ Položila ji na přikrytý stůl a otevřela kovové zámky. „Tohle se ti bude líbit, pane magore do zbraní.“ Opatrně nadzvedla víko. Uvnitř ozdobné krabice byly dvě pistole. Jedna byla velká, druhá malá. Tvořily pár. „Do toho, prohlídni si je.“

Pistole byly vyráběny na zakázku. Tělo STI, větší zbraň měla prodlouženou hlaveň a disponovala nástavcem na baterku. Menší pistole byla odlehčená, jak to jen bylo možné, aby ji bylo snadné ukrýt. Pro blázna do soutěžní střelby, jako jsem já, to byl splněný sen. Obyčejní lidé mají pornografii. Já měl časopisy o zbraních. Byly to nádherné kusy.

„Větší má tělo dvanáct-jedenáct, vejde se do ní čtrnáct nábojů ráže .45, s prodlouženým zásobníkem dvacet. Do menší se vejde deset ran, ale můžeš tam dát i normální zásobník, akorát bude trochu čouhat. Trochu jsem si s tím pohrála, takže obě pistole jsou při střelbě stříbrnejch nábojů spolehlivý. Hlavně jsou neuvěřitělně přesný. Nejsou choulostivý, takže budou střílet i za blbejch podmínek,“ řekla hrdě. Potáhl jsem uzávěr, abych se podíval do komory. Pohyb byl sametově plynulý. Zkontroloval jsem spoušť. Šla jako po másle. Byla to dost možná nejpříjemnější spoušť, jakou jsem kdy u zbraně viděl.

„Tyhle pistole jsou stvořené pro někoho s obrovskýma rukama. Všimni si dlouhý spouště. Zvětšená dlaňová pojistka, takzvanej bobří ocas, zmenšenej vypouštěč zásobníku, aby ho tvoje velká tlapa nevypustila omylem. Lidi s velkýma rukama ale nemusej měnit úchop, aby vyměnili zásobník.“

„Paráda. To jsi vyrobila sama?“

„Je to jeden z mejch starších projektů.“

Opatrně jsem vrátil pistole zpět do bedny. „Jsou krásný. Mnohem hezčí než ostatní. A to jsem tenhle tejden držel v rukou hromadu kvérů.“

Zavřela bedýnku, zajistila zámky a strčila ji ke mně. Byl jsem trochu zmatený.

„Tak na tyhle dávej dobrej pozor. Jestli je ztratíš, uškrtím tě.“

„Ale, ale… to mi je jenom tak dáš?“ zeptal jsem se. „Proč?“

„Akorát se mi tu válej. Vůbec mi neseděj. Hoděj se pro lovce s gorilíma rukama, a ty teď žádnou pistoli nemáš. Můj bráška by je taky nepoužíval, je to blázen do glocků. Blázen pomatenej. Navíc tyhle pistole musí používat skutečnej pistolnickej hrdina. A za toho posloužíš i ty.“ Usmála se. „Považuj to za poděkování za záchranu života.“

„Díky,“ řekl jsem. Byl to nejkrásnější dárek, jaký jsem kdy dostal.

„Podívej, už musím jít,“ řekla a znělo to skoro provinile. „Musím něco zařídit.“

„Díky,“ bylo jediné, co mě v tu chvíli napadlo.

„To nestojí za řeč.“ Mrkla na mě a odešla.

Díval jsem se, jak opouští místnost, a pak jsem znovu otevřel bednu, abych se na zbraně podíval. Nechtěl jsem před ní vypadat jako úplná padavka, ale prožíval jsem předčasné Vánoce. Smál jsem se jako idiot a udělal rozborku obou pistolí. V bedýnce dokonce byla sada na čištění. Pistole jsem promazal a pak cvičně tasil. Pokaždé jsem vylepšil úchop, dokud jsem nedokázal podvědomě dostat mířidla vždy do správné polohy. Konečně jsem se přinutil, abych zbraně odložil. Musel jsem vystřídat Tripa na stráži.

Když jsem bedýnku zavíral, něčeho jsem si všiml. Pěna v horní části byla trochu odlepená. Mezi pěnou a dřevem ležela obálka. Nebyla nadepsaná, ale uvnitř byla rukou psaná zpráva.

Drahý Rayi,

doufám, že se ti budou líbit. Když ti ten luska sežral ostatní pistole, myslela jsem si, že by ti tohle mohlo udělat radost. Postavila jsem je podle tvého gusta. Milo mě naučil o výrobě zbraní všechno, co ví. Myslím, že se mi práce docela povedla.

Tátovi se vede lépe. Je celý natěšený a nemůže se dočkat oslavy 100. výročí. Bude to paráda. Nate je smutný, že nemůže přijít. Earl se má dobře. Piper Cavanaughová je celá žhavá, až si s tebou popovídá. Myslím, že se jí líbíš. Je roztomilá. Měli byste se dát dohromady. Uvidíme se na večírku.

Miluju tě, bráško. Doufám, že se ti budou pistole líbit.

Julie

12/2/95

Pečlivě jsem lístek znovu složil, vložil jej do obálky a vrátil do bedýnky.

Trip na mě čekal na verandě. Neponechávali jsme nic náhodě. Jeden těžce ozbrojený a opancéřovaný lovec neustále sledoval, jestli se na obloze neobjeví další chrliče. Samozřejmě jsme všichni měli vysílačky a člověk na hlídce se musel pravidelně hlásit. Kdyby nás tady bylo více, hlídkovali bychom v párech a střídali se častěji, ale vzhledem k situaci jsme se museli protáčet ve čtyřech.

„Holly sleduje monitory. Julie tady má nainstalovanej dost hustej systém. Nevzdaluj se víc než na dvacet metrů od baráku, jinak aktivuješ senzor. Hlas se jí každejch pár minut.“ Podal mi RPG. Kdyby na pozemku přistálo něco podezřelého, nehodlali jsme se s tím mazlit. Mocný raketomet si dokázal poradit i s tankem, takže nějaký chrlič by nebyl velký problém. „Už jsi z toho někdy střílel?“

„Kámo… no dovol.“ Jemně jsem pohladil smrtící trubku. Když si s raketometem poradí pasáci koz z třetího světa, neměl jsem obavy ani já. Ve skutečnosti jsem z toho ale nikdy nestřílel. Milo nám ukázal, jak se s tím zachází. Nemohl jsem se dočkat, až si z toho vystřelím. A když mým cílem měla být třímetrová kamenná obluda, těšil jsem se o to více.

„Vlastně. Já zapomněl, že mluvím s bojovým účetním. Viděl jsem tady ale jenom pár brouků a jednoho ploskolebce.“

„Myslíš toho zabijáckýho hada?“ zeptal jsem se a nervózně prohlížel zemi.

„Jo, ale bylo to ještě mládě. Měl bys vidět ty, co jsou k vidění na Floridě. Dokážou vylézt na strom a pak ti skočit za krk. Když si vyrazíš na ryby, klidně vylezou do člunu za tebou. Jsou to zasraní bastardi,“ řekl mi s natolik vážným výrazem ve tváři, že jsem nepoznal, jestli si dělá srandu, nebo ne. „No, jestli mě budeš potřebovat, budu na vysílačce.“

„Fajn.“ Už se chystal odejít, ale zastavil jsem ho. „Hele, Tripe, jedna věc… Ďíky, žes nám přišel pomoct,“ řekl jsem mu. „Cením si toho.“

„Kámo, to neřeš. Harbinger potřeboval, aby sem šel někdo, koho federálové nepovažujou za důležitýho. To je celý.“

„Stejně díky,“ řekl jsem. Pokrčil rameny a vrátil se do domu. Dveře se zavřely. Hodil jsem si raketomet na rameno a vydal se na hlídku.

Odpolední vzduch byl velmi těžký. Vlhkost se leskla na okolním rostlinstvu. Kdysi holá zemědělská půda na plantáži byla zamořena rychle rostoucími rostlinami. Nechyběla ani zkáza veškeré užitečné flóry – kudzu. Ve zbroji mi bylo hrozné vedro a po zádech mi stékal pot. Hokejovou helmu jsem vyměnil za obyčejnou! kšiltovku, aby mi aspoň nesvítilo slunce přímo do očí. Pořád jsem upíjel ze svého vaku s vodou. Velcí chlapi se v létě snadno dehydratují.

Čas ubíhal a já stále neviděl nic zajímavého. Holly každých pár minut kontrolovala, jestli se mě něco nesnaží zabít. Hejna krvežíznivých komárů se nepočítala. Prozatím se mi na jihu líbilo. Zamlouvali se mi zdejší lidé a jejich chování. Samozřejmě, obešel bych se bez těch zatracených komárů, moskytů, blech, klíšťat a dalších věcí, které měly zájem mě sežrat.

Když jsem se blížil k pozůstatkům staré otrokářské ubytovny, povšiml jsem si malé stavby, která nebyla vypálena až k základům. Byla to maličká, křivě stojící budova asi tak tři metry v úhlopříčce. Byla postavená z větších omítnutých kamenů. Těžké dveře byly otevřené dokořán a visely na masivnich rezavých pantech. Chvíli jsem přemýšlel a pak se rozhodl do staré pamětihodnosti nahlédnout.

Musela to být provizorní věznice pro někdejší otroky. Vnitřek místnosti byl prázdný. V několika malých oknech byly zapuštěné železné mříže. Přítmí narušovalo několik úzkých paprsků světla, ale rozhodně to nestačilo, aby zde bylo pořádně vidět. Vnitřek dveří byl vyztužený železnými pruty. Dveře samotné pak byly vyrobené ze dřeva starého stromu. Fošny byly natolik masivní, že by se klidně daly použít jako železniční pražce. Stavba byla pro svůj účel snad až zbytečně masivní. V rámu dveří byla prohlubeň, do níž se dala vložit trubka, která se pak zajišťovala dávno chybějícím řetězem a visacím zámkem. Vzduch byl zatuchlý a páchnul plísní.

Vešel jsem dovnitř. Byla tam tma. Párkrát jsem mrknul, ale oči jsem měl přizpůsobené na venkovní letní světlo. Pozvedl jsem Anihilátor, který mi visel na taktickém popruhu. Rozsvítil jsem výkonnou baterku. Místnost se ihned rozjasnila. Mnohem lepší. Povrch kamenů byl zvláštní. Chvíli mi trvalo, než jsem pochopil, na co se to vlastně dívám.

Škrábance. Desítky tisíc škrábanců. Cosi tvrdého a ostrého poškrábalo všechny povrchy, na které se dalo dostat. Jediná hladká místa na stěnách byla ve výšce snad tří metrů a i tam bylo několik značek. Podíval jsem se na podlahu. Všude hluboké rýhy, které musel udělat někdo disponující obrovskou silou.

Přejel mi mráz po zádech. Nevěděl jsem, co mohlo rýhy způsobit, ale někdo v maličkém vězení zjevně strávil hodně času. Musely v tom být buď stovky hodin metodické práce, nebo chvilka nesmírné zuřivosti. Začal jsem se cítit nesvůj a vrátil se ven.

O pár hodin později mě na hlídce vystřídala Holly. Šel jsem se posadit k obrazovkám kamer. Byla to monotónní práce, ale někdo ji dělat musel.

V malé sledovací místnosti alespoň byl stropní větrák. Hlavní klimatizace přestala fungovat a neuměli jsme ji opravit. Bezpečnostní systém byl úchvatný. Detektory pohybu, senzory tlaku a kamery s obyčejným a termálním snímáním. Na takový systém by byl hrdý každý paranoidní samotář. Pro dům lovkyně monster velmi příhodné.

Na jedné z obrazovek se objevila Holly. Měl jsem radost, že dávala na hodinách pozor a měnila hlídkové trasy tak, aby na ni žádní nepřátelé nemohli nachystat léčku. Ve sluchátku zapraskalo a Holly se ohlásila.

„Nic. Skoro si přeju, aby něco zaútočilo. Děsná nuda,“ řekla mi. Na monitoru jsem viděl, jak si přehazuje RPG do druhé ruky. „Hrozně ráda bych něco odpálila. Tyhle věci jsou nářez.“

„Na člunu sis s nima asi docela vyhrála.“

„Jo, ale zmeškals to, protože jsi měl plný ruce práce s topením. Z přízraků to dělalo sekanou. Erpégéčka jsou super věc.“ Vrátila se na obchůzku a já dál sledoval monitory.

Spustil se poplach a na panelu začalo blikat červené světýlko. „Máme společnost,“ řekl jsem do vysílačky, když jsem si prohlédl obraz příslušné kamery. „Po cestě jede auto.“

Ve vysílačce se ozval Juliin hlas. „Poznáváš, kdo to je?“

„Negativní.“

Nastala chvíle ticha, při němž Julie přemýšlela. „Všichni se shromážděte vpředu. Gretchen zůstane v domě, kdyby došlo ke zranění. Holly, kryj se za rohem baráku. Tripe, my dva půjdem na hlavní verandu. Owene, balkón na druhým patře. Buď připravenej na cokoliv.“

„Je den. Upíři to bejt nemůžou,“ řekl jsem a odešel z kontrolní místnosti do přidělené oblasti. Hodil jsem si na záda Anihilátor a popadl AR-15, která visela nade dveřmi. Kdybych musel útočit na cíle z druhého patra, posloužila by mi puška lépe než brokovnice s relativně malým dostřelem. Miloval jsem Juliiny zvyky. Nějaká zbraň byla k nalezení každé čtyři kroky.

„Může to bejt cokoliv. Předtím jsme taky nevěděli, že má Pé chrliče,“ řekla Julie. Takže zkrácenou podobu začala používat i ona.

„Co když to jsou federálové?“ zeptala se Holly. „Mám v ruce RPG,“ dodala užitečně.

„Nestřílet,“ vydala rozkaz Julie.

Neměl jsem z toho dobrý pocit. Našel jsem si místo na balkóně nad hlavním vchodem. Okno jsem ale neotevíral. Kdybych musel střílet, mohl jsem to udělat skrze sklo a nebyl důvod předem prozrazovat polohu. Přisunul jsem si nedalekou skříňku jako oporu. Díval jsem se optickým zaměřovačem Trijicon se čtyřnásobným zvětšením. Blížil se nový černý mercedes. Jel rychle, vířil za sebou oblaka prachu. Umístil jsem zaměřovači kříž na čelní sklo.

„Vidím jenom řidiče… žádní pasažéři. Ale má zatmavený okna. Těžko říct.“

„Rozumím,“ odpověděla Julie. „Všichni připravit. Vyjdu naproti. Možná se někdo ztratil, nebo je to podomní obchodník. Případně Svědci Jehovovi.“

„Jehouši, jo? Jak jsem říkala, mám v ruce fungl nový erpégé…“ nabídla se Holly.

„Mercedes je dvě stě metrů daleko a blíží se.“

„Mercedes?“ odpověděla radostně.

„Ano. Novej a černej,“ ohlásil jsem.

Bylo ticho. Sledoval jsem, jak auto zastavilo vedle vyschlé fontány. Optika se mi trochu třásla, čekal jsem, až řidič vystoupí. Nějakou dobu trvalo, než si sundal sluneční brýle a zkontroloval si účes ve zpětném zrcátku.

Konečně se dveře otevřely a na štěrk dosedly drahé italské boly. Pomalu jsem vydechoval, byl jsem dokonale připravený vystřelit zcela přesnou ránu. V zorném poli se objevila Juliina záda. Rychle se blížila k mercedesu. Muž se ležérně opřel o vozidlo. Byl vysoký, hezký a na sobě měl krásný oblek na míru. Viděl jsem, jak Julie řidiče objímá a líbá.

Do prdele.

Byl to Grant Jefferson. Nesnesitelný přizdisráčský šašek.

Zajistil jsem pušku a přestal mířit. Nadával jsem a vší silou nakopl nebohou starožitnou skříňku. Grant Jefferson. Legenda mezi lovci monster… ale jenom ve vlastní hlavě. Odvážný hrdina, který se vůbec neostýchal nechat mě smrti napospas. Byl to možná nejnamyšlenější frajírek a kretén, jakého jsem znal. Nejvíc mě ale štvalo, že to byl Juliin přítel.

Upíry bych viděl raději.

„Ahoj, Pitte,“ uvítal mě Grant, když jsem sešel ze schodů. „Jsem rád, že se ti podařilo utéct před chrliči.“ Lhal mi do očí. Věděl jsem, že kdybych ležel rozmáznutý po venkovské alabamské silnici, neuronil by ani slzu. Odolával jsem pokušení vystřelit tomu kreténovi mozek z hlavy.

„To určitě,“ zavrčel jsem.

„Owen mi zachránil život,“ řekla Julie. „Nebejt jeho, byla bych mrtvá. Rozbil jednoho chrliče na prach. Zachránil i mýho tátu.“

„Fakt? Dobrá práce… nováčku,“ řekl Grant. Přišel Trip, a když uviděl Granta, obrátil oči v sloup.

„Nebyli jsme v tom sami.“ Pomyslel jsem na farmáře se střeleckým kloboukem a slonobijkou. „Někteří lidi nejsou poserové a uměj riskovat život za někoho jinýho.“

„Owene!“ vyštěkla Julie. „Na tohle teď nemáme čas.“

Grant mě pak překvapil. Netušil jsem, že v sobě ten člověk má byť jen kousek pokory. „Ne, to je v pořádku. Přiznávám, že jsem udělal taktickou chybu. Nemyslel jsem, že tě můžu zachránit, a tak jsem se stáhnul na výhodnější pozici. V tý chvíli mi to přišlo jako nejrozumnější možnost.“ Jednou rukou vzal Julii ležérně kolem ramen.

Došlo mi, že tohle je asi nejpokornější omluva, jakou ze sebe kdy zvládl dostat. Kousnul jsem se do jazyka, abych nic dalšího neříkal. Holly vešla zezadu a z kuchyně se potichu připlížila Gretchen. Julie se vymanila z Grantova sevření a posadila se. Zpátky do práce.

„Co se děje na základně?“ chtěla vědět Julie. „A hlavně, jak se má doktor Nelson?“

Grant si poupravil hedvábnou kravatu. Nerad si nechával rozkazovat, ale znal své místo. „Doktor bude v pořádku. Byl to infarkt, ale už je stabilizovanej.“ S úlevou jsem si oddechl.

„Co se základny týče, Myers a úřad pro kontrolu monster jsou pořád na místě. Jdou tvrdě po tvým tátovi. Po tobě, tvým tátovi a Pittovi je vyhlášeno pátrání. Komplikujou nám situaci. Nikdo z našich lidí nesmí nic dělat, dokud nenajdou Raye Shackleforda.“

„To je na hovno,“ řekla Julie.

„Mám ale i dobrou zprávu. V celý Georgii, Alabamě a na východě Mississippi dochází k útokům nemrtvých. Vypadá to, že se sedmička rozdělila a začala dělat potíže. V posledních dvou dnech šířej mladý upíři, přízraky a zombie peklo.“

„To má bejt dobrá zpráva?“ zeptal se Trip nevěřícně.

„Jasně. Federálové nevěděj, kam dřív skočit, a snažej se útoky zastavovat. Pořád hlídaj místa, který považujou za Místa moci. Místní policie nemá ponětí, co se děje, protože jim federálové nic neřeknou. Celá národní garda a všichni rezervisti musej do nouzový služby. Místní představitelé panikařej. Noviny to všechno prezentujou jako teroristický útoky. Ministerstvo obrany vyhlásilo na většině jihovýchodu červenej stav.“

„Pořád nechápu, co je na tom dobrýho,“ odpověděl Trip.

Grant podrážděně vzdychnul, jako by mu hloupost nováčků lezla na nervy. „Harbinger oslovil všechny místní představitele, co jsou na naší straně. Oslovil kancelář guvernéra, státní zákonodárný sbory, dokonce i Kongres a Senát. V podstatě o naší situaci věděj všichni politici, co se stavěj k LM čelem.“ Bylo mi jasné, že část odměny z Antoine-Henri padla na podmáznutí správných lidí. „Všichni tlačej na Myerse, aby nás nechal odvádět naši práci. Máme rozdělaný státní kontrakty, který kvůli federálům nemůžem splnit. Trpělivost ztrácí čím dál víc lidí. Spolu s tím, jak krize nabejvá na významu, zvětšuje se i tlak na Myersovy šéfy ve Washingtonu. Aby krize nabrala takovejch rozměrů, že by se už před veřejností nedala ututlat, to je to poslední, co by mohli potřebovat.“

„Takže myslíš, že nás nechaj bejt?“ zeptala se Holly. „Federálové se prostě stáhnou?“

„Myslím, že jo,“ řekl Grant samolibě. To jsem si přeložil tak, že si to myslí Harbinger a Grant to jen papouškuje, protože rád mívá pravdu. „Pokud dnes dojde k tolika útokům jako včera v noci, nebudou mít jinou možnost.“

„Překvapuje mě, že to dělaj. Není moc typický, aby upíři provokovali střety s lidmi. Jsou silní, ale lidí je daleko víc než upírů. Při přímý konfrontaci se živejma obvykle zakrátko končívaj s kůlem v srdci a rozsekaný na kusy. Proč teda takhle útočej?“ přemítala Julie.

„Protože za tři dny bude po všem,“ řekl jsem jim. „Sedmička upířích pánů se akorát snaží Prokletýmu pomoct. Věděj, že po nich jdem. Nemaj co ztratit, a tak útočej. Vytvářej nový nemrtvý. Způsobujou zmatky a snažej se rozprostřít lidský ozbrojený složky do prostoru. Přesně o tohle jim jde.“

„Tři dny?“ zeptal se zmateně Grant.

„Tehdy podle mýho táty použijou artefakt,“ řekla Julie. „No tak, co tam ještě máme?“

Grant pokračoval. „Harbinger nechce tvýho tátu vydat. Myslí si, že mezi federálama je zrádce. Jak jinak by se Pé o Rayovi dozvěděl? Jediní, kdo o něm ví, jsme my a oni.“ Grant vypadal smutně, že nás tahle zpráva nešokovala.

„Říkal jsem to,“ řekl Trip. Potichu jsem zatleskal. Ukázal mi prostředníček. Samozřejmě jsme to mysleli z legrace.

Návštěvník naše kousky ignoroval. „Zatímco jste byli pryč, dozvěděli jsme se pár novejch věcí.“ Pokynul přibližně mým směrem, protože se mu nechtělo otevřeně přiznat, že jsem na tom měl nějakou zásluhu, ale potřeboval naznačit zdroj svých zpráv. „Našli jsme chlápka jménem Byreika. Myslíme si, že víme, kdo to je, nebo spíše kdo to byl.“

„Starý muž?“ byl jsem v šoku.

Vyndal z kapsy saka kus papíru. Pečlivě ho rozložil a četl. „Mordechai Byreika. Narozený v polské Lodži v roce 1874. Lovec monster na volné noze. Na to, že operoval ve východní Evropě na vlastní pěst, si vedl dobře. Poslední zprávy hovoří o tom, že jej v roce 1941 zatkli nacisté a poslali do koncentračního tábora, odkud utekl. V roce 1943 byl poslán do jiného koncentračního tábora a pak už o něm žádné zmínky neexistují.“ Grant mi podal papír. Pod zmíněnými informacemi byla akorát jediná nezřetelná černobílá fotografie.

Rozhodně to byl on. Byl o něco mladší, rozhodně nebyl tak sešlý věkem a časem, ale zpod malých brýlí koukaly ty samé tvrdé oči. Věděl jsem to jistě. Na fotografii stál s puškou v ruce před mrtvolou jakéhosi obrovského šupinatého monstra. Byl to trofejní snímek, jaký je nutné pořídit jako důkaz pro výběr odměny.

„Je to ten chlap, Owene?“ zeptala se Julie, postavila se a přišla se ke mně na snímek podívat. Trip a Holly byli také zvědaví. Kvůli burce a slunečním brýlím nebylo jasné, jestli to zajímá i Gretchen. Pak ale odešla do kuchyně, protože se asi nudila a dostala hlad.

„Je to on, vím to jistě. Jak jste ho našli?“

„V archivu je jeho deník. Dostal se tam v osmdesátých letech z jedný mise v Praze.“

„Informace o starejch lovcích shromažďujem, jak to jenom jde. Nejsme o nic chytřejší, než byli oni. Jenom těžíme z jejich zkušeností,“ vysvětlila Julie.

„Našel ho Lee. Prověřoval odkazy v archivech, a najednou se objevilo tohle jméno. Vzpomněl si, že se o něm Pitt zmiňoval.“

„Až se vrátíme, musím dát Albertovi tučnou prémii,“ řekla Julie. „Co je v tom deníku?“

„Popisuje roky a roky lovení, ale když přeskočíš na konec, dozvíš se, že šel po Pé. Bral to jako osobní poslání. Smrt tohohle konkrétního monstra pro něj byla Svatým grálem,“ řekl Grant. Použít tuhle frázi ve větě o Židovi mi přišlo lehce mimo mísu. „Byreika ho léta studoval. Byl si jistej, že fyzický tělo tý stvůry musí bejt někde v Evropě. Během pátrání nabyl přesvědčení, že jsou náckové s lordem Machadem spolčení.“

„Kvůli čemu?“ zeptala se Holly.

„Kvůli naprostý nadvládě nad tokem času.“

„To už jsem někde slyšel,“ řekl jsem.

„Je to horší. Byreika to studoval celý roky. Byl přesvědčenej, že k tomu Pé má schopnosti a je dost šílenej, aby se o to pokusil. Zpátky ho drželo akorát to, že potřeboval určitej artefakt, kterej chránil nějakej starobylej strážce. Kdyby jej získal, stačilo ho zanést na určitý místo v určitej čas a aktivovat ho zvláštní krvavou obětí. V deníku se velmi podrobně píše, co by se stalo, kdyby Pé uspěl.“

„Jak je to zlý?“ zeptali jsme se současně.

„Nevím, ještě jsem to nečetl. Ale Harbinger byl zděšením bez sebe. Říkal, že tvýho tátu radši zabije, než aby k němu kohokoliv, včetně federálů, pustil. Když si to přečetl Milo, musel zavolat pohlavárům svý církve. Ani Sam nevypadal zrovna dobře, a to jsem předtím ani netušil, že je jeho mozek vůbec schopen cítit strach. Chci říct, že jsem ty tři nikdy neviděl takhle vyděšený. Nikdy.“

„Já je viděla vyděšený jenom jednou,“ řekla Julie. Pomyslel jsem na její historku o obrovském oku zírajícím trhlinou do našeho vesmíru.

„Byl by to zkrátka konec světa,“ řekl Grant a upravil si klopu drahého saka. „Fakt jsem z toho docela nervózní.“

Holly si odkašlala. „Možná bych to neměla říkat… a omlouvám se za to, ale když je to tak vážný, proč nezabijem Raye rovnou?“

„Holly!“ vyštěkl Trip. „To by byla vražda.“

„Hele, jenom se snažím bejt praktická,“ bránila se Holly. „Jestli má nastat konec světa, nebo zdechnout jeden magor, tak bez urážky, Julie…“

„V pohodě,“ řekla.

„…bych radši zachránila ten svět. Sice život občas stojí za hovno, ale konec světa bych neviděla ráda. Když Raye odděláme, můžem ho zakopat na dvoře,“ řekla Holly. Připomněl jsem si, že je lepší být s ní zadobře. Trip vypadal znechuceně. Grant byl její logikou uchvácený. Já jsem byl morálně rozpolcený, každopádně na kopání hrobu bylo děsné horko.

„Přemejšlela jsem o tom,“ řekla Julie. „Ale je tu takovej problém. Táta asi není jedinou jejich cestou, jak najít Místo moci. Chci tím říct, že táta na to musel nějak přijít, takže potřebný informace musej existovat i jinde. Na druhou stranu pro nás představuje jedinou možnost, jak zjistit, kam se Prokletej chystá…“

„Takže si tam na toho hajzla jenom počkáme,“ dokončil jsem za ni. Instinktivně jsem sáhnul po brokovnici. „Musíme přinutit Raye kápnout božskou.“

„Strčte k němu na deset minut Holly,“ řekl znechuceně Trip.

„Můžu si půjčit baterku z auta a pár kabelů?“ řekla Holly a nevinně zamrkala. „Vsadím se o padesát babek, že promluví.“

„Ženská zatracená, měla by ses léčit,“ řekl Trip.

„Ještě něco, Grante?“ zeptala se Julie.

„Poslední věc. Krev pro zapnutí toho artefaktu zla… Byreika tvrdí, že musí pocházet od hrdiny, ochránce a tajemnýho šampióna.“

Nikdo z nás neměl ponětí, co to znamenalo. Pokrčil jsem rameny. Osobně jsem měl těch tajemných žvástů po krk.

„Krev musí pocházet ze srdce lovce monster.“

KAPITOLA 19

Papírový talíř plný ovesné kaše se šunkou a sýrem byl docela těžký a mastný. Byl jsem až zbytečně zdvořilý a zaklepal. „Rayi, donesl jsem ti večeři.“

Zavrčel na mě z postele a opřel se do želízek, ale pouto mu strhlo paži nazpátek. Neprožíval zrovna nejlepší chvíli. Vlasy měl rozevláté, kůži bledou a oči mu těkaly z místa na místo. Vypadal, jako by poslouchal cosi velmi vzdáleného.

„Rayi? Vnímáš mě, kámo? Haló… je někdo doma?“ položil jsem talíř s kaší vedle něj. Opět jsem mu donesl jen plastové příbory. Kdyby mě dokázal ubodat lžící, tak si útěk zasloužil.

Jeho tvář se postupně vracela k sobě. Očima se zaměřil na jídlo a pak pohlédl na mě.

„Promiň, měl jsem zrovna takovou epizodku.“ Mluvil trochu zmateně.

„Žádný problém.“ Neměl jsem ponětí, jaké léky bral v ústavu, ale tady jsme mu neměli čím pomoct. „Donesl jsem ti večeři.“

„Díky.“ Vzal talíř a s chutí se pustil do jídla.

„Nerozhodl ses nám říct něco dalšího, Rayi?‘ zeptal jsem se slušně.

„Nerozhodli jste se, že mě pustíte?‘

„Mluvíme o tom,“ lhal jsem. „Kdybys nám dal nějaký další vodítko a ukázal trochu dobrý vůle, asi bychom byli ochotnější tě propustit.“

„Až budu na svobodě, řeknu všecko, co vím. Zavolám z telefonní budky nebo tak něco,“ odpovídal a polykal jídlo bez žvýkání. Vousy měl od ovesné kaše. „Čestný slovo.“

„Jasný, věřím ti.“

„Ne, hele. Až budu na svobodě, nebude zničení světa zrovna součástí mejch plánů. Když vesmírný hodiny nepoběžej, nebudu se moct tahat s krásnýma seňoritama. Můžem si navzájem pomoct.“

Zkusil jsem to z jiné strany. „Našli jsme Byreikův deník. O Prokletým víme všecko. Stejně na to přijdem i bez tebe, Rayi. Přijdem na to brzy. Když nám pomůžeš hned, zajistíš si naši přízeň a budem ochotný ti pomoct.“

Vysmál se mi. „Myslíš, že jsem debilní? Bože, chlapče. Možná jsem trochu šílenej, ale mám IQ 160. Já ten deník četl taky. Teď akorát víte, jak je ten problém vážnej. Ten starej židák ale měl daleko víc otázek než odpovědí. Krom toho je zaseklej v tvý hlavě, takže všechny věci, co jsou v deníku, jsi beztak věděl už dávno.“

„Proč je zaseklej v mý hlavě? Jak se mnou může komunikovat?“ Chtěl jsem získat jakoukoliv informaci a doufal, že mi na to skočí.

„To myslíš vážně? Jako fakt? Zatraceně. Napoprvý jsem tě měl za hlupáka a asi jsem měl pravdu. Earl teď asi najímá lidi jenom na základě výkonů na benchpressu. Jestli ti nedošlo, jak se ti Starý muž snaží pomoct, tak jseš dost blbej. I kdybych prozradil, kde si máte na Prokletýho počkat, stejně byste nevěděli, co s ním pak dělat.“

„Co tím myslíš?“

„Budu mluvit přímo, chlapče. Nejsem Hannibal Lecter. Nehraju na tebe žádný divadýlko. Jsem prostě jenom překvapenej. Ty vlastně ani nevíš, co jsi zač ty sám, že jo?“

„Co jsem zač, to vím velmi přesně.“

„Kdyby to byla pravda, tak bychom tenhle rozhovor nevedli.“ Zase se mi vysmál. „Do prdele. Svět je v hajzlu. Dobrou noc, chlapče. Až budeš odcházet, zhasni. Až ti něco dojde, tak se vrať.“

Chystal jsem se do postele, když vtom jsem uslyšel hlasitější rozhovor. Spěchal jsem zjistit, jestli nenastala nějaká krizová situace, ale když jsem si uvědomil, že se Grant hádá s Julií v jejím pokoji, zpomalil jsem. Julie mluvila docela klidně, ale Grant byl naštvaný.

Asi jsem to měl nechat být, ale prokázal jsem svou bezpáteřnost a rozhodl se poslouchat za dveřmi.

„…aspoň jsi to mohl zkusit.“

„Byl tam Darné a jeho přízraci. Přísahám, že jsem nemohl udělat nic jinýho než zemřít vedle něj,“ vymlouval se Grant. „Nemám ho rád, ale přece víš, že bych nikdy neopustil jinýho lovce, kdyby existovala šance, že ho můžu zachránit. Ale tam žádná šance nebyla!“

„Ale zvládnul to, takže ses podle všeho zmýlil.“

Najednou jsem se cítil velmi samolibě.

Na druhé straně dveří nastala chvíle trapného ticha.

„Já vím…“ Grant zněl unaveně. Bylo to poprvé, kdy jsem v jeho hlase slyšel nefalšovanou emoci. „Pořád o tom přemejšlím od chvíle, kdy se to stalo. Udělal jsem chybu a nechal muže napospas smrti. Nechal jsem lovce zemřít bez pomoci…“

Vážně plakal?

„Grante, to je v pořádku. Každej dělá chyby.“

„Já ne… promiň. Musím jít. Uvidíme se ráno,“ řekl Grant. Vzdálil jsem se od dveří tak rychle, jak to jen šlo, abych zároveň nenadělal žádný hluk. Ušel jsem asi tři metry, než se otevřely. Otočil jsem se a dělal, že přicházím z druhé strany.

Grant si skutečně utíral oči. Julie za ním zavřela dveře.

„Ahoj, Grante.“

„Pitte.“ Pokynul mi na pozdrav a pak rychle odešel na opačnou stranu. Pýcha mu nedovolila ukázat před rivalem slabost. Obzvláště když to byl rival, kterého chybně nechal napospas hrozivé smrti. Na první pohled jsem poznal, že nic nehraje. Svým selháním se skutečně trápil. Trápil se a litoval. Najednou jsem se necítil vůbec dobře.

Grant zůstal přes noc. Pořád jsem ho neměl ani trochu rád, ale bylo fajn mít dalšího člověka, co mohl hlídat. Nemělo smysl, abychom se v noci procházeli venku, a tak jsme všichni byli shromážděni v pokojích kolem malého vězení Raye Shackleforda. V každém okamžiku byl alespoň jeden člověk vzhůru a hlídal chodbu. Senzory nás byly schopné upozornit, kdyby se k domu na deset metrů přiblížilo cokoliv většího než zajíc. Hlídaný perimetr jsme sice mohli rozšířit, ale vzhledem k množství lesní zvěře by nás poplach rušil celou noc.

Julie v Rayově pokoji přijala několik dalších bezpečnostních opatření. Kolem jeho postele rozmístila detektory pohybu. Kdyby jen pomyslel na útěk, všichni bychom se to dozvěděli.

Osobně jsem nepředpokládal, že se máme čeho bát. O domu nevěděl nikdo kromě Juliiných nejbližších přátel a rodiny. Alabamská památková společnost byla efektivní zástěrka, takže lordu Machadovi místo našeho pobytu nemohl prozradit ani špion z řad federálů.

Večer jsem se uchýlil do svého pokoje. Zbroj jsem si položil vedle postele a zbraně pak na ni. V případě potřeby jsem mohl veškeré vybavení najít bez problémů i v úplné tmě. Lehl jsem si v kalhotách, abych se případně nemusel zdržovat. Na hlídku jsem měl jít až ve dvě ráno. Slyšel jsem, jak se z chodby ozývají Hollyiny kroky. Drželi jsme se blízko sebe, takže kdyby se něco semlelo, byli jsme schopni si ihned pomoct. V takových situacích spí stranou od ostatních pouze první oběti v hororech.

Než jsem usnul, těšil jsem se pomyšlením, že Grant spí v jiné místnosti než Julie. Neměl jsem ponětí, jestli to znamená, že si nejsou tak blízcí, jak jsem se obával, nebo jestli je jejich vztah v koncích, v což jsem doufal. Nejhorším scénářem pak bylo to, že Julie pouze chce být vůči nám ostatním ohleduplná. Nevěděl jsem, jak jsem se mohl do Julie Shacklefordové tak strašně zamilovat, ale bylo to tak. Byla to zdaleka nejzajímavější, nejchytřejší a nejatraktivnější žena, jakou jsem kdy poznal. Otřásl jsem se, když jsem si vzpomněl, jak jsem ji skrz optický zaměřovač viděl líbat Granta. Při takové myšlence se mi neusínalo lehce.

„Nazdárek, chlapče,“ zavolal Starý muž. Pořád seděl na kamenném schodišti zříceného a částečně spáleného kostela. „Koukej, jak se točí teď.“ Roztočil na schodech svou malou vyřezanou hračku. Tentokrát zvládla nespadnout skoro celé dvě sekundy. „Vidíš, mnohem lepší,“ řekl s neskrývanou pýchou.

„Bravo,“ řekl jsem a kráčel sněhem k němu. Zase jsem byl bosý a sníh mě opět nestudil. „A to jsem si vždycky myslel, že se duchové vznášej v bílejch prostěradlech a mávaj řetězy.“

„Ha. Chlapec si myslí, že je vtipnej.“

„Jsi, nebo byl jsi, Mordechai Byreika. Narozen v polský Lodži. Lovec monster.“ Když jsem to řekl, nedal na sobě nic znát.

„Dobrý jméno. Dlouho ho tady neslyšel.“

„Asi. Kdybys byl naživu, bylo by ti skoro sto třicet.“

„Jenom? Čas běží pomalu, když je člověk zaseknutý.“

„Takže nežiješ, ale jseš tu zaseknutý. Co jsi teda zač?“

„Jak říkal. Není důležité. Já prostě přítel.“ Starý muž sebral malou, hrubě vyřezanou hračku a dal mi ji do ruky. „Tady, ber. Dej to někdy děckám. Možná si s tím budou hrát a řeknou, že zábavné.“

Držel jsem hračku v dlani. Vypadala hrozně ošklivě, ale neměl jsem to srdce ho odmítnout, když byl na svůj výtvor tak pyšný. Na jeho obraňuje třeba říct, že byl už šedesát let po smrti. Bylo mi jasné, že za takovou dobu člověku přece jenom ztuhnou prsty. „Díky.“ Uložil jsem si drejdl do kapsy.

„Není zač. A o mě si nedělej starost. Zastav Prokletýho, a pomůžeš mi. Možná už nebudu uvězněnej.“ Pokrčil úzkými rameny. „Kdo ví?“

„Zastavit Prokletýho byl tvůj životní cíl.“

„Těžko vzpomínat.“ Poklepal si kostnatým prstem o hlavu. „Málo věcí vím. Něco si jenom myslím, že vím. Ale jedno vím jistě. Čas se krátí.“

„Ray Shackleford mluvil o třech dnech. Takže zbývaj už asi jenom dva.“

„Ano. To je možný. Musíš učit hodně a rychle. Je to na tobě, jenom na tobě, chlapče.“

„Já vím,“ odpověděl jsem. V tuhle chvíli mi přišlo poněkud hloupé diskutovat o mém životním poslání. Obzvláště s duchem ve vlastní hlavě.

„Jestli se můžu zeptat, jak jsi zemřel? Poslední zpráva hovoří o tom, že tě odvlekli náckové.“

Odkašlal si a vyplivl do sněhu kus hlenu. „Bastardi. Některý stvůry jsou jenom lidi. Občas jsou lidi nejhorší ze všech. Jak zemřel? Těžko říct, teď nedůležitý.“

„Bolelo to?“ Připadalo mi to jako hloupá otázka.

„Hloupá otázka. Jistěže bolelo. Když umírals, taky bolelo, ne?“

„Myslím, že jo.“ I ve snu byla většina povrchu mého těla zjizvená. Až do dne, než mě v kanceláři napadl vlkodlak, jsem si myslel, že dobře vím, co je bolest. Pak mi došlo, že se mám ještě hodně co učit.

„Ty nemyslet, ty vědět. Bolí, když řežou… Fajn, řeknu ti to, ale vzpomínky těžký. Náckové mysleli, že můžou Prokletýho použít. Pomohli mu… tehdy snažil dělat to, co chce udělat teď zas. Prokletej byl tehdy slabší, jeho tělo nebylo ještě pevný. Byl jako ty, chtěl spěchat, nechtěl učit. Sám artefakt dostat nemohl, dohodl s nácky. Ti artefakt ukradli, zranili Strážce, mysleli, že ho zabili, ale nevěděli, že nemůže zemřít. Došli na Místo moci. Tohle Místo moci z mých časů.“ Ukázal na kostel.

„Co se stalo?“

.Prokletej byl hlupák. Načasování špatné. Artefakt nefungoval. Přišel Potetovaný, bojoval s nima tady ve sněhu. Zničil je, vzal artefakt zpátky.“ To vysvětlovalo zvláštní sen, který jsem měl v nemocnici, když jsem čekal na Myersův telefonát.

„Znovu ukryl artefakt. Tentokrát Prokletýmu pomohli upíři. Ukradli artefakt. Pohřbili Strážce pod horou. Nezabili ho.“

Zakroutil jsem hlavou. Tohle jsem ve snu viděl taky. „Ne, já myslím tebe. Co se stalo s tebou?“

Pokrčil rameny. „Já nedůležitý, chlapče. Důležitý porazit je.“

„Dokážeme to,“ slíbil jsem.

„Kdysi to pokazili. Selhali a zemřeli. Strážce je zabil. Teď Prokletej chytřejší a silnější. Znovu to nepodělá… ale dost. Muset ukázat víc jeho vzpomínek.“

„Nerad se dívám jeho očima. Připadám si, že nejsem ve svý kůži. Zdá se mi, že jsem skutečně v jeho hlavě. Vůbec se mi to nelíbí.“

„Je to… jak se to řekne… nutný. Rozumím, chlapče. Na hovno bejt uvězněnej v cizí hlavě. A teď mlč. Muset učit.“

Už jsem věděl, co bude následovat. Sklonil jsem se, aby se mohl rukama dotknout mé hlavy.

„Jestli to potěší, ve tvý hlavě mnohem líp než v jeho.“

„Díky.“

Vzpomínky lorda Machada.

Obrovská pyramida, hluboko v džungli. Nad hlavou svítil velký půlnoční měsíc. Při šplhání na vrchol ohromné starobylé stavby pokryté podivnými zašlými plastikami jsme se pod zbrojí neuvěřitelně zpotili a byli jsme vyčerpaní. Po dvou týdnech pochodu neprostupnou džunglí jsme se značně vzdálili od dobytého města. Osamělá pyramida byla jediným význačným objektem v dalekém okolí.

Tohle bylo Místo moci.

Oběť byla připravena.

Dnes byla ona noc. Dnes v noci bude obřad dok…

Vize najednou skončila. Seděl jsem na schodech kostela. Starý muž překvapeně stáhnul ruce. Oči měl za brýlemi otevřené doširoka.

„Co se stalo? Proč se vzpomínka zastavila?“ cítil jsem, že jsem se měl co nevidět dozvědět něco zajímavého. Nevěděl jsem, co to mělo být, ale určitě to byla důležitá informace k zastavení Prokletého.

„Chlapče, musíš jít. Blízko velké nebezpečí!“ Popadl berli a držel ji v chatrných rukou jako zbraň. Reagoval čistě instinktivně.

„Co?“ Vyskočil jsem na nohy, ale imaginární svět bojem zničené vesnice byl jako vždy nepřirozeně tichý. „Co se blíží?“

„Běž!“ zakřičel.

S trhnutím jsem se probudil a odhodil přikrývku stranou. V malém pokoji pro hosty byla tma, ale přesně jsem věděl, kde jsem zanechal své zbraně. Sáhnul jsem po Anihilátoru, zvolil poloautomatický režim a čekal. V pokoji bylo naprosté ticho, které narušoval jen můj dech a tep krve v hlavě. Poslouchal jsem. V domě byl klid.

„Owene.“

Namířil jsem brokovnicí směrem k hlasu s prstem na spoušti a ztuhl. Ve slabém světle přicházejícím oknem se rýsovala Juliina silueta. Polkl jsem a položil zbraň.

„Julie? Skoro jsem tě zastřelil.“ Byl jsem překvapený. Dokud nepromluvila, necítil jsem ji. Přesunula se pokojem ke mně. I ve tmě jsem dokázal rozpoznat, že na sobě má pouze krátkou noční košilku, která se v průvanu lehce vlnila.

„Co tady děláš?“ zeptal jsem se. Byla to hloupá otázka.

„Pssst.“ Vylezla na postel. Nohama shodila brokovnici na zem, plížila se ke mně a vyhrnovala si košilku. Juliiny rty se přisály k těm mým. Přitlačila mě dolů, líbala mě a otírala se tváří o můj krk. Rukama mi zajela pod tričko a hladila jizvu na hrudi.

Zareagoval jsem. Neohrabaně jsem osahával rukama její tělo a cítil, jak hedvábná košilka opisuje její ženské křivky. Zapomněl jsem na svůj sen, zapomněl jsem na varování. Od chvíle, kdy jsem ji potkal, jsem chtěl být s ní, ale pochyboval jsem, že se to může stát. Pochyboval jsem, ale podle všeho jsem se mýlil.

Julii Shacklefordovou jsem miloval, a teď v noci za mnou přišla. Na ničem jiném mi nezáleželo.

Pocítil jsem na pažích závan větru.

Průvan?

Proč mám otevřené okno?

Ztuhl jsem. Nepřestávala se o mě otírat. Hladově a vzrušeně mi olizovala krk. Hrdlo jsem měl vlhké, ale necítil jsem její dech.

Nedýchala.

Prozřel jsem, jako kdyby mě náhle přejel vlak. „NE!“ zařval jsem a začal se kroutit.

Zdálo se, že ji má reakce překvapila. Bojovala se mnou a snažila se dostat k hrdlu. Chytil jsem ji za vlasy a pokoušel se její hlavu odtáhnout pryč. Byla silnější než já, neskutečně silná. Využil jsem svou váhu i veškeré zoufalství, co se ve mně nashromáždilo, a skutálel se spolu s ní z postele. Dopadli jsme na podlahu.

V měsíčním svitu se zaleskly ostré bílé zuby. Snažila se mě kousnout. Zmítal jsem se a křičel o pomoc. Dostal jsem ránu do obličeje a praštil se lebkou i o zem.

Během poslední minuty jsem přešel od spánku k překvapení, zmatku, nadrženosti a hrůze. Teď jsem byl akorát neskutečně nasraný.

Vší silou jsem ji začal mlátit. Nadpřirozeně rychle vyskočila a přistála na nohách. Chtěl jsem ji kopnout, ale chytila mě za kotník a zvedla, jako bych byl malé dítě. Pak mnou surově mrštila o stěnu. Dopadl jsem na ni bokem, zničil dřevěné obložení a bolestivě sletěl na zem.

Popadla mě za krk a třásla mnou. Chytil jsem její mnohem menší ruce a snažil se je odsunout stranou, ale bylo to marné. Zrovna tak jsem se mohl pokoušet ohnout ocelové pruty. Její hlas rozhodně nepatřil Julii.

„Přestaň bojovat. Teď patříš mně.“

Rozsvítilo se. Otočila mě čelem ke dveřím.

Ve dveřích stála skutečná Julie Shacklefordová s pistolí v ruce. Zíral jsem přímo do hlavně odjištěné pětačtyřicítky. Julie byla oblečená, ozbrojená a vypadala dost naštvaně.

„Smradlavá upírko. Slyšelas ho. Ne znamená ne.“ Opřela se o futro dveří a snažila se najít střelecký úhel. Upírka mě držela jako ve svěráku a měla mě za lidský štít. Cítil jsem, jak mě druhou rukou chytá za rameno. Hrozně to bolelo a výhrůžku ani nebylo třeba pojmenovat nahlas. Když Julie vystřelí, nemrtvá mi zlomí vaz.

Sevření na krku bylo čím dál silnější a do mozku mi přestávala proudit krev. Upírka promluvila. Její hlas byl podobný Juliinu, přízvuk však byl silnější a podle zastření bylo znát, že není zvyklá mluvit tak často.

„Ahoj, zlato… jsem doma.“

Julie překvapeně otevřela ústa. Párkrát zamrkala a zavrtěla hlavou. Zdálo se, že snad v šoku omdlí. Hlaveň jejího Coltu 1911 trochu poklesla, protože se její střelecký postoj zhroutil.

„Mami?“

To je zlý, pomyslel jsem si.

„Julie. Vyrostla jsi. Jen se na sebe podívej.“

„Mami?“ Julie se začala znovu soustředit a vrátila se ke správnému postoji. „Ale vždyť jsi přece mrtvá.“

Upírka mě posunula při rozhovoru s dcerou trochu stranou. „Nejsem mrtvá, zlato. Jsem přímo tady. Všechno bude zase dobrý.“

Ve dveřích se objevila Holly. V rukou měla pušku a namířila mi na hlavu. Teď jsem doopravdy znervózněl. Přestože tvrdě cvičila a zlepšovala se, pořád jí střelba vůbec nešla. Když jsem si měl vybrat mezi emocionálně otřesenou ostrostřelkyní a nováčkem, byl jsem rozhodnutý ihned. Podařilo se mi ze sebe dostat jednu prosbu.

„Hol… nech… střílet… Julii… uf.“ Upírka se mnou třásla jako s panenkou. „Sklapni, smrtelníku,“ sykla stvůra. „Jsem tady uprostřed rozhovoru.“

„Nech ho jít, děvko,“ přikázala Holly. Pevně zapřela pažbu do ramene a zamířila. „Jinak ti vystřelím mozek z hlavy.“

„Nesmíš tady bejt. Nikdo tě nezval,“ řekla Julie. Byla docela zmatená.

„Je to můj dům,“ odpověděla. „Nepotřebuju pozvání.“

„Mami. Prosím. To snad není pravda. Zmizela jsi. Mysleli jsme si, že jsi mrtvá.“

„No tak, zlato. Musela jsi to předpokládat. Věděla jsi přece, na čem dělám. Nikdy jste mý tělo nenašli.“ Slyšel jsem, jak se do hlasu stvůry vkrádá laskavost. Upírka se snažila hrát si na milující rodičku. „Jsem tady kvůli tvýmu tatínkovi,“ řekla upírka konejšivě.

„Julie, tvoje rodina je pěkně divná,“ řekla Holly.

„Ach… au…“ souhlasil jsem.

V chodbě jsem slyšel rychlý hovor, zoufalé volání o pomoc. Trip vstoupil do pokoje za Holly. V ruce ještě držel mobilní telefon. Udělal krok stranou a pozvedl samopal. Teď mi na hlavu mířily tři zbraně, které upírce značně zmenšovaly prostor k ukrytí. Stvůra ustoupila a snadno mě při tom vláčela s sebou. Dostali jsme se do rohu.

„Mami. Jak ses mohla stát… jedním z nich?“ zeptala se Julie naříkavě.

„Neměla jsem na vybranou, drahoušku. Ale když jsem si zvykla, bylo to krásný. Můžu dělat věci, který si ani nedovedeš představit. Cejtím věci, z nichž by se ti zastavilo srdce. Jsem obdařena věčným mládím a krásou. Pojď se mnou… Můžeme vzít i tvýho tatínka. Změna mu prospěje. Jeho hlava se dá do pořádku. Zase budem rodina.“

„Nikdy,“ řekla odhodlaně Julie. Hnědé oči měla přimhouřené, jak se soustředila na přesné zamíření.

„Jak chceš, drahoušku, ale je to lepší než skončit jako hnijící kus masa… Jestli mi hned nedáte pokoj, tvůj kluk přesně tak skončí.“ Nadzvedla mě do vzduchu. Zděsil jsem se, v obratlech mi zapraskalo. Veškeré náznaky mateřské lásky zmizely. „Nechci tě zabít, zlato, ale jestli mi nedáš na vybranou, udělám to. Tvýho tatínka s sebou vezmu, ať uděláš cokoliv.“

„Míří na tebe tři zbraně. Je od tebe dost hloupý, že se snažíš diktovat podmínky,“ řekla Holly. „Nenávidím upíry. Řekni mi jedinej důvod, proč bych tě neměla zničit.“

„Jsem paní upírů. Ve svým světě jsem královna. Vůbec nemáš ponětí, co dokážu. Tohle je vaše poslední šance.“

„Na mistryni jseš moc mladá,“ konstatovala klidně Julie. Držela se ve dveřích. Zbylí dva lovci ustoupili více do stran. Holly vypadala naštvaně. Na Tripovi byl vidět strach a odhodlání. Prsty se dotkly spouští. Někdo musel každou chvíli zahájit palbu. Cítil jsem to. Snažil jsem se udělat ze sebe co nejmenší cíl. To je pro obrovského chlapa docela složitý úkol.

„Moc mladá? Myslíš? Holka hloupá. Jsi stejná jako tvůj táta. Pořád se topíš v knížkách a myslíš, že rozumíš úplně všemu. Jsem bejvalá lovkyně. Vím to samý co ty. A můžu ti říct, že se pleteš. Nejde o čas, zlato, jde o krev. Moc pochází z krve, která upíra tvoří a kterou přijímá. Ze mě udělal upíra nejmocnější z mocnejch. Přijala jsem tolik krve a vzala tolik životů, že si to ani neumíš představit. Potápěla jsem se v řekách plnejch krve. Vyrvala jsem život z deseti tisíc tlukoucích srdcí, a ty budeš další. A teď mi dej svýho OTCE!“ zakřičela tak hlasitě, že opadla omítka ze stropu a všem lidem přejel mráz po zádech.

Na chodbě se objevila malá Gretchen ve své burce. Vyzbrojena byla pouze čímsi, co vypadalo jako hůl. Ukázala na mě a řekla jediné slovo hlasem, který byl skoro stejně hluboký jako hlas jejího manžela. „Kapsa.“

Drcený silou stisku jsem se zoufale snažil soustředit a neupadnout do bezvědomí. Sáhnul jsem do kapsy u kalhot. Něco v ní bylo. Prsty jsem nahmatal hrubou texturu špatně ořezaného dřeva. Hračka Starého muže.

Nemohla tam být, ale byla tam.

Bez přemýšlení jsem vytáhl ohavný vyřezaný předmět a pevně jej přitiskl k tvrdým prstům svírajícím můj krk. Hračka s blýsknutím zmizela. Nemrtvá Susan Shacklefordová nevýslovně zavyla mučená šílenou bolestí. Ruce ji zaplály modrým plamenem. Pustila mě. Jakmile jsem dopadl na zem, odkulil jsem se stranou a tři ostatní lovci začali mačkat spouště.

Poprvé jsem zahlédl ze své půlnoční návštěvnice více než jen tmavou siluetu. Skutečně se podobala Julii, ale byla ještě podmanivěji krásná, nadpozemská, ohromující. Bledá pleť, oči, ve kterých by se jeden utopil. Tím ale podobnost končila. Upíři jsou totiž nadpřirozené bytosti. Tomuto jedinci nyní hořela ruka a příšerný řev odhaloval dlouhé tesáky. Zlomek sekundy zmatku a bolesti byl následován přívalem kulek.

Stvůru trhal projektil za projektilem, stěny místnosti pokryla černá tekutina. Díry se objevily i v zadní stěně, neboť kulky se o roztrhanou tkáň a rozdrcené kosti nemohly zastavit. Snažil jsem se dostat k brokovnici a cítil, jak mi hluk výstřelů trhá ušní bubínky. Popadl jsem Anihilátor, obrátil jej k nepříteli a ze sedu během mžiku vyprázdnil celý zásobník na devět ran. Do upíra se zakouslo sto osm stříbrných broků, které na tuto vzdálenost dopadaly jako celistvá zdrcující masa.

Pokoj zaplnil dým z hořícího masa a střelného prachu. Zásobníky s kovovým žuchnutím dopadly na zem, jak jsme je všichni čtyři současně vyměnili. Šmátral jsem po své zbroji a munici. Susan Shacklefordová byla přišpendlená v rozstříleném rohu. Tělo měla na hadry a všude byla její černá krev. Plamen na její ruce postupně uhasnul. Fascinovaně si jej celou dobu prohlížela. Stvůra stála zpříma. Veškerá její svalovina byla pryč, zůstaly jen holé kosti.

Vysmála se nám. Byl to dlouhý a upřímný smích, jako kdybychom právě předvedli vynikající komické číslo. „Lovci jsou ještě ubožejší, než si vzpomínám. Teď jsem paní upírů. Nevíte, co to znamená?“ Její kůže se téměř okamžitě zahojila, byla bílá a celistvá. Zamrkal jsem a snažil se pochopit, podle jakých fyzikálních zákonů se tenhle úkaz řídí. Široce se usmála a ukázala tesáky. „Nemůžete mě zabít.“

„Ale můžem to zkusit,“ odpověděla Julie a zacvakla nový zásobník. Zvedla pistoli a trefila matku mezi oči. Stvůřin usmívající se obličej se krátce zvrátil dozadu. Vložil jsem do brokovnice čerstvý zásobník, ale než jsem stačil vystřelit, upírka se ve zlomku vteřiny přemístila na druhou stranou pokoje. Cestou snadno odstrčila Holly stranou. Upírka chytila bezmocnou Julii pod krkem.

„Nabídla jsem ti nesmrtelnost, zlato. Vlastně to nebyla nabídka. Nesmrtelnost dostaneš, ať chceš, nebo nechceš,“ řekla upírka sladkým hláskem jižanské krásky. Připravil jsem brokovnici k palbě, ale zastavil jsem se v obavě, že Julii zasáhnu. Trip měl se svým samopalem volné palebné pole. Připravil se ke střelbě, ale zbraň mu z překvapených rukou vylétla. Upírka byla tak rychlá, že jsem ji ani neviděl se pohybovat. „Můžeš se vrátit jako přihlouplá otrokyně, nebo se můžeš napít mý krve a sdílet mou moc.“

Julie se zmítala. „Nikdy!“ vykřikla.

V chodbě se zablesklo. Gretchen křičela jakýsi bojový pokřik. Nad hlavou mávala rovnou holí ozdobenou peřím, koženými stuhami a něčím, co vypadalo jako scvrklá hlava. Upírka zasykla, pustila Julii a stáhla se zpátky do pokoje. Gretchen šla za ní, třásla totemem a křičela cosi hrdelním jazykem. Upírka sebou zmítala v křečích a ustupovala, až narazila zády do stěny.

„Svatej symbol!“ zařvala Holly, namířila veprem a stiskla spoušť. V uzavřeném prostoru byla rána projektilu ráže .308 ohlušující. Věděl jsem, že jestli to přežiju, budu nejspíše hluchý. Kulka se zaryla upírce do boku. My ostatní jsme udělali to samé a stříleli kolem Gretchen, která držela upírku na místě. Během okamžiku jsem vystřílel druhý zásobník a nabil další. Pohyboval jsem se bleskurychle. Naše životy závisely na tom, zda dokážeme odpornou stvůru zasypávat stříbrem dostatečně rychle, a tak jsem se pohyboval lépe než kdy předtím. Anihilátor štěkal a posílal do stvůry hromady stříbra.

Susan Shacklefordová zmizela. Udělali jsme do stěny ještě pár děr, než jsme si tuto skutečnost uvědomili a přestali střílet. V jednom okamžiku tam byla, v dalším už ne. Rozstřílená noční košilka spadla na zem do kaluže černého slizu. Hustá šedá mlha vyletěla otevřeným oknem.

„Proměnila se v mlhu?“ zeptal se Trip.

„Nevěděla jsem, že to fakt dokážou,“ řekla Holly.

„Mysleli jsme si, že je to nemožný,“ odpověděla Julie. „Hej, to byla moje oblíbená noční košile.“

„Cože?“ vykřikl jsem. Byl jsem jediný chudák, který neměl v uších elektronické špunty.

„Nabijte si. Určitě půjde po mým tátovi.“

Tomu jsem rozuměl. Neměl jsem čas oblékat si plnou zbroj, a tak jsem na sebe hodil akorát taktickou vestu, přes kterou jsem si zapnul opasek s pistolí. Vybavil jsem se tedy alespoň dostatkem munice a obrovským nožem. Gretchen vytáhla zpod burky kožený váček, namočila do něj prst v rukavici a napadala mi do uší fialový sliz. Byl studený a nechutný. Když jsem ale viděl, jak si poradila s mými odřeninami, neprotestoval jsem.

„Zavolal jsem Earlovi. Pomoc je na cestě,“ řekl Trip a kopnul do zničeného samopalu. „Budem potřebovat větší ráži.“

„Můj pokoj je po cestě. Jdeme.“ Julie vyběhla do chodby jako první s připravenou zbraní. „Kde je Grant?“ křikla přes rameno.

„Neviděla jsem ho,“ odpověděla Holly.

„Byl na řadě s hlídkováním. Nejspíš už ho zabila. Děvka jedna. Do prdele!“ zuřila Julie. „Jdeme.“ Myslel jsem si, že jsem ji už viděl zuřit, ale mýlil jsem se. „Tripe, vem nějaký vybavení z mýho pokoje. Hoď sebou.“

„Co mám vzít?“

„Improvizuj! A dělej!“ Sprintovala chodbou dál, já běžel hned za ní. Byl jsem bosý. Cítil jsem chlad z dřevěné podlahy. Když jsme doběhli k pokoji Juliina otce, odstrčil jsem ji stranou. Na zdvořilost nebyl čas. Dal jsem si krok rozběhu a rozrazil těžké dveře dokořán.

Už na nás čekala jakási věc. Stála nad postelí, ve které nehybně ležel Ray Shackleford.

Juliina matka se změnila v cosi hrozného, co vypadlo ze zlé noční můry. Falešná lidská maska byla pryč a my tak hleděli do skutečné tváře paní upírů. Její tělo bylo zdeformované a dlouhé. Šedá kůže těsně obepínala svalovou soustavu. Obrátila k nám krk. Oči jí červeně svítily, v otevřené tlamě zely tesáky dlouhé jako prst a ostřejší než nože. Upírčiny krásné rysy se protáhly dozadu, uši se prodloužily a směřovaly vzhůru. Už mi bylo jasné, kde se v legendách o upírech vzali netopýři.

Držela Raye za zápěstí, zacloumala jím a řetízek pout prasknul. Jakmile jsme vstoupili, upírka na nás uhodila. „Vy se prostě nepoučíte, co?“ Její hlas se změnil, byl hluboký a zvířecký. Namířil jsem brokovnici a stiskl spoušť. Jednotná střela zasáhla upírku do hrudi a vyšla druhou stranou ven. Když seskočila z postele s Rayem v náručí, vystřelil jsem znovu. Upírka popadla těžkou železnou postel a proměnila ji v několik desítek kilogramů vážící raketu. Zásah mě odmrštil zpět do chodby. Spadl jsem na Julii.

Otevřel jsem oči. Julie ležela kousek vedle mě, bolestivě přimáčknutá k podlaze. „Musíme zastřelit mýho tátu,“ vykřikla a snažila se vstát. „Nesmí ho dostat.“

„Rozumím,“ řekla Holly a překročila nás. Postel ležela na boku a blokovala dveře. Holly strčila vepr do škvíry a během několika vteřin naslepo vystřílela všech dvacet ran. Postavil jsem se na nohy a odsunul postel stranou. Anihilátor jsem držel v ruce a byl připravený střílet, jakmile uvidím cíl.

V místnosti nebylo nic než díra v podlaze. Z prken zbyla jen hromada pilin. Stvůra musela proskočit vzniklým otvorem a vzít Raye s sebou.

„K čertu,“ řekl jsem. Kdyby Ray padl do rukou Prokletého, byl by se světem konec. V tmavé díře jsem žádný pohyb neviděl.

„Nesmí ho dostat. Udělejte, co je třeba,“ rozkázala Julie. Postavila se na okraj díry, klekla si a bez váhání lezla dolů. Z taktického hlediska je snaha o pronásledování supersilného nemrtvého nesmysl, ale jinou možnost jsme zkrátka neměli. Než se Julie pustila, krátce na mě pohlédla. Neuměl jsem poznat, jestli se jí v obličeji zračí strach, nebo smutek. Zmizela.

„Čisto!“ zakřičela.

Šel jsem za ní. Trup se mi do roztřepeného otvoru vlezl jen stěží. Snažil jsem se dostat co možná nejníže. Visel jsem na konečcích prstů, pokrčil kolena a poslední metr a půl seskočil. Dopadl jsem se žuchnutím. Julie rozsvítila světla. Byli jsme v pokoji pro hosty, který Gretchen využívala jako nemocnici. Byli jsme tam sami.

„Rozdělte se. Najděte je,“ zakřičela dírou nahoru. „Vy tři jděte po schodech.“

„Ale když se rozdělíme, budem snadná kořist.“

„Na tom nesejde, stačí, pokud přežijem dost dlouho, abychom zabili mýho tátu.“ Znělo to zoufale. „Půjdu do kuchyně, ty to vezmi přes obejvák. Rychle.“

„Dobře.“ Chtěl jsem jí říct, ať je opatrná. Chtěl jsem jí říct, ať se nenechá zabít. Chtěl jsem jí říct, ať je rozumná a nechá mě jít taky. Ale prostě nebyl čas. Vyběhl jsem z pokoje a cestou rozsvěcel. Dům byl obrovský, a tak mi bylo jasné, že neskutečně rychlá stvůra může být naprosto kdekoliv. Napadlo mě, že už možná dávno utekla.

Ne. Věděl jsem, že tady chce dnes v noci svou práci dokončit. Řekla, že s sebou vezme Julii a daruje jí pokřivenou nesmrtelnost. Tak nějak jsem tušil, že Susan bude pořád zde, v domě svých předků. Cítil jsem to. Měla u sebe jedinou osobu, která mohla Prokletému pomoct. Musel jsem Raye zabít dříve, než promluví.

Bosou nohou jsem rozkopl dveře do rodinného pokoje. Vběhl jsem rychle dovnitř, brokovnici připravenou k palbě. Rozsvítil jsem. Neměl jsem totiž ponětí, kde bych ve velkém pokoji hledal vypínač. Z portrétů na mě hleděly tváře desítek Shacklefordů. Rychle jsem posvítil do každého rohu, za každý kus nábytku a harampádí. Vzpomněl jsem si, co jsem se naučil na Antoine-Henri, a posvítil i na strop. Nic.

Doběhl jsem k dalším dveřím. Taneční sál. Nevěděl jsem, co si počnu, jestli na nepřítele skutečně narazím. Upírka byla tak rychlá, že jsem nemohl věřit vlastním očím. Doufal jsem, že budu mít dost času vystřelit Rayovi mozek z hlavy, než mě Susan stihne dostat. Přál jsem si, aby mě provázela Gretchen a její víra.

Bylo mi jasné, že se ze mě v následujících vteřinách pánbíčkář nestane, ale hodilo by se mi to.

Otevřel jsem dveře. Rychle jsem vešel do starého tanečního sálu. Slyšel jsem hluk, jako by někdo srkal. Posvítil jsem baterkou na stěny. Zrcadla odrážela kužel světla do celé místnosti. Na okamžik se rozsvítil i lustr. Vlastní odraz jsem viděl nejméně na dvaceti různých místech. Povšiml jsem si ale ještě dalšího odrazu. Uprostřed místnosti byl Ray Shackleford. Nohy měl bezvládně roztažené, hlavu zakloněnou dozadu, ústa dokořán. Trupem mu projížděly záškuby. Visel ve vzduchu v nemožném úhlu, jako by byl přidělaný na drátkách. Otočil jsem se čelem doprostřed tanečního parketu.

Na žádných drátech nebyl. Držela ho v náručí vlastní žena. Opět byla v lidské podobě a stála zády ke mně. Pila z Rayova krku. Susan odtáhla krví potřísněný obličej a něžně políbila manžela na čelo. Zanechala mu tam karmínový otisk rtů a pak jej bezvládného položila na zem. Podívala se na mě a usmála se. Její oči odrážely světlo stejně jako oči kočky. Olízla krev ze rtů.

„Máme spolu nevyřízený účty.“ Předloktím si rozmazala krev po obličeji a nahých ňadrech. Rozverně kráčela ke mně. Byl jsem zhrozený. Přiložil jsem Anihilátor k rameni, zamířil na Rayovu lebku a stiskl spoušť. Byla to sice vražda, ale v sázce byl osud světa.

Nic se nestalo.

Pod článkem prstu jsem cítil kov spouště, ale prst nereagoval. Soustředil jsem se, ale ke stisku spouště jsem se přinutit nedokázal. Ruka zkrátka neposlouchala vlastní mozek. Cítil jsem její přítomnost, cítil jsem, jak se do mě zavrtává, jak její železná vůle bojuje s mou hlavou. Přistoupila přímo ke mně a položila si hlaveň mezi prsa nad srdce. Nemohl jsem střílet. Tělo jsem měl ochromené. Nemohl jsem se hnout.

„Jseš silnej,“ řekla mi, „ale tvoje lidská vůle nemá proti mně nárok.“ Zajela mi nehtem pod oko, rozřízla kůži a nechala krev stékat po mé tváři. Do mého vědomí se opřela černá mysl a násilně a neúnavně se do něj snažila probojovat. „Pověz, jak jsi mi ublížil? Jak jsi mě spálil? Pány upírů nic nebolí, ale tys mi dokázal bolest způsobit.“

Pokusil jsem se překonat křečovité sevření čelistí a promluvit. V mé hlavě se odehrávala nejurputnější bitva, jakou jsem kdy zažil. Byla to bitva o kontrolu nad mým tělem. Drtila mě černá hmota. Bohužel jsem s tímto způsobem boje neměl žádné zkušenosti.

„Prozraď mi své tajemství, lovče. Prozraď mi ho, a obdaruju tě. Vidím, po čem tvoje mysl touží nejvíc.“ Svůdně se usmála. „Prozraď mi svá tajemství, přidej se ke mně, a dostaneš mou dceru. Bude navždy jenom tvoje.“

Temnota mi začala zakrývat zrak. Cítil jsem, jak se do mé mysli zarývají chapadla její moci, a já s tím nemohl nic dělat. Nevěděl jsem, jak porazit něco bez fyzické schránky. Z lebky mi začala tryskat bolest, šířila se paralyzovanou míchou a poslala všechny nervy do agónie. Bojoval jsem dál, nevěděl jsem, jak to dělám, ale bojoval jsem.

„Musím říct, lovče, že máš nejsilnější vůli ze všech smrtelníků, který jsem potkala. Budeš dobrým služebníkem lorda Machada.“ S hrůzou jsem viděl, jak se vysouvají její ostré tesáky. Věděl jsem, co bude následovat. Buď mě mohla vysát, načež bych se vrátil jako nemyslící nemrtvý, nebo mě mohla přinutit pozřít část své krve a proměnit mě tak v hrozivou stvůru připoutanou k její vůli. Byl jsem zoufalý, ale bojoval jsem.

Chlapče. Pomůžu ti.

Uslyšel jsem konejšivý hlas Starého muže. Najednou mi svitla jiskra naděje. Našel jsem spojence ve vnitřním boji. Temnota se přestala šířit a pak se stáhla. S úlevou jsem vydechl a získal kontrolu nad svalstvem nazpátek.

Susan se zastavila pár centimetrů od mého hrdla. „Jak…“

Anihilátor přerušil její otázku dodávkou unce stříbra rovnou do srdce. Překvapeně zakolísala. Cítil jsem, jak Starý muž opouští mé tělo, aby pokračoval v útoku proti její mysli.

„Chceš znát moje tajemství?“ PRÁSK, PRÁSK. Udělal jsem jí dvě díry do obličeje. „Fakt to chceš vědět?“ PRÁSK, PRÁSK. Prostřelil jsem jí hrdlo a bradu. „Žádný tajemství není…“ PRÁSK. Jednotná střela jí prorazila mozek a odhodila ji dozadu. „Akorát nesnáším stvůry!“ CVAK. Vytáhl jsem stříbrný bajonet. „Takže táhni do pekla…“ Zarazil jsem jí širokou čepel do hrudi, pustil brokovnici a vytáhl nůž. „A chcípni…“ VŽUM. Čepel ganga ramu se jí zakousla do hrdla a zasekla se o tvrdou páteř. Vystříkly z ní černé tekutiny a čerstvá Rayova krev. „Zatracená děvko!“ Vší silou jsem vypáčil nůž ven.

Popadla brokovnici a vytáhla čepel z hrudi. Anihilátor jsem měl stále připnutý popruhem. Když ho odhodila, mrštila tím se mnou o tvrdý taneční parket. Sklouzl jsem se a zastavil se vedle Raye Shackleforda. Kdyby naše situace nebyla tak smrtelně vážná, připadal by mi otisk rtů na jeho čele docela legrační.

Susan zavrtěla hlavou a rány se jí okamžitě zacelily. Ani jsem ji nezpomalil. Proměnila se mi přímo před očima. Prodlužovala se, sílila, stávala se z ní šedá vraždící mašina, kterou jsem viděl nahoře. Hnědé oči, tolik podobné Juliiným, se zalévaly krví a proměňovaly se v červené kaluže nenávisti. Cítil jsem přítomnost Starého muže, ale po vyčerpání prvotního momentu překvapení už nemohl proti téhle stvůře nic dělat.

Vyhrabal jsem se na kolena, vytáhl STI a přiložil hlaveň pětačtyřicítky k Rayovu spánku. Zesláble se na mě podíval a přikývl. Upírka se zastavila, vražedná zuřivost z ní přímo sálala.

„Stůj, nebo ho sejmu. Ani ty nejseš takhle rychlá.“ Tlačil jsem na třílibrovou spoušť silou dvou a půl liber. Cítil jsem, jak se do mě snaží vůlí dostat, ale tentokrát jsem byl připravený. Věděl jsem, co chystá. Nemohu vysvětlit, jak jsem to dokázal, ale útok jsem bez problémů odvrátil. Tentokrát patřila moje vůle jen a jen mně.

„Mami!“ zavolala Julie od vchodu. V rukou jí hučel zapálený plamenomet. „Už tady nejsi zvána. Vypadni z mýho domu!“ Stiskla spoušť.

Pokropila upírku záplavou natlakovaného napalmu. Proud rosolovité hořlaviny vytvořil stěnu spalujícího žáru, který podpálil podlahu a rozbil několik starožitných zrcadel. Popadl jsem Raye za límec a odtáhl ho dál od pekelného představení.

Na balkóně nahoře se objevil Trip. „Uteč, Zede!“ zakřičel a poslal do inferna projektil z granátometu. Než vystřelil stvůře pod nohy trhavý granát, počkal alespoň okamžik, který jsem potřeboval, abych unikl z dosahu výbuchu. Následovala ohromná rána. Ze stropu spadl nesmírně drahý lustr a roztříštil se na milion střepů.

Susanino hořící tělo bylo přilepené ke stěně a rozbilo skleněné dveře na verandu. Julie plamenometnou smršť nepřerušovala. Pod takovým náporem se nedokázala dost rychle regenerovat ani nejmocnější královna nemrtvých. Zvedl jsem Anihilátor a vystřelil po upírce granát. Trefil jsem se dost na to, aby výbuch odtrhl hořící maso od kostí.

Uslyšel jsem Tripův křik. „Zpětnej plamen! Zpětnej plamen!“ Pohlédl jsem nahoru a viděl Holly s RPG na rameni. Velmi blízko za zády měla zeď, a kdyby vystřelila, nejspíše by to skončilo její okamžitou smrtí.

„No jo,“ řekla, „zatraceně!“ Odhodila raketomet stranou a zvedla pušku. A to se tak těšila, až tím raketometem něco rozmetá.

Julie šla za matkou a neustále ji zahlcovala přívaly hořícího napalmu. Taneční sál byl celý v plamenech. Požár se šířil po zdech a šplhal ke stropu. Bylo jasné, že dům musí nevyhnutelně shořet na prach. Julie skončila až ve chvíli, kdy v plamenometu nezbývalo žádné palivo.

Její matka ležela na hořící verandě. Zbyla z ní akorát ohořelá pokroucená kostra. Vše ostatní bylo na prach. Stvůra sebou zmítala a snažila se pohnout. Byly vidět její černé pokroucené kosti. Upírka pomalu vstala a už se začínala obalovat novou svalovinou a tkáněmi.

„Proč prostě nechcípneš?“ zařvala Julie. Brečela. V srdci jsem byl s ní. Její domov hořel a nemrtvá matka toužila po její krvi. Byl to prostě na hovno večer, ať se na to člověk díval z jakékoli perspektivy.

Pak se stalo něco podivného. V jednu chvíli v místnost hořela, plameny olizovaly všechny stěny a spalovaly nás intenzivním žárem. Za okamžik všechno prostě ustalo. Požár zhasnul a zbyly pouze řeřavé uhlíky. Teplota ihned poklesla nejméně o čtyřicet stupňů, jako bychom byli v obřím mrazáku. Od úst se mi začalo kouřit. Zbývající zrcadla popraskala.

„Co se to k čertu děje?“ zeptala se tiše Holly třesoucím se hlasem.

Nevěděl jsem. Využil jsem ale příležitost k nabití dalšího granátu do Anihilátoru. Prsty jsem měl neohrabané, jak nervová zakončení zmrazil náhlý chlad. Třásl jsem se a začal drkotat zuby. Po zádech mi přejela hrůza.

„Kdo je to?“ zeptal se Trip. V tónu jeho hlasu byl slyšet strach.

Pohlédl jsem vzhůru a všiml si druhé postavy na verandě. Byl to vyzáblý muž s mastně ulíznutými vlasy a úzkou, protáhlou tváří. Na sobě měl dlouhý kabát. Držení těla měl nepřirozeně rovné a pohyboval se zcela přesně a ostře. Vysoký muž se zastavil vedle upálené upírky. Byl to hlavní upír z mého snu. Pravá ruka lorda Machada. Ohořelá Susan se před ním poklonila. Dlaní v rukavici se dotkl její hlavy.

„Zklamala jsi mě, Susan. Jsem velmi nespokojený.“ Hovořil hlubokým hlasem s přesnou německou či rakouskou výslovností.

V tanečním sále jsem stále cítil přítomnost Starého muže. Duch se vrhl na nového vetřelce s novou vervou.

„Omlouvám se, Jägere,“ zachrchlala. Mluvilo se jí velmi špatně, protože hlasivky měla ještě před chviličkou spálené na uhel. „Nezabila jsem je, ale vím, kde je Místo moci. Prozradil mi je můj muž.“

„Výborně.“ Pohladil Susan po hlavě a oprášil tak popel z její lebky. Pak obrátil pozornost k nám. „Máte štěstí, že nemám pozvání. Varuji vás. Nepleťte se do našich záležitostí. V opačném případě vás čeká smrt.“ Pán upírů pohlédl vzhůru, jako by něco slyšel. Rozezvučel se poplach. V dálce se ozvaly rotory vrtulníků. Pomoc byla na cestě.

Pohlédl na mě. „Jestlipak tohle není Byreika a jeho přihlouplý kamarád.“ Cítil jsem, jak Starý muž upíra nenávidí. Jeho nenávist se téměř dala nahmatat. „Vybral sis nepřiměřeně silného soupeře, Jude. Jsem ale překvapený tvou vynalézavostí. Nikdo další se do tohoto světa vrátit nedokázal. Pořád mě překvapuješ, ale nakonec nebudou tvé snahy k ničemu.“

To se uvidí, náckovskej hajzle.

Upír s protáhlým obličejem se usmál a ukázal na odiv své špičaté zuby. „Bavíš mě, Starče. Stejně jako ostatní Židé… Pojď, Susan. Máme spoustu práce.“ Odkráčel pryč. Teplota se začala pomalu vracet k normálu.

Susan Shacklefordová byla zase celá. Pročísla si vlasy a odstranila zbytek popela. Sličná upírka byla vzteky bez sebe.

„Budeš zase moje, zlato. Jen počkej.“

„Neříkej mi zlato. Nejsi moje máma.“

„Nalhávej si, co chceš, zlato. Stejně tě miluju.“ Pomalu couvala do tmy, až byly vidět jen její oči. Mrkla a zmizela v noční krajině.

KAPITOLA 20

Klekl jsem si vedle Raye Shackleforda. Byl hrozně pokousaný a v krku mu zela otevřená rána. Tlačil jsem na ni rukama a snažil se zastavit proud krve. Vůbec se mi to ale nedařilo.

„Omlouvám se,“ zachrčel.

„Uklidni se. Budeš v pořádku,“ lhal jsem. Jeho pulz byl velmi slabý. „Gretchen!“ zakřičel jsem.

„Susan. Ukradla mi to z hlavy. Nemohl jsem ji zastavit.“ Sténal bolestí.

„Tati.“ Julie padla na kolena a položila rozžhavený plamenomet na podlahu.

„Ach, zlatíčko, je mi to tak líto.“ Zakašlal a přes rty mu bublala krev. „Nechtěl jsem nikomu ublížit. Tolik jsem ji miloval. Nemohl jsem ji nechat jít.“

„To je dobrý, tati,“ vydechla a chytila ho za ruce. Po očazené tváři jí stékaly potoky slz.

„Nevěděl jsem… upírka… proto kouzlo selhalo.“ Slábnul. „Odpusť mi.“

„Odpouštím ti,“ plakala. „Odpouštím ti. Hlavně neumírej.“

Objevila se Gretchen. Odstrčila mě stranou a přitiskla kus látky na Rayovo poničené hrdlo. Setřela dostatek krve, aby se mohla na ránu pořádně podívat, a pak se pustila do práce s primitivními nástroji. Ustoupil jsem, abych léčitelce nepřekážel v činnosti. Trip a Holly stáli opodál a s připravenými zbraněmi sledovali verandu. Vrtulníky byly slyšet hlasitěji.

„Máme společnost,“ řekla Holly. „Federálové.“

„Poslouchej… Místo… Jasnej spodek.“

„Mississippi?“ zeptal jsem se. Milo nás před tímto místem krátce varoval, když jsme jeli navštívit elfy.

„Ano… hluboko v lesích… skrytý… promluvte s Wendigem.“ Zavřel oči. Gretchen pohlédla na Julii a pomalu zavrtěla hlavou. „Julie… miluju tě.“ Jeho hlas byl sotva slyšitelný. „Je mi to tak líto.“

„Taky tě miluju, táto,“ zašeptala. Ještě před pár minutami ho byla připravená zabít, ale nyní, v okamžiku jeho smrti, musela dát průchod skutečným citům. Svíralo se mi srdce.

Vrtulníky jsme už měli přímo nad hlavou. Pátrací reflektory osvětlily celý dům a federální agenti začali slaňovat na zem. Z megafonu jsme uslyšeli rázné pokyny. „Odhoďte zbraně, nehýbejte se.“ Nízko nad zemí se vznášel apache, od jehož rotoru přicházely poryvy větru. Svým 30mm rotačním kanónem mířil přímo na nás.

Museli jsme poslechnout. Sundal jsem Anihilátor z popruhu a položil jej na zem. Odepnul jsem pás s pistolí a odhodil ho. Trip a Holly udělali, co se jim reklo. Julie pořád držela otce za ruku.

„Julie. Odhoď zbraň.“ Nevěděl jsem, jestli by federálové byli schopní kvůli tomuhle rozstřílet dům na cucky, ale nechtěl jsem je provokovat. „Hej, Julie. Poslechni mě.“ S trhnutím přišla k sobě a naštvaně položila pistoli na zem. Rychle se k nám blížili černě odění vojáci s namířenými zbraněmi a rozsvícenými baterkami.

„Co budem dělat?“ zeptal se Trip. Julie neodpověděla, pouze smutně koukala na umírajícího otce. Nevěděl jsem, co se jí honí hlavou.

„Dělejte, co říkaj.“

Měl jsem pocit, že to nebude nic příjemného.

Federálové obsadili dům rychle a tvrdě. Oslepovací granáty povyrážely všechna okna. Vojáci rozbíjeli dveře ručními beranidly, nebo je vystřelili z pantů pomocí brokovnic. Agenti úřadu pro kontrolu monster se na nás sesypali a za neustálého řevu nás přitlačili k zemi. Tentokrát se mi dařilo daleko lépe než při předchozím střetu. Bota, která mi šlapala zezadu na krk, rozhodně nebyla tak těžká a tvrdá jako posledně.

„Je tu zraněnej muž,“ zakřičel jeden z vojáků. „Je to Shackleford. Pošlete doktora.“

Gretchen zavyla bolestí, když ji jeden z federálů skopl na zem.

„Hej! Je to doktorka!“ zakřičel Trip. Začal se zmítat, když se ho jeden z federálů pokoušel spoutat. První ránu dostal za ucho a upadl zpět na kolena. Pak jej zasypal příval pažeb a kopanců, kterými si federálové vynutili poslušnost. Sráči.

U Raye klečel voják, který musel být jejich medikem. Ze své polohy na zemi jsem navázal oční kontakt s Julií. Vzlykala, sledovala nehybné otcovo tělo. Roky zadržovaných emocí tryskaly v násilím nabitém okamžiku ven.

„Budova zajištěna,“ konstatoval jeden z vojáků. „Rozšiřujem perimetr.“ Úroveň hluku klesala, vrtulníky prudce odlétaly a snažily se pátrat po upírech. Bylo mi jasné, že nic nenajdou.

„V domě je další lovec. Je nejspíš mrtvej nebo zraněnej,“ zařvala Julie na federály informaci o pohřešovaném Grantovi.

„Poručíku, odvezte Shackleforda do nemocnice. A tohohle postavte na nohy,“ rozkázal známý hlas. Silné paže mě vytáhly nahoru, abych se mohl dívat do upjaté tváře zvláštního agenta Myerse. Jeho osobní pejsek, agent Franks, stál hned za ním. Myers na sobě zase měl levný oblek. Ostatní agenti byli oblečení do těžkých zbrojí. „Pitte, co se tady děje?“

„Upíři. Přišli si pro Raye,“ odpověděl jsem popravdě. Rayovo tělo bylo odnášeno na nosítkách do čekajícího blackhawku. Nevypadal dobře. Věděl jsem, že jestli už není mrtvý, tak brzy bude. Z vlastní zkušenosti mi bylo jasné, že pokud nepodlehne zraněním, postarají se o něj federálové během svých standardních výslechových postupů.

„Kde je Místo moci? Dozvěděl ses, kde je?“ křičel na mě Myers.

Nevěděl jsem, jestli se o tom mám zmiňovat. Zacházeli se mnou jako s dobytkem už tolikrát, že jsem netušil, jestli se jim dá věřit. Na druhou stranu Prokletého musel někdo zastavit a federálové k tomu měli rozhodně lepší prostředky než my.

„Mluv,“ přikázal. „Je to vážná věc.“

„Vím, Myersi. K čertu. Je to v…“

„Owene. Nic neříkej!“ zařvala Julie. Jeden z vojáků ji kopnul do žeber, až vykřikla bolestí.

„Nechte toho!“ zařval jsem. Franks se natlačil před Myerse a praštil mě do tváře. Byla to brutální rána. Hlava mi odletěla dozadu a nespadl jsem jen díky tomu, že mě za paže drželi další federálové.

„Řekni mi, kde to je, Pitte!“ řval Myers. „Máme červenej stav. Nikdo z vás teď nemá žádný občanský práva, takže když to bude nutný, vymlátíme to z tebe. Čas běží.“ Franks mi vrazil ránu do břicha. Mé svaly se stáhly v agónii a měl jsem problém se nadechnout. Ten chlap to měl v ruce. Aby dokázal rozdávat takové rány, musel strávit spoustu času u kusu hovězího jako Rocky. Nevěděl jsem, proč Julie nechce, abych federálům o Jasném spodku říkal. Ale věřil jsem jí. Věděl jsem, že mě to bude bolet.

„Polib mi prdel, Myersi. Neřeknu ti ani hovno,“ zasípal jsem. PRÁSK. Tahle rána mi prohnula břicho snad až k páteři. Z takové by se složil i bojový pes. A já ani nebyl bojový pes.

„Myersi. Kdysi jsi byl v LM. Tohle nesmíš,“ naléhala Julie.

„Proč ne, Julie?“ odvětil. „Nechápeš snad, co je tady v sázce?“

„Osud světa,“ odpověděla. „Ano, víme to.“

„Tak nám řekněte kam jít, a my už si na něj počkáme.“ To znělo velmi rozumně. Nemohl jsem dýchat.

„Útočiště,“ odpověděla.

Myers se zamračil. Ve Franksových tmavých rysech se zračil zmatek. Tuto emoci asi rád neměl, a tak mi pro jistotu ještě naložil. Zasupěl jsem v agónii.

Franks se stáhnul a prokřupal si klouby. Aspoň že ho ze mě bolely ruce. „Co je útočiště?‘

„Uzavíraj s některýma stvůrama dohody,“ odpověděl Myers. „Občas najdou něco, co podle nich není tak úplně zlý, přestože je to na seznamu Fonasilu. Nechaj to jít, a dokonce to před náma ukrejvaj. Dá se říct, že tomu poskytnou útočiště. To je třeba případ tyhle věci.“ Nevrle pokynul ke Gretchen. „Její druh je lovná zvěř.“

„Jestli jí ublížíš, přísahám, že tě zabiju,“ řekl jsem Myersovi.

Franks povytáhl obočí a byl připravený naporcovat mé tělo na orgány. Myers položil svou malou ruku na obrovskou paži kolegy. Franks vypadal zklamaně. „To nebude třeba, Pitte. Nejsem žádný monstrum. Nepředstavuje hrozbu,“ řekl přesvědčivě. „Jsem pouze člověk, co se snaží sloužit vlastní zemi. A v tuhle chvíli mi v tom bráníte.“ Měl na mysli Julii. „Poslouchejte, dám vám slovo. Ať už na Místě moci schováváte cokoliv, necháme to na pokoji. Jde nám akorát o lorda Machada.“

Julie nad tím chvíli přemýšlela. Zmítala se pod silou federálů, kteří ji tlačili k zemi, nemluvě o bolesti z nových informací o osudu vlastní matky a pravděpodobné otcově smrti. Když konečně promluvila, byl její hlas naprosto klidný. „Řeknu vám všecko, co vím. Ale musíte nechat LM na pokoji. Vypadnete ze základny, dovolíte nám dělat, co umíme. Místo moci dostanete, můžete se na Prokletýho připravit. Dejte mi slovo, že necháte útočiště na pokoji, a dohodnem se.“ Už mi bylo jasné, proč se o dohadování kontraktů společnosti stará právě ona.

„Ne,“ řekl Myers chladně. „Je jasný, že vaše parta ztracenejch existencí skončila. Pomáhání uprchlíkovi. Ne. LM končí. Lov monster bude zase vládní záležitostí, jak by to mělo bejt.“

„Ty bastarde,“ odplivla si. „Mýho tátu jsme neprozradili, protože jsme si mysleli, že mezi sebou máte zrádce, co podává informace Prokletýmu.“

„To je absurdní,“ odpověděl. A měl v podstatě pravdu. Nepřátelé nepotřebovali informace o Rayovi získat od nás ani od federálů, když v týmu měli Rayovu vlastní ženu. Vědět to až v tuhle chvíli nám ale bylo úplně k ničemu. „Hele, vůbec se mi to nelíbí. Nemám rád násilí, ale na vaše hry čas fakt nemáme.“ Se zjevným odporem kývnul na podřízeného. „Agente Franksi, udělejte, co je třeba. Musíme vědět, kde je Místo moci.“

„Ano, pane.“ Tmavý muž se na mě bez emocí podíval. Čekala mě dlouhá noc. Pak v Myersově vysílačce zapraskalo.

„Týme Delta. Tady Bravo. Velkou rychlostí se blíží automobil. Máme zahájit palbu? Přepínám.“

„Negativní. Pronásledujte ho od brány,“ odpověděl. „Očekáváte společnost?“ zeptal se Julie.

„Ne. Jenom upírku, co mi zničila domov a zabila tátu,“ konstatovala chladně.

Zase vysílačka: „Pane, zdá se, že se jedná o lovce ze základny LM.“

„O koho?“ zeptal se Myers.

„Earla Harbingera a pár dalších. Vystoupil z vozidla a blíží se k bráně. Jedem tam.“

„Zatkněte je,“ odpověděl Myers. „Dávejte pozor, Harbinger je extrémně nebezpečnej.“

Julie se mnou navázala oční kontakt. Bezhlasně naznačila slova „připrav se“. Lehce jsem přikývnul. Nevěděl jsem, co nás čeká, ale nehodlal jsem ji zklamat. Nebyl jsem spoutaný, ale na každé ruce mi visel federál. Prozatím jsem nekladl odpor, takže mě jen přidržovali, aby ze mě Franks měl jednoduchý boxovací pytel. Další voják stál u Julie, jeden u Gretchen, a pokud jsem viděl dobře, u Tripa a Holly byli další tři. Všichni to byli dobře vycvičení a skvěle vyzbrojení federálové čekající na sebemenší záminku, aby nás mohli zastřelit.

Ztuhli, jakmile uslyšeli střelbu z automatických zbraní před domem. Franks se tím směrem podíval a rukou sáhnul po glocku v pouzdře. Nevšiml si, jak mu bosou nohou kopu do rozkroku. Napálil jsem ho opravdu silně. Škoda, že tam měl brnění. Zapřel jsem se a využil hrubou sílu k tomu, abych oběma federály, co mě drželi, prásknul o sebe. Srazili se. Udeřil jsem loktem do čelisti prvního a druhému federálovi jsem zlomil nos rychlým levým direktem. Oba šli k zemi.

V místnosti zavládl chaos. Agent klečící na Julii zakřičel bolestí a spadl. Franks na sobě nedal znát bolest a vrhl se na mě. Ostatní federálové sáhli po zbraních. Zbývalo nám pár vteřin života.

Najednou se rozletěly dveře a dovnitř v kotrmelcích vpadli dva agenti. Za nimi vběhl Harbinger a zaútočil přímo na dva agenty stojící nad Tripem a Holly. Rychle zamířil před zvedající se hlavně jejich zbraní. V mžiku zkrátil vzdálenost, holýma rukama poslal oba agenty k zemi, odrazil ránu pažby posledního agenta, kterého pak popadl za postroj a vší silou jím mrštil o stěnu.

Takhle rychlého člověka jsem v životě neviděl.

Harbingerovo nadlidské představení odlákalo mou pozornost, a tak jsem si nevšiml, jak se Franks pohybuje. Dlaní mi zatlačil do obličeje a snažil se mě vyvést z rovnováhy. Odsunul si mě, pokryl si pravý bok a snažil se sáhnout po pistoli. Čas se zpomalil. Zbraň vylétla z pouzdra.

„Ne! Ne!“ řval Myers.

Franks se zastavil. Držel glocka pevně a nízko. S prstem na spoušti mířil přímo na můj hrudník. Očima se zavrtával do mého pohledu. Kdybych se jakkoli pohnul, zabil by mě.

Julie stále ležela na zemi, ale dokázala se odkutálet pro zapálený plamenomet, kterým namířila na Myersovy nohy. Agent, kterého předtím srazila k zemi, jí teď tisknul pistoli k zádům. Harbinger stál nad omráčenými těly ostatních federálů. Agent u Gretchen se držel za nohu, kam dostal zásah jejím totemem. Bohužel už stačil vytasit G36 a mířil jím Gretchen na hlavu. Výrazy federálů nebyly kvůli kuklám vidět, ale představoval jsem si, že jsou stejně napjatí jako já. Kdyby se kdokoliv špatně pohnul, skončili bychom všichni s kulkou v těle, nebo by nás usmažil napalm. Byl to nejhorší mexický pat, jaký jsem kdy viděl.

Do místnosti vešel další federál s rukama nad hlavou. Sam Haven byl hned za ním s hlavní pistole přiloženou k agentovu zátylku.

„Nikdo ani hnout, jinak to koupí!“ zařval Sam. Když uviděl naši složitou situaci, zarazil se, pokrčil rameny a vyplivl sliny plné žvýkacího tabáku. „Aha… tak nic. Vidím, že jsem o krok pozadu.“ V jeho hlase byly známky zklamání.

„Neplivej na podlahu, ty opice!“ křikla Julie. Sice byl barák spálený a rozstřílený, ale pořád byl její.

Harbinger neměl v rukou žádnou zbraň, ale když všichni viděli jeho fyzické schopnosti, nikdo se do něj nechtěl navážet. Na podlaze leželo pět federálů a sténalo. Earl zařval směrem do chodby, ze které přišel: „Milo, jak jsi na tom?“

„Hoďte sebou. Na cestě je asi stovka federálů a vypadaj dost nasraně!“

„Myersi. Zvedni ten svůj zasranej telefon,“ rozkázal Harbinger. „Hned.“

Agent poslechl. Pomalu sáhnul do kapsy obleku, vytáhl telefon a zapnul jej. Okamžitě jsme všichni slyšeli otravnou písničku „Take Me Out to the Ball Game“.

„Tohle vyzvánění nesnáším,“ řekl jsem a prohlížel si Franksův glock. „Já taky,“ souhlasil, aniž by hnul brvou.

„Vypnul jsem ho, když jsme přistávali. Během zásahu se to moc nehodí,“ řekl Myers na obranu a stiskl tlačítko příjmu hovoru. „Tady agent Myers.“

„Ano, počkám…“ Agent zněl poněkud překvapeně. „Ach… dobrý den, pane… promiňte… omlouvám se… ano, pane… ano, pane… ale to je obcházení posloupnosti velení…“ slyšeli jsme polovinu rozhovoru. Myers vypadal neuvěřitelně klidně, když uvážím, že mu na nohy mířil plamenomet. Agent, který stál u Gretchen, vypadal trochu nervózně. Doufal jsem, že to nebude dlouho trvat. „Ale pane… ale… ale… my můžeme… ale… ano, pane… rozumím…“ Počkali jsme, až rozhovor skončí. „Rozumím… na shledanou, pane.“

Složil telefon a vrátil jej do kapsy.

„Všichni odložit zbraně,“ zařval. „Všichni odložit zbraně.“ Hlavně v plesovém sále začaly pozvolna klesat. Sam přestal tisknout Sig 220 agentovi do zátylku. Julie uhasila plamen.

„Řekni to i chlapům venku!“ vyhrkl Milo z chodby. „Kouká se na mě velká černá helikoptéra!“

Myers promluvil do vysílačky. „Nestřílet. Všechny jednotky odložit zbraně. To je rozkaz.“

Uplynulo několik napjatých okamžiků, než všichni uposlechli. Franks tak učinil jako poslední. Pořád mi glockem mířil na srdce a řekl jenom: „Jednoho dne tě stejně zabiju.“ Pomalu vložil pistoli zpátky do pouzdra.

„Někdy mi zavolej,“ odpověděl jsem.

„Nuže, Harbingere, jsem překvapenej,“ řekl Myers. Vypadal neklidně a rozčileně. Pořád mi připomínal profesora, akorát mi teď připadal jako profesor, kterému zamítli definitivu. „Je to mimo posloupnost velení, ale dobře víš, že nepůjdu proti vládě.“

„Slyšels dobře,“ řekl krátce Harbinger. „Máme příměří. Můžete odtud vypadnout.“

„Prozatím. Jakmile dostanu rozkazy od ředitele, bude vládní nařízení zrušeno. Pak vás nechám všechny pozavírat za útok na federální agenty a napomáhání uprchlíkovi.“

„Řekl bych, že to bude trvat dýl než dva dny. V tý době už bude svět zničenej, nebo na tom nebude záležet. Ale teď máte svý rozkazy,“ řekl chladně Harbinger. „Místo si můžete vzít. My se postaráme o místní zamoření. Řeknem vám, co víme, vy nás necháte na pokoji.“

Zvláštní agent nad tím přemýšlel. Tahle představa se mu ani trochu nezamlouvala. „Fajn. Prozatím…“ konstatoval Myers. „Pak uvidíme, Earle.“

Přistoupil jsem k Julii, abych jí pomohl vstát. Vypadala otřeseně. Zranění se jí opět otevřelo, ale příliš nekrvácelo. Odstrčila mě stranou. „Jsem v pohodě,“ řekla.

„Blbost,“ odpověděl jsem. „Pomůžu ti.“ Vzal jsem ji pod paží.

„Všem jednotkám. Nebezpečí je pryč. Nestřílet. Připravit ke stažení,“ rozkázal Myers do vysílačky. Federálové se věnovali zraněným. Pět mužů, které Harbinger napadl, se zmítalo v bolestech, a někteří snad měli dokonce přeražené kosti. „Doufej, žes je nezranil moc těžce,“ řekl Harbingerovi. „Je mi jedno, za jak důležitýho tě některý lidi maj, Earle. Osobně se postarám, aby ti byl zvláštní status odebrán, a pak tě pošlu shnít do kriminálu.“

„Moc jsem jim neublížil,“ řekl jednoduše Harbinger. Nevinně rozpažil, avšak nedokázal zamaskovat svou predátorskou sebedůvěru. Dokázal beze zbraně proběhnout mezi skupinou ozbrojených a připravených mužů a omráčit je. „Neměli mi stát v cestě.“

Vzpomněl jsem si, jak mě Harbinger zachránil před Darném. Tehdy jsem předpokládal, že prostě použil nějaký profesionální lovecký trik, ale když jsem viděl, jak celkem snadno vyřídil federály, bylo mi jasné, že jde o něco jiného. „Co je sakra zač?“ řekl jsem tiše do Juliina ucha. Harbinger mě ale na druhém konci místnosti stejně slyšel a mrknul na mě.

„To je na dlouho,“ řekla stroze. „Earle, Grant zmizel. Táta je mrtvej.“

„Ne,“ řekl Harbinger a výraz ve tváři se mu prudce změnil. „Do prdele.“

„Mí muži žádnýho dalšího lovce na pozemku nenašli,“ řekl Myers. „Nejspíš ho unesli.“

„Milo?“ zařval Harbinger.

„Grantův signál na GPS nevidím. Jeho vysílačka je buď rozbitá, nebo vypnutá… Měl na sobě zbroj, že jo?“

„Ano. Byl na stráži,“ zakřičela Julie do chodby.

„Promiň, Julie. Nic.“

„Pomstíme ho,“ řekl Sam. Velký kovboj to myslel upřímně. „Slibuju.“

„Upřímnou soustrast. Je mi líto, ale marníme časem,“ konstatoval Myers. „Musím vědět, kde je Místo moci, a potřebuju to vědět hned. Máte mý slovo. Ať už tam ukrejváte cokoliv, necháme to na pokoji.“

„Dohodnuto,“ řekl Harbinger. „Julie?“

„Je to někde v Jasným spodku v Mississippi,“ řekla do ztichlé místnosti po vteřině váhání. Smutek musela odložit na později. „Víte, kde to je?“

„Ano, známe to,“ odpověděl zvláštní agent. „Hnusná díra. Ale kde tam? Je to jedna obrovská bažina.“

„Táta říkal, že je ukrytý. Přesný místo musíte zjistit od Wendiga.“

„Nemožný,“ řekl Myers. „To jsou akorát indiánský pověry.“

„Nejsou,“ řekl Harbinger. „Spodek je jeho. Máme dohodu.“

„Fajn. Postaráme se o to. Seber svý chuligány a běžte si řešit řádění dalších nemrtvejch,“ odsekl Myers. „Přichystáme se na Místě moci a pošlém Prokletýho ke všem čertům.“

„Je v tom háček,“ řekla Julie. „Wendigo s váma mluvit nebude. V lesích můžete bloudit klidně týdny. Víte, jak to ve Spodku vypadá. Normální pravidla tam neplatěj.“

„Nech mě hádat,“ řekl Myers. Pomalu vydechl a zjevně se snažil ovládnout vlastní vztek. „Ta věc bude mluvit jenom s váma, co?“

„Jenom se mnou,“ řekl Harbinger a vzápětí dodal s neskrývanou nechutí: „Vypadá to, že půjdem s váma.“

Myers zaklel. Měl neuvěřitelný talent na vymýšlení neobvyklých vulgarit.

„Vypadá to, že budem spolupracovat,“ řekl jsem vesele Franksovi.

Tichý surovec jen přikývl, pohladil glocka a už se asi nemohl dočkat chvíle, kdy jej proti mně konečně použije.

„Je to tu,“ řekl jsem. „Víme, kde Prokletej bude. Zítra to skončí. Tak nebo onak.“

„Už bylo načase,“ řekl Sam. „Grant byl jeden z nás. Ten zasranej bastard zaplatí.“ Velký kovboj nakopl štěrk.

„Jo,“ dodal Milo tónem na jeho poměry dost zasmušilým. Měl nasazené noční vidění a neustále prohlížel okolí.

Ve třech jsme stáli poblíž aut na potemnělé příjezdové cestě k rodinnému domu Shacklefordů. Čekali jsme na ostatní. Gretchen ošetřovala Tripa, který byl po policejní gumoléčbě trochu potlučený. Holly sbírala vybavení. Harbinger s Julií stáli o sto metrů dále a tiše rozmlouvali. Julie s ním zjevně potřebovala probrat pár věcí v soukromí. Federálové odjeli po Harbingerově nakládačce v poněkud horším stavu, než v jakém dorazili.

„Co myslíte, že s ním udělali?“ zeptal jsem se. Nelíbilo se mi, že o našem spolubojovníkovi mluvíme v minulém čase, ale realisticky vzato neexistovala moc velká naděje, že by byl pořád naživu.

„V deníku Starýho muže se psalo, že musej k použití svýho zařízení obětovat lovce,“ řekl Milo. „Řekl bych, že chudák Grant skončí jako oběť.“

„Takhle bych chcípnout nechtěl,“ souhlasil Sam. „Musej ho udržovat naživu až do úplňku? Třeba je pořád naživu.“

„Třeba,“ řekl Milo. „Můžem v to doufat,“ dodal bez velké naděje v hlase. Mise ostřílených lovců byly většinou ničivého charakteru, nikoliv záchranného.

Vzhledem k tomu, že jsem předtím vyslechnul Grantovo přiznání lítosti, nahlížel jsem na něj jako na spřízněnou lidskou bytost, a tak jsem jeho únos nemohl přejít jen tak. Ale jistá malá a ohavná část mé mysli ho teď nenáviděla víc než předtím, protože jsem jasně viděl, že si Julie bere jeho zmizení těžce k srdci. Z nějakého důvodu jsem žárlil na člověka, který byl s velkou pravděpodobností už mrtvý. Chvíli jsme seděli tiše. V dálce jsem viděl, že se Julie s Harbingerem hádají. Zkušený lovec se jí snažil cosi vysvětlit, ale Julie vypadala dost rozčileně.

„O čem se asi tak hádaj?“ zeptal jsem se.

„Řekl bych, že se ho ptá, jestli věděl, že je Susan upírka,“ odpověděl Milo a obrátil brýle pro noční vidění vzhůru. „Nikdy mě nepřestane udivovat, kolik hvězd je skrze tuhle věc vidět.“

„Věděl o tom?‘

„Nemám ponětí,“ odpověděl Sam. „Jasný, nějaký podezření jsme měli. Byli tehdy lovit upíra a tělo se nikdy nenašlo. Řekl bych, že jsme nad tím všichni přemejšleli, ale prostě jsme to nepovažovali za reálný. Musíš pochopit, že jsme Susan milovali. Představa, že se někdo z nás dostal na druhou stranu… víš… to nám prostě nedělalo dobře.“

„V dílně mám motorovku se svým jménem,“ řekl nám vesele Milo. „Kdyby mě někdy dostal nemrtvej, tak mě s ní rozřežte na kusy. Je to dobrá pila.“

„O tom nepochybuju, Milo. Bude mi ctí uřezat ti hlavu,“ řekl Sam. Pracoval jsem se zajímavými lidmi.

Světla v domě zhasla. Trip, Holly a Gretchen se k nám připojili o chvíli později. Jelikož jsme do stěn tanečního sálu vystříleli několik děr a federálové vyrazili všechny dveře a většinu oken, nemohli jsme kromě sejfu nic pořádně zavřít. Jen jsem doufal, že to tady nikdo nevykrade, zatímco budeme pryč.

Trip kulhal a nevypadal zrovna nejlépe. „Teď už vím, jak se cejtil Rodney King,“ procedil skrz napuchlé dásně. Jednoho oko měl zavřené a byl potřený hrozně páchnoucí mastí, co vyrobila Gretchen.

„Jo, ale na rozdíl od něj nedostaneš milion dolarů na štětky a koks,“ dodal Sam jízlivě. „Počkáme na šéfa a vypadnem odtud. Musíme zabít pár monster.“

Julie se s Harbingerem hádala asi další minutu, než konečně dospěli k dohodě. Objal ji a nechal ji vyplakat na svém rameni.

„Měla těžkou noc,“ řekl prostě Milo. Smrt odcizeného otce. Zmizení přítele. Odhalení nemrtvé matky. Milo Anderson byl mistr stručnosti. Nemohli jsme však nesouhlasit.

„Mám otázku,“ zeptal se Trip. „Jak to, že Grant nespustil poplach? Probudil jsem se, když jsem slyšel Owena křičet.“

„Asi ho přepadla,“ lhal jsem. Ve skutečnosti jsem měl docela přesnou představu o tom, co se stalo. Nejspíše na něj Susan zkusila něco podobného jako na mě. Grant si ale neuvědomil, co se děje, než bylo příliš pozdě.

Holly pravdu znala. „Upíři umějí být svůdní. Všaks viděl, co měla na sobě. Asi přiletěla jako mlha, hodila na sebe Juliiny hadry a kousla Granta ve chvíli, kdy si myslel, že zasune. Pak zkusila to samý tady na Zeda…“ ukázala na mě. „Tak co, ošoustals mrtvou matku svý kámošky?“

„Když to řekneš takhle, zní to nechutně.“ Nemělo smysl zapírat. „Byl jsem na druhý metě a pak mi došlo, že nedejchá,“ mumlal jsem a dost jsem se u toho styděl. „Hele, já myslel, že to je Julie.“ V tu chvíli jsem se začal cítit ještě hloupěji. Naštěstí stála Julie dost daleko, takže to neslyšela.

„Dobřes to zahrál, chlapče.“ Sam mě bouchnul do ramene. „Kdybys byl o trochu blbější, mohls posunout napichování upírů na kůl do úplně nový dimenze.“

„To je hrozný,“ řekl Trip a přiložil si sáček s ledem ke spánku.

„No jasný, pak by kousla tebe,“ řekla Holly.

„Nejspíš ne. Spustil bych poplach,“ odpověděl.

„No to víš, že jo… pánbíčkáři.“

„Ne vážně, já jsem nikdy…“ zarazil se. „Ehm… to je fuk.“

„To si děláš prdel.“ Holly byla doslova šokována. „Chceš říct, že… to není možný. Kolik ti je? Dvacet sedm?“ Trip vypadal velmi nesvůj.

„Schováváš si to pro nevěstu?“ vložil se do rozhovoru Milo, který vypadal s obrovským vousem čouhajícím zpod noktovizoru jako mimozemšťan. „To je hezký, Tripe.“ Tripovi se tak dostalo požehnání aspoň od mormonů.

„Nevěděl jsem, že to máte vy rastafariáni takhle,“ řekl Sam. „Myslel jsem, že pořád kalíte.“

„Jsem baptista,“ odvětil rychle Trip.

„Aha, no, mě to tak napadlo, když jsem viděl tvý vlasy a kdesi cosi. V tom případě by ses měl oholit. Vypadal bys dobře.“ Sam si odplivl do štěrku. Udělal jsem si v duchu poznámku, že si nikdy nenechám kecat do vzhledu od chlápka s otřesnou kamioňáckou čepicí.

„Jo, vypadal bys jako detektiv Shaft,“ dodal jsem užitečně. „Ne ten starej, ale novej.“

„Holkám se to na černejch líbí. Určitě by sis pak vrznul, chlapče,“ dodal Sam sebevědomě.

„Ale… počkat… sakra, je to mý osobní rozhodnutí,“ hádal se Trip.

„Tak jo, lidi. Plán je následující.“ Naštěstí nás přerušil Harbinger. Když se blížil, zapálil si cigaretu. Julie vypadala smutně, ale naprosto odhodlaně. Náš šéf byl jednoduše naštvaný. „Zpátky na základnu pro vybavení. Utvoříme útočnou jednotku. Ráno se setkáme s federálama v Jasným spodku. Milo, nalož všecko, co tě napadne. Julie, Same, vy dva kontaktujte zbylý týmy v zemi. Ať nechaj všeho a okamžitě se vrátěj. Náš tým půjde do Spodku, ostatní budou řešit místní problémy.“ Ukázal na mě. „Družstvo nováčků, vezměte káru a odvezte Gretchen k jejím lidem.“

Skoro jsem na maličkou ženu zapomněl. Byla tichá a schovaná ve svých šatech, až téměř splynula se stíny. Harbinger se jí uklonil na znak upřímného respektu a prohodil cosi jejím jazykem. Připadalo mi to jako chrchlání a mlaskání. Odpověděla velmi hlubokým hlasem.

„Děkuji, Gretchen. Prokázala jsi klanu velkou čest,“ řekl a otočil se ke mně. „Dovez ji domů. Není to válečnice, ale dnes se tak zachovala. LM bude jejímu klanu navždy zavázána. Kousek na sever od základny je úzká silnice. Jeď po ní. Ukáže ti cestu. Hlavně nedělej žádný voloviny, ať už se k tobě budou chovat jakkoliv. Nezapomeň, že jsou přátelé.“

Skupina se rozešla po svých. Chytil jsem Julii za rameno. „Počkej.“ Nevěděl jsem, co mám říct, ale něco jsem říct musel.

Otočila se a měla pod očima velké tmavé kruhy. „Co? Co je, Owene?“

„Je mi líto tvejch rodičů a je mi líto Granta…“

Zvedla ruku a přerušila mě. „Ne. Není.“

„Ne, já…“ mumlal jsem.

„Grantovu smrt sis přál, ne?“ odsekla. „Tak ses dočkal.“ Otočila se a odešla.

Základna nebyla od domu Shacklefordových moc daleko. Jeli jsme Grantovým autem. Interiér byl dokonalý a na rádiu měl na všech stanicích naladěnou klasickou hudbu. Alespoň že jsem už zase dobře slyšel. Gretchenino fialové bláto zabralo. Trip a Holly seděli na zadním sedadle a Gretchen vpředu. Jel jsem po silnici vedoucí na základnu a zpomalil, jak žena ukázala na maličkou cestičku zakrytou stromy a lišejníkem. Cesta byla tak zarostlá vegetací, že v ní světlomety prozářily jen maličký otvor.

„To je ono?“ zeptal jsem se. Přikývla, což byl pohyb, který byl pod jejími zahalujícími šaty sotva znatelný. Bylo krátce po třetí hodině ranní, ale pořád na sobě měla zrcadlovky. Mercedes si klestil cestu rostlinstvem. Vjížděli jsme do hlubokých výmolů a spodkem drhli o zem. Stáhnul jsem okénko. Bzučení hmyzu bylo rytmické a silné. Koženým páskem byla ke stromu přivázána trojice kravích hlav. Věděl jsem, že si tak Skippy označuje své území. „Líbí se mi, jak to tu máte vyzdobený.“

Gretchen souhlasně mlaskla. Pokračovali jsme po cestě hlouběji do temného lesa. Přestože byla základna jen pár kilometrů daleko, připadalo mi, že jsme od okolního světa zcela odříznutí. Zdejší stromy byly vysoké a les sám prastarý. Z porostu na nás zíraly svíticí oči zvídavých mývalů.

„Je to docela děsivý,“ řekl Trip.

„Není to tak zlý,“ odpověděl jsem. Pak nám před světly reflektorů přeběhlo cosi velkého. Bylo to obrovské, černé a chlupaté. Za okamžik to zmizelo. „Co to sakra bylo?“ křiknul jsem a dupnul na brzdy. Mercedes zastavil na udusané hlíně a zvířil při tom oblak červeného prachu. Bez přemýšlení jsem okénko zase zavřel.

„Jelen?“ zeptala se Holly.

„Tohle nebyl žádnej podělanej jelen,“ řekl jsem. Spíše to vypadalo jako pokroucený medvěd zkřížený se lvem. Možná jsem byl jenom nevyspalý, Gretchen řekla cosi nesrozumitelného a posunky mi dávala najevo, abych jel dál. Ať už bylo zvířetem cokoliv, nijak ji to neznepokojilo.

V dálce se objevila blikající světla. Velké táborové ohně. Pomalu jsme jeli kupředu, až jsme zahlédli stavby maličké komunity. Nejlepším slovem, které by to charakterizovalo, by asi byla vesnice. Malé domy na sebe byly těsně namačkány a tvořily přibližný půlkruh. I když uvážím podivné dekorace v podobě kůží, kostí, kožešin, paroží a per, vypadaly domky překvapivě hezky a udržovaně. Velké kotle s ohni byly pravidelně rozmístěny podél okraje vesnice. Mezi domy byla centrální oblast, která podle všeho sloužila jako svatyně nebo náboženské pódium.

Když jsme se přiblížili, objevila se ve světlech reflektorů černě oděná postava. Podle způsobu držení těla jsem poznal Skippyho. Z domků se vynořily další postavy malé vzrůstem a několik trpaslíků, což byly nejspíše děti. Mnoho příslušníků komunity si spěšně nasazovalo masky nebo kapuce. Zaparkoval jsem vedle staršího pick-upu. Než jsem stačil vypnout motor, Gretchen už vyskočila z auta a běžela ke svému muži. Ten ji radostně objal a zatočil s ní. Přidalo se k nim několik dalších postav do skupinového objetí.

Vystoupil jsem. Ve vzduchu bylo krásně cítit vůni opékaného masa. Zvuky, o nichž jsem si myslel, že jsou zvuky zlosti, byly ve skutečnosti smíchem štěstí ze sjednocení kmene. Několik dětí si začalo hrát na honěnou. Když si mě Skippy všimnul, od skupiny se odtrhnul. Většina ostatních nás zvědavě pozorovala zpoza tmavých brýlí.

„Vznešenej… děkuju… za… přivezení… Grtxschnns… Gretchen… domů.“ Uklonil se, až se kuklou dotknul země. Uklonil jsem se taktéž.

„Děkuju, Skippy. Gretchen nám dnes v noci zachránila život. Vyléčila mnoho našich zranění. Díky svý víře a odvaze zahnala pána upírů. Nebýt jí, spousta lovců by dnes zemřela.“

„Ona… přináší čest… klanu.“ Povstal a hlasitě cosi promluvil svým jazykem. Mezi bytostmi to zašumělo údivem, všichni udělali krok zpátky a poklonili se před Gretchen. Do tváře jsem jí neviděl, ale podle způsobu držení těla jsem usuzoval, že je z celé věci poněkud nesvá. Po pár vteřinách všichni vstali a vrátili se k srdečnému vítání. Konečně se Gretchen odtrhla a šla k nám. Zbytek kmene ji těsně následoval. Nakonec se kolem nás tří shromáždila velká skupina.

Gretchen ukázala na Tripa a řekla něco ostatním. Ozývalo se jen samé och a ách. Pak se mu všichni uklonili. Skippyho lidi pro poklonu nechodili daleko.

„Ehm… co se děje?“ zeptal se a nervózně si rukou projížděl dredy. „Tmavý lovec… bojoval… vládní… agent… aby ochránil… Gretchen?“ Když řekl slovo vládní, kmen zabučel.

„Asi jo,“ odpověděl.

„Agenti tě zmlátit…“ ukázal na Tripův obličej. „Za to, že ty chránit?“

„Ano. Ale fakt o nic nejde… já…“

Skippy ho přerušil. Otočil se ke svému klanu a hlasitě prohlásil: „Smrslal! Smrslal Aiee!“ a pak promluvil k nám. „Tmavý lovec, bratr náčelníka a… holka. Přinášet velká čest. Můj klan… vy teď jedno… s námi. Se ctí… Netřeba se schovávat.“

Skippy si sundal brýle a odhalil jasně žluté oči utopené v šedozelené kůži. Opatrně brýle složil a uložil si je do kapsy. Pak si začal sundávat kuklu. Ostatní udělali jeden po druhém totéž. I malé děti si sundaly kápě, některým musely pomoct matky.

Získali jsme si důvěru a respekt kmene. Ctili nás jako sobě rovné, a tak odhalili pravé tváře. Jejich kůže byla hrbolatá a skvrnitá. Převládala u nich zelená barva se šedými a hnědými fleky. Všichni byli buď plešatí, nebo měli jemnou bílou kštici. Dolní čelist měli prodlouženou a ze rtů jim čouhaly kly. Jejich nosy byly většinou placaté, u některých jedinců však vystupovaly jako rypáky. Pod silnými nadočnicovými oblouky měli zapadlé žluté nebo bledě modré oči. Jejich uši byly dlouhé a špičaté. Většina členů kmene byla v obličeji ozdobena kostěnými nebo zlatými piercingy.

„To mě poser,“ zamumlala Holly.

„Orkové,“ dodal užasle Trip. „Nemůžu tomu uvěřit.“

Skippy stisknul špičaté zuby nad širokou čelistí k sobě. Považoval jsem to za úsměv. Žluté oči mu zářily. Zatleskal rukama nad hlavou. „Urks! Ano. Klan Gnr-lwz. pěst severu. Kopí… zkázy. Teď klan… s LM. HarbAnger… dal domov. Dal práci. Teď rodina. Připojte se… jezte maso… tancujte.“ Ukázal na jednoho orka, který odběhnul k něčemu, co jsem předtím považoval za svatyni. Mladší ork pokleknul a začal něco dělat na druhé straně chrámu. Za okamžik začaly burácet masivní ukryté reproduktory. Metal. Orkové poslouchali heavy metal.

„JBL. Masakr… repráky,“ zavrčel Skippy. „Pojďte! Kalba!“ Celý kmen začal třepat hlavami do rytmu, divoce tancovat nebo skákat s rukama nad hlavou. Všichni pomocí ukazováku a malíčku vytvořili klasické rockové ďábelské rohy. Děti se postavily do kruhu, vytvořily metalový mosh pit a začaly do sebe divoce vrážet. Matky je s pýchou sledovaly.

„Skippy, moc rádi bychom,“ snažil jsem se překřičet zvuk Static X. „Ale máme misi. Ráno musíme letět do Jasnýho spodku.“ Orkové tancovali. V nedalekém lese vyli obrovští vlci. Tím se samozřejmě vysvětlilo, co nám přeběhlo před autem. Nemůžete mít orky bez vrrků.

Skippy přikývl. „Skip chápe. Budu tam… společně… rozdrtit nepřátele. Musím… postarat o klan… pak přijdu. Poletí do bitvy.“ Zase se uklonil. Učinil jsem totéž.

„Děkuju… Vznešený.“

„Velká čest, Skippy. Já děkuji tobě.“ Rozloučili jsme se. Vrátil jsem se do auta.

Holly si sedla na sedadlo spolujezdce. Trip stál přikovaný u zadních dveří a užasle sledoval klan. Z lesa vyšlo do světla ohňů několik obrovských vrrků. Malé zelené děti přiběhly ke zvířatům o velikosti menších koňů a začaly si hrát se svými mazlíčky. Byli to sice mazlíčci, kteří mohli čelistmi bez problémů překousnout jelena vejpůl, ale to nikomu nevadilo. Skippy se vrátil ke Gretchen. Zaklesli se do sebe kly, což byl nejspíš orkský ekvivalent pro polibek. Nastartoval jsem. Konečně se Trip odtrhnul od podívané a nastoupil.

Jeli jsme po cestě. Chraplavá muzika se vzrůstající vzdáleností slábla. Nemluvili jsme. Trip mlčky zíral z okna. Mercedes poskakoval po výmolovité cestě. Na tuhle boční cestu by mohl zabloudit jen skutečně bláznivý průzkumník, o což vlastně také šlo. Poznali jsme podivnou a tajemnou komunitu, která však stála na pevných základech rodové lásky. Z krátké návštěvy Skippyho lidu jsem měl výborný pocit.

Konečně promluvila Holly. „Tak co, Tripe? Spokojenej?“

„Cože?“

„Vzpomínáš, když jsme potkali elfy?“

Neodpověděl. Nikdo z nás ale nezapomněl na zklamání, které tehdy cítil.

„Vzpomínáš, jaks říkal, že když existuje tolik tajnýho zla, musí ho vyvažovat nějaká forma tajnýho dobra?“

„Jo,“ odpověděl pomalu. V autě byla tma, tak jsem ho neviděl, ale z hlasu jsem poznal, že se směje. „Asi jo… asi to tak fakt bude.“

„Vidíš, já to říkala,“ odvětila Holly samolibě.

Shromáždili jsme se v zasedačce. Harbinger se připravoval, aby nám dal pokyny. Měli jsme vyrazit za půl hodiny. Byly čtyři ráno a seděli tu všichni dostupní lovci včetně nevyzkoušených nováčků, Harbingerova týmu, Dorcas a starého Shackleforda. V konferenční místnosti nebylo k hnutí. Všichni ostatní členové LM v zemi byli na cestě.

Posadil jsem se ke stolu vedle Mila. Když mě uviděl, zakřenil se. Ten chlap měl neustále dobrou náladu.

„Tak co, jak se ti líbili Skippyho lidi?“

„Orkové,“ odpověděl jsem. „Bylo to dost hustý.“

„Jo, jsou to dobří lidi. Homo ogrillion. Kdysi nás najali, abychom letěli do Uzbekistánu a vyhladili je. Ukázalo se, že nakonec nebudou tak zlý. Odvezli jsme si je domů. Jsem za to rád.“

Harbinger požádal o klid. Chvíli trvalo, než se skupina ztišila. Podle všeho se zprávy o útoku spolu se všemi nechutnými detaily šířily rychle. Julie seděla vedle dědy. Jeho stará tvář byla svraštělá bolestí a zlobou. Nedovedl jsem si představit, jak se asi cítil. I když chcete na dítě, které spáchalo hrozné zločiny, sebevíc zapomenout, pořád je to vaše dítě. A Shackleford o ně teď přišel.

Harbinger šel rovnou k věci. „Všichni věděj, o co jde, a už jste slyšeli, co se dnes v noci stalo. Jeden bejvalej lovec je mrtvej. Jeden současnej lovec zmizel. Ukázalo se, že Prokletýmu slouží paní upírů, která byla kdysi v našich řadách. Musíme spolupracovat s federály. Jeden tým s nima půjde do Jasnýho spodku a vyřídí hlavní nepřátele. Na cestě jsou všichni dostupní lovci. Jakmile dorazej, rozdělíme se do skupin a budem řešit hromadu menších problémů s nemrtvejma.“ Ukázal na mapu jihovýchodu přilepenou na stěně. Byla posetá červenými špendlíky.

„Auburn, Gadsden a Forestdale v Alabamě, Columbus v Georgii, Pulaski v Tennessee a Pensacola na Floridě. Odtud máme potvrzený zprávy o útocích upírů nebo přízraků. Booneův tým právě vyřídil několik novejch upírů v Atlantě. Nezavolal jsem je zpátky zrovna s lehkým srdcem, protože některý jeho chlapi se ještě léčej ze zranění na nákladní lodi, ale není zbytí. Nepotvrzený zprávy máme z Florence, Tupela, Dothanu, Fayetteville, Russellville a Demopolis. Tady se ale může jednat o normální zločiny. Spoléhat se na to ale nebudem.“

Zarazil se dost dlouho na to, aby si potáhl z cigarety. Nikdy jsem ho neviděl kouřit uvnitř, když jsou kolem ostatní lovci, ale asi byl pod větším tlakem než obvykle.

„Až dorazej ostatní týmy, pošlu je na problémový místa. Jsme na vlastním hřišti, takže o nás místní policejní složky věděj a pomůžou nám. Pro národní gardu platí to samý. Většinou se daj využít jen jako hlídky na perimetru, ale jestli budou vypadat dobře, můžete je s sebou vzít do ostrý akce. Nemáme čas se zdržovat, takže jestli potkáte nějaký spící upíry, vyhoďte je do povětří. Na nějaký hrátky s kůlama a usekávání hlav teď zapomeňte. Když budou v dole, zasypte ho. Když budou v baráku, spalte ho. A když to bude nutný, půjčte si od národní gardy třeba tank. Pokud se schovaj někam, kde to nepůjde vyhodit do povětří, dělejte, co jsme vás učili.“

„O kolika hrozbách tady mluvíme?“ zeptal se Sam.

„Dost možná o stovkách.“ Mezi zkušenějšími lovci to zašumělo a ozvalo se nějaké klení. Čerství nováčci neříkali nic, protože ještě skutečné nemrtvé neviděli. „Vždycky jsme si mysleli, že upíři můžou stvořit jen omezený množství novejch upírů. Zdůvodňovali jsme si tak skutečnost, proč nás upíři ještě početně nepřeválcovali. Asi to nebude tak úplně pravda, aspoň co se upířích pánů týče. Budem čelit různejm hrozbám. Prokletej nějakým způsobem dokáže přivádět mrtvý lidi nazpět jako přízraky. A pak tu máme dva druhy upírů. Obyčejní noví vzniknou tak, že je upír vysaje a oni se prostě vrátěj nazpátek. Pak je tu silnější druh novýho upíra, kterýmu pán dá napít vlastní krve a předá mu část svý moci.“

„Jako Darné?“ zeptal jsem se. Bývalý francouzský lovec byl neuvěřitelně rychlý a zdálo se, že dokáže své schopnosti plně ovládat. To se o ostatních upírech tak úplně říct nedalo.

„Pravděpodobně. Budem stát proti dost silnejm šmejdům. Navíc víme, že umí rozpohybovat chrliče, ale kromě těch, co zabil Pitt s Julií, jsme žádný neviděli. Nikdo neví, jak dlouho výroba chrliče trvá, ani to, kolik jich na začátku měli.“

„Co máme my?‘ zeptal se Milo.

„Když započítám nás a nováčky, máme asi dvanáct loveckejch týmů. Šest lidí leží v nemocnici. Celkově máme sedmdesát lidí,“ odpověděla Julie.

„Sedmdesát jedna,“ řekl její děda z čela stolu. Vytáhl zpod svetru dobře namazanou pistoli S&W 1917 a položil ji na dřevo. „Nehodlám sedět na zadku.“

„Ale dědečku…“ řekla Julie.

„Copak mě kdysi napadlo, že se dožiju takovýho věku, holka? I stařec jako já touží po boji. Bastardi mi zabili synka. Sice to byl pomatenej sráč, ale žádný monstrum nezabije Shackleforda bez trestu. Zkazilo by nám to pověst.“

„Sedmdesát dva,“ dodala Dorcas. Její babičkovské rysy příliš neseděly k ocelově tvrdému hlasu. „Jestli mě někdo zkusí zastavit, nakopu ho umělou nohou do koulí. Z kulometu jsem střílet nezapomněla.“

„Pomůžem,“ řekl chraplavý hlas ode dveří. Skippyho jsem přijít neslyšel. „Deset válečníků… pět, co léčí… vyjedem do bitvy… skolíme mnoho nepřátel.“

„Skippy, to nemusíš. Už takhle je vás málo,“ řekl Harbinger.

„HarbAnger odpírá… čest… bitvy?“ zeptal se Skippy. Jeho hlas zněl přes obličejový štít letecké přilby zastřeněji než obvykle.

„Ne. Jistěže ne.“ Šéf se uklonil. „Můj klan děkuje za tvé odvážné válečníky.“

„To dělá celkově sedmaosmdesát lidí,“ řekla Julie. „Stojíme proti dvojnásobný přesile mocnejch nemrtvejch a bůhvíčemu dalšímu. Navíc musíme pokrýt celej Jih od jednoho konce k druhýmu.“

Osmdesát osm, řekl hlas Starého muže v mé hlavě. Přál jsem si, ať toho nechá, děsilo mě to. Moje práce byla divná už takhle. Nepotřeboval jsem ještě slyšet hlasy ve vlastní hlavě.

„Kdo půjde do Jasnýho spodku?“ zeptal se Sam.

„Od boje tam budou federálové, takže to necháme na nich. Berem jenom hind. Pilotovat bude samozřejmě Skippy, někdo může sedět vedle něj na místě kopilota. Pak se tam vejde ještě osm lidí a vybavení.“

„Já jdu,“ řekla Julie.

„Ne. Jsi zraněná a musíš koordinovat přijíždějící týmy.“

„Blbost,“ odsekla. „Tohle je osobní.“

„Já vím, a proto nikam nejedeš,“ konstatoval Harbinger.

„To se pleteš. V tom vrtulníku budu, jinak ti na stůl okamžitě dávám výpověď a dojedu tam sama.“ Julie vstala od stolu. „Ani na to nemysli, Earle. Bude tam a nezastaví se, dokud nedostane i mě.“

Harbinger pomalu přikývl. Od rtů mu visela cigareta. „Fajn,“ řekl. „Poletí Julie, Sam a Milo, takže celej můj tým. Pak Pitt, protože zná nepřítele líp než kdokoliv jinej. Zbejvá místo pro čtyři dobrovolníky. Nezapomeňte, že to bude fakt nebezpečný. Nejspíš tam bude všech sedm upírskejch pánů a sám Prokletej.“

„Já jdu,“ řekl Trip, čímž nikoho nepřekvapil.

„Cejtíš se na to?“

„Myslíš kvůli tomuhle?“ ukázal na svůj potlučený obličej. „To je jenom škrábnutí.“

„Letím,“ řekla Holly. „Hodí se mi každá záminka k zabíjení.“

„Já taky,“ nabídnul se Albert Lee.

„Ne. Máš polámaný žebra. Bez urážky, Lee, ale teď budeš dělat nanejvejš podporu některýmu z místních týmů. Promiň. Takže ještě chyběj dva.“

Zvedla se Dorcas.

„Tak to ani náhodou. Nepřichází v úvahu. Když letí Julie, potřebuju tě tady, abys koordinovala ostatní týmy. Až to uděláš, můžeš se nechat zabít kdekoliv jinde.“

Starší žena pomalu sklopila hlavu.

Lee znovu zvednul ruku. „Pane Harbingere, pane. Já to dokážu. Cejtím se mnohem líp. Nebudu nás zpomalovat, navíc jsem poslední tejden akorát trčel v archivu. Třeba se nám budou moje nový znalosti hodit.“ Člověk musel našeho demoličního knihovníka obdivovat. Postavit se proti Harbingerovu obřímu charismatu chtělo velkou odvahu. „Ani to nebyla skutečná zlomenina, jenom to bylo prasklý. Gretchen mi to něčím namazala a řekla, že jsem už v pohodě.“

Harbinger se zamračil a chvíli přemýšlel. „Dobře, Lee. Letíš s náma.“

„Taky bych šel,“ řekl Juliin děda. Julie jen zalapala po dechu. „Ale bojím se, že bych všechny zdržoval.“ Několik lidí si oddechlo. Neuměl jsem si představit, že by Harbinger nevyhověl přání prezidenta společnosti.

„Bratře…“ řekl Skippy. „Exszrsd, Edward, Ed… skvělej válečník. Moc velká čest pro klan, kdyby jít…“

„Ten chlápek s meči?“ zeptal se Milo. Rukama napodobil šermování.

„Ano. Ed s meči. Půjde taky.“

„Tak to jo,“ řekl Sam. „Ten je fakt dobrej.“

„Takže vrtulník máme plnej,“ řekl Harbinger. Pohlédl na hodinky. „Hurleyho tým brzy dorazí do Pensacoly. Boone je na cestě do Gadsdenu. Ostatní posílejte na místa podle potřeby. Šéfe, Dorcas, rozhoďte nováčky do ostatních týmů, kde chyběj lidi. Je to na vás. Jdem na to. Pro nováčky, co ještě nebojovali. Nemějte strach, máte skvělej výcvik. Víte, co máte dělat. Držte se s veliteli týmů a dělejte, co vám řeknou. Budete v pohodě. A teď do práce. Osud světa leží na našich bedrech.“

„Hodně štěstí všem,“ řekla Julie. „Víte, co máte dělat.“

„Učil jsem vás bojovat, tak to neposerte,“ rozkázal Sam nováčkům. Všich vstali od stolu a začali se rozcházet. Na odcházející nováčky ještě zakřičel poslední radu. „A jestli to začne bejt tvrdý a budete se na to chtít vysrat, nezapomeňte, že jsme za to kurva dobře placený!“

„Dneska to skoncujem,“ řekl Harbinger všem.

Doufal jsem v to. Byl čtvrtek ráno. Úplněk měl nastat o páteční noci a s ním i konec světa. Přemýšlel jsem, jestli se ho vůbec dožiju.

Čekal jsem na chodbě na Julii a nervózně postával před pamětními plaketami. Na stěně visela jedna nová, která patřila Jerrymu Robertsovi. Byl jsem po zuby ozbrojený a připravený jít do války.

Na to, co jsem musel udělat teď, jsem ale připravený nebyl.

Julie šla chodbou a taktéž byla plně připravená k boji. Přes rameno měla přehozenou pušku M14 a k postroji měla připevněnou řadu naostřených kůlů. Dlouhé vlasy měla svázané pod hokejovou helmou a místo obyčejných brýlí si nasadila speciální nerozbitné. Byla rozzlobená a odhodlaná. Žádní upíři ani conquistadoři ji nemohli zastavit.

Uviděla mě a pokusila se o úsměv. Dokonale selhala.

„Owene. Podívej, je mi líto, že jsi mě viděl, jak v domě vyvádím, a omlouvám se, že jsem na tebe vyjela. Bylo toho na mě zkrátka moc. Grant je nejspíš mrtvej, nebo je na tom ještě hůř. Táta je taky mrtvej. Nemyslela jsem, že mi to bude vadit, ale vadí, a máma…“ pokrčila rameny.

„Já vím,“ řekl jsem jenom. „Jestli Grant žije, najdem ho. A pomůžu ti sejmout Susan.“

Změnila téma. „Jak jsou na tom tvý žebra? Franks ti dal pořádnou nakládačku.“

„V pohodě,“ lhal jsem. Bolel mě každý pohyb. Navíc jsem měl na krku obrovské podlitiny od její matky. „Co tvý rameno?“

„Fajn,“ lhala. Zazubil jsem se. Usmála se.

„Podívej, Julie… já chci říct… víš… kdybych to třeba nepřežil…“

„Já vím,“ odpověděla rozpačitě. „Takhle nemluv.“

Dotknul jsem se její ruky. Velmi pomalu jsem ji stiskl. „Já… já…“

Stiskla mě na oplátku. „Já vím. Fakt to vím. Ale teď to nemůžu řešit. Děje se toho strašně moc. Kromě toho to stejně přežijem. Že jo?“

Podíval jsem se k zemi. Nebyl jsem si tím vůbec jistý. Ostatní nepocítili moc Prokletého tak jako já. Nechápali zlo dřímající v jeho nitru. Měl jsem předtuchu, že nemůžeme vyhrát.

Přitiskla se ke mně a políbila mě na tvář. „Díky,“ řekla.

Srdce mi poskočilo. „V pohodě,“ řekl jsem. Nebyl jsem zrovna výmluvný člověk, takže mě nic lepšího nenapadlo. Musela si uvědomovat, co dělá, ale neodtáhla se. Namísto toho se přiblížila ještě více. Pár vteřin jsme tak zůstali a nevěděli co dál.

„Vidíš támhleto?“ Pokynula k nápisu nad pamětní stěnou. „Umíš latinsky?“

„Ne.“ Toho nápisu jsem si všiml už první den, ale nerozuměl jsem mu.

„Sic transit gloria mundi.“ Pak vysvětlila: „Když Caesar hovořil ke svýmu lidu a měl za sebou veškerou slávu, lesk, armády a bohatství, vždy po jeho boku stál funkcionář a šeptal mu do ucha tohle rčení. Je to připomínka. Znamená to, že světská sláva je pomíjivá. Víš, proč to tam máme napsaný?“

„Protože nás můžou kdykoliv zabít?“ odpověděl jsem. „Nabádá nás to k pokoře?‘

„V podstatě.“

„To je teda dost filozofický.“

„Je to tak. Znamená to, že veškerý svý slávy a všeho dobrýho, čeho dosáhnem, bychom si měli užívat teď, protože můžem o všechno v jediným okamžiku přijít. Žijem rychle, a obvykle umíráme mladí. Dokud ale žijem, je to skvostný. Lovci monster nesměj marnit čas.“

„Co se mi snažíš říct?“

„Na génia ti to teda moc nepálí.“ Julie se přitiskla ještě blíže, zbroj proti zbroji. Lehce naklonila hlavu a zavřela oči. „Sklapni a polib mě.“

Udělal jsem to.

Bylo to skvostné.

Vzal jsem ji do náručí, zbraně o sebe cinkaly. Čas přestal existovat. Celý vesmír sestával jen z ní a ze mě. Život byl pěkný. Náš polibek trval snad celou věčnost.

„Ehm.“ Někdo mě odtrhl od Juliiných vlahých rtů. „Musíme jít, děcka,“ řekl Harbinger a prošel kolem nás. „Vrtulník je připravenej, federálové už jsou na cestě.“

„Ano, pane!“ zakřičel jsem a hrozně se styděl.

„Hned tam budem, Earle,“ řekla Julie a červenala se. Počkala, až zmizí. „Musím se posadit.“

„Nechci si připadat jako hajzl, co využívá tvý slabosti, když se toho tolik děje, a… pak tvý rodiče a Grant a…“ mumlal jsem. Políbila mě znovu, tentokrát rychleji.

„O nikoho z nich tady nejde. Nemluv o tom… měli bychom vypadnout.“

„Jasný.“ Nechtěl jsem ji pustit.

„Běž. Musím ještě něco vzít, hned tam budu.“ Rozešli jsme se. Usmívala se. Já se zubil jako idiot. Odcházel jsem a celou dobu se koukal přes rameno. Ona také. Když jsem se bolestivě praštil o fontánku s pitnou vodou, musel jsem se začít dívat před sebe. Přihlouple jsem zamával. Zmizela za rohem. Rozběhl jsem se. Začal jsem sprintovat. Prostě jsem si nemohl pomoct.

V dvojitých dveřích jsem předběhl Harbingera, uběhl několik set metrů na přistávací plochu aniž bych zpomalil. Proskočil jsem otevřenými dveřmi hidu a posadil se. Milo a Same sděli připoutaní naproti sobě. Ukáyal jsem jim palec nahoru.

„Jdem zabíjet monstra!“ překřičel jsem rozběhnutý rotor. Oba ostřílení lovci se na sebe podívali a pokrčili rameny.

Nebe na východním obzoru začalo oranžovět. Úsvit se blížil. Věděl jsem, že mě čeká skvělý den.

KAPITOLA 21

Vzlétli jsme ze základny a vyrazili na severozápad rychlostí převyšující sto devadesát kilometrů v hodině. I při takovém tempu nás čekal asi dvouhodinový let. Seděl jsem vedle Julie. Když jsme se připoutali, mrkla na mě, ale neříkal jsem nic, co by mohli ostatní zaslechnout. Harbinger si nás ledově prohlížel, ale po pár minutách nudného letu využil příležitosti ke spánku. Trip a Holly zírali z okének a podle všeho byli utopení ve vlastních myšlenkách. Milo a Sam se hádali, jak by mělo vypadat logo nového Samova týmu. Přeli se, jestli je lepší žába nebo mrož. V každém případě na sobě zvíře muselo mít kovbojský klobouk. Lee si četl knížku, pak se mu udělalo hrozně zle, načež brzy usnul. Skippy vzhledem k ranní hodině nepouštěl do interkomu hudbu, ale hluk motoru byl i tak ohlušující. Na místě kopilota seděl Skippyho brácha Ed. Byl oblečený jako ninja, s tím rozdílem, že ninjové nenosili tmavé lyžařské brýle Bolle.

Když se nikdo nedíval, vzala mě Julie za ruku a držela mě skoro celý let.

Nevím, jestli ke mně chovala stejné city jako já k ní. Když jsem se na to podíval logicky, sotva mě znala. Navíc se jí během posledních čtyřiadvaceti hodin převrátil celý svět vzhůru nohama. Bylo tohle náhlé vzplanutí výsledkem citů, které v sobě již chovala, nebo prostě potřebovala v těžké chvíli mít nějakou oporu?

Ani jedna varianta nebyla špatná. Oporu jsem jí dělat klidně mohl. Těžký jsem na to byl dost. K čertu s logikou. Ve vztazích stejně žádná neplatí. Užíval jsem si, že ji můžu držet za ruku.

Z rytmického hučení helikoptéry jsem začal být ospalý. Důvod byl zřejmý, vždyť jsem spal sotva pár hodin. A musím říct, že jsem prožil velmi stresující noc. Vlastně ne, stresující byl celý týden. V sobotu jsem se topil, dostal jsem nakládačku a ještě mě postřelili. V neděli jsem dostal další nakládačku a přišel o několik zubů. V pondělí jsem byl u zubaře a bohužel tak prožil nejklidnější okamžiky týdne. Úterý mi přineslo havárii v dodávce a ohavnou odřeninu. Včera v noci jsem pak dostal naloženo nejdříve od upírky a následně od Frankse, který si ze mě udělal boxovací pytel. Netušil jsem, co mě čeká dnes. Bylo zajímavé, že úplněk měl nastat v pátek v noci. Přesně týden od chvíle, kdy to všechno začalo. Viděl jsem v tom hezkou symetrii, ale netušil jsem, zda se úplňku vůbec dožiju.

Před týdnem jsem byl připravený odejít. Bál jsem se, že nedělám správnou věc. Děsilo mě násilí, které jsem držel v sobě. Ale právě tato temnota nás během posledních několika dnů držela při životě. Má snaha vést normální život byla lží. Už mi to bylo jasné.

Moje místo bylo tady. Byl jsem lovcem monster.

Když jsme přelétali Hayneville, spal jsem.

Spatřil jsem Potetovaného muže. Jel v autě po téměř prázdné dálnici. Osoba, která seděla vedle něj, byl ve skutečnosti předchozí majitel auta. Měl zlomený vaz, protože Potetovaný jeho vozidlo nutně potřeboval. Bosou nohu měl položenou na plynu a jel těsně pod povolenou rychlostí, aby nepoutal pozornost.

Černýma očima zíral přímo před sebe a fixoval se na cíl. Mimoděk bubnoval prsty na volantu. Byl blízko, velice blízko. Očekávání a vzrušení z blížící se bitvy o artefakt bylo veliké a v jeho starobylé duši se neustále zvyšovalo.

Bylo mu jasné, že ho sleduju. Byl dost blízko, aby to věděl. Potetovaná tvář se mu při hovoru vraštila. Moc dobře chápal, že ho slyším i přes bariéru místa a času. Hovořil tvrdě, archaicky a s přízvukem.

„Válka tvá nezajímá mne. Chránit artefakt jest úkolem výhradně mým, pročež tak učiním.“

Kdo jsi? pomyslel jsem.

„Pohlédni na mě a uvidíš osud svůj, člověče prokletý. Mou rukou padneš.“

Proč?

Zarazil se. Nepřirozené tetováni opisovalo rysy jeho tváře. Zdálo se, že ho má otázka překvapila.

„To ti není známo?“

Ne.

„Nevíš, jaký je osud tvůj? Neznáš, jaké je místo tvé ve světě tomto?“

Ne.

Smál se mi. Byl to neuvěřitelně srdečný smích. Nebyla v tom žádná emoce, neboť všechny lidské city, které v této bytosti kdysi dlely, dávno odešly. Smích byl v jeho případě pouhou reakcí na mnou vyřčenou, zdánlivě nesmyslnou věc.

„Jistě musí tvá mysl znát alespoň cosi.“

Ne. Sám z toho mám docela blbej pocit.

„Pak tedy budu smuten, neboť odejmu život válečníku se srdcem bez známky podlosti. Žel, musí se tak stát. Lítost mi to přináší, avšak smrt tvá rukou mou jest neodvratná. Vynasnažím se, kéž jest tvůj konec rychlý a slavný.“

Já s tebou nechci bojovat.

„Na vybranou nemáš,“ řekl chladně. „Taková má povinnost jest.“ Lidí a monster vyhrožujících smrtí jsem zažil už dost.

Tak se ukaž, šmejde.

Na jeho obličeji se rozhostil široký škleb. Pohybující se tetování mu okopírovlo linii rtů. „Ach, tvůj duch silný jest. Bitva naše kéž jest velkolepá.“

Jel dál a můj duch se zvedl z pohybujícího se vozidla. Slunce vycházelo na dálnici za námi. Město v dáli jsem poznal.

Montgomery.

Snový svět.

„Ahoj, chlapče,“ pozdravil mě Starý muž, když jsem se blížil ke kostelu. „Pospěš, pospěš. Času moc málo. Posledně přerušili.“ Vypadal rozčileně, kulhal ke mně a používal berli jako oporu na kluzkém sněhu.

„Mordechai, co to k sakru bylo za šaška?“ zeptal jsem se, když jsem se zastavil na nějaké suti a cihlách. Možná jsem si toho předtím jenom nevšiml, ale po zemi byly ve sněhu rozeseté tisíce vystřílených nábojnic.

„Kdo?“ zeptal se udiveně.

„Ten velkej chlap s poletovaným ksichtem. Strážce artefaktu nebo co.“

Přispěchal ke mně a ve tváři se mu zračilo zděšení. „Ty s ním mluvil?“

„Jo, zrovna před chvílí. Tys to neviděl?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou a na úzké hrudi se mu divoce houpala Davidova hvězda. „Je tady? Teď?“ V hlase Starého muže bylo slyšet obavy.

„Asi jo. Myslím, že je v Montgomery.“

„To zlý. Moc zlý.“

„Říkal, že mě musí zabít.“

„Toho bál jsem se. Poslouchej, chlapče. Jseš odvážnej a silnej, ale proti němu nula. Když přijde, uteč.“

„Tak počkat, nemáš problém poslat mě proti Prokletýmu a sedmi upírskejm pánům a chrličům a přízrakům a kdovíčemu ještě, ale chceš, abych stáhnul ocas a zdrhnul, jakmile uvidím potetovanýho, divně mluvícího chlápka?“

„Ano.“ Šťastně kýval hlavou. „Rád, že chápeš, chlapče. Teď pojď, času málo, muset vidět hodně. Udělám, co půjde, ale nevím, jestli dost času.“

„Proč je tak nebezpečnej? Jak může bejt nebezpečnější než lord Machado?“

Starý muž položil ruku na mou hlavu. „On ne nebezpečnej. Mám strach o tebe, ty nebezpečnej.“

„Cože?“

Stisknul mi hlavu a podíval se mi zpříma do očí. Myslím, že se snažil podtrhnout důležitost své rady. „Nezáleží. Až ho uvidíš, uteč. Ne dost silný, aby mu postavil. Zlý věci se stát. A teď ticho. Moc vzpomínek ukázat než bojovat.“

Snový svět pomalu zmizel.

Vzpomínky lorda Machada na tuto noc byly jasné a hluboce vyryté do jeho mysli.

Pyramida byla daleko větší než ostatní, ale zemětřesení a sesuvy půdy ji ve vzdálené minulosti částečně zavalily, a tak se o celou stavbu již v podstatě postarala džungle. Kameny se stářím drolily a kdysi nádherné rytiny byly poškozeny tak, že již nebyly jasně rozpoznatelné. Nyní se zdálo, že umělecká díla zobrazují olihně a kraby, jak si hledí svého. Kdysi se však jednalo o podrobné zachycení lidského života. Zbytek architektonického skvostu vypadal neznámě a tak trochu mimozemsky.

Mnoho měsíců uběhlo od chvíle, kdy mě kněžka naučila svému temnému umění. Dozvěděl jsem se mnohé a viděl věci, které nikdy nebyly určené pro lidské oči. Zabýval jsem se temnými silami a mé vědění bylo rozšiřováno až do chvíle, kdy jsem se konečně cítil připravený rozpoutat uvězněné síly. Přišel čas, abych získal nazpátek právo prvorozeného a naplnil proroctví. Kněžka Koriniha stála po mém boku. Malý kontingent vybraných kněží kráčel po schodech před námi. Jednotka mých nejlepších a nejvěrnějších vojáků zůstala na hlídce u základny pyramidy.

Kněžka se ke mně naklonila a pošeptala mi do ucha. „Vaši vojáci se bojí, lorde Machado.“

„Nerozuměj tomu, co děláme, ale jsou věrní. Udělaj, co se jim řekne. Následovali by mě klidně do jámy lvové, neboť jsem jejich generál. Věděj, kde je jejich místo.“

„To je dobře. Ale ne všichni vaši vojáci jsou takto věrní. Nemáme žádné zprávy o hlavním kapitánovi.“ Znělo to trochu znepokojeně. „Během oběti si žádné vyrušení nemůžeme dovolit. Starobylé by to urazilo.“

Obavy si dělala oprávněně. Zmizela malá skupina mužů, kterou vedl jeden z mých nejlepších kapitánů. Nejspíše dezertovali. Tento obr jménem Thrall se k naší expedici nechal najmout jako žoldnéř. Pocházel z malé země na severovýchodě a v době vyplutí téměř nemluvil naším jazykem. Ukázalo se ale, že je vynikajícím bojovníkem, kterého muži bez váhání následují. Zdráhal jsem se ho povýšit, ale byl příliš schopný, než abych ho nechal hnít jako obyčejného mušketýra.

Bohužel vedle jeho primitivního vzdělání vypadali mí pověrčiví muži jako učinění filozofové. Stavěl se proti mému rozhodnutí rekrutovat místní domobranu a nechtěl ve městě vůbec zůstávat. Byl pro to, abychom je vyplenili a srovnali se zemí. Měl jsem podezření, že se spolčil s nyní již zesnulým mnichem de Sousou. Věštění kněžek potvrdilo jeho zradu a fakt, že byl mezi svým zapomenutým lidem za svatého muže. Není pochyb, že ho mé zacházení s temnými silami odpuzovalo.

I kdyby se kapitán dostal na moře, nezáleželo by na tom. Ve chvíli, kdy se mu podaří uvědomit o mé zradě agenty koruny, bude už dávno pozdě. Svou moc obdržím dnes večer. „Není třeba se obávat, lásko. Dobrý kapitán pro nás nepředstavuje hrozbu.“ Vyslal jsem za dezertéry jednotku vojáků a branců s úkolem, aby je chytili a popravili. „Mám to pod kontrolou.“

„Výborně, můj pane, ale pro jistotu jsem vyvolala pro dnešní ceremoniální noc několik ochránců.“

Vrchol starobylé stavby byl rovný, až na jediný vyvýšený stupínek. Z paty oltáře vedl trychtýř, který dával tušit, k jakým temným účelům stavba sloužila. V rozích plošiny byly obrovské koše s hořícími uhlíky, které nás osvětlovaly mihotavým světlem. Pohanští kněží okamžitě přistoupili na příslušná místa. Kolem oltáře seděli velcí kamenní démoni. Jedna ze soch k nám otočila hlavu a zírala prázdnýma kamennýma očima. Když stvůra natáhla nepřirozeně dlouhé paže, aby protáhla neexistující svaly, slétl z ní obláček prachu. Byla to mocná bestie.

„Co je to za stvůru?“ sykl jsem.

„Jsou zde pro vaši bezpečnost, lorde Machado. Jakmile získáte moc Starobylých, budete si takových stvůr moct vytvořit, kolik budete chtít.“ Kamenná socha odvrátila tvář, byla asi spokojená, že našla nového pána. Mohl jsem si jen představovat, jak silná asi bude armáda vytvořená z kamenů matky země.

U oltáře již čekala skupinka v peří oděných mužů. Když jsme se přiblížili, ustoupili stranou a poklekli. Jeden z kněží řekl cosi ve svém jazyce kněžce.

„Oběť je připravena, lorde,“ řekla mi. K oltáři byl připoután silnými provazy mladý muž. Nedával najevo strach, spíše vzdor. Řekl cosi podivným jazykem. Poznal jsem, že mě proklíná.

„Je lovcem Ewaipanomúz džungle a Ahuzoitlúz řek. Je ochráncem nevinných a výborným válečníkem. Starobylí si přesně takovou oběť žádají.“

„Co musím udělat?“ Sáhnul jsem po ohmataném toporu sekery. Chtěl jsem tomuhle lovci monster ukázat, co si o jeho kletbách myslím.

„Jste připravený, můj lorde Machado? Jste připravený stát se nádobou pro moc Starobylých?“

„Jsem připravený zaujmout právoplatný místo jako vládce tohoto světa.“

Podívala se mi hluboko do oči. Svět se smrskl jen na nás dva. Zaříkávající kněží, klející lovec a křičící džungle zmizeli. „Jste tím, kdo byl prorokován. Válečníkem, synem velkého válečníka. Vaše jméno pochází ze sekery, která prolévala krev nepřátel vašeho rodu. Vyslal vás král na nesplnitelnou misi… Jste vůdce, vizionář a spojenec temnoty…“ Pohladila mě po tváři, vzpomněl jsem si na věštbu černého obelisku. „A monster…“ Pokynula k démonské soše, která nás hlídala. „Skutečně jste vyvolený. Pět set let po minulém a pět set let před dalším. Jste jediný z tisíce generací lidí, kdo má klíč k odemčení moci času… zbývá poslední věc.“

„A to jaká?“

„Starobylí říkali, že musíte mít lásku.“ Přitiskla se k mé zbroji jako parazit nebo jako vilejš na trup lodi. Potřebovala mě teď víc než já ji. „Povězte mi, pane, je tomu skutečně tak?“

„Samozřejmě,“ odpověděl jsem popravdě. Miloval jsem ji tolik, jak jen prakticky zaměřený muž dokáže milovat. Našel jsem v temné kněžce sobě rovnou osobu, co se ambicí, chamtivosti a touhy po moci týče. Pokud Starobylí potřebovali k odemčení tajemství nekonečné moci emoci slabosti, dokázal jsem si představit i horší volby než vilnou a zlou kněžku, která stála přede mnou.

„Pokud bych zemřela, vrátil byste se pro mě? Přivedl byste mě nazpátek z druhé strany?“ zapřísahala mě. „Pouze vy disponujete takovou mocí, avšak potřebujete mé vedení, abyste ji správně používal.“

Samozřejmě se jen snažila zůstat v mé přízni. Starobylí mi neodhalili tolik tajemství jako jí. Dali mi pouze nahlédnout do temnoty a okusit chuť své nekonečné moci. Potřeboval jsem její vedení. „Dávám ti slovo, Koriniho. Nedovolím ti zemřít, dokud budu živ. A díky tomuhle…“ vytáhl jsem váček, který jsem mě u pasu, „tě v případě tvé smrti dostanu nazpět.“

Kněžka se zase zasmála. Byl to však spíše ostrý křik harpyje. „Pak tedy zahajme ceremoniál, můj pane.“

Kněží a čarodějové utvořili kolem oltáře řetěz, v jehož středu jsme byli já, Koriniha a spoutaný lovec. Dostal jsem pokyn, abych vyndal artefakt z váčku a umístil jej na kameny. Když jsem rukavicí sáhnul na malou obdélníkovou truhličku, projel mnou záchvěv chladu. Objekt neodrážel měsíční svit, naopak jej hladově polykal, a tak byla v jeho okolí neproniknutelná tma. Poprvé se na černém povrchu zjevily jakési symboly. Začaly zářit a nabývat na síle. Zdálo se, že chapadly po čemsi pátrají.

Umístil jsem schránku k hlavě svázaného lovce. Zakřičel a plivnul po mně, avšak jeho slova se v čím dál hlasitějším zaříkání kněží ztratila. Chlad v mé ruce nezmizel, ale začal pronikat do mého nitra, zmrazoval mi krev a vytvářel na plicích krystalky ledu.

Kněžka studovala měsíc. „Nastal čas. Musím se obrátit ke Starobylým v jejich jazyce. Až skončím, vyjmi srdce oběti, napij se jeho krve a zbytek vylij na artefakt.“

Vytáhl jsem bojovou sekeru, odstranil kožené pouzdro z hlavice a odložil je. Topor byl používáním ohlazený a zesílený železnými pruty. Během generací byl nesčetněkrát vyměněný. Čepel samotná byla starobylá, vyrobená z neznámého kovu, který byl ostrý jako nejlepší ocel, avšak vydržela v majetku mé rodiny už od dob Alexandra Velikého. Zbavila života již mnoho lidí a dnešní oběť bude jen další v řadě. Při takto temném pohanském rituálu však sekera měla být použita vůbec poprvé.

Žádné usmíření mě nečekalo. Žádné odpuštění. Po dnešní noci už z nastoleného směru nebudu moct uhnout. Za čin, ke kterému jsem se chystal, mě můj lid, země i bůh navždy zavrhnou.

Budiž.

Protočil jsem smrtící zbraň v rukavicích. „Jsem připraven.“

Kněžka začala mluvit hlubokým a chraplavým hlasem. Vydávala ze sebe tóny, jaké nikdy neměly být smrtelnýma ušima slyšeny. Nad pyramidou se shlukovala temná mračna, pohybovala se daleko rychleji než nejzuřivější námořní bouře. Do okolní džungle padaly blesky. Od hor se odrážely ohlušující zvuky hromů. Začaly na nás dopadat dešťové kapky velikosti dětské pěsti. Během okamžiku byla pyramida promočená a po stupních stékaly proudy vody. Vzpomínka se začala rozpadat a základy světa popraskaly.

Tohle neposlouchej, zašeptal Starý muž.

Proč?

Lepší, abys neměl takový věci v hlavě. Zešílel bys.

Vzpomínka probleskla neuvěřitelně rychle. Obřad pokračoval. Kněží dávali temná znamení. Kněžka pokračovala ve své neskutečné litanii. Čas se vrátil k normálu.

Lepší. Teď ti červi nesežrat mozek, až probudíš.

„Vezměte jeho srdce a napojte se jeho krví!“ překřičela kněžka hučení větru a deště. Artefakt se vznášel několik centimetrů nad kamenem. Vstřebal veškeré světlo a zdálo se, že s každým úderem blesku sílí. Symboly se od artefaktu oddělily a točily se ve vzduchu. Zvětšovaly se a jiskřily černou energií.

Lovec se mi díval do očí. Nebál se, byl smířený se smrtí. Sekl jsem zbraní do středu jeho hrudního koše, přeťal jsem svaly a prolomil hrudní kost. Zastavil jsem se těsně před srdcem. Sekeru jsem dokázal používat s chirurgickou přesností. Příšerně řval. Zaklínil jsem čepel do kosti a použil topor jako páčidlo. Vylomil jsem žebra a vytáhl sekeru ven.

Když jsem sáhnul do otvoru, odstranil zbylé maso a odhrnul krev, byl ještě naživu. Dotkl jsem se jeho bijícího srdce, sevřel je a trhnul. Když jsem srdce vyrval, lovec vykřikl a zmítal se v křečích.

„Pijte,“ přikázala kněžka.

Ne. Snažil jsem se z vize dostat pryč.

Musíš sledovat, trval na svém Starý muž. Musíš učit.

Tuhle část ne, k čertu.

Dobře, chlapče. Ještě pro tebe naděje.

Odhodil jsem stále teplé srdce stranou. V ústech jsem měl chuť mědi a žaludek se mi z neznámé chuti svíral. Tekutiny, které jsem nalil na artefakt, zdánlivě zmizely, aby byly pohlcené jiným, temnějším místem. Artefaktem nyní točily černé linie moci, které pohybem připomínaly hady.

„Zbývá poslední věc, můj pane,“ řekla kněžka, „a moc nad časem bude vaše.“

„Řekni mi, co musím udělat!“ řval jsem do bouře. Byl jsem tak blízko. Dunění hromů pokračovalo, ale mé bojem ostřílené smysly rozpoznaly další zvuk. Výbuchy střelného prachu.

„Musíte udělat poslední…“ překvapeně se zarazila. Koriniha si sáhla rukou mezi ňadra a pohlédla na své prsty. Byly potřísněné krví, která se jí rozlévala po deštěm promočených šatech.

Otočil jsem se právě včas, abych si všiml opancéřovaných mužů šplhajících na vrcholek pyramidy. Většina křesadlových zámků selhala, neboť déšť promočil prach v puškách či uhasil zapálené doutnáky. Vojáci začali používat muškety jako kyje. V čele útoku stál kapitán Thrall. Úder jeho meče přeťal jednoho kněze vedví. Za jeho zády šli všichni jeho muži. Překvapilo mě, že jsem uviděl i spoustu vojáků, které jsem poslal za zrádci. Obrátili se proti mně i nejvěrnější vojáci, které jsem zanechal na úpatí pyramidy.

Démoni vstali, vrhli se do vřavy a těžkými kamennými pažemi odhazovali conquistadory do stran. Celý boj se proměnil v jeden velký zmatek plný deště a blesků. Artefakt se točil v síti černých chapadel.

„Koriniho!“ zakřičel jsem, když kněžka klesla na kolena a zvracela krev otevřenými ústy. Poklekl jsem a stačil ji zachytit, než dopadla tváří na kámen. Zatřásl jsem jí. „Co teď? Mluv!“

„Má lásko… přiveďte mě nazpátek…“ Z úst jí vytryskla pěna a kněžka zemřela. Oči se jí zvrátily.

„Ne! Ne! K čertu! K čertu s vámi všemi!“ křičel jsem a zahodil její neživé tělo do proudu vody. Mé plány byly v troskách. Bez kněžky jsem nedokázal se Starobylými komunikovat. Celá moje zrada a to, že jsem zahodil velení i generálskou kariéru, přišly vniveč. Zavyl jsem zlostí a nenávistí.

Musel jsem se dostat k artefaktu.

V tento okamžik se vzpomínka začala trhaně posouvat vpřed.

„Zastavte ho! Zabijte generála!“ křičel kapitán Thrall. Byl uprostřed bitvy s jedním z hrozivých démonů. Díky obrovské síle jej dokázal shodit z okraje pyramidy. „Zabijte ho!“ křičel zvířecky omámený berserkovou zuřivostí.

Vojáci mi zastoupili cestu. Omylem jsem zabil jednoho z Korinihiných kněží, který mi slepě vstoupil do rány. Vběhl jsem mezi vojáky, sekera s hučením prosekávala obří vodní kapky. Vojáky otřásla surovost mého výpadu. Kůži jsem měl jako led a čepelí jsem sekal rychlostí blesku. Cítil jsem moc artefaktu. Byl tak blízko, tak hrozně blízko.

Rozdrtil jsem nepříteli lebku a odhodil jej stranou. Po zbroji se mi svezla čepel meče. Stačil jsem ustoupit a vrazit útočníkovi sekeru do lebky. S výtryskem krve jsem vypáčil sekeru na svobodu. Pohltila mě zuřivost. Jak se ti muži opovažují zradit mě po všem, co jsem pro ně udělal? Mával jsem sekerou a každým úderem zabíjel a odděloval končetiny. Vojáky jsem likvidoval čepelí, hrotem i rukojetí zbraně. Uprostřed švihajících mečů jsem usekával ruce a nohy nových nepřátel.

Stehnem mi projela bolest z bodnutí dýky. Nevnímal jsem ji a probodl vojákovi obličej hrotem sekery. Voda stékající z vrcholku pyramidy byla obarvená krví. Světlo pohlcující oltář s artefaktem byl blízko. Musel jsem se k němu dostat. Ostrá ocel mi přeťala zbroj na zádech a otevřela krvavou ránu.

„NE!“ zařval jsem, otočil se a setnul vojáka, který se opovážil mě dotknout. „MĚ NEMŮŽEŠ ZABÍT!“ Cítil jsem nesmírnou moc artefaktu. Jediným rozmachem jsem zabil dva další vojáky. Cítil jsem na těle další a další sečné rány. Padl jsem na kolena, ale pokračoval v boji. Usekl jsem nohy nejbližšímu muži, a když dopadl na zem, dorazil jsem ho.

Padl poslední nepřítel.

Postavil jsem se na nohy. Pomalu. Rozechvěle. Krvácel jsem z mnoha bodných a řezných ran. Na vrcholku pyramidy a na schodech ležely tucty rozervaných těl. Mí vojáci, mí krajané, zde leželi mrtví či umírající. Pár metrů ode mě padal do řeky krve a deště poslední kamenný démon. Kapitán Thrall klečel na jeho zádech a v ruce křečovitě svíral zlomený meč. S námahou oddechoval. Po tváři mu stékala krev. Byl skalpován.

„Lorde Machado,“ řekl.

„Kapitáne Thralle,“ přikývl jsem.

Oba jsme pohlédli na temnotu kolem artefaktu a pak jeden na druhého. „Toto se nemá stát, generále můj. Tato černá věc není určena k rukám lidí.“ Skrze chybějící části obličeje jsem viděl jeho lebeční kost.

„Díky tomuhle ovládnu svět.“

„Ztracen jste bez své čarodějnice,“ řekl obr prostě. Kněžčino tělo leželo nehybně opodál.

„Přivedu ji zpátky,“ sykl jsem.

„Do snů mých vstoupili předkové a pověděli mi o plánech vašich. Osudem vaším selhání jest. Cestu temným silám starobylým selháním pouze otevřít máte. Lid můj rozprášen jest. Posledním příslušníkem jeho jsem já. Na ságy starobylé nezapomněl jsem však.“ Obrovský kapitán se postupně posbíral na nohy a třásl se bolestí z černých ohavných zranění. Muž bez odhodlání by zůstal ležet a zemřel. „Neprojdete.“

„Nikdy.“ Opřel jsem se o sekeru a vydal se vpřed. „Je můj.“

„Přísahu duchům složil jsem. Artefakt tento až do dne soudného chránit budu. Žádný člověk do zla jeho nahlédnout a přežít nesmí.“ Kapitán se otočil a kulhal k oltáři.

„Je můj!“ zařval jsem a mrštil těžkou sekeru do dálky. Čepel se zasekla hluboko do páteře. Byl to smrtící útok.

Kapitán padl kupředu do vířivých proudů černé energie. Když se zlo zařezalo do jeho masa, bolestně zařval. Energie jej sežehla, spálila, převrátila a vtáhla do víru temnoty. Do jeho kůže se vpálily temné siločáry jako pokřivené, zlé a živoucí tetování.

„Já… přísahám… že… před… vámi… uchráním… jej…“ Byl pohlcen silou. Bělmo z jeho očí zmizelo a nahradila je inkoustová čerň. Kvílel v agónii.

Najednou do vrcholku pyramidy udeřil blesk a vše jasnými barvami vybuchlo, zbrojí mi pronikla bolest a spalující horko. Byl jsem odmrštěn stranou. Padal jsem bezmocně po schodech strháván přívalem vody dolů do temnoty.

Zasykl jsem, když mi Starý muž sundal ruce z hlavy. Opět jsem byl sám sebou. Pyramida v džungli a pekelná bouře zmizely. Nahradilo je tajuplné ticho polského města ze čtyřicátých let.

„Do prdele!“ řekl jsem. Cítil jsem se neskutečně slabě. „Co se stalo?“

„Moc dlouho v jeho hlavě,“ řekl Starý muž jemně. „Moc namáhavé.“

„Kapitán Thrall… to on je Potetovanej.“

„Ano. Prokletej jako my ostatní. V těchhle věcech se vždycky objeví háček. Jak bys řekl ty… vyjebali s ním.“

Vskutku. Muset kvůli kletbě pět set let hlídat zlý artefakt není zrovna nejlepší způsob trávení volného času.

„Je toho víc?“ zeptal jsem se. Pořád zbývalo zodpovědět několik otázek. „Lord Machado selhal. Ta jeho prokletá milenka koupila ránu do hrudi, než stačili dokončit rituál. Machado je ale živej. Jak se stal Prokletým?“

„Zbejvá poslední malý kus paměti. Myslím, že jen krátce pak byl člověk. Musím ještě ukázat.“

„Musíš mi to ukázat hned, Mordechai,“ žadonil jsem. „Když se dozvím, jak se stal tím, čím je, budu vědět, jak ho porazit.“

„Ještě ne. Moc velká námaha. A odpočinout musím.“

„Zvládnu to,“ odpověděl jsem. „Musím bejt připravenej.“

„Ne, chlapče. Nejsi připravenej. Probuď se. Připrav se k boji. Dneska mít velký boj.“

„Velký boj?“

„Ano. Moc velký.“ Namířil prsty a jakože vystřelil. „Moc boje.“

„Nemáš nějaký další dřevěný hračky, co bys mi mohl dát na cestu?“ zeptal jsem se s nadějí. „Kdybych potřeboval usmažit nějaký upíry.“

„Promiň, chlapče. Tou prací překvapil sám sebe.“

„Jak je to vůbec možný? Sice nejsem expert přes fyziku, ale jak se daj dostat nemateriální věci do materiálního světa?“

„Chlapče, musíš hodně učit. I duch je hmota. Jenom jemnější… Když lovil monstra já, mnohem jednodušší. Stačilo vystřelit. Prásk. Mrtvý monstrum. Prostě a jednoduše. Dnešní monstra moc složitý a těžko je zabít.“

„Je nějaká šance, že by se ti podařilo vykutit nějaký další hračky?“

Pokrčil hubenými rameny. „Zkusím. Až přijde čas, budu mít něco, co pomůže. Teď běž.“ Odháněl mě. Otočil jsem se k odchodu. „Poslední věc.“

„Jo?“ Stál jsem bosý ve sněhu a čekal, co z něj vypadne. Vypadalo to, že hledá správná slova. „Ven s tím, Mordechai. Podle všeho musím zabít nějaký stvůry.“

„Chlapče,“ oslovil mě vážně. „Dnešní den. Musíš moc se snažit, abys nezemřel.“

„To udělám,“ slíbil jsem.

Hind hltal kilometry vysokou rychlostí v nebezpečně malé výšce. Probudil jsem se do ohlušujícího burácení motorů a skladby od Doors „Riders on the Storm“. Julie odpočívala s hlavou na mém rameni. Pramen vlasů jí vyklouzl zpod přilby a padal jí do tváře. Něžně jsem ho vrátil na místo. Probudila se a unaveně se usmála. Pořád mě držela za ruku.

Harbinger nám všem dal pokyn, abychom si nasadili špunty do uší a mohli tak komunikovat a zkontrolovat, že vše funguje, jak má.

„Budíček, ospalci. Jsme deset minut od cíle. Skippy se široce vyhejbá Corinthu. Jeho lidi maj dohodu s elfy, že žádnej ork nevstoupí na elfský území, a opačně. Přiblížíme se od jihu a přistáném na dohodnutý mýtině. Federálové už sledujou naši rádiovou komunikaci, a dokonce na nás zaměřili rakety země-vzduch. Šupáci zasraný.“

„Doufám, že jim neujede prst na spoušti,“ řekl Milo.

„Nesnáším vládu,“ řekl chladně Sam. „Připomeň mi, proč s nima vůbec spolupracujem.“

„Potřebujou nás. My potřebujem je,“ odpověděl Harbinger.

„Nechci bejt zlá, ale dostanem za to vůbec něco?“ zeptala se Holly. „Záchrana světa mi složenky nezaplatí.“

„Vládní představitelé žádný odměny z Fonasilu dostat nemůžou. Díky tomu, že jsme tady, nám přiřknou nejmíň asistenci, která u upířích pánů dělá slušný jmění.“ Harbinger vytáhl revolver, zkontrolovat náboje, zatočil válcem a opět jej schoval. „S Wendigem budu mluvit jenom já. Všichni ostatní se budou držet zpátky. Není vůbec přátelskej. Až se objeví Prokletej, necháme federály jít jako první. Budem akorát pozorovatelé, ať bojujou sami. Pitte?“

„Ano, pane?“

„Toho pána si strč do prdele a nech si ho pro šéfa. Dozvěděl ses něco novýho? Je Mordechai Byreika pořád ve tvejch snech?“

„Ano i ne. Viděl jsem zajímavý věci. Ale nevím, jak by nám mohly pomoct.“

„Zkus to nějak zkrátit,“ rozkázal.

Rychle jsem ostatním vyložil příběh o lordu Machadovi a jeho armádě, o starobylém městě, o zlé kněžce Korinize a temných knězích, o artefaktu, ceremoniálu, oběti a konečně i o Potetovaném muži.

„Mluvil jsem s ním,“ řekl jsem, „před chvílí ve snu. Bylo to skutečný. Jel do Montgomery. Jde po artefaktu a přísahá, že mě zabije.“

„Je mi jedno, co se o tom chlápkovi říká. LM se neposere z nějakýho pět set let starýho vola,“ řekl Sam. „Když se objeví, rozstřílíme ho na sračky. Jednoduchý. Ať si to svý kouzelný tetování strčí za klobouk. Já mám taky kouzelný tetování, na zadku mám žábu s bendžem. Nechal jsem si to udělat v Singapuru.“

„Jak elegantní,“ řekla Holly.

„Chceš se na to někdy podívat?“ zeptal se, vytáhl z kapsy šňupací tabák a dal si koňskou dávku.

„Nechám si to ujít, dík.“

„Ještě jedna věc. Starej muž mě varoval. Říkal, že nás dneska čeká velkej boj. Neříkal, o co přesně půjde, ale získal jsem dojem, že to bude zlý.“

„To víme. Ještě něco?“

„Ne.“

„Lee? Prozraď ostatním, co jsme se dozvěděli z archivů,“ rozkázal Harbinger. „Soustřeď se na důležitý věci.“

„Jasný.“ Maličký lovec si odkašlal. „O conquistadorským generálovi jménem lord Machado nebyla nikde ani věta. Našly se ale zmínky o existenci ztracený expedice. Na začátku šestnáctýho století se vydala skupina vojáků přibližně do míst, kde Oregano pozdějc objevil Amazonii. O tyhle skupině už nikdy nikdo neslyšel. Všechny záznamy o expedici zničil vojenskej správce Ostrova kříže, jak se tehdy říkalo Brazílii. O ztracený výpravě se zmiňoval i Walter Raleigh ve spisech o El Doradu. Podle toho, co nám řekl Owen, bych se vsadil, že mluvil o skupině lorda Machada.“

„A co artefakt nebo Starobylí?‘

„Jen vágní odkazy na velký a hrozivý zlo. Spousta starejch lovců se o tom ve svejch denících zmiňuje, ale mám takovej dojem, že nikdo z nich přesně nevěděl, o co jde. V Byreikově deníku o tom bylo asi nejvíc.“

„Nadpřirozená hrůza, jak by řekl Lovecraft. Příšerný věci starší než lidstvo samo. Fakt děsný zlo. A artefakt samotnej? Byreika si myslel, že je starší než tenhle svět a pochází odjinud. Tuhle část jsem moc nepochopil. Deník byl psanej polsky a musel jsem použít počítačovej překladač. Není tak snadný se v tom pak vyznat.“

„Při osobním setkání to není o moc lepší,“ zamumlal jsem.

„Jako první ho měli ve svý moci starověcí Midianité, pak Asyřané. Jak se dostal do Jižní Ameriky, je záhada. Podle všeho propůjčuje svýmu majiteli moc Starobylejch. Ovládání času, prostoru, energie, hmoty a tak. Když se artefakt pokusí použít někdo, kdo nepatří mezi speciální lidi, zemře.“

„Speciální?‘ zeptala se Holly. „Myslíš placatý?“

„Ne, jenom mě nenapadlo lepší slovo. Čas od času se objeví člověk, kterej tu věc může použít. Protože svět pořád existuje, řekl bych, že se to prozatím nikomu nepovedlo. Vyjma lorda Machada.“

„Proroctví z mýho snu,“ přemýšlel jsem nahlas. Už když jsem pomyslel na černý obelisk v nepřirozené jeskyni, zježily se mi všechny chlupy na těle.

„Ještě něco?“ zeptal se Harbinger.

„Jenom to, že když tu věc aktivuje správná osoba, která tady je, ve správnej čas, kterej nastane zítra v noci, a na správným místě, což je podle Raye Shackleforda přímo tady, jsme v úplný prdeli. Pokud je zastavíme, zachráníme svět.“

„To by bylo fajn,“ řekl Milo a vyplivl pár slunečnicových semínek do papírového kelímku. „Mám svět rád. Nechtěl bych, aby ho někdo vyhodil do povětří. Zvlášť když jsem se zasnoubil.“

„Cože? To mě poser!“ řekl Harbinger. „To není možný.“ Většina jeho týmu reagovala podobně.

„S kým?‘ zeptala se Julie. „Ani jsem nevěděla, že máš holku.“

„Já se vsadím, že vím,“ řekl Sam. „Vsadil bych se, že je to ta malá vědecká šťabajzna, kterou jsme zachránili před zmutovaným ještěrem v Guatemale. Co je vůbec zač? Krtkoněcoložka?“

„Kryptozooložka,“ řekl Milo. Zjevně se ve středu pozornosti cítil trochu nesvůj. „Shawna studuje neobjevený zvířata. Máme vztah na dálku. Tak nějak jsem ji náhle požádal o ruku. Souhlasila. Tak, teď to víte…“

„Pročs nám to neřekl? Je to skvělá zpráva,“ řekl Harbinger.

„Tak nějak jsem neměl čas. To víte, síly zla, nákladní loď, nemrtvý, elfové a chrliče a federálové a tak.“

„Přistát… vláda dole. Přistát teď,“ ozval se ve vysílačce Skippyho hlas. „Dobře, Milo. Najít manželku… teď by měl… najít další manželky… jenom jedna manželka… znamená… osamělý bojovník.“

„Vezmu to v úvahu, Skipe,“ řekl vesele.

„Dostaň nás dolů,“ rozkázal Harbinger. „Tak jo, týme. Je to tady. Dávejte bacha. A žádný voloviny kolem federálů.“

„To říká ten pravej,“ utrousil Sam.

Federálové postavili velitelské stanoviště, které ze všeho nejvíc připomínalo stanové městečko. A to všechno stihli jen za dnešní ráno. V dálce vojáci státu Mississippi blokovali silnici. Členy LM přivítali uniformovaní příslušníci národní gardy a dovedli je k obřímu zelenému stanu.

V něm byl nainstalovaný systém kontroly vzduchu, který jeho vnitřek chránil před chemickými, biologickými a radioaktivními látkami. Páchlo to tam trochu po gumě. Velikostí byl stan větší než většina domů střední třídy. Celou jednu stěnu zabíraly obrovské ploché obrazovky. Řady počítačů obsluhoval vojenský personál nebo obrnění federální agenti. Na některých obrazovkách běžely v reálném čase satelitní záběry oblasti v normálním a infračerveném spektru. Poznal jsem naši helikoptéru stojící na trávě. Zářila světle žlutě a červeně. V Jasném spodku rozmístili desítky kamer zabírajících různé části bažiny. Celému cirkusu šéfoval agent Myers. Poprvé, co jsem ho viděl, vyměnil levný oblek za bojovou zbroj.

„Zkontrolujte záběry z bezpilotních predátorů. Pošlete další letadlo podél řeky Hatchie. Ať AWACS odkloní veškerou leteckou dopravu. Chci bombardéry ve vzduchu hned teď. Některý ať nesou napalm a na jiný naložte průrazný pumy, kdyby byli v podzemí. Kde jsou abramsy?“

„Jsou na dvaasedmdesátý, dorazej za patnáct minut, pane,“ odpověděl jeden z federálů sedících u počítačů. „Projížděj kolem města Walnut.“

„Dobře. Možná budem potřebovat něco převálcovat,“ řekl Myers a nervózně si hrál s popruhy na zbroji.

„Pane? A co ‚poslední možnost‘?“ zeptal se jeden z agentů od počítače.

„Řekněte Pentagonu, ať připravěj Bl. Jakou ponese pumu?“

„Máme povolení použít malou taktickou hlavici. Pět kilotun. Minimální radiace.“

„Civilní ztráty?“ zeptal se. „Na přijatelný úrovni. Oblast je téměř neobydlená.“

„Výborně,“ řekl pomalu.

„Do prdele. Oni chtěj shodit atomovku na Mississippi,“ řekla Holly.

Myers se otočil. Poručík národní gardy, který nás přivedl, zasalutoval.

„Pane. Tady jsou hosté, které očekáváte.“

„Už bylo načase, Earle. Co vás zdrželo?“

„Když jsi nás tady chtěl mít dřív, měls poslat tryskáč, Myersi,“ vysvětlil ležérně. „Fakt máš povolení používat atomovky?“

„Mám povolení omotat Měsíc lany a přitáhnout ho k Zemi, když uznám, že je to k něčemu dobrý,“ odpověděl ostře Myers. „Jestli jste si toho ještě nevšimli, někdo plánuje vyhladit veškerej život na týhle planetě. Prezident je ochotnej udělat cokoliv, aby se problém vyřešil. Takže ano, jako poslední možnost klidně použiju atomovku.“

„Poslechni… kdy tě vůbec postavili do čela úřadu pro kontrolu monster?“ zeptal se Harbinger. „Když jsem tě viděl v Texasu, byls pořád jenom zástupcem ředitele.“

Myers probodl mého šéfa pohledem, který by většinu lidí zabil. Nevěděl jsem, o co šlo, ale mezi těmi dvěma se muselo něco odehrát. „Minulej pátek,“ odpověděl mrzutě. „Jsem šéfem jenom dočasně, než prezident jmenuje někoho jinýho. Zavolali mi a za pár hodin už jsem od vás dostal zprávu, že na pevnině přistálo sedm upírskejch pánů. Pekelnej tejden.“

„Tak proto jseš tak rozmrzelej,“ odpověděl jízlivě Harbinger.

Zvláštní agent si povzdechl. „Tak co, zavedeš nás k tomu svýmu Wendigovi, nebo ne?“

„Udělám to. Ale žádný auta. Jestli uvidí auta, nevyleze. A taky musíte odsunout vzdušnou podporu kus stranou.“

„Řekl bych, že nemám na vybranou.“ Myers pokynul k jedné z obrazovek, na níž běžely satelitní záběry na oblast Jasného spodku. Většina oblasti včetně místa, kde jsme se právě nacházeli, byla překvapivě a neuvěřitelně jasná. Střed obrazovky byl ale zakrytý mlhou. „Vybavení za miliardu dolarů, a přesto nemám na oblast Jasnýho spodku dobrej pohled. Kamery přestávaj fungovat deset metrů za okrajem bažiny. Nezbejvá než se spolehnout na indiánský bajky.“

„Přece víš, jak to v Jasným spodku chodí. Neplatěj tady stejná pravidla jako ve zbytku světa.“

„Vím. Tak jo, pustíme se do toho.“

Na střechu stanu začaly bubnovat kapky deště.

„Před pěti minutama byla obloha bez mráčku,“ řekl mi nervózně Lee.

„Vítej v Mississippi,“ odpověděl jsem.

Muži úřadu pro kontrolu monster byli připraveni k akci. Všichni sloužili v elitních jednotkách a jejich výcvik daleko přesahoval naše možnosti. Zdálo se, že jejich těla tvoří výhradně nabušené svalstvo a pevné kosti. Můj tým vedle nich vypadal trochu neschopně.

„Agente Franksi, připrav muže,“ rozkázal Myers, když jsme se blížili k čekající skupině.

Když mě Franks uviděl, lehce mi pokynul. Bez emocí se vrátil ke svým mužům. „Poslouchejte!“ zařval Franks. Třicet vojáků v černých zbrojích se postavilo do pozoru. Na popruzích jim visely zbraně, v sumkách zásobníky a výbušniny. Prohlíželi si nás ocelovýma očima. Někteří z nich byli po krátkém včerejším střetnutí s LM trochu potlučení. Harbinger se schoval pod nepromokavou plachtu a ledabyle si zapálil cigaretu. Ledová průtrž mračen nás v okamžiku promočila na kost.

„Dávejte pozor, chlapi.“ Myers mluvil nahlas, ale spíše než jako vojenský velitel povzbuzující své muže mi připadal jako vysokoškolský profesor během přednášky. „Jdem do Jasnýho spodku. Je to dost možná nejnebezpečnější místo na světě. Jakmile vstoupíme do bažiny, musíte bejt ostražití. V Jasným spodku není všechno takový, jak se na první pohled zdá. Je to křižovatka všeho špatnýho, co je ve známým vesmíru k vidění. Nestřílejte, dokud vám k tomu já nebo agent Franks nedáme pokyn. Hledáme Prokletýho a sedm upírskejch pánů.“

Někteří muži začali nervózně bručet a přešlapovat. To jsem viděl rád. Možná to byli tvrdí válečníci, ale zbyl v nich kus rozumu.

„Nemějte strach, chlapi. Boj nebudem vyhledávat. Teď jdem akorát najít jednu bytost, co v bažině žije. Poskytne nám informace o pozici nepřítele, se kterým se pak vypořádáme za použití zdrcující převahy,“ ujistil je Myers. „Upírští páni nejsou zas tak silní, když proti nim člověk pošle těžký bombardéry.“

„Možná tam máme svýho chlapa, Myersi,“ řekl chladně Harbinger.

„Pak máte volnou ruku naběhnout tam a zachránit ho, než dojde k náletu,“ odpověděl Myers. „Nic osobního, ale nebudu riskovat třicet chlapů kvůli jednomu vašemu,“ pokračoval agent. „S deseti jedinci, co stojej za mnou, jste se někteří už seznámili…“ Několik federálů s modřinami mrzutě přikývlo. Jeden z mužů, který zbil Tripa, zahrozil pěstí. „Jsou to lidi z LM. Jsou tady, aby kontaktovali bytost z bažin a získali od ní potřebný informace. Pak se nám nebudou plést do cesty. Earle, povíš nám o tý bytosti něco?“

Harbinger odhodil cigaretu na zem, protože kouření v průtrži mračen nemělo valný smysl. „Jmenuje se Wendigo. Když uvidíte něco tři metry vysokýho a děsivýho, nestřílejte. Nasrali byste ho.“

„Nějaký otázky?“ zeptal se Myers.

„Pane, jak s těmi muži máme spolupracovat? Kvůli nim jsou tři naši chlapi ve špitále,“ ptal se agent s náplastí přes nos. Když mluvil, díval se na mě. Nemohl jsem za to, že se nestačil krýt.

„Uděláte, co se vám řekne,“ odpověděl chladně Myers.

Další z agentů zvednul ruku. „Co senzorový pole?“

„V Jasným spodku nic nefunguje. Vezmem si přenosný vybavení a budem doufat, že když se dostanem hlouběji, chytnem signál, ale moc bych na to nespoléhal.“

Další agent se zeptal, „A co roboti?“

„To samý. V Jasným spodku se na elektroniku nemůžem spolehnout. Vážně nepotřebujem, aby některej senzor selhal, zaměnil nás s nemrtvejma a poslal ke všem čertům. I za optimálních podmínek funguje software na rozpoznávání nepřátel jen na osmdesát procent.“

„Letecká podpora?“

„Dokud si nepromluvíme s Wendigem, nic nebude. V případě nutnosti si můžem letadla přivolat.“

„Tanková podpora?“

„Abramsy jsou na cestě a zakrátko dorážej. Do větší části bažiny se ale nedostanou, země je tam moc měkká.“

„To jsou poserové,“ zašeptal Sam. „My nikdy nic z toho nepoužíváme.“

„Milo, jak to, žes nám ještě nepostavil zabijáčky roboty?“ zeptala se Julie.

„Stačí vypsat šek,“ odpověděl.

„Týme, pozor. Seřadit. Velení operace přebírá Franks. Zůstanu ve velitelským centru v rádiovým kontaktu.“ Myers pohlédl na zástupce. „Tak kudy, Earle?“ Harbinger ukázal do středu bažiny.

Jasný spodek bylo klidné a nepřirozené místo. Malé ostrůvky pevniny byly měkké a zrádné. Velké plochy pokrývala plesnivá a páchnoucí voda, z níž vyrůstaly pokřivené stromy a trnové výhonky, které dokázaly člověka zle poškrábat. Pod nohy se neustále pletly kořeny a další neznámé předměty, které se neustále snažily nepozorným jedincům podrážet nohy. Hustými korunami stromů propadávaly kapky deště. Bylo brzy ráno, avšak v Jasném spodku byla již tma.

„Vítejte na Dagobahu,“ zavtipkoval Trip.

„Ty jseš hrozný pako,“ odpověděla Holly.

Rozmáčkl jsem moskyta, co mi přistál na tváři. Rozprskl se v krvavý flek. Byl velký asi jako deseticent. Zaklel jsem.

„Jen počkej, až si budeš sundávat pijavice,“ řekl Sam. „Těchhle sráčů na sobě můžeš mít přisátý celý stovky, aniž by sis toho všimnul.“

„A klíšťata. Nezapomeňte na klíšťata,“ dodal Milo.

„Neposlouchej je,“ řekla Julie. „Zdejší pijavice a klíšťata jsou tak obří, že když se přisajou, určitě si toho všimneš.“

„To je dobře,“ odpověděl jsem. „Zabíjet malý hmyzáky by byla akorát ztráta času.“ Upravil jsem si Anihilátor a zapadl po pás do bláta.

Agenti se rozdělili do tří týmů, přičemž LM jistila záda. Pohybovali jsme se v kosočtvercové formaci. Federálové se mezi stromy pohybovali jako duchové. Komunikovali výhradně pomocí ručních signálů. Vycvičení byli naprosto dokonale a na týmech bylo vidět, že fungují jako dobře namazaný stroj. Musel jsem přiznat, že v akci jsou opravdu působiví.

Pak jsme tu byli my.

„Ty vole. Viděls, jak je ten had obrovskej?“

„To nebyl had, ale kmen.“

„Hele, jsou tu nějaký krokodýli?“

„Tady jsou aligátoři, burane. Krokodýli žijou v Africe.“

„Ne, to není pravda. Krokodýli jsou z Austrálie.“

„No, vlastně je pravda obojí.“

„Rozdíl se pozná podle rypáku. Viděl jsem to v jednom pořadu o zvířátkách.“

Začal jsem uvažovat, jestli nemají v úřadu pro kontrolu monster volné místo.

Harbinger mě chytil za rameno. „Cejtíš něco?“

„Ne. Jen je to trochu strašidelný. Proč?“

„Už jsi měl s Prokletým tu čest a znáš ho líp než kdokoliv z nás. Doufal jsem, že poznáš, kdyby byl blízko.“

„Ty hele… Earle,“ zašeptal jsem. „Měl bych na tebe otázku. Jak to, že se nepohybujem jako federálové? Potichu a rychle. Prostě tak nějak jdem vedle sebe a žvaníme voloviny.“

„V porovnání s nima vypadáme jako amatéři, co?“ zeptal se. Přikývl jsem. „Zkus nad tím chvíli přemejšlet. V týhle branži jsem už fakt dlouho, takže ti prozradím kus svý filozofie.“ Odložil samopal Thompson a dřepl si pod větve. „Vidíš, jak jsou ti chlapi napjatí? Jak mlčej?“

„Jo.“

„Všichni se učili bojovat proti lidskejm bytostem. Stvůry jsou jiný. Vsadím se, že většina těch chlapů prošla několika boji. Kdybychom šli proti nim, nakopali by nám prdel, protože věděj, jak bojovat proti ostatním lidem.“

„Včera v noci sis s nima ale poradil dobře.“

„Moment překvapení, Owene. Kdybych to zkusil znovu, nasypali by mi do břicha pytel olova. Teď přijde to důležitý. Pohybujou se, jako by stáli proti bytostem se stejnými smysly, jako maj oni. Mám špatnou zprávu. Jestli jsou v týhle bažině upírský páni, dávno o nás věděj. Tichej pohyb slouží k tomu, aby člověka nikdo nepřekvapil ze zálohy. Kdyby nám upírskej pán chtěl vpadnout do zad, prostě to udělá. Naštěstí existujou výjimky.“ Pokynul ke Skippymu a jeho bratru Edwardovi.

Drželi se kousek stranou, hlavy zakloněné, naslouchali okolí a čenichali. Oba orkové byli oblečení do černého a měli na sobě kukly. Sluneční brýle protentokrát odložili. Jejich žluté oči studovaly linii stromů a tmavou vodu s velkým zájmem. Skippy nesl starou AK47 ozdobenou peřím a kostmi malých zvířat. Edward měl prázdné ruce, ale na zádech měl připnuté dva krátké meče. Vypadal jako ninja.

„Jak to, že Ed nemá kvér?“

„Neumí střílet… tihle chlapi nám slouží jako systém včasnýho varování. Když Ed sáhne po meči, připrav se. Orkové umí vycejtit jiný věci než my ostatní.“

„A co ty?“ zeptal jsem se ve vší vážnosti. Harbinger podle všeho uměl věci, které nebyly úplně běžné.

„Já? Já mám akorát pár zkušeností navíc… Nespoléhej na to.“ Zasmál se. „Zpátky k tvý otázce. Víš, jakej je hlavní rozdíl mezi náma a federálama? Oni se takhle chovaj vždycky. My zažitý stereotypy nemáme. Svý chování umíme přizpůsobit situaci. Když potřebujem bejt potichu, jsme potichu. Když potřebujem bejt rychlý, jsme rychlý. Ale je tu ještě jeden zásadní rozdíl. Víš jakej?“

„Je to banda kokotů.“

„Kromě toho.“

Chvíli jsem nad tím přemýšlel. Viděl jsem, jak jeden z federálů prochází kolem shluku pokřivených stromů. Nervózně okolo nich cupital, hlavní F2000 trhal ze strany na stranu. Pak si všiml malého zvířátka. Oddechl si a rychle šel dál.

„Některý se bojej,“ odpověděl jsem.

„Bingo. Jsou potichu. Ale to znamená, že nemůžou mluvit se svým týmem. Jejich mysli jsou zcela soustředěný na okolí. Jestli sis ještě nevšiml, procházíme jedním z nejhorších míst na světě. Takováhle bažina ti vleze na mozek. Začneš koutkem oka vidět různý věci. Všimneš si duchů, a teď nemyslím přátelský duchy, co máš ve svý hlavě. Mám na mysli zlý duchy, co žárlej na živý bytosti a chtěj, abys byl ve stejný prdeli jako oni. Federálové jsou čím dál podělanější a nervóznější, začíná si s nima zahrávat vlastní mozek. Když přijde na věc, my budem v klidu. Přesně proto se v mým týmu vykládaj hovadiny.“

.Odpoutává to pozornost od tady toho.“ Pokynul jsem k sychravé temnotě. Když jsem se soustředil na bažinu, cítil jsem chlad a mráz, nekonečnou nenávist a starobylé zlo ležící v kalné vodě. Odvrátil jsem zrak a vrátil se k týmu. „Hej, já jdu s váma.“

Šli jsme dál promáčení všudypřítomným blátem a mrholením. Bylo léto, ale v Jasném spodku byly tak čtyři stupně nad nulou. Pod těžkou zbrojí jsem se třásl zimou. Nezáviděl jsem menším lovcům, kteří neměli tukový obal jako já. Kdo se směje teď, hubeňouři?

Čím hlouběji do džungle jsme se dostali, tím nás obklopovala větší tma a méně přívětivé prostředí. Po hodině chůze to konečně zapraskalo ve vysílačce. Již dříve jsme se naladili na zabezpečenou frekvenci federálů. „Tady tým Alfa. Máme kontakt. Na malým ostrově vidíme nějaký chatrče. Sto metrů jižně od nás. Zdá se, že tam někdo žije. Z chatrčí vychází světlo a jsou vidět hořící ohně. Přepínám.“ Náš tým se zastavil a čekal na další informace. Využil jsem příležitosti k nastříkání další vrstvy repelentu na odhalené části těla.

„Tady Delta,“ odpověděl Myers. „Prověřte to. Postupujte opatrně. Přepínám.“

Harbinger se zamračil a nastavil nos do větru. Náš velitel si s obavami prohlížel okolní bažinu. Pohlédl na Skippyho a Edwarda. Orkové rovněž větřili. Skippy zavrtěl hlavou. Harbinger promluvil do vysílačky.

„Ignorujte rozkaz, týme Alfa. Nenavazujte kontakt.“

„LM, vypadněte z mý rádiový sítě,“ vyštěkl Myers.

„Jakou maj barvu světla v těch chatrčích?“ zeptal se Harbinger. „Vsadím se, že jsou zelený.“

„Ehm… tady Alfa. Světla jsou zelený. Opakuju, zelený. Přepínám.“

„Stáhněte se, Alfo. Stáhněte se, jestli nechcete, aby vám vysáli morek z kostí.“

„Tady Delta. Alfo, ignorujte rozkaz a prozkoumejte oblast. Přepínám.“

„Myersi, ty tupý hovado. Stáhni svý chlapy, jinak přijdeš o tým. Pak ztratíme celej den bojem s věcma z toho ostrova, který s celou věcí nemaj nic společnýho. Alfo, poslouchejte. Jestli vkročíte na ten ostrov, je po vás. Než se tam dostanem, budete stažený z kůže a vaše oční bulvy poslouží jako zákusek.“ Pustil tlačítko mikrofonu, ale ještě jednou ho stisknul, aby dodal: „Přepínám.“

„Co jsou zač, Earle?“ zeptala se s jistými obavami Julie. Harbinger jen zvedl ruku a čekal na Myersovu odpověď. Uběhla minuta.

„Tady Alfa. Co máme dělat, pane? Přepínám.“

Konečně Myers odpověděl. „Stáhněte se, Alfo. Prozatím budovy ignorujte. Zaznamenejte GPS souřadnice pro budoucí prověření. Přepínám.“

„Jestli tam půjdete, bude to váš pohřeb,“ řekl Harbinger do vysílačky.

„Co jsou zač?“ zeptal se nervózně Trip.

„Jsou to humboldti,“ vysvětlil. Většina lovců se na sebe zmateně podívala.

Pouze starší lovci s pochopením přikývli. „Maj rádi svůj klid, to je celý. Tým Alfa má štěstí, že na ostrov nevešel. Humboldti nenechávaj vetřelce odejít. Nikdy.“

„Ne, Earle. Na něco zapomínáš. Máme velký štěstí, že jsme na ten ostrov nenarazili my,“ opravila jej Julie. „Svý území kvůli Alfě opouštět nechtěli. V týmu jsou samí chlapi. Kvůli nám by ale možná udělali výjimku.“

„Co tím myslíš?“ zeptal se tiše Trip.

„Humboldti maj v poslední době velkej nedostatek plodnejch samic,“ odpověděla Julie. Rychle zkontrolovala zbraně. „Holly, jestli tě někdy napadnou divně vypadající lidi se zelenou aurou… nech si poslední kulku pro sebe.“ Myslela to vážně.

„Kdo vůbec jsou?“ zeptala se Holly. Pozvedla Vepr ráže .308 a prohlížela si okolní stromy.

„Spíš by ses měla ptát, co vůbec jsou,“ odpověděl Harbinger. „Tuhle historku si ale schovám na chvíli, až budeme stát na teplém slunečném místě. Pojďte, týme, plejtváme denním světlem.“

Někde v dálce vyla podivná zvířata.

KAPITOLA 22

Hodiny ubíhaly a my se plahočili bažinou zla. Moc daleko jsme ale nedošli, protože Jasným spodkem se pohybovat rychle nešlo. Bylo odpoledne a déšť neustával. Hladina vody stoupala a terénu, po kterém by se dalo chodit, povážlivě ubývalo. Až příliš často jsme se museli prodírat temnotou, v níž nám po botách sahaly neviditelné věci a bláto stahovalo dolů. Tou dobou už jsme byli všichni natolik zabahnění, že bylo těžké poznat, kdo je kdo.

Menší lovci to měli ještě těžší, často se museli brodit vodou, která jim sahala až po hrudník, a tak drželi zbraně nad hlavami. V jednu chvíli Lee zajel pod vodu a nevynořil se. Sam pro něj skočil a vytáhl ho. Lee kašlal, dusil se a přísahal, že ho kořeny nechtěly pustit.

Povšiml jsem si, že nálada ve skupině je čím dál horší a pochmurnější. Čím hlouběji do Jasného spodku jsme zacházeli, tím měli lidé méně vůle bojovat a žít. Bylo to vážně hrozné místo. Cítil jsem, že nás něco sleduje. Pod oblečením se mi procházely neznámé druhy hmyzu.

„Stát,“ rozkázal Harbinger. Tým uposlechl s nachystanými zbraněmi. „To je ono.“

Rozhlédl jsem se. Viděl jsem tu samou šedočernou tmu a zmutované stromy, jaké jsem sledoval celý den. Hrozně nerad bych se tady ztratil.

„Ano. Všichni buďte zticha. Žádný rychlý pohyby. Na Wendiga nemiřte.“ Sáhl po vysílačce. „Franksi. Zastavte se, jsme na místě. Navážu kontakt.“

„Tady Delta. Chci, aby tam mí chlapi šli s váma. Přepínám.“ Myersův hlas byl nezřetelný a přes šum sotva slyšitelný.

„Alfa, Bravo, zajistěte perimetr. Charlie, se mnou. LM, stůjte. Přepínám,“ rozkázal Franks přes vysílačku.

„Skvělý. Nejmilejší osoba na celým světě,“ mumlal jsem. „Budem trávit čas s mým kámošem Franksem.“ Jazykem jsem mimoděk zajel do děr v dásních, ze kterých mi předtím vyrazil zuby.

„Na byrokratickej vražednej stroj není tak špatnej,“ řekl Trip.

„Slyšel jsem, že jednou nechal zapálit autobus s jeptiškama, protože si myslel, že je na palubě zombík,“ dodal Sam.

„Ne, byl to autobus plnej sirotků,“ opravil ho Milo.

„V jistým psychopatickým smyslu je vlastně docela přitažlivej,“ řekla Holly.

„Fuj,“ odpověděl jsem. „To je nechutný.“

„Hele, některejm holkám se prostě takový hovězí typy líbej.“ Mrkla na Julii. Bylo mi jasné, že tváře naší ostrostřelkyně musely pod nánosem špíny zrudnout. Já sám bych neřekl, že jsme si s Franksem kromě svalů nějak podobní. Já jsem byl totiž mnohem hezčí. Alespoň ve svých očích.

„Řekl jsem ticho,“ napomenul nás Harbinger. Tým se uklidnil. O pár minut později se z mlhy vynořili vojáci z týmu Charlie. Franks vypadal pod vrstvou bláta a všemožných rostlin jako strašidlo. Udělil několik rychlých signálů rukama a vojáci zmizeli mezi stromy.

„Fajn,“ zavrčel a klekl si do bláta k mému týmu.

„Nikdo nic nedělejte. Půjdu támhle.“ Harbinger ukázal na malý ostrůvek, který byl natolik vyvýšený, že na něm snad bylo sucho. „Hned se vrátím. Franksi, snaž se udržet svý chlapy pod kontrolou.“

„Bez obav,“ konstatoval tichý muž. Harbinger přikývl a rychle se vzdálil. Když to bylo možné, přeskakoval z jednoho kusu jakž takž tvrdé půdy na druhý.

„Co tvý břicho?“ zeptal se Franks a prohlížel terén.

„Bolí. Co tvý koule?“ zašeptal jsem v odpovědi.

„V pohodě.“ Přehodil si pušku z jedné ruky do druhé. „Posledního chlápka, co se mě tam snažil kopnout, jsem zabil.“

„Hele, sráči, jestli chceš znát můj názor, praštils mě víckrát než já tebe.“

„Sklapnete už, vy dva?“ zasykla Julie.

Harbinger došel na ostrov. Pověsil samopal Thompson na větev stromu, odložil revolver a granáty a nakonec zabodl lovecký nůž do pařezu. Zbraně nechal být a pomalu stoupal po bažinatém kopci vzhůru. Na vrcholu se posadil do tureckého sedu zády k nám a čekal.

„Asi je to teď blbá otázka…“ zašeptal Trip. „Ale co je Wendigo vůbec zač?“

„Šaman prokletej za spáchání neodpustitelnýho zločinu lidožroutskýho charakteru. Je odsouzený navždy kráčet po povrchu Země a střežit zemi původních obyvatel,“ odpověděla tiše Julie. „Je to hroznej osud.“

Bažina ztichla. Přestalo pršet. Neustálé kuňkání a cvrlikání obojživelníků ustalo. Slaboučké světlo, které prosvítalo korunami stromů, zmizelo a my se tak ocitli v téměř naprosté tmě. Po zádech mi přejel mráz. Vše bylo neskutečně sterilní a neživé.

Z druhé strany kopce se pomalu vynořila tajuplná záře, která osvětlila zcela klidně sedícího Harbingera. V nepřirozeném světle se cosi pohybovalo. Bylo to obrovské. Bylo to neuvěřitelně vysoké, ale překvapivě štíhlé. Viděli jsme pouze přes tři metry vysokou siluetu z rozevlátých kožešin, z jejíž podlouhlé hlavy vyrůstaly jelení parohy. Mimozemská postava z nočních můr. Nepatřila do tohoto světa.

Věc se postavila před Harbingera. Velitel našeho týmu se nehýbal. Uvědomil jsem si, že se mi tají dech.

Bytost s parohy stála bez hnutí. Dlouhé končetiny měla těsně přitisknuté k tělu, a tak jsme netušili, jaký nepřirozený tvar mají. Do tváře jsem Wendigovi neviděl a byl jsem za to rád. Nedalo se poznat, jestli spolu rozmlouvají. Na ostrově se začaly pohybovat další obrysy. Hned za okrajem jasného světla stáli zavalití obři s dlouhými chlupy. Zpoza vody k nám dorazil příšerný zápach. Začal se mi zvedat žaludek.

Po pár minutách ticha se Wendigo otočil a z ostrova odklouzal. Chlupaté stvůry odkráčely za ním a zmizely v bažině. Šedé světlo pohaslo. Opět nás začal skrápět déšť. Světlo se pomalu vrátilo do původní podoby a žáby začaly kuňkat. Život v bažině se vrátil k normálu, tedy alespoň k normálu na poměry Jasného spodku.

„To byl Wendigo,“ řekla nám Julie. „Ty ostatní věci byly skunkopice. Bažinní yettiové. Wendigo je chrání, drží je mimo náš svět. Proto jsem nechtěla, aby sem tvý lidi přišli a vyhodili to do povětří,“ kývla na Frankse.

„Jsou to jenom velký opice,“ zavrčel federál.

Julie se chystala něco odpovědět, ale pak se akorát kousla do jazyka. Hádat se s Franksem bylo jako mlátit hlavou do železobetonové příčky.

„A sakra,“ řekl jsem, „tohle nevypadá dobře.“ Jakmile tajemná bytost zmizela, vyskočil Harbinger na nohy, sklouzl se z kopce, popadl zbraně a co nejrychleji běžel k nám.

„Je to past!“ křikl naším směrem.

„Alfo, Bravo, pohotovost,“ rozkázal Franks.

Harbinger vpadl mezi nás a těžce oddechoval. Vypadal zděšeně, skoro jako by právě viděl ducha. Ostatně, zase tak daleko od pravdy to nebylo.

„Prokletej tu není. Upíři tu taky nejsou. Vyvolali ale něco jinýho. Už to na nás čeká. Byl to trik.“ Otočil se k Franksovi. „Musíme vypadnout, zavolej leteckou podporu.“

Tichý federál se nehádal. „Delto, tady je Charlie. Potřebujem okamžitě odtud. Přepínám.“

Nic.

Franks zopakoval žádost. Pořád bez odpovědi. Obyčejný člověk by vypadal na křižovatce nejhorších zel uprostřed léčky přichystané strašlivými stvůrami nejspíš docela ustaraně. Franks pouze ledabyle pokrčil rameny.

„Signál se ven nedostane,“ řekla Julie. „Jak je možný, že je to past? Táta nám řekl…“ Odmlčela se. „Ale ne.“

„Řekl nám to, co Susan chtěla,“ vyštěkl Harbinger a nakopl kmen stromu. „Do prdele! Mělo nás to napadnout. Musíme odtud zmizet.“

„Alfo, Bravo, ozvěte se,“ řekl Franks. „Nic.“ Postavil se a ukázal na své muže. Vyslal několik rychlých ručních povelů a zapumpoval pěstí do vzduchu. Vojáci přikývli, vyskočili na nohy a vydali se k ostatním týmům. „Vracíme se na místo ústupu.“

„Nemůžete přivolat leteckou podporu světlicema?“ zeptal se Sam.

„Už se stalo,“ odpověděl. Ze směru, kde se nacházel tým Charlie, cosi vyletělo k nebi. O pár vteřin později nad korunami stromů vybuchly červené světlice a snášely se k zemi.

„Jenom doufám, že si toho v týžhle viditelnosti všimli,“ řekl Milo a hleděl k nebi na hustá dešťová mračna.

Z dálky se ozval zvuk připomínající roh. V nitru jsme všichni pocítili jeho hluboké tóny. Ten nejhlubší zněl několik vteřin a pak se ztratil. Potom se ozval další roh na jihu a jiný na východě.

„Earle, co tu vlastně je?“ zeptal jsem se. Věděl jsem akorát to, že bytosti vyvolané lordem Machadem rozhodně nebudou přátelské.

„Já nevím.“ Obličej měl potřísněný blátem a nebezpečně přivíral oči. „Ale Wendigo říkal, ať vypadnem. Prohlásil, že nad tím nemá žádnou moc. Takže je to zlý. Hodně zlý. Řekl jsem mu, ať odtud svý lidi odvede. Když uvidíte něco, co není člověk, zastřelte to.“

Ozvaly se další rohy. Teď už byly všude kolem nás. Několik jich zaznělo i z míst, odkud jsme přišli. „Vypadá to, že nás nenechaj ustoupit.“ Julie si zapřela M14 do ramene a pohlédla do optického zaměřovače. Lidé z LM se rozprostřeli a hledali obranná postavení.

Franks musel bez vysílačky rozkazy na své muže hulákat. „Zakopejte se. Použijte nástražný nálože. Až si pro nás přijdou, zaútočte. Na můj signál se probijte na jih.“ Na jižním cípu formace jsme byli my. „Maj tvý lidi na to, aby zvládli boj?“ zeptal se Harbingera.

„Samozřejmě,“ velitel našeho týmu odpověděl s mnohem větší sebejistotou, než jakou jsem cítil já. Edovy meče se i v přítmí stříbrně leskly. Čepele obou byly krátké, silné a nesmírně ostré. Ed si protáhl krk a obratle. My ostatní jsme byli vyzbrojení nejrůznějšími střelnými zbraněmi. Každý z nás si ještě přibalil nějaký těžší kalibr, RPG, granátomety. Milo držel podomácku upravený lehký plamenomet. Když jej zapnul, začal jeho plamen zlověstně hučet.

„Najděte si kryt,“ rozkázal Harbinger. „Nevíme, co jsou zač, tak to do nich nasypte všecko.“ Družstvo poslechlo. Levé křídlo kryl zakopaný tým Charlie. Napravo byl tým Alfa. Bravo bylo za námi. Franks se pohyboval mezi muži, vydával rozkazy a poukazoval na problémy. Každému dal na starost určitý výsek bojiště. Dodával odvahu vojákům, které nepřirozený zvuk rohů vyváděl z míry. Možná byl násilnický krvežíznivý hajzl, ale jako velitel se činil.

„Líp se schovej, Tripe,“ doporučil Harbinger, když naběhl mezi nás. „Holly, máš za sebou volno, takže v případě potřeby můžeš použít RPG. Lee, netiskni se tolik k tomu stromu. Udělej krok zpátky, budeš mít víc prostoru a nepřijdeš o krytí.“ I my jsme měli skvělého vůdce. „Vypadá to dobře, lovci. Nemůže to bejt nic, co bychom nezvládli.“

„Nesnáším chvíle, kdy člověk neví, proti čemu stojí,“ řekl tiše Sam ležící za kořeny. Dunění rohů ustalo. Kapky deště dopadaly na zem.

„Harbingere,“ zavrčel Skippy. Ork zavětřil nosem ze strany na stranu. „Jdou.“

„Co jsou zač, Skipe?“ zeptala se Julie.

„Nevím,“ odpověděl. „Smrděj… smrděj, jakoby… odjinud.“

Byli jsme v deseti lidech rozprostřeni na dvanácti metrech. Schovávali jsme se za stromy, pokroucenými kořeny a blátem. Všichni jsme hleděli do bažiny a očekávali útok. Kvůli dešti a mlze nebylo vidět moc daleko. Já dostal na starost oblast plnou nepřehledných světel a stínů, větví a stromů, bláta a lišejníků. Nikde žádný pohyb. V bažině bylo ticho až na zvuky malých zvířat a občasné zabublání organických plynů vyvěrajících na povrch.

Na severu zazněla střelba a výbuchy. Tým Bravo navázal kontakt. Několik nováčků se nechalo střelbou strhnout a začalo se otáčet.

„Stát!“ zařval Harbinger. „Sledujte svou oblast! Tohle je jejich problém, soustřeďte se na sebe!“

Přinutil jsem se zůstat na místě, přestože se všude ozývalo dunění výbušnin a střel. Tým Bravo podle všeho dával útočníkům pořádně do těla. Po několika vteřinách prvotní salva utichla a ozývaly se jen sporadické výstřely. Pak ticho.

Mezi stromy bylo slyšet hluboký hlas Frankse křičícího rozkazy na své muže.

„Pche. Ať už je to cokoliv, není to tak silný,“ řekl Sam a odplivl si.

Harbinger zvedl ruku, abychom byli zticha. Zavřel oči a soustředěně naslouchal, skoro jako kdyby meditoval. Najednou ztuhnul a tiše zanadával.

Ze směru od týmu Bravo se ozvalo zasvištění. Pak další a další, až se celou bažinou nesly desítky podivných zvuků. Následovaly stovky tupých žuchnutí, výkřiky bolesti a agónie.

„Co to bylo?“ vyštěkl Lee a z jeho hlasu byl slyšet úděs.

Žádnou odpověď nedostal. Harbinger přiložil k rameni samopal Thompson a vypustil dlouhou kontrolovanou dávku do jezírka černé vody. Střely ráže .45 se zakously do bahna. Hladina explodovala, to když vzhůru vylétlo jakési stvoření.

Než se první stvůra rozletěla pod přívalem olova a stříbra v oblak oranžových tekutin, stačil jsem se na ni lépe podívat. Velikostně odpovídala člověku, avšak byla celá hrbatá a pokřivená. Vzhledem k množství končetin stvůra připomínala jakýsi hmyz, pro všemožné pařáty vypadala nepřirozeně a z její lebky zíraly desítky červených očí. Když kulky dopadly na její trup, doslova se rozstříkla po okolí, jako by její vnitřní orgány byly pod obrovským tlakem. Věc sebou začala mrskat, spadla do bahna a už se nehýbala.

Díky špuntům v uších a jejich funkci elektronického zesilování zvuku jsem slyšel, jak si Julie cosi mumlá. Znělo to vyděšeně. A Julii Shacklefordovou jen tak něco nevyděsilo.

„To snad ne. To jsou zase oni.“

„Co to bylo za věc?“ vykřikla Holly. Žádný ze zkušených lovců neodpověděl. Sundal jsem tvář z pažby, abych si prohlédl ostatní. Milo pomalu a nevěřícně mžoural. Sam tiše zíral do neznáma. Julie se začala nekontrolovatelně třást. Harbinger vyměnil zásobníky, nedíval se na nás, ale na svou zbraň. V pozadí byly slyšet výkřiky a zvuky boje týmu Bravo. Konečně Harbinger stiskl záchyt závěru a odpověděl nám.

„Jsou to věci z vánočního večírku.“

„Bůh nám pomáhej,“ řekl Milo.

„Tentokrát jsme ale ozbrojený,“ odpověděl Sam. „Tehdy jsme s nima bojovali holýma rukama, teď máme kvéry.“

„To maj i oni,“ odpověděl smutně Harbinger. „To maj i oni.“

„Už jsou tady!“ zakřičela Julie a vypálila do bažiny. Z mlhy a bahna se k nám začaly blížit oranžovo černé postavy. Zase jsem slyšel svistot, tentokrát však byl blíže, mnohem blíže. Do bahna přede mnou cosi dopadlo a bláto mi zastříkalo brýle. Byl to jakýsi ostrý kostěný hrot pokrytý oranžovou tekutinou. Zamířil jsem na jeho zdroj, hrbatého hmyzáka, a poslal jednotnou střelu do jeho hrudníku. Na naši pozici směřovalo několik dalších kostí, které hučely jako salva středověkých šípů. Stvůra, již jsem zasáhl, zavrávorala, vztyčila se a zamířila na nás hlavou. Hluboko do kůry stromu, za nímž jsem se skrýval, se zaryl další projektil. Na oplátku jsem stvůře poslal dvě střely, které zasáhly její vnitřní orgány a strhly ji k zemi.

Kosti dopadaly všude kolem mě jako oštěpy. Mezi stromy se plazili démoni a zkracovali vzdálenost pro své primitivní zbraně. Zdálo se, že vůbec neznají strach, nabíhají bez bázně na naše pozice a nic nedbají ustřelených končetin.

„Milo! Podpal je!“ přikázal Harbinger. Milo pustil pušku na popruh a vytáhl plamenomet. Do bažiny poslal desetivteřinovou dávku, která stvůry zapalovala a obalovala do napalmu. Nepřátelé se začínali nořit do vody, hned se však zase zvedali, protože voda rozhodně nemohla smrtící chemickou látku uhasit. Stvůry sebou trhaly a náhodnými směry vystřelovaly kosti, dokud nezahynuly.

Pak nastalo ticho. Už žádné další pohybující se oranžové tvary. Zbyly pouze ohořelé slupky, které připomínaly párky, co jste nechali příliš dlouho v mikrovlnce. V dálce zazněly rohy, kterými se démoni svolávali k dalšímu útoku.

„Jsou všichni v pohodě?“ zařval Harbinger. Jeden po druhém jsme se mu ozývali. Nějakým zázrakem se našemu týmu podařilo ze šarvátky vyváznout bez zranění. Soudě dle výkřiků neměl tým Bravo stejné štěstí.

„Nejsou tak drsní,“ zabručel zlostně Sam a vkládal obrovské náboje do .45-70.

„Promiň, kovboji, to byli průzkumníci, odpověděl Harbinger. „Jenom nás zkoušej.“

„Jak to víš?“ zeptal jsem se. „Vždyť ani nevíš, co jsou zač.“

„Jde to poznat. Jedinci, se kterejma jsme bojovali v pětadevadesátým, byli obyčejní dělníci. Věci bez mozku, který kolem sebe drápaly a kousaly. Tohle jsou vojáci. Vrátěj se. To byla jenom zkouška.“

Od pozice týmu Alfa se ozvaly exploze. Čekali jsme v napjatém tichu, než dozní bitva bez naší účasti. Po pár minutách byl napaden i tým Charlie. Zbloudilá kulka odtrhla větev stromu nad mou hlavou. Vzduchem kolem nás létaly další kulky jako rozzlobené včely.

„Koukejte, kam střílíte, vy blbové!“ zařval marně Sam.

„LM! Jdu za váma,“ křikl Franks a běžel k nám. Doběhl k Harbingerovi a dřepl si do bahna.

„Jak to jde?“ zeptal se velitel.

„Dva mrtví. Dva zranění. Jeden kriticky,“ řekl stoicky klidný muž. Ani se nezeptal, jak jsme na tom my. „Musíme vypadnout. Vracíme se.“

„Negativní. Ty věci uměj dýchat pod vodou. Mohli bychom klidně napochodovat do pasti. Když se dostanou blíž, tak nás ty jejich kosti rozemelou,“ konstatoval chladně Harbinger. „Musíme se bránit tady.“

„Snažej se jenom zjistit, kde je nejlepší zaútočit.“

„Viděls, jak jsou rychlý. V bažině jim neutečem a bez krytí nás rozsekaj.“

„Musíme střílet a manévrovat,“ trval na svém Franks.

„Poslyš, my nejsme vojáci a tohle není armáda,“ bránil se Harbinger. „Hnem se, a je po nás.“

„Půjdem s váma nebo bez vás,“ řekl Franks. „Dvě minuty. Vystřelíme světlice.“ Federální agent se zvedl a odešel. „Jestli chcete, můžete zůstat.“

Harbinger se díval za ním. „Do prdele.“

„Earle? Co chceš dělat?“ zeptal se Sam.

„Nemáme na vybranou. Bez nich nám vpadnou do zad a bude po nás. Musíme držet při sobě.“ Změnil tón hlasu, abychom ho všichni slyšeli. „Tak jo, týme. Až uvidíme světlice, půjdem zpátky stejnou cestou, jakou jsme sem přišli. Rozstřílejte všecko, co vypadá podezřele.“ Snažil se nám dodat odvahu. „To zvládnem. Jsme přece nejlepší. Už jednou jsme ty oranžový bastardy dostali. První půjdu já, pak Skippy a Ed. Máme nejlepší smysly. Pokud na něco začnem střílet, udělejte to samý.“ Vyměnil zásobníky. „Nabíjím trasovací střely. Když něco označím, zabijte to. Všichni připravit.“

K propršenému nebi vzlétly světlice. Po zádech mi přejel mráz. Očekávala nás bažina plná stinných úkrytů.

„Pohyb!“ rozkázal Harbinger.

Vyrazili jsme vstříc bezpečí, jak jen to v neschůdném terénu bylo možné. Bahno se na nás lepilo, zvyšovalo naši hmotnost a snažilo se nás stáhnout dolů. Lýtkové svaly mě z běhu lepkavým terénem neskutečně bolely. Po stranách a kousek za námi se pohybovali mezi stromy federálové. I přes impresivní fyzické předpoklady a intenzivní výcvik nedokázali běžet rychleji než my. Déšť nabýval na intenzitě a smáčel nás. Kapky se odrážely od země, až se zdálo, že vlastně prší ze dvou stran.

Pořád byla děsná zima, ale vypětí způsobené snahou o rychlý pohyb naše těla přehřívalo. Ani se mi nechtělo odhánět obří moskyty z obličeje. Nebyly to jediné věci, které mi toho dne usilovaly o krev.

Překračovali jsme doutnající slupky zničených démonů. Při bližším pohledu na jejich vnitřní systém bylo jasné, že se liší od všeho, co je v našem světě k vidění. Jejich vnitřnosti tvořily komplikovanou síť vaků a rour. Všechno v nich bylo oranžové, žluté nebo jasně červené. Překročil jsem stvůru, jejíž obě čelisti byly otevřené ve smrtící grimase. V tlamách byly vidět řady špičatých zubů a několik nahodile visících jazyků. Do tuctu mrtvých očí dopadal déšť.

Cítil jsem ve vzduchu cosi temného. Nebyli to jen vetřelci a děsivé sevření prokleté bažiny, ale ještě něco dalšího. Rozpoznával jsem to.

Sledoval nás Prokletý.

Jeho fyzické tělo tady nebylo, tím jsem si byl jistý. Spíše se mi zdálo, že nás sleduje z dálky. Cítil jsem jeho přítomnost. Vnímal jsem, že pozoruje, jak nalíčená past obkličuje jeho nepřátele. Ten hajzl si to užíval.

Za vším stálo zlovolné působení prokletého starobylého artefaktu. Nevěděl jsem, co jsou démoni zač, ale bylo jasné, že je Prokletý díky moci artefaktu vytrhl z domovského světa a hodil sem. Artefakt byl klíčem.

Neurazili jsme ani tři sta metrů a opět jsme se dostali do kontaktu s nepřáteli.

Harbinger se pohyboval rychleji než my ostatní. Nějakým způsobem se mu dařilo hledat pevnou půdu tam, kde to nikdo za ním nedokázal. Najednou se zastavil, přiložil archaický samopal k rameni a poslal dávku trasovacích střel do vody pod padlým stromem. Než jsme mohli zareagovat, zamířil na jiné místo a poslal dávku i tam.

Linie lovců vypálila jako jeden muž. Zvedl jsem Anihilátor a pokropil první místo. Skrytý démon se vymrštil vzhůru do trasy letu mých projektilů, které jej rozstřílely na cáry. Za stvůrou povstávali další nepřátelé, které čekal stejný osud. Anihilátor byl v té chvíli jen prodlouženou rukou mé zabijácké mysli.

Pak se rozpoutalo peklo.

V průtrži mračen se pohybovaly oranžové tvary a sypaly se na nás ze všech stran. Hmyzí příšery vylézaly zpoza pokroucených větví stromů a vrhaly na nás smrtící střely. Snažily se zkrátit vzdálenost tak, aby mohly nasadit vražedné pařáty a zuby. Náš postup se zastavil. Federální agenti pobíhali všude kolem nás a snažili se zastavit nekonečnou hordu oranžové a červené. Panoval naprostý chaos.

Vyprázdnil jsem brokovnici a rychle se naučil, že je třeba mířit na místo, kde hlava stvůr nasedá na opancéřované tělo. Bylo to slabé místo, pod nímž se nacházel vak naplněný tekutinou, který se po zásahu rozprskl jako balónek s vodou. Vypustil jsem vystřílený zásobník a okamžitě zasunul nový. Vzduchem prolétl kostěný projektil a jen o pár centimetrů minul můj obličej. V blátě vedle mě klečel federál, který pálil dávkami ze své pušky FN do nabíhajícího monstra. Projektily ráže .223 nadělaly do těla nepřítele spoustu děr, ale k zemi jej nesmetly.

„Miř na krk!“ zařval jsem a poslal do komory další náboj. Namířil jsem výše a stvůra doslova obhodila okolní les vnitřnostmi. Tělo dopadlo do vody jen čtyři metry od nás.

„Díky!“ křikl bezejmenný muž. Pozvedl zbraň, aby zahájil palbu na jiný cíl, ale ztuhl. Překvapeně pohlédl na mimozemský kostěný oštěp, který mu projel zbrojí a hrudníkem. „Do hajzlu!“ stačil ještě vykřiknout, než dostal další zásah do obličeje, který jej okamžitě usmrtil.

Zachytil jsem jeho padající tělo a zaklekl pod něj. Lhal bych, kdybych říkal, že jsem se mu snažil pomoct. Můj pohyb řídila spíše instinktivní potřeba najít si kryt před dalšími projektily. Bezvládné tělo nasáklé bahnem a krví mě tlačilo k zemi. Zahlédl jsem skrčeného démona, který po nás vrhal kostěné oštěpy. Zamířil jsem přes rameno mrtvého muže a zasypal stvůru přivalem broků, dokud nepadla. Na její místo nastoupily další, zadupaly čerstvou mršinu do země a naběhly ke mně. Vystřelil jsem granát a zasáhl strom nedaleko. Příval žhavých střepin rozsekal tři démony na kaši.

Agentovo třesoucí se tělo dostávalo další zásahy. Anihilátor cvakal naprázdno. Pustil jsem ho na popruh a popadl neznámou federální karabinu. Jednou rukou jsem namířil přibližně na nabíhající démony a podržel spoušť. Jakmile mi došly náboje, pušku jsem zahodil, vyskočil na nohy a rozběhl se k nejbližšímu dalšímu krytu. Zároveň jsem nabil.

Julie klečela za kmenem. Přeskočil jsem ho a přistál obličejem napřed v bahně vedle ní. Vykašlával jsem páchnoucí bahno. Překulil jsem se a přidal se k ní. Každá rána z její odstřelovací pušky poslala ke všem čertům jednoho démona. „Nabíjím!“ zařvala a sáhla po novém zásobníku. Do našeho krytu se zabodávaly další a další ostré kosti. Zvedl jsem hlavu a všiml si nabíhající stvůry vystřelující kusy vlastního těla. Za okamžik již ležela mrtvá na zemi. Zpoza šedých stromů se k nám hrnuli další a další démoni jako křiklavý příval barev festivalu Mardi Gras.

Výjev zmizel za zdí jasného plamene, to když Milo bažinu podpálil. „Vypadněte! Nezastavujte se!“ zařval na nás a pokračoval v ničivém představení. Bylo mi jasné, že ve svém přenosném plamenometu nemůže mít nekonečné množství paliva. Démoni se blížili ze všech stran. Jejich pozice prozrazovaly razící barvy.

Za Milem se něco stalo. Ve vzduchu se objevila trhlina, jako by nějaká obrovská ruka rozepnula neviditelné zdrhovadlo. Nebe na druhé straně bylo tmavě červené. V místě střetu atmosfér obou světů vyšlehly plameny. Trhlinou propadl démon a za okamžik se vše vrátilo do původního stavu. Stvůra zvedla nad hlavu končetinu s mnoha klouby.

„Milo!“ zakřičela Julie a vystřelila po démonovi. Bublina pod jeho dolní čelistí vybuchla a poslala stvůru k zemi. Bohužel příliš pozdě, pařáty již našly cíl. Z tváře Milo Andersona čišela bolest, jak ostré kosti projely jeho paží. Padl na kolena v kaluži karmínové krve.

S Julií jsme vyskočili na nohy a snažili se dostat dopředu. Popadl jsem Mila a zvedl jej. Pořád chrlil plameny do bažiny a držel nepřátele na uzdě. Cítil jsem intenzivní žár, ze kterého mi vyhrkly slzy do očí. Všude kolem jsem viděl záblesky krátce otevíraných portálů, kterými do našeho světa proudily další stvůry.

Sváděli jsme ústupovou bitvu proti nekonečným zástupům nepřátel. Výsledek mohl být jen jeden.

Táhl jsem krvácejícího a třesoucího se lovce kalužemi vody. Plamenomet vyhasl a utichl. Julie šla po mém boku a pálila vstříc hordě. Sáhla do postroje, vytáhla granát a vrhla jej mezi stromy. Následný výbuch mnou silně otřásl. Sunul jsem se ke zbytku týmu, jak nejrychleji to bylo možné.

„Sehni se!“ křikl na mě Harbinger, když už jsem byl skoro na místě. Bez rozmýšlení jsem ho poslechl a přitiskl se s Milem k zemi. Harbinger vystřelil nad naše hlavy a poslal k čertu démona, který zrovna propadl branou za námi. Jeho těžké tělo mi dopadlo na záda a přitlačilo mě k zemi. S námahou jsem se zvedl a odkopl zmasakrované tělo stranou.

Začaly se objevovat další druhy démonů. Byly to menší a hbitější stvůry beze zbraní na dálku. Pohybovaly se v těžkém terénu rychleji, než by jakýkoliv atlet zvládl na dráze. Viděl jsem, jak malý démon skočil na záda federálovi a začal ho párat kostěnými pařáty. Okamžitě se k němu přidali další tři démoni. Agent se během pár okamžiků proměnil v zakrvácenou hromadu kostí. Pak se objevil třetí druh démona. Byl větší a slabá místa měl chráněna tvrdými kostmi. Tyhle bestie se pohybovaly pomalu, čas od času se zastavovaly a vyplivovaly z horní tlamy koule zelené hmoty. Zelená koule přistála u nohou dalšího federála a postříkala jej sprškou strašné kyseliny. Agent zahodil zbraň a začal šmátrat po kevlarem pokrytých nohách a křičel bolestí. Kyselina mu vyžrala maso až na kost.

Byli všude.

Snažili jsme se dostat k vyvýšenému místu. Byla to jenom hromada bláta, ale lepší obranné postavení nikde k mání nebylo. Milo se začal děsně třást, jako by měl záchvat. „Jed,“ řekl skrze zaťaté zuby. „Pusť mě.“

„Ne, to zvládneš!“ křikl jsem.

„O-O-wene. P-P-usť mě,“ rozkázal. Vous měl potřísněný krví vytékající z úst. Silný jed ho užíral zevnitř. Udělal jsem, co mi řekl. Milo se opřel o strom, sklouzl na zem a namířil pušku. „Řekni Shawně, ž-ž-že ji miluju,“ zaúpěl.

Julie se pro něj chtěla vrátit, natahovala po něm ruku, ale popadl jsem ji a táhl k vyvýšenině. Nemohli jsme dělat nic. Milo mířil a střílel jednou rukou. Kryl náš ústup. Když mu v karabině AR došly náboje, zahodil ji a roztřesenou rukou vytáhl Colt 1911. Šli jsme pořád dál a slyšeli za zády výstřely. Na vousatého muže se sneslo několik rychlých démonů. Poslední věc, kterou jsem slyšel, byl řetěz výbuchů, když Milo odpálil granáty na své vestě.

„Bastardi!“ zařvala Julie a poslala k zemi démona pažbou pušky. Přišlápnul jsem ho k zemi a nechal Julii, ať stvůru dorazí střelou do hrdla. Oba nás obhodil žlutý sliz.

Prošel jsem kolem rozsekaného těla Alberta Lee a usmrtil ranou do mozku stvůru, která na něm hodovala. Nabil jsem další granát a poslal jej mezi hordu, co nás pronásledovala. Čtyři démoni padli k zemi, ale vůbec to nebylo poznat.

Viděl jsem, jak Skippy mizí pod hromadou stvůr. Jeho bratr Edward mu přispěchal na pomoc. Jeho čepele tančily mezi kapkami deště. Nikdy jsem neviděl živou bytost, která by se dokázala pohybovat s takovou lehkostí a smrtící rychlostí. Pařáty a hlavy při úžasném smrtícím tanci odlétávaly do okolí a do vzduchu tryskaly gejzíry oranžových tekutin. Edward s pekelným bojovým pokřikem masakroval jednoho démona za druhým. Točil se, krčil se, sekal a zabíjel. Oddělené končetiny a zbytky těl se kolem něj začínaly kupit.

Konečně se do Edwardových zad zabodl kostěný oštěp a pak další do stehna. Ork začal zpomalovat. Vypálil jsem do vřavy celý zásobník, ani jednou jsem nechybil. Bylo však příliš pozdě. Edward skopl stvůru ze Skippyho těla a ochranitelsky se postavil nad bratra. Křičel na útočící stvůry, sekal po nich, ale nakonec příboji karmínových těl podlehl.

Orkští bratři zahynuli s velkou ctí.

Dostali jsme se na vyvýšeninu. Do svého Alama. Do Thermopyl. Osm metrů vysoká hromada bláta a klacků. Zbyla pouze hrstka lidí. Jasně jsem slyšel smích lorda Machada.

Ale hrdinové zahnaní do kouta se nevzdávají snadno.

VŽUUUM. PRASK! Zástup opancéřovaných démonů explodoval po zásahu raketového granátu, který mezi ně vypálila Holly. Silné paže a kostěné pláty vylétly do povětří. „Nažerte se, vy sráči!“ zařvala, odhodila rouru bokem a vytáhla z vesty granát. Vytrhla pojistku a mrštila granát do bažiny. V tuhle chvíli bylo nepřátel tolik, že ani nebylo nutné mířit. Šrapnely neomylně našly několik cílů.

Nedaleko od nás byl ze zoufalého úkrytu v dutém kmeni stromu vytažen federální agent. Stvůry jej vtáhly mezi sebe a roztrhaly na kusy. Nervové záškuby se postaraly o chaotické mačkání spouště. Zbloudilá kulka trefila Holly Newcastlovou přímo do čela, rozmašírovala jí mozek a vylétla temenní kostí ven. Holly byla mrtvá dříve, než dopadla na zem.

Plazil jsem se po zemi a střílel do nejbližších démonů. Julie byla pořád vedle mě, s námahou se postavila a hodila další granát. Instinktivně jsem sestřelil ze vzduchu zelenou kouli, jako by to byl hliněný holub. Koule se rozprskla a potřísnila démony pod sebou. Julie začala vytahovat a házet granáty z mého postroje. Já pořád střílel.

Když jsem nabíjel, všiml jsem si Tripa schouleného poblíž vrcholu. Byl celý rozdrásaný a divoce sebou třásl. Jed nakonec získal nad jeho velkým srdcem navrch a ukončil jeho život. Zoufale jsem zakřičel, přepnul brokovnici do plně automatického režimu a pokropil nabíhající hordu. Byl to můj poslední zásobník do Anihilátoru. Zahodil jsem jej a vytáhl pistoli STI.

Sam Haven stál na vrcholu kopce, řval jako vikinský bojovník, v každé ruce držel federální pušku. Od pasu zasypával dav démonů smrští kulek. Obklopený hromadou vystřílených nábojnic křičel vulgarity natolik zvláštní a zlovolné, že musely být slyšet až v nebi a zkazit světy ve všech myslitelných dimenzích. Odvážného kovboje umlčel až přímý zásah kyselinovou koulí.

Najednou se odnikud zjevil Harbinger. Mrštil vystříleným samopalem tak silně, že roztříštil hlavu opancéřovanému démonovi. „Julie!“ oči mu žlutě plály. V zádech a bocích měl zapíchnuté řady kostěných hrotů. „Julie!“ vytáhl revolver a za méně než vteřinu usmrtil šest démonů. S neskutečnou rychlostí nabil dalších šest ran. Probojovával se k nám, přičemž srazil dotírajícího démona holou pěstí. „Omlouvám se!“ křikl, když se k nám konečně dostal. U nohou mu ležela slušná hromada monster.

„Netrap se tím, Earle,“ odpověděla Julie s lehkým úsměvem a vhodila náš poslední granát mezi mimozemskou hordu. „Vždycky jsem věděla, že to takhle nějak skončí.“

Harbinger jen přikývl. Sehnul se před sekajícím drápem, popadl démona za dolní čelist a otočil mu hlavou, dokud nepraskly obě jeho páteře. Mrtvou stvůru mrštil do davu a vzýval další.

Franks vylezl na vrchol kopečku. Po rozdrásané tváři mu stékala krev a jeho zbroj doutnala pod nánosem kyseliny. Kostěný hrot mu prostřelil biceps. Bez náznaku jakýchkoli emocí si jej z ruky vyrval. Zraněná paže mu bezvládně visela podél těla. Vytasil glock a kývnul na mě. „Padni se ctí,“ řekl jen. Za ním stál jeho poslední muž, s hrůzou zírající na spoušť kolem sebe. Vložil si do úst pistoli a stiskl spoušť. Frankse smrt posledního podřízeného zarazila. „Takhle ne.“ Tmavý federál střílel do masy nepřátel a likvidoval dorážející démony s neomylnou přesností.

Zbyli jsme už jen čtyři.

Lord Machado se smál. Jeho fyzické tělo bylo stovky mil odtud, ale jeho duch, bytí a vědomí bylo s námi. Triumfálně se chechtal. Měl škodolibou radost. Jeho pýcha při pohledu na porážku nejhorších nepřátel rostla.

Stáhli jsme se na vrchol malého kopečku a překračovali těla padlých přátel. Závěr na Franksově glocku zůstal vzadu. Agent klidně odhodil zásobník, vložil pistoli do bezvládné ruky, uchopil další zásobník, vložil jej do zbraně, stiskl záchyt závěru a vrátil se ke střelbě. Do zápěstí jej trefil další hrot, který mu projel až k lokti. Celé předloktí měl otevřené jako vykuchanou rybu. Pistole mu ze zmrzačené ruky vypadla.

„Tak dobře,“ řekl. Paže mu krvácely a bezvládně visely podél těla. Bez zaváhání se rozběhl vstříc mimozemské hordě. Jednu stvůru odkopl dozadu a další roztříštil čelist vlastním čelem. Příštím kopem se snažil zasáhnout oči jiného démona, avšak už nestačil uhnout před pařátem, který mu zasáhl stehno a přeťal tepnu. Franks spadl na záda a byl vtažen mezi oranžovou hordu.

Vyprázdnil jsem zásobník STI do zástupu démonů a posílal jednu bestii za druhou do pekel. Po každém mém zásahu se ale jednoduše otevřela nová trhlina a do hordy se přidal další démon.

Je mi líto, chlapče. Je konec.

Rychle jsem přebil a pokračoval v palbě. Cítil jsem Julii po svém boku. I ona byla odkázaná jen na pistoli. Čas běžel. Nedaleko od nás vybuchla kyselinová koule a popálila nás. Zezadu jsem slyšel nelidský Harbingerův řev. Trhal démony holýma rukama, lámal jejich emzácké kosti a bezvládné zbytky vrhal zpět do masy ostatních.

„Miluju tě, Julie,“ křikl jsem, když jsem sahal pro nový zásobník.

„Taky tě miluju, Owene,“ odpověděla.

Škoda, že jsem měl zemřít.

Přímo před námi se přikrčil démon. Na zádech se mu otevřela podkožní membrána. Stvůra se připravovala vystřelit kostěné hroty Julii přímo do hrudníku. Postavil jsem se před ni.

Mimozemský hrot mi prorazil zbroj nad hrudní kostí, projel srdcem a zastavil se o zádové svalstvo. Zdrtila mě nepředstavitelná bolest, žár a tlak. Padl jsem na kolena a zvrátil se dozadu do bláta.

Díval jsem se nahoru na Julii. Valila se ze mě krev a stékala po zemi. Do nehybných očí mi dopadaly kapky deště.

KAPITOLA 23

Mé tělo leželo bezvládně na zemi, jak široké, tak dlouhé. Z hrudi mi trčel mimozemský oštěp a ze svahu stékal potůček krve.

Stál jsem nad sebou. Nad bojištěm. Démonská horda dorážela na zbylé dva lovce. Můj duch se pohyboval mezi obřími kapkami deště. Čas se zpomalil. Posledních pár vteřin bitvy se proměnilo v celou věčnost. Julie byla jen několik okamžiků od jisté smrti. Earl Harbinger stál za ní, roztrhaný zraněními, jako ježek prošpikovaný kostěnými bodci. Krvácel z bezpočtu ran, ale stále bojoval jako nadlidská bytost.

Mordechai Byreika stál po mém boku. Cítil jsem smutek Starého muže.

Je mi líto, chlapče. Bojovali jste moc dobře. Odvážnější lovce svět neviděl.

Co teď?

Je konec. Bitva je prohraná. Zítra Prokletej zničí svět.

Nad bojištěm se vznášel duch lorda Machada. Viděl jsem ho teď zcela jasně. Temné, valící se zlo. Jeho smích nebral konce.

Ne.

Nemožný, chlapče. Nejseš uvíznutej. Můžeš jít dál. Ne jako já.

Ne.

Prokletého jsem viděl úplně jasně. Jak jinak, vždyť jsem nebyl omezován lidským zrakem. Prohlížel jsem si ránu, kterou prořízl do našeho světa. Trhlinou šlo vidět do druhého světa. Světa, který sloužil jako dočasné útočiště přisluhovačů Starobylých. Nad tím vším stál artefakt zla. Představoval klíč a most.

Ne.

Moc ještě nebyla připravena. Zatím nenastal čas. Lord Machado neměl sílu odemknout plný potenciál artefaktu. Potřeboval k tomu úplněk, který měl nastat až další den. Démonská armáda stojící pod námi byla jen malou ukázkou toho, co artefakt dovede.

Můžeš jít dál. Čeká na tebe dobré místo. Běž, chlapče. Je konec.

Ne.

Zpomaleně jsem sledoval, jak Earl Harbinger utrhl hlavu jednomu z démonů. Ze svého nového pohledu jsem spatřil, jak pokřivený duch démona opouští fyzické tělo a mizí z této sféry bytí. V tom samém okamžiku se pak objevila trhlina do druhého světa, kterou propadl stejný duch v novém fyzickém těle.

Prokletý podle všeho dokázal ovládat pouze omezený počet duchů.

Jeho moc byla stále omezená.

Ne.

Mířil jsem přímo ke koncentraci zla a vstoupil do temného panství. Zaměřil jsem svého ducha na artefakt. Ten byl klíčem. Klíčem k ovládnutí času a prostoru.

Chlapče! Počkej. Takhle nemůžeš Prokletýmu čelit. Uvízneš jako já!

Ne.

Lord Machado mě nehybně sledoval. Viděl jsem jeho spojení s fyzickým tělem. Jeho slizem pokrytá schránka klečela v tmavé kaverně obklopená spícími upířími přisluhovači a čerstvou jednotkou nemrtvých služebníků.

SELHAL JSI, LOVCE.

Ne.

TENHLE SVĚT TEĎ PATŘÍ MNĚ.

Silou vůle jsem se přiblížil k artefaktu. Můj zrak již nebyl omezen schopnostmi smrtelníků, a tak jsem poznal jeho skutečné zlo. Vedle něj byl lord Machado naprostá nula. My všichni jsme proti němu byli naprosté nuly. Moc artefaktu byla neskutečná. Neskutečná, temná, stará a nevýslovně zlá. Viděl jsem legie temných sil hladově čekajících na příležitost vstoupit do našeho světa. Černé, lesknoucí se chobotnice větší než mrakodrapy. Starobylí trojúhelníkovití korýši větší než nákladní lodě. Vše se nehmotně vznášelo v prázdnotě. Bledé miskovité oči hledaly nový svět k vyplenění a nové duše inteligentních otroků.

Ne.

A pohlédl jsem také na slavné legie dobra a světla, které byly připraveny se s nimi střetnout. Zástupy vznešených a velkolepých jedinců. Mohl jsem se vzdát a přidat se k nim. Hrdinové mi tiše kynuli, ať se připojím.

SÍLA TVÉHO DUCHA NEMÁ MEZI SMRTELNÍKY OBDOBY.

Ignoroval jsem ho. Pokračoval jsem k artefaktu. Musel jsem se k němu dostat.

BUDE Z TEBE SKVĚLÝ OTROK.

Ne.

ZÍTRA OŽIVÍM SVOU KRÁLOVNU. BUDEŠ JEJÍM SLUŽEBNÍKEM.

Mé vědomí zápasilo s bariérou zla a tlačilo proti neskutečné síle. Daleko pode mnou přeživší přátelé nadále bojovali. Harbingera probodávaly další a další hroty a pařáty. Nevzdával se. Vrhal se zas a znovu proti řadám přisluhovačů zla, trhal je na kusy, kousal je a drtil. Na nebi se objevovaly trhliny tak, jak se recyklovaly duše mimozemských válečníků. Julie stála osamocená. V jedné ruce držela nůž a v druhé páteř mimozemšťana, kterou používala jako kyj. Nevzdávali se.

Dostal jsem se k artefaktu. Zářil přede mnou jako černé slunce. Byl omračující a smrtící. Konečně lordu Machadovi došlo, o co mi jde.

JSI ŠÍLENÝ. MOC STAROBYLÝCH NEMŮŽEŠ OVLÁDNOUT. TO MOHU POUZE JÁ. BUDEŠ ZCELA ZNIČEN.

Věděl jsem, že má pravdu. Neměl na mysli jen to, že přijdu o život, ale že přijdu také o to, čím doopravdy jsem. Artefakt měl moc toto vše způsobit. Dole mezitím má láska podlehla pařátům mimozemské armády.

Ne.

Dotkl jsem se artefaktu. Pocítil jsem tisíce miliard let prostoru a reality, času, hmoty, představivosti a moci. Svou vůli jsem zaměřil proti místu, kterého se chabě držel Prokletý.

NE.

Začal proti mně bojovat, ale na nic podobného nebyl připravený. Zaměřil jsem se na temný objekt, který zaútočil na podstatu mé mysli a příčetnosti. Zavalil mě příval podivných obrazů a mimozemských vzpomínek z tisíců mrtvých světů. Temný objekt jsem vyrval z Prokletého spárů.

Slabé spojení s trhlinou bylo přerušeno. Tunel ze světa Starobylých do obskurní bažiny v Mississippi byl zničen. Mimozemská armáda zmizela v jediném záblesku světla a ohně.

NE!

Prokletý na mě začal křičet. Poprvé jsme se střetli tváří v tvář. I když je těžké to tak nazvat, neboť ani jeden z nás v tu chvíli tvář neměl. Jeho moc zápasila s mou. Snažil se uchopit mého ducha a navždy mě zničit.

Na zemi zbyl po bitvě pouze masakr. Ve vlhké bažině byly rozprostřeny ostatky usmrcených lovců. Mezi těly se procházeli temní duchové chmurného regionu a slavili vítězství. Mí odvážní přátelé byli zmasakrováni, jejich těla bez života. Z posledních sil přežíval pouze proměněný Harbinger a bylo jasné, že i jej brzy přemůže síla smrtícího jedu.

Trip, Holly, Milo, Sam, Lee, Skippy, Edward, dokonce i Franks a jeho muži.

A Julie.

Její tělo leželo bez hnutí a viděl jsem, že její čas vypršel.

Přál jsem si vrátit čas.

Ano.

Lord Machado rozčileně řval. Jeho zuřivost nad ztrátou kontroly šlo cítit v celém univerzu.

NEEEEEE…

Síla Starobylých byla zkrocena a poprvé za mnoho tisíc let starobylý artefakt ukázal skutečnou sílu. Uvolnila se neuchopitelně obrovská energie, otřásla základy časoprostoru, podmanila si přírodní zákony a rozšířila se celým vesmírem.

Lineární čas posledních pěti minut se zlomil.

Můj duch se prudce vrátil do těla a plíce se mi naplnily vzduchem života. V bolestech a zmatku jsem zalapal po dechu. Hrozná a zdrcující bolest v hrudi byla pryč. V ústech jsem pocítil kyselý bažinný zápach Jasného spodku. Viděl jsem, jak se na hladině vody kruhy bortí do sebe a tvoří kapky, které stoupají proti přitažlivé síle do vzduchu. Jak se čas stabilizoval, zastavily se kapky deště ve vzduchu a pak začaly padat jako normálně.

Ležel jsem v bahně s připravenou brokovnicí. Ostatní byli rozprostřeni ve stejném prostoru, který jsme před pěti minutami bránili.

„Uáááááá!“ křičel Sam a pokračoval ve vydávání zvuků, kterými doprovázel svou smrt z rukou kyselinové koule. Holly mířila puškou na místo, ze kterého vyskočil první emzák, a divoce střílela. Do vzduchu vylétávala voda, bláto, třísky, ale žádné kusy monstra. Holly zahodila pušku a sáhla si na čelo. Nenašla však žádnou díru. Pak se dotkla zadní části přilby, kudy kulka předtím vyletěla.

Harbinger se postavil a zmateně se rozhlížel. Ostatní dělali v podstatě to samé a vůbec nechápali, co se stalo. Já byl samozřejmě výjimka. Ležel jsem v blátě a plakal s tváří přilepenou k pažbě zbraně.

Opodál zmatkovali federálové a odpálili nástražné miny do prázdné bažiny. Mezi stromy se ozývaly zmatené výkřiky.

Lovci hledali na tělech díry, ale žádné nenašli. Milo odešel kousek stranou, odložil plamenomet, poklekl, sepjal ruce a začal se tiše modlit. Trip udělal to samé a plakal. Skippy a Edward odložili kápě a odhalili tak všem orkské kly. Oba vytáhli ze záhybů oblečení malé náhrdelníky ze sušených ještěrek, přikládali si je k čelu a kynuli k nebi.

Julie přiskočila ke mně. Popadla mě za postroj a začala tahat. Zvedl jsem se na nohy. Objala mou tvář a vášnivě mě políbila. Udělal jsem totéž. Chutnala jako bláto z bažiny, ale stejně to bylo skvělé. Jak krásné bylo žít.

„Byl bych hrozně vděčnej, kdyby mi někdo řekl, co se tady stalo,“ promluvil Sam.

„Zemřel jsem,“ konstatoval tiše Lee. „Kousli mě do krku.“ Sundal si rukavici a přejel si rukou po hrdle. „Opustil jsem svý tělo.“

„Já taky,“ dodala Holly. „Ani nevím, co mě dostalo.“

„Dostalas to mezi oči od jednoho federála,“ odpověděl jsem.

„Bastard zasranej,“ odpověděla chladně.

„Byla to nehoda, zrovna ho žrali.“

„Ale stejně…“

„Všichni jsme zemřeli.“ Pomalu jsem se postavil a hledal slova, kterými bych vysvětlil, co jsem viděl a udělal. „Já… když mě zabili…“ Ukázal jsem prstem na svůj hrudník. „Viděl jsem Prokletýho. Bojoval jsem s ním o nadvládu nad artefaktem. Něco jsem si přál…“

„To je tvoje dílo?“ zeptala se ohromeně Julie. Pohladila mě po špinavé tváři. „Jak?‘

„To fakt nevím.“ Celá záležitost byla trochu nad mé chápání. Harbinger zatím nic neřekl. Pomalu se posadil na kmen a hluboce se zamyslel.

„Ty sis fakt jenom něco přál? Jako Aladin s kouzelnou lampou? Oživils nás? Nechals ty věci zmizet?“ zeptal se Sam.

„Tak nějak.“

„Kravina,“ odplivl si, „to prostě není možný.“

„On nás neoživil,“ řekl Milo, který pořád klečel zády k nám. „My jsme přece nezemřeli.“

„Nevím jak ty, Milo, ale můj mozek před chvílí ležel v blátě,“ řekla Holly.

Milo se postavil a obrátil se na nás. „Takhle jsem to nemyslel. Ano, zemřeli jsme, ale smazalo se to. Ještě se to nestalo. Bejvalo by se to za chvíli stalo, ale všecko se vrátilo do týhle chvíle. K tomu, čím jsme si prošli, nikdy nedošlo.“

„Ale došlo,“ řekl Sam. „Zrovna před chvílí.“

„Kdy?“ Milo ukázal na hodinky.

„Ehm… v budoucnosti?“

„Správně. Takže k tomu nedošlo.“

Sam nad tím chvíli přemýšlel. Hlavu měl nakloněnou na stranu a mnul si mroží vous. „Do prdele s tím, musím se napít.“

Franks přišel k nám s oddílem nabušených federálů za sebou. Nepohybovali se vůbec rychle. Spíše vypadali stejně zmateně a otřeseně jako my. Nikdo z nich se nad vzhledem odmaskovaných orků nepozastavoval. V porovnání s tím, co viděli před chvílí, byl pár humanoidů s velkými zuby naprosto obyčejná věc.

„Nazdar, chlapi,“ řekl vesele Milo. „Nechte mě hádat. Právě vás zabila parta oranžových hmyzích démonů, že jo?‘

„Jo,“ odpověděl Franks.

„To je dobře, tak to jsme na tom stejně.“

Tmavý federál si prohlížel své svalnaté ruce, které měl před pár okamžiky prošpikované kostěnými ostny. Zaťal pěsti a pomalu je svěsil podél těla.

Konečně promluvil Harbinger. „Vidíš, Franksi? Říkal jsem, že máme zůstat na místě.“

Franks pokrčil rameny. Stiskl tlačítko vysílačky. Trhlina byla pryč, a tak rádiový kontakt nepředstavoval problém. Myersův hlas zněl otřeseně. „Co se tam děje?“ vyjekl do vysílačky.

Franks se zamračil a snažil se prostým mozkem přijít na nějaké vysvětlení celé situace. Harbinger stiskl tlačítko mikrofonu a přerušil je.

„Byla to past. Ray Shackleford nás podrazil. Přepadla nás horda démonů z jiný dimenze. Všichni jsme zařvali. Pak se čas posunul zpátky. Probudili jsme se živí a zdraví. A stvůry jsou pryč. Požaduju okamžitou evakuaci…“ Po chvíli ještě dodal: „Přepínám.“

„Tak nějak,“ souhlasil Franks.

„Evakuace na cestě. Co způsobilo tu věc s časem?‘

Harbinger se na mě zadíval, ale mé tajemství federálům neprozradil. „Nevíme. Nejspíš za to může artefakt Prokletýho. Vrátili jsme se v čase asi o pět minut zpátky.“

„Já vím,“ odpověděl Myers. „Netýká se to jenom vás. Taky jsme to zažili. Bylo 2:39, a pak najednou 2:34.“

„Jak velkou oblast to zasáhlo?“

„Vydržte…“ Vysílačka ztichla.

Čtyřicet tichých lovců stálo pohromadě v průtrži mračen a plnými doušky si užívalo blízkost dalších lidských bytostí. Zmítaly jimi rozličné emoce, od zmatení po vyděšenost, od otřesení po extázi. Většina bojovníků ale prázdně zírala do dálky a snažila se pochopit nemožné. A přitom jsme všichni byli lovci stvůr, ať už vládní nebo soukromí, takže pro nás podivné a nevysvětlitelné věci nebyly nic nového. Chladem se třesoucí rukou jsem objal Julii a přitiskl ji k sobě. Pomalu ubíhaly minuty. Čekali jsme na Myersovu odpověď.

„Omlouvám se… řekli mi, ať si zapnu zprávy.“

„Jak velkou oblast to zasáhlo?“ zeptal se znovu Harbinger.

Ve vysílačce zapraskalo.

„Ehm… přicházej zprávy… celej svět.“

„Opakuj.“

„Pocítili to všichni obyvatelé Země.“

Stáli jsme v obřím velitelském stanu úřadu pro kontrolu monster. Zrovna jsme vyšli celí mokří ze sprch a těla nás po odstraňování pijavic a koňské dávce antibiotik hrozně bolela. Na plochých obrazovkách již neběžely satelitní snímky, ale několik různých zpravodajských kanálů.

„…nadále přicházejí. Nyní můžeme potvrdit, že fenomén zažili lidé také v Indii, Austrálii, Bangladéši, Finsku a…“

„V Los Angeles, New Yorku a dalších velkých městech na kontinentu dochází k rozsáhlému rabování…“

„Ano, Diane, prezident k nám během několika minut promluví z Air Force One…“

„…kancelář premiéra právě vydala výzvu, aby všichni zachovali klid, dokud…“

„…kajte se, hříšníci! Nastal Soudný den! Je mi líto, že jsem podvedl svou ženu. Jsem cizoložný slimák. Za všechno může rosnička April. Děvka zlá. Počkat… nemůžeš mě jen tak vypnout… k čertu s tebou, Hany! Kaj se, pohanskej hříšníku! Nastal konec světa! Konec, jasné?“

Někteří zpravodajci snášeli situaci lépe než ostatní. To samé se dalo říct o nás.

„Možná to nezpůsobil artefakt,“ uvažoval Myers.

„Jo, a možná jsem Elvis,“ zakřičel na něj Harbinger.

„Mohla to bejt shoda okolností,“ přemítal zvláštní agent.

„Jasný, trhlina v toku času se objeví zrovna ve chvíli, kdy bojujem s přisluhovači něčeho, co se pokouší ovládnout čas. Polib mi prdel, Myersi.“

„Budu mluvit s prezidentem, sakra. Nemůžu mu vykládat samý domněnky. Potřebuju důkaz! Tohle je nejvážnější věc, jaká se kdy stala.“

„Já si s prezidentem klidně pokecám,“ přidal se do rozpravy Sam. „Je to Texasan. Pochopí to.“

Harbinger kolegu ignoroval. „Myersi, k útoku stvůr z jiný dimenze došlo naposledy v pětadevadesátým. Je jasný, že to není vůbec běžnej jev. Musí to mít nějakou spojitost.“

„Ještě tady byl incident Vanni Fucciho v Dothanu,“ dodala Julie.

„Izolovanej případ,“ řekl Harbinger.

„Tohle ale víme my. Budu muset situaci vysvětlovat lidem, který o monstrech nevěděj zhola nic. Už byli připravený zastavit lorda Machada atomovkou. K čemu budou asi svolný teď? Preventivně proměněj celej stát v hromadu šrotu?‘

„To by pak mohl prezident na hlasy jižanů zapomenout,“ řekl Milo.

Začal jsem mluvit. Mohl jsem jim říct zcela přesně, co se stalo. Julie mě kopla do holeně. Zavrtěla hlavou.

Žvásty ze zpráv nebraly konce:

„Generální sekretář OSN právě vyzval k přijetí přísného zákazu cestování časem…“

„…ti říkám, Kene, že za to můžou vetřelci z vesmíru. Psal jsem o tom ve svý knížce Blížící se Šedá invaze. Tohle je jenom první fáze jejich kolonizace…“

„…zdá se, že na druhé straně světa k takovým nepokojům nedochází, protože většina lidí celý incident prospala…“

„…právě dorazily zprávy o… to je nějaká hloupost… útocích upírů v Alabamě a Georgii? Upíři? Ach… očití svědci mluví o pochodujících mrtvolách? Co je to za sračky?“ Obrazovka zhasla a objevil se na ní nápis, že došlo k technickým problémům.

Myers do obrazovky vší silou kopnul, až z jejích stran vyletěla záplava jisker. „Dost! Vypadněte odtud! Běžte se starat o místní problémy! Hlavně vypadněte z mýho velitelství!“ ječel po nás. Zazvonil telefon. Melodie „Take Me Out to the Ballgame“. Myers zesinal. Vypadal jako srna ozářená reflektory kamionu, kterému právě selhaly brzdy. Pomalu telefon zvedl. Protočily se mu panenky. „Ano. Počkám na prezidenta…“ Zakryl mikrofon telefonu a zařval. „Poručíku, odveďte odtud ty civilisty!“

Vojáci Národní gardy nás vyhnali ze stanu. Zastavili jsme se venku. Déšť už naštěstí ustal a my stáli pod šedým zataženým nebem. Harbinger si oddechl a vytáhl cigaretu. Nabídl také ostatním vojákům, kteří s vděkem přijali.

„Pane Harbingere, vážně je…? Vážně je konec světa? Démoni a tak?“ zeptal se jeden z nich.

„Ne, když tomu zabráníme,“ odpověděl a začal odcházet. Lovci monster kráčeli kousek za ním. Naše skupina mířila k zaparkované helikoptéře. Skippy a Edward měli plné ruce práce se „sháněním“ paliva a s přípravami k odletu. Naše zabahněné vybavení již bylo uložené ve vrtulníku a nic nám nebránilo v odchodu. Harbinger se zastavil před zavalitým strojem a dlouze potáhl z rakovinotvorné tyčinky. „Nastupujte, mizíme odtud. Dneska byl fakt divnej den.“

„Máme společnost,“ pokynula Holly směrem k velitelskému stanu. Sledoval nás agent Franks a vypadal klidně a chladnokrevně jako vždycky. Plahočil se vlhkou trávou a tvrdýma očima přeměřoval naši skupinu. Měl plné ruce starostí o vlastní muže a neměl ještě čas svléknout si promočenou, klíšťaty a pijavicemi zamořenou zbroj. Zastavil se s rukama toporně visícíma podél těla.

Počkali jsme, dokud bezcitný voják nenajde správná slova.

„Díky.“

Postavil se do dokonale rovného pozoru a zasalutoval jako na přehlídce. Harbinger, Sam a Lee instinktivně gesto opětovali. My ostatní jsme stáli jako solné sloupy. Franks navázal chladný oční kontakt s každým z nás, delší dobu přidržel ruku u čela a pak ji volně svěsil. Otočil se na patě a odkráčel ke stanu.

„Znamená to, že jsme teď kámoši?“ zeptal jsem se.

„To kdybych věděla,“ odpověděla Julie. „Aspoň že ti nedal pár facek jako posledně.“

Lovci začali nastupovat do vrtulníku. Harbinger mě chytil za rameno. „Ne tak rychle. Musíme si promluvit.“ Pokynul mi, abychom odešli stranou od ostatních. Všiml jsem si, že se po mně Julie s obavami otáčí a nastupuje do stroje. Skippy nahodil turbíny a výkonné motory začaly hučet.

„Co se děje?‘

„Já fakt nevím.“

„Nemusíš přede mnou mít žádná tajemství. Jsme přece tým.“

„To říká ten pravej.“

Pokrčil rameny. „Není to nic velkýho. Jasný, mám svý schopnosti, ale rozhodně neumím ohýbat fyzikální zákony jako ty. Nechtěl bys mi něco vysvětlit?“

„Sakra, už jsem ti řekl, co vím, Earle.“ Byl jsem celý rozčilený. „Kdybych věděl, jak to ukončit, řekl bych ti to. Kdybych věděl, jak toho šmejda zabít, udělal bych to.“

„Můžeš ho najít?‘

„Prozatím se mi to nepodařilo. Starý muž mi to není schopnej říct.“

„A co ta tvoje vize se značkou u silnice, když sem dorazil?“

„Myslíš tu, co mě skoro zabila? Mám se do toho pouštět znovu?“ zeptal jsem se nevěřícně. Musím přiznat, že jsem o tom už přemýšlel. Byl to zoufalý tah, ale času jsme měli málo.

„Jestli ho nenajdem, budem zejtra tak jako tak všichni po smrti. Přece jsi ty věci viděl. Představ si, že by se dostaly na náš svět. Miliardy. Stovky miliard. Oranžový šmejdi, kam až oko dohlídne. A pak ty vznášející se olihně. A to bude jenom první vlna. Pak přijdou na řadu ti obrovští.“

„Tys to taky viděl?“ zeptal jsem se překvapeně.

„Ano, viděl. Možná nemám kouzelnický schopnosti, nebo co se to v tý tvý hlavě odehrává.“ Šťouchnul mě do čela. Byl jsem příliš překvapený, než abych stačil zareagovat. „Ale byl jsem na druhý straně. Všecko jsem viděl.“

„V pětadevadesátým, když jsi vešel do trhliny pro Juliina tátu…“

Pomalu přikývl. Vzpomínky na mimozemský svět s červenou oblohou se mu na věčné časy vyryly do nejtemnějších zákoutí mysli. Alespoň jedna osoba chápala, co je tady v sázce.

„Oni přijdou, Earle. Nevím, jestli si to Prokletej uvědomuje nebo jestli to vidí. Nevím, jestli ví, čemu použitím tý skříňky, tý věci, pomůže… Bojím se,“ přiznal jsem.

„To já taky. A upřímně řečeno jsem si nemyslel, že ještě může existovat něco, co by mě dokázalo vyděsit.“ Harbinger nelhal, ani se nesnažil hrát si na tvrďáka. Byla to obyčejná pravda. Koncept strachu šel zcela mimo něj. Řídil se pouze animálními instinkty sebezáchovy a lstivosti. Až do této chvíle.

„Musíme ho zastavit,“ konstatoval jsem. „Udělám, co bude třeba.“

„Najdi Místo moci. Zjisti, kde se schovává. Je mi jedno, jestli to z toho ducha budeš muset vymlátit. Zjisti mi jméno, město, cokoliv. Ukážeme tomu šaškovi, že s LM si zahrávat nemůže.“

„To udělám.“ Neměl jsem ponětí, jak toho dosáhnu, ale věděl jsem, že veškerá zodpovědnost leží na mých bedrech. Částečně snad také na bedrech starého, půl století mrtvého židovského lovce.

„Tak odtud vypadneme.“ Vystartoval k vrtulníku. „Popřál bych ti sladký sny, ale upřímně doufám, že se ti bude zdát něco strašnýho. Doufám, že toho zloducha uvidíš a seženeš mi jeho adresu, protože se chystám osobně mu nakopat prdel.“

Ve vrtulníku jsem se posadil vedle Julie.

„Jak to snášíš?“ přes hluk motoru nebylo zrovna snadné komunikovat.

„Moc dobře ne.“ Sevřela mi dlaň. „Zrovna když jsem si myslela, že můj táta není zas tak zlej, podrazil nás. Všecky nás poslal na smrt. Kryl tý svini záda.“ Odplivla si. „Věřila jsem mu.“

„No, už je po něm,“ ujistil jsem ji. Myslím, že nás jeho zrada neměla tolik překvapit. Byl ochotný riskovat všechno, aby svou milou získal nazpátek. Jistěže byl ochotný kvůli ní lhát.

„Aspoň máme jistotu, že je mrtvej. Federálové mu už určitě uřezali hlavu a spálili tělo.“

„Nejspíš.“

„Jeden je tuhej, jedna zbejvá,“ řekla naštvaně.

Chtěl jsem změnit téma, abychom se nemuseli bavit o vendettě vůči jejím rodičům. „Takže technicky vzato máme první rande za sebou.“

„Asi jo. Příště bychom mohli zajít na večeři a do kina, co?“ Uvolněně se zasmála.

„Ha. Každá holka se přece chce plahočit prokletou bažinou, nechat se zabít a cestovat časem, ne? Takový rande člověk jen tak nezažije.“

„Tak to ses asi scházel s divnejma ženskýma.“

„Vlastně jsem nikdy moc nerandil. Neměl jsem zrovna štěstí.“

„Proč?“

„Ženský mě většinou maj za magora.“ To byla pravda. Byl jsem trochu divný, navíc neobratný a ošklivý. Žádný Casanova.

„Chápu.“

„Taky si myslíš, že jsem divnej?“ křičel jsem přes hluk motoru.

„Ne, chci říct, že si o mně lidi vždycky mysleli to samý. Však víš, potrhlá holka, co pořád mluví o stvůrách. Veškerej čas tráví střílením, stavěním bomb nebo nacvičováním sekání. Baví se s bandou podivínů. Žije na základně, je paranoidní a trochu pošahaná. To se na vztazích podepíše.“

„Vidíš, já myslím, že je to dokonalý.“

„To je milý.“ Opřela se o mě.

Na druhé straně prostoru pro posádku Holly naznačovala, že se jí chce zvracet. S Julií jsme jí ukázali prostředníček. Holly na nás mrkla a pokračovala v obtěžování Tripa.

„Nerad vás ruším, hrdličky,“ řekl Harbinger do vysílačky, „ale máme práci. Julie, zkus kontaktovat ostatní týmy a zjisti, jak na tom jsou. Owen má taky úkol.“

„Musím se vyspat,“ řekl jsem jí.

„Já vím, byl to těžkej den.“

„Tak jsem to nemyslel. Musím si promluvit se Starým mužem. Musím najít Prokletýho. Zítra v noci to přijde.“

„Zase se pokusíš vidět jeho očima?“

„Já nevím,“ odpověděl jsem. „Něco udělat musím.“

Pohlédla z okna, vzdychla a trochu se otřásla. „Dej si pozor.“

„Dám.“

„Vrať se mi. Nemůžu ztratit další blízkou osobu.“

„Slibuju.“

„Chlapče! Moc se toho stalo,“ vykřikl Starý muž. „Co jsi to udělal?“

„Asi jsem zapnul artefakt,“ odpověděl jsem.

„Toho jsem se bál. To je hrozný. Moc hrozný.“ Belhal se ke mně o berli.

„Hele, všichni pořád žijem. Určitě to je lepší, než co by se jinak stalo.“

„Ne,“ odpověděl. „Vůbec ne lepší. Pro tebe ne.“

„Hele, skončil jsem s probodnutým srdcem.“

„Lepší bejt mrtvej než se stát nástrojem starýho zla.“

„Nejsem ničí nástroj,“ řekl jsem zlostně. Už mě unavovalo, že se mnou všichni jednají jako s blbcem. „Udělal jsem, co jsem uznal za vhodný.“

„Ne, chlapče. Teď o moc horší než předtím.“ Kostnatou rukou mě chytil za paži. „Pojď, pospěš. Zbejvá ukázat poslední vzpomínka.“

Zastavil jsem ho a vytrhl se. „Ne, Mordechai. Na kraviny nemám čas. Dej mi aspoň jednou jasnou odpověď. Kde je a jak ho zabiju?“

„Na takový věci nejseš připravenej.“ Podíval se na mě tvrdýma smutnýma očima. „Chlapče, taková věc by tě určitě zabila. Ne jenom zabila. Možná by to bylo horší. Moc horší. Byl bys prokletej jako on.“

„Ale já nejsem zlej,“ řekl jsem obranně.

„Ne. Překvapilo mě, jak jseš hrozně hodnej.“ Zvedl berli a ťuknul mě do čela. „Hodnej, ale občas blbej. Odvážnej, ale hrdej. Až moc hrdej. Když nebudeš opatrnější, pýcha tě zabije a svět zničí. Myslíš, že můžeš řešit problémy, ale nemáš trpělivost učit se. Chceš uspěchat. Chceš dělat všecko hned.“ Nafouknul se a snažil se mě hodně špatně napodobit. „Jsem chlapec. Hned, hned, hned. Rychle, rychle. Všecko zvládnu. Nemusím nic učit!“

„Musel by ses aspoň ztrojnásobit, abys mě mohl začít napodobovat, skřete starej,“ řekl jsem mu. „Navíc takovej vůbec nejsem.“

„Pche. Jseš dobrej kluk. Ale nemůžeš už přemýšlet nad tím, co jsi. Jseš lovec monster. Tvůj otec z tebe udělal válečníka. Nedělej… jak to říkáte… nedělej ze sebe, co nejsi. Není čas pochybovat. Není čas na normální.“ Když řekl slovo normální, odplivl si.

„Ty o tom víš?“

„Žiju v tvý hlavě. Myslíš, že nedávám pozor? Žádám jednu věc. Jenom jednu. Udělej to pro mě. Slibuju, že než vyprší čas, ukážu ti čerstvou vizi. Pak už nebude co ztratit. Vybuchne ti hlava, jak si zasloužíš. Ale svět vybuchne hned potom, tak co.“

„Tak dobře. Co pro tebe můžu udělat?“

Zase mě praštil do hlavy berlí. Tvrdě. „Sklapni tu velkou hubu a poslouchej!“ vyštěkl. „Poslední vzpomínky, dokud byl Prokletej ještě člověk.“ Položil mi ruce na hlavu. „Rychle odejdem, než se promění. Když budeš v jeho hlavě i pak, určitě zemřeš.“

Promnul jsem si bouli na čele. Neměl jsem nikde žádný respekt. „Tak do toho,“ řekl jsem.

Vzpomínky lorda Machada.

Všude hlína. Hnědá hlína.

Probudil jsem se s tváří v hlíně. Ležel jsem pomačkaný ve zbroji na úpatí mohutné pyramidy. Musel jsem se zřítit. Déšť ustal a spalovalo mě ostré slunce. S obtížemi jsem se postavil na nohy a nesl tíži pancíře. Zaschlá krev pokrývala mé tělo a z mnoha ran stále prosakovala.

Můj artefakt.

Po čtyřech jsem se začal plazit po schodech nahoru. Byl jsem velmi slabý a pyramida byla neskutečně vysoká. Přitahoval jsem se, lapal po dechu a namáhavě šplhal výš a výš.

Několikrát jsem omdlel, ale šplhal jsem podle všeho i ve chvílích, kdy jsem byl mimo sebe. Kůže mě na slunci pálila a delirium i žízeň byly horší a horší. Začal jsem míjet první těla roztrhaných vojáků, kteří hrdinně bojovali proti kamenným strážcům. Proklínal jsem je za jejich zradu. Proklínal jsem kapitána Thralla.

Konečně jsem byl na vrcholu. Odkopl jsem obří, žeroucí supy. Má sekyra byla zaražena do zadní části kapitánova pancíře. Jeho tělo bylo pryč. Artefakt byl pryč.

Zařval jsem z plných sil. Proklínal jsem vše a přísahal, že se pomstím. Vyškubl jsem sekeru a zamával s ní nad hlavou. Přísahal jsem, že získám zpět, co je právem moje.

Tělo kněžky Korinihy leželo tváří dolů v kaluži vody. Mrchožroutští ptáci ohlodávali její tělo. Její krásný šat byl celý od krve, a navíc potřísněný vnitřními orgány. Supi po mém příchodu váhavě odcouvali.

Ona byla klíčem.

Musel jsem ji přivést zpátky.

Byli jsme od města vzdáleni dva týdny těžkého pochodu džunglí. Celou cestu jsem ji sám bez potravy a zraněný nést nemohl. Poklekl jsem k ní a pečlivě odsekal maso od kostí. Kde to bylo nutné, přeťal jsem i klouby. Rozebral jsem ji na součástky. Když jsem byl hotový, zabalil jsem rozsekanou kostru do vojenského pláště a stáhnul jej opaskem. Hodil jsem si náklad na záda a klopýtal z pyramidy dolů k městu. Některý z temných kněží určitě bude vědět, co dělat. Kdyby se mi podařilo přivést konkubínu nazpět, mohla by mě znovu spojit s artefaktem. Nehodlal jsem se zastavit před ničím.

Dny ubíhaly.

Mé delirium bylo čím dál horší.

Pojídal jsem syrové brouky a malá zvířata. Plazil jsem se vpřed. Horečka ničila mé tělo. Požírala mě. Spalovala. Zabíjela. Nespal jsem. Plahočil jsem se temnotou vpřed. Podivné bytosti a duchové mi kynuli, ať se nezastavuju a pokračuju ke svému osudu. Neopustil jsem svou zbroj ani sekeru. Byly to symboly mého postavení. Nemohl jsem nepřátelům dopřát tu slast, aby viděli část mého rodového práva rezivět v nekonečných deštích nenáviděné džungle.

Z města jsem jako první spatřil sloupce černého dýmu a mračna kroužících supů.

Bylo to město mrtvých.

Od chvíle, kdy má expedice vyrazila, uplynul měsíc. Těla mrtvých obyvatel ležela povětšinou v domech. Hnijící mrtvoly pokrývaly otvory po horečnatých vředech.

Kráčel jsem prázdnými ulicemi. Nádherní ptáci hladověli v klecích. Hýbali se pouze mrchožrouti ve dveřích domů a chovali se, jako by jim to zde patřilo. V podstatě tomu tak bylo. Všude pobíhali potulní psi, které sem přivedli mí vojáci. Díky dostatku masa byli neskutečně obtloustlí.

Ve městě zuřily požáry, se kterými neměl kdo bojovat. Vzduch byl plný dýmu a popela. Nevěděl jsem, jestli někdo z obyvatel města vůbec přežil. Pokud ano, určitě z prokletého místa dávno uprchl.

Dostal jsem se do chrámu, do jehož útrob mě kdysi kněžka zavedla a kde žily podivné věci i samotné zdi. Ukázala mi tam starobylý obelisk a jeho proroctví. Doufal jsem, že zde najdu i odpovědi.

Do ran se mi dala infekce. Kapal ze mě zelený hnis, který zanechával na dlážděné cestě stopu. Mé tělo páchlo stejně jako mrtvoly v okolních staveních. Spalovala mě horečka, a přesto jsem se třásl zimou. Nevzpomínám si, jak jsem se dostal k chrámu a do jeho starobylé nepřirozené kaverny. Nevím, jak dlouho jsem kráčel dolů nekonečnými schodišti a tunely.

Dostal jsem se do jeskyně a musel se plazit jako ubohé lesní zvíře. Na zádech mi hnily vlhké Korinižiny kosti. Táhl jsem za sebou sekeru, která vyrývala do měkké živoucí podlahy rýhu. Byl jsem na pokraji smrti a vpřed se pohyboval jedině silou vůle. Neměl jsem pochodeň, všude byla neproniknutelná tma. Beznadějně ztracen jsem směřoval tam, kde jsem cítil obelisk. Nad hlavou mi vanul vítr, jako by jeskyně dýchala. Vzduch páchnul po shnilých rybách, ale přes zápach vlastního těla jsem to ani nevnímal.

Konečně byla má cesta u konce.

Černý obelisk stál přímo přede mnou. Pořád byl neskutečně tenký a tyčil se do temnoty nade mnou. Ze starobylých nápisů vycházelo matné světlo. Oteklými prsty jsem se snažil odepnout ostatky kněžky od svého těla. Se značnou námahou jsem vysypal její kosti na podlahu, kde jsme aktem stvrdili naši dohodu.

„Starobylí. Přišel jsem,“ zakrákoral jsem sotva slyšitelně vyprahlým hrdlem. „Požaduji, abyste vrátili kněžce Korinize život.“

Nic se nestalo

Ležel jsem na podlaze a těžce oddychoval. Z posledních sil jsem se postavil na třesoucí se nohy a opřel se o obelisk.

„Starobylí. Jsem ten, koho jste předpověděli.“ Přímo před sebou jsem viděl lehce svítící nápis. Pořád byl napsán latinkou. Znovu jsem si jej přečetl. Rozhodně byl o mně.

„Udělal jsem, co jste chtěli. Svou část jsem splnil,“ požadoval jsem. „Vraťte mi ji. Dejte mi mou moc.“

Jeskyně dýchala dál. Každý výdech přinášel nový závan hnilobného pachu. Žádná odpověď. Rozčílil jsem se. Našel jsem sílu, abych se odrazil od obelisku a postavil se na vlastní nohy. Uchopil jsem sekeru do rukou.

„Je moje! Dejte mi mou moc!“

Dýchání pokračovalo.

„K čertu s váma.“ S vypětím všech sil jsem pozvedl zbraň a udeřil jí do úzkého obelisku. Odletěly z něj obsidiánové úlomky. „K čertu s váma!“ Udeřil jsem znovu a čerpal sílu z vlastní zuřivosti. Řádky proroctví zmizely. „Nepotřebuju vás!“ Kusy obelisku se mi zabodávaly do kůže. „Jsem vyvolený!“ Úzký sloup prasknul a oddělil se od stropu. Zmizely další řádky. „Moc patří mně!“ Poslední ranou jsem proměnil střed sloupu v prach. „Proklínám vás, Starobylí!“ Plivl jsem na jejich proroctví.

Obelisk se začal kymácet. Jeho spodní část byla roztříštěna. Nějakou dobu ještě visel na temném stropě a pak se zřítil k zemi. Při dopadu se rozbil jako sklo. Zůstal jsem ve tmě sám, lapal jsem po dechu a umíral.

Musíme jít, chlapče. Rychle.

Jeskyně se proměnila. Přilákal jsem pozornost Starobylých. V mém okolí se zhmotnily stíny. Viděl jsem je i ve tmě, protože byly jaksi tmavší než tma samotná.

Pojď. Musíme odejít z jeho mysli.

Co se děje?

On… jak se to řekne… naštval je.

Na stěnách kaverny se otevřelo deset tisíc zářících očí, objala mě obrovská chapadla a do mé hnijící kůže se zabodlo množství ostnů. Byl jsem vytažen do otevřeného želatinového chřtánu Starobylého. Křičel jsem, ale ústa se mi zaplnila kyselinou, která mě pálila v hrdle a rozežírala zevnitř.

Temnota…

Bolest…

Byl jsem zase sám sebou. Owen Z. Pitt.

Díkybohu.

Vzpomínka vybledla. Starý muž mě vytáhl zpět ke světlu a příčetnosti.

Viděl jsem, jak se lord Machado krutým způsobem proměnil v Prokletého. Jeho lidská podoba zmizela, nahradila ji ohavná organická hmota starobylých mimozemských vetřelců. Jeho mysl byla zkoušena a mučena, musela bojovat s neuvěřitelnými silami v míře daleko převyšující schopnosti jakéhokoli smrtelníka. Muka trvala staletí.

Když byl Starobylý konečně s trestem spokojený, nebo se snad už začínal nudit, vyplivl masu černé tkáně na podlahu.

Duch conquistadora nevýslovné mučení dokázal díky nenávisti, zlobě a touze po moci přežít. Tyto věci byly kotvou, která ho zachránila před pozřením starobylou stvůrou. Černá masa se odplazila do temnoty a vychutnávala si nově nabytou sílu.

Prokletý plánoval svůj návrat.

V polské vesnici bylo ticho. Procházel jsem sněhem a snažil se přes sutiny domů dostat ke kostelu, který byl Místem moci v zimě roku 1944. Byl jsem bosý, ale ostré kamení, nábojnice a skleněné střepy mi neubližovaly.

„Mordechai!“ vykřikl jsem. „Musíme si promluvit!“

Našel jsem kostel. Schodiště bylo prázdné. Vyběhl jsem vzhůru a vešel dovnitř.

„Byreiko!“ volal jsem s rukama přiloženýma k ústům. Starý muž nebyl nikde k nalezení. Nakopl jsem poničenou lavici. Na tohle jsem neměl čas. „Kde jsi?“

„Zdravím tě,“ řekl hlas. Otočil jsem se a viděl neznámého muže, jak ke mně přichází kostelní uličkou. Byl to malý muž nesoucí archaický ocelový pancíř a kulatou přilbu ozdobenou peřím. Na hrudi měl vyvedený žlutohnědý rodový znak. Měl černou bradku ulíznutou do špičky. Oči zapadlé ve snědé tváři měl malé a tmavé. Hleděl na mě zpod chlupatého obočí. „Tvůj přítel tady bude co nevidět.“ Jednou rukou volně držel bojovou sekeru, která svým ostřím zanechávala na zasněžené podlaze kostela stopu.

Uvědomil jsem si, že mluví archaickou portugalštinou. Jazykem vzpomínek lorda Machada.

To je zlé.

„Lord Machado,“ řekl jsem sevřeným hrdlem.

„Vlastně jsme spoluještě neměli tu čest. Vyplenil jsi mé vzpomínky. Mé drahocenné vzpomínky. Ponořil ses do mé moci a pokusil se vzít, co mi právem náleží. Zničil jsi mé plány a ukradl slávu Starobylých, čest, která právě patří mně. A přesto vlastně nevím, kdo jsi.“ Zastavil se jen pár kroků ode mě. Svět, který byl výplodem mysli Starého muže, se při zásahu Prokletého otřásal. Bytí okolního města se tetelilo, jako by bylo tekuté. „Kdo jsi?“ sykl.

Podařilo se mi najít odvahu odpovědět. „Jsem muž, kterej tě jednou provždy zabije.“

Zaklonil hlavu a začal se smát. Byl to ten samý zlý smích, jaký jsem znal ze vzpomínek. „Jak naivní. Já nemohu zemřít. Jsem věčný. O můj život usilovaly daleko vyšší bytosti, než jsi ty. Já zemřít odmítám.“

„To se ještě uvidí.“

Pomalu pozvedl sekeru, uchopil ji do obou rukou a potěžkal ji. Prohlížel si její ostří a přejel po něm palcem ruky.

„Zabil jsem tisíce lidí. Mohl bych tě zabít i teď, když spíš. Mohl bych vzít tvého ducha a připoutat jej k artefaktu, jak jsem to udělal tvému průvodci. Chovej se ke mně s úctou,“ vyhrožoval. „S velikou radostí bych ti vyrval srdce z hrudi.“

„Zkus to.“

Ani se nehnul, jen stál a svíral sekeru. Usmíval se, jako by jej můj akt předstíraného hrdinství pobavil.

„Budeš tam jen tak stát, nebo se do toho pustíme?“ zeptal jsem se a připravoval se k boji. Jak se dá bojovat s nesmrtelnou bytostí ve vlastním snu? Chystal jsem se to zjistit.

„Ne,“ odpověděl. „Na tomhle místě jsi v bezpečí. Jsem pouze stín, zpráva, varování. Přišel jsem jako přítel. Přišel jsem ti nabídnout mír a spolupráci.“

„Běž do hajzlu.“

„Můj mladý příteli, musíš se ještě hodně učit.“ Položil hlavici sekery na podlahu a opřel se o topor. ,,Zítra budu vládnout já. To už je jisté. Na ty, kdo budou stát po mém boku, čeká velká odměna. Dostaneš, po čem tolik toužíš. Moc, bohatství… Přeješ si mít upírčinu dceru. Mohu zařídit, abyste spolu žili celou věčnost… výměnou žádám spojenectví. Mám moc dopřát ti, cokoliv si přeješ. Budu potřebovat kapitány pro svou armádu. Velké muže, jako jsi ty. Pomysli na tu slávu.“

„Fakt lákavý,“ odpověděl jsem. „Ale co kdybych tě prostě našel a narval ti tu podělanou sekeru do prdele?“

„Ty, kdo se mi postaví, rozdrtím. Budu tě zabíjet celé věky. Tvou kůži budu nosit jako plášť, kosti semelu na prach, krev vypiji a navždy připoutám tvou duši k artefaktu. Bude to symbol mého vítězství.“ Když mluvil, začínal se měnit, jeho obrysy byly náhle rozmazané a tmavé, jako by jej halil dým. Rostl a zvětšoval se. Černá lesknoucí se tkáň párala jeho oblečení a zbroj. Sekera žuchla na zem, jelikož už ji ve svých bezmasých rukou nemohl udržet. „Vezmu všechny, které jsi kdy miloval. Obrátím je na svou stranu nebo pozřu jejich duše. Buduje mučit stejně jako tebe a postarám se, aby věděli, že ty jsi příčinou, proč je zaživa svlékám z kůže. Budou vědět, že trpí jen kvůli tvé hlouposti. Tvé jméno budou celou věčnost proklínat.“

Hlas Prokletého se změnil, jako by najednou mluvil ve vodě. Kůže z obličeje se mu odloupla a odhalila lebku. Za okamžik vyrazila zpod jeho helmy a úst černá chapadla, která vytvořila zničující masku. „Vezmu tvou rodinu, otce, matku i děti, které se ještě nenarodily. Pocítí mou zlobu a poznají věčnou zuřivost. Vezmu ženu, kterou miluješ, upírčinu dceru, a zmasakruju ji způsobem, jaký si tvůj ubohý mozek neumí ani představit. Jakmile bude zlomena, předám ji její matce a pak se i ona zařadí do mých legií.“

Transformace byla nyní dokončena. Tyčil se přede mnou skutečný lord Machado. Jeho kosti pokrývala masa pohybujících se slizkých chapadel. Fyzická manifestace čiré černé nenávisti. Zbroj zůstala na místě, byla však zohýbaná, zrezavělá a pokrytá špínou a slizem. Tvor klouzal po vlhké dřevěné podlaze a kapala z něj ohavná černá tekutina. Helma se sklonila dolů a do obličeje mi zasvítily spalující oči.

„Vyber si. Zvol si osud. Buď budeš sloužit mně, nebo zažiješ věčnou bolest.“

Mé srdce zachvátil neskutečný strach. Poklekl jsem před vznášející se masou zla. Prokletý se začal smát. Jeho smích se rozléhal v rozbořeném kostele. Byl si jistý svou mocí a velikostí.

„Nevybírám si ani jedno.“

Pulsující masa, která tvořila Prokletého hlavu, se ve velmi lidské emoci naklonila na stranu a prozradila, že Prokletý nevěří vlastním uším. Má ruka sáhla po hladké rukojeti starobylé sekery. Vyskočil jsem vzhůru a zasekl masivní čepel do temného masa.

Prokletý zařval a udeřil.

KAPITOLA 24

Světlo.

Zmatek.

Tlak na hrudi. Ruce bránící mi v pohybu a držící mě u země.

Ohnal jsem se a pěst dopadla na cosi měkkého. Za hrdlo mě uchopila silná ruka. Sáhnul jsem po útočníkovi a mrštil jím do strany. Dostal jsem ránu, proletěl se vzduchem a dopadl na tvrdou stěnu.

„Probuď se, do hajzlu!“ zařval mi Harbinger do ucha.

Zalapal jsem po dechu. Byl jsem naživu.

Byl jsem bolestivě naražený na tvárnicovou zeď. Harbinger mě držel za popruhy několik centimetrů ve vzduchu. Cloumal se mnou a jednou rukou mě fackoval.

„Hej!“ křiknul jsem. „Nech toho.“

„Fajn. Je zpátky.“ Harbinger mě pustil na zem. Mnohem menší muž si se mnou pohazoval, jako bych nic nevážil. „Same, jsi v pohodě?“

Sam Haven stál stranou a mnul si tvář. Jeho obrovským knírem prosakoval potůček krve z nosu. „Ty máš teda ránu, kámo. Jako když kopne kůň.“

„Omlouvám se,“ řekl jsem.

„Snažil jsem se ti jenom pomoct, vole. Házels sebou jako ryba,“ řekl velký kovboj.

Zmateně jsem se rozhlédl. Byli jsme vedle hangáru na základně. Hind stál poblíž a jeho rotory se pořád ještě pomalu otáčely. Kolem mě stál znepokojený tým. Cítil jsem se malátný a slabý. Sesunul jsem se podél zdi a posadil se. Julie si dřepla vedle.

„Zase jsi měl záchvat. Začalo to, když jsme přistávali.“ Prsty mi přiložila ke krku a změřila mi pulz. „Srdce ti bije jako šílený.“

„Zdálo se mi o Prokletým,“ dostal jsem ze sebe.

„Zjistils to místo?“ zeptal se Harbinger.

Smutně jsem zavrtěl hlavou. „Je mi líto.“

„Do prdele,“ odplivl si. „Fakt nic?“

„Nabídl mi práci,“ dodal jsem. „Skvělý benefity. Věčnej život a tak. Stačí, když mu pomůžu dobýt svět. V opačným případě prej bude mou duši do skonání světa smažit.“ O tom, co mělo čekat Julii, jsem se nezmiňoval. Byl jsem rozhodnutý toho slizáka řádně ztrestat.

„Fajn, jdem dovnitř,“ řekl Harbinger. Pokusil jsem se postavit na nohy. Julie mi podala ruku a Trip si tiše dal mou ruku kolem ramen. Holly vzala mou brokovnici. „Odvolal jsem všechny týmy na noc na základnu. Pitte, budeš nám muset říct co a jak. Možná v tom všem objevíme nějakou indicii, podle který ho najdem.“

„A nemaj se ostatní starat o místní problémy?“ zeptala se Holly.

„Lovit upíry v noci je sebevražda. Pár týmovejch velitelů je ale dost odvážnejch na to, aby se o to pokusili, takže jsem jim dal rozkaz vrátit se. Přeskupíme se, zkontrolujem vybavení a zítra zase vyrazíme do akce. Na nalezení Místa moci už máme jenom jeden den.“

„Můžu to zkusit znovu, Earle,“ řekl jsem otřeseně. „Zvládnu to. Byreika mi slíbil, že než čas vyprší, ukáže mi to.“

„Vypadals, že každou chvíli vypustíš duši,“ řekl Trip se slyšitelnými obavami. „Víš určitě, že do toho chceš jít znovu?“

„Máš lepší nápad?“

Zamyslel se. „Ne… bůh pomáhá těm, kdo si pomůžou sami.“

„Přál bych si, aby nám seslal zázrak, protože by se nám teď fakt docela hodil,“ řekl jsem.

„Možná už se stalo,“ opáčil Trip. „Možná ty jseš náš zázrak.“

„V tom případě jsme v hajzlu,“ řekla Holly. „Bez urážky.“

„V pohodě, vždyť máš vlastně pravdu.“

„Ne, fakt, přemejšlejte o tom,“ řekl všem, když jsme se blížili k hlavní budově. Nikdy bych si nepomyslel, že tu ošklivou starou pevnost uvidím tak rád. Se zapadajícím sluncem v pozadí vypadala základna téměř božsky. „Mluvíš s duchy. Máš vize. Dokonce se ti podařilo zvrátit chod času. Jestli tohle není zázrak, tak už nevím.“

„Věř mi. Kdybys viděl ty korýšovitý monstra na místě, ze kterýho artefakt pochází, nepovažoval bys krátkou cestu časem za dobrou věc.“ Při myšlence na jejich obrovské miskovité oči vznášející se v prostoru jsem se otřásl. „Radši bys svou víru měl směřovat do něčeho jinýho, než jsem já.“

„Já nevím, kámo. Myslím, že máš nějaký poslání. Myslím, že když tě zabil vlkodlak, vrátil ses nazpátek kvůli němu a Byreika je tvým průvodcem.“

„Jak myslíš, kámo.“

„Vlastně na tom možná něco bude,“ řekl Harbinger. „Budu se muset zeptat Mila, našeho experta přes náboženství, jestli se něco takovýho v minulosti už stalo. Teď ale pomáhá Skippymu na hind montovat kanóny a raketomety.“

„A co federálové?“ zeptala se Julie. „Důrazně nám zakázali vrtulník vyzbrojit.“

„Ať se jdou bodnout. Stejně je zejtra konec světa. Co nám asi tak udělaj? Zažalujou nás? To je to nejmenší, co můžu pro Skipa udělat. Už dlouho se těší, že něco vyhodí do povětří.“

Před budovou parkovalo několik různých vozidel. Většinou se jednalo o obyčejná osobní auta nebo větší osobní dodávky. Nebyli jsme první tým, který se vrátil. Stůl na recepci byl prázdný. Byla zde jen krátká zpráva od Dorcas, v níž svým svérázným způsobem říkala, že odjela do Forestdale „pozabíjet pár šmejdů“ a že jsou v ledničce nějaké pudinky. Čokoládové si vyhradila pro sebe a slíbila bolestivou smrt každému, kdo se jich dotkne.

Ostatní lovci byli shromážděni v jídelně. Většinu z nich jsem nikdy neviděl. Byli to zajímaví lidé. Většina z nich odložila při první příležitosti těžké zbroje a snažila se využít volné chvilky k odpočinku. Několik lovců mělo zbroje stále na sobě, povětšinou to byli ti, kteří měli štěstí, že je během dne nepotřísnily tělesné tekutiny nemrtvých. Kromě proslulých rohatých smajlíků byla k vidění i loga dalších týmů. Některá byla komiksového charakteru: prase plivající oheň, postradatelný atentátník Scud, Samuraj Jack a jakýsi kříženec žraloka s chobotnicí. Jiná loga byla spíše vážnější povahy: lebka s upířími zuby probodnutá dýkou, velmi stylizovaná podobizna draka, zkřížené kalašnikovy nebo třeba úprava Munchova obrazu „Výkřik“. Všechny motivy byly vyvedeny v černé a olivové barvě.

Někteří lovci jedli a snažili se do sebe dostat co nejvíce kalorií. Velká skupina se shromáždila kolem televize a sledovala zprávy o panice z chybějících pěti minut. Většina lovců ale čistila zbraně a brousila nože. Někdo vložil do přehrávače CD s klasickou rockovou hudbou.

„Earl!“ vykřikl muž s copem ve vestě Harley Davidson. „Pozor! Harbinger je tady!“ Lovci všeho nechali, shromáždili se kolem nás a kladli otázky.

„Uklidněte se,“ zalomozil Harbinger. „Až tu budou všichni, dozvíte se, co potřebujete. Stav? Kdo ještě chybí?“

Chlápek, který vypadal jako motorkář, začal jmenovat. Zdálo se, že všechny zná. „Nikdo neohlásil žádný ztráty. Většina upírů ani nevěděla, co je dostalo. Sejmuli jsme jich celý hromady. Boone je tady, ale jeho chlapi se dobrovolně přihlásili k hlídání perimetru. Van Zantův, Paxtonův a Mayorgův tým se ohlásily, že jsou na cestě. Eddings zrovna vylezl z nějakýho dolu, prej nedostal zprávu, že má vypadnout před setměním. Jeho tým teda dorazí jako poslední.“

„Prej nedostal zprávu. Taková hovadina,“ řekla naštvaně Julie. „Po setmění může v upíří noře zůstat jedině magor.“

„Šílenec,“ řekl obdivně Sam.

„Kde je můj… šéf?“ zeptal se Harbinger.

„Volal před patnácti minutama. Rozdali si to s nemrtvákama ve Forestdale. Už jsou na cestě. Šéf zněl v telefonu dost rozjařeně.“

„Není divu. Vždyť nic nezabil už hezkou řádku let. Díky, Phillipsi.“ Harbinger Poplácal muže po zádech. Zvýšil hlas, aby ho slyšeli všichni shromáždění lovci. „Doufám, že jste nesežrali všecko, vy šmejdi. Mám hlad.“

„Fred vaří nějakou večeři, kdysi bejval šéfkuchařem. V ledničce jsou ale nějaký pudinky,“ řekl lovec a cpal se Dorcasinou čokoládovou pochutinou.

„Máš to spočítaný, hlupáku,“ zamumlal Sam pod vousy. V zájmu onoho lovce jsem doufal, že se Dorcas stačila pro dnešek vyřádit na upírech.

„Ne tak rychle, šéfíku. Nemůžem se dočkat,“ přerušil ho Phillips. „Říká se, že máš s těma pěti minutama něco společnýho. Co je na tom pravdy?“

„Kde jste to slyšeli?“

„Vykládaj si o tom federálové na šifrovaných kanálech. Prej došlo k nějakýmu masakru démonů v Jasným spodku,“ dodala jedna lovkyně. Líbilo se mi, že zmínka o nabourání vládních zabezpečených komunikačních kanálů nikoho ani trochu nevzrušila.

„To jo, bylo to fakt šílený,“ řekl nevelký muž. „Celej svět tam venku zblbnul.“

Většina ostatních souhlasně přikývla. Ve zprávách bylo vidět, jak se před Bílým domem shromažďují obrovské skupiny demonstrantů. Probíhající textové zprávy v dolní části obrazovky informovaly o vyhlášení červeného teroristického stavu a platnosti stanného práva v jihovýchodní části USA.

„Vyjádřím se k tomu, ale chci počkat, dokud tady nebudou všichni. Jsem unavenej a nehodlám to vykládat víc než jednou.“ Vytáhl cigaretu. Tři lovci zároveň vyndali zapalovače. Všechny osoby v místnosti Harbingera respektovaly nebo milovaly natolik, že se s ním nikdo nehádal. „Chci něco teplýho, co bylo kdysi krávou. A to je rozkaz.“ Naklonil se, zapálil si cigaretu o jeden z nabízených zapalovačů a zhluboka se nadechl. „Byl to zatraceně těžkej den.“

S tím jsem musel plně souhlasit. Harbingerův tým se rozešel. Všichni se začali bavit se starými přáteli. Pohodil jsem vak s vybavením na podlahu a šel si sehnat něco k jídlu. Byl jsem hladový, vyčerpaný, pomlácený a chybělo mi velké množství krve, které mi odsály obří pijavice a klíšťata. Na dobré vychování jsem ale nezapomínal.

„Julie, nechceš přinýst něco z kuchyně?“

„Počkej, půjdu s tebou.“ Položila vybavení vedle mého a rychle proběhla dvojitými dveřmi. Šel jsem za ní. Kručelo mi v břiše, a když jsem ucítil cosi smaženého, začal jsem slintat. Jako zombie jsem kráčel směrem, kterým jsem cítil vytoužené jídlo. Julie mě ale vzala za ruku a odtáhla stranou. Krátce zamávala na pozdrav několika lovcům v kuchyni a odvedla mě malými postranními dveřmi na chodbu.

„Co je?“ zeptal jsem se a toužebně pohlédl ke kuchyni. Vzhledem ke své velikosti a míře fyzické aktivity jsem musel každý den sníst alespoň 4500 kalorií, jinak jsem byl rozmrzelý. Rychle mě vedla po schodech nahoru. Moc jsem tam nechodil. Šel jsem poslušně za ní.

„Dneska jsme zemřeli.“

„Jo, už se mi to párkrát stalo. A nikdy to není lehký.“

Zastavila se a podívala se do chodby, aby se ujistila, že jsme sami. Pak se otočila a pohlédla mi do očí. „Člověka to donutí přemýšlet, když je tomu tak blízko. Nemyslíš?“

„Asi jo,“ odpověděl jsem trochu stydlivě.

„Zachránils nás. Nevím, jaks to dokázal, ale něco v tobě je. Neumím to vysvětlit.“

„To ty jseš výjimečná. Poznal jsem to v okamžiku, kdy jsem tě poprvé potkal,“ řekl jsem popravdě.

„Já to viděla stejně. Jen jsem si to tehdy nedokázala vysvětlit.“

„Vážně?“ To mě překvapilo.

„Ano. Hele. Podívej. Vím, že je to náhlý, ale to, co jsi tam řekl… v bažině… před tím, než… než jsi mě ochránil svým tělem…“ Pomyslel jsem na mimozemský hrot, který mi probodl srdce. „Myslels to vážně?“

„Já… no… ehm…“ mumlal jsem a bál se odpovědět pravdivě.

Rychle mě přerušila. „Protože jestli ne, pochopím to. Byl to vypjatej okamžik… a já na tebe nechci tlačit… nic takovýho. A navíc se toho dělo moc… s mou rodinou… a…“ Nezmínila se o zmizelém Grantovi, ale náznak viny v jejím obličeji byl zřejmý. „Stalo se to prostě tak rychle, a já nic podobnýho nečekala. Od chvíle, kdy jsme se potkali, z tebe cejtím něco výjimečnýho. A když tě Grant opustil na nákladní lodi… pohádali jsme se. Nemohla jsem uvěřit, že ti to udělal. A pak zmizel a vím, co k tobě cejtím, ale měla bych cejtit vinu, protože Grant je nejspíš mrtvej, nebo je na tom ještě hůř. Děje se toho tolik, ale ty jsi pořád tady a já prostě nevím…“

Přerušil jsem ji. „Myslel jsem to vážně.“ Shromáždil jsem veškerou odvahu. V porovnání s tímto okamžikem byli upíři, vlkodlaci, chrliče, démoni a obrovské olihně ničím. Raději bych čelil legiím stvůr, než abych se teď nechal odmítnout.

Chytil jsem ji za obě ruce tak jemně, jak jsem jen při své velikosti dovedl. Její výraz byl nečitelný. „Miluju tě,“ řekl jsem jednoduše.

Neodpověděla hned. V břiše jsem cítil tíži nervozity a bál se, že mě snad pošle k zemi. Mimoděk jsem polknul, protože mi najednou úplně vyprahlo v ústech. Konečně se usmála. Nejprve jen trošku, ale postupně odhalila řadu zubů.

„Já tebe taky.“

„Vážně?“ Všechno ze mě spadlo. Udeřil blesk. Nebesa se otevřela a andělský chór spustil píseň.

„Ano. A přestaň mi mačkat ruce, nebo mi je zlomíš.“

Rychle jsem ji pustil. „Promiň.“

„Nic se nestalo.“ Přitiskla se ke mně a začali jsme se líbat. Její rty byly horké a jemné. Odtáhla se a pokynula hlavou ke dveřím na straně. „Tenhle pokoj používám, když musím pracovat do noci a přespat na základně.“ Julie mluvila trochu zadýchaně. „Řekla bych, že než sem dorazej zbylý týmy a začnem někomu chybět, budem mít dost času.“

Večeře mohla počkat.

Když jsem se tiše vkradl zpět do jídelny, myslel jsem si, že si mé nepřítomnosti nikdo nevšiml. Choval jsem se nenápadně, jak jsem jen dovedl. Julie na mě naposledy mrkla a pak se přidala k ostatním týmům, aby se zapojila do koordinačních prací. Místnost byla téměř zcela zaplněna lovci. Chyběl už jen poslední tým, který měl každou chvíli dorazit. Moje vybavení mezitím někdo přisunul ke stěně. Zvedl jsem vak a všiml si přátel sedících u stolu v zadní části místnosti. V jídelně panovala téměř večírková nálada, protože se většina lovců neviděla celé měsíce nebo roky.

„Čau, kámo. Cos dělal?“ zeptal se Trip, když jsem se posadil vedle něj.

„Ehm… nic.“

„No jasný,“ řekla Holly a přisunula přede mě talíř už jen vlažných těstovin. „Nechali jsme ti nějaký jídlo… hřebce.“ Vilně na mě mrkla. „Měl bys jíst, ať máš sílu.“ Holly Newcastlové vážně nic neuniklo.

„Dík,“ zamumlal jsem a okamžitě se pustil do jídla. Bylo výtečné. „No teda, v tom je snad tuna česneku.“

„Vařil to Fred. Říkal, že nám to pomůže, až budem zítra bojovat s upíry,“ vysvětlil Trip. „Možná se jim nebude chtít do nás kousat, když budem smrdět po česneku.“

Holly si odfrkla. „To jsou babský povídačky. Upíři se česneku nebojej.“

„Hele, do včerejší noci jsme si mysleli, že jejich schopnost proměnit se v mlhu je taky jenom pověra,“ odpověděl jsem. „Takže se česnekem naložím, co to půjde, zlato.“

Poslední tým dorazil v dobrém rozpoložení. Lovce okamžitě je obklopili ostatní, přestože měli zbroje potřísněné nemrtvým hnusem. Logem týmu byl kouřící Elvis. Vůdce zamával davu na pozdrav.

„Omlouváme se za zpoždění, ale dostali jsme dvacet krvesajů. Prej je tady nějaká kalba.“ Z davu lovců se ozývaly výkřiky jako: „Nemachruj!“

„Už bylo načase!“ Všechno ale bylo míněno v dobrém.

„Osprchujte někdo ty chlapy! Sakra, Eddingsi, smrdíte jako hromada upírskejch sraček!“ zahartusil Sam.

„Taky tě miluju, Same,“ odpověděl mu.

Harbinger si odkašlal. „Běžte se umejt a sežeňte si něco k snědku. Musíme se poradit.“ Nově příchozí okamžitě poslechli. Zbytek místnosti se vrátil k živé konverzaci a srdečnému smíchu. Holly je sledovala, jak odcházejí. Po menším zaváhání vyskočila, rozběhla se za nimi a chytila velitele týmu za rameno.

„Omlouvám se, ale…“ začala, když se otočil. Byl jsem dost blízko, abych jejich rozhovor slyšel i přes okolní hluk. „Nejste náhodou tým z Las Vegas?“

„K službám.“ Eddings se lehce uklonil. „Myslím, že se neznáme, slečno.“

„Newcastlová, Holly Newcastlová. Ano. Ano, známe se.“ Všechny nás překvapila, že ušpiněného lovce objala a nepouštěla. Vypadal užasle. Konečně ho pustila. Chvíli si ji zvědavě prohlížel.

..Ach… už si vzpomínám. No teda. Rád tě vidím. Vypadáš o dost líp. Dost jsi přibrala,“ myslel to jako kompliment. „Muselas přibrat dobrejch patnáct kilo.“

„Díky,“ řekla hrdě. Podíval jsem se na Tripa a pokrčil rameny. Myslel jsem, že to je věc, kterou člověk nemůže Holly a potažmo žádné ženě říct, aniž by skončil s kulkou v hlavě.

„Earl mi tvrdil, že se tě pokusí rekrutovat. Rád vidím, žes nabídku přijala. Jak si užíváš lov monster?“

„Upřímně řečeno jsem to nejdřív nesnášela, ale považovala jsem to za věc, kterou je prostě třeba udělat. Musela jsem se postavit svýmu strachu, chápeš…“

„Jo. Tomu rozumím, vím, čím sis prošla.“

„Ale teď?“ zasmála se Holly. „Teď to miluju.“

„Říkal jsem Earlovi, že budeš skvělá… Hele, musím se jít umejt, než mě stáhne z kůže za to, že zdržuju.“

Znovu ho objala. Poznal jsem, že tentokrát pláče. Pro jistotu jsem se podíval znovu a pořádně. Netušil jsem, že je Holly schopna ronit slzy. Něco jí zašeptal do ucha a pohladil ji po zádech. Eddings se konečně odtrhl a odběhl za svými muži. Holly si utřela oči a vrátila se k našemu stolu.

„Co to mělo bejt?“ zeptal jsem se.

„Ehm… nic.“ Dokonale mě napodobila. „A teď sklapni a žer špagety.“ Povzdechla si a dívala se na odcházející tým. Postupně se vrátila k jídlu a všechno ostatní ignorovala.

„Dámy a pánové, jsem rád, že jsme tu všichni. Máme takovej problém.“

To bylo dost slabé slovo.

Harbinger chodil tam a zpátky. Konferenční místnost byla příliš malá, než aby se tam vešli všichni lidé a orkové, takže byly velké mapy jižní části Států přineseny dolů do jídelny. Mnoho červených špendlíků bylo vyměněno za žluté, ale zároveň se objevily nové červené hlavičky. Vypadalo to, jako by Alabama měla spalničky.

Přítomen byl každičký člen LM. Lovci, které jsem znal, tvořili značnou menšinu. Julie seděla vedle dědečka a mladého muže, který musel být jejím bratrem. Booneovi muži se vrátili z hlídky na perimetru a stáli vzadu. Když mě Mead uviděl, vesele mi zamával. Orkové stáli pohromadě trochu stranou. Obličeje si zakrývali kápěmi, nebyli zvyklí na přítomnost tolika lidí.

„Velitelé týmů dostali před pár dny krátkej souhrn situace, ve který se právě nacházíme. Staly se ale nějaký další věci. Dnes ve 2:39 se čas posunul o pět minut zpátky. Tenhle efekt zasáhnul celou planetu.“

Z krátkých útržků zpráv, které jsem zaslechl, způsobila událost masovou hysterii. Někteří lidé panikařili, jiní se ponořili do náboženského zápalu, další celou záležitost popírali. Tisíce dětí se narodily dvakrát. Stovky lidí zemřely dvakrát přirozenou smrtí.

„Ano. Těchto pět minut souvisí s případem, na kterým zrovna děláme, takže je snad všem jasný, jak vážnej máme problém. Je to tady, lidi, je to náš velkej případ. Náš skutečnej nepřítel se jmenuje generál Joao Silva de Machado. Přezdíváme ho Prokletej. Je pět set let starej, a kdybyste měli potíže ho poznat, je to ta velká hromada černýho slizu v conquistadorský zbroji. Má v držení nějakej starobylej artefakt, kterej se aktivuje při úplňku, tedy zítra v noci.“ Harbinger pohlédl na hodinky. „Zbejvá asi dvacet dva hodin. Tenhle artefakt byl příčinou oné… poruchy. Byla to jenom malá ukázka šíleností, který dokáže způsobit. Jestli se ta věc spustí, bude to znamenat konec světa.“

„Jak to myslíš? Jak konec světa?“ zeptal se lovec.

„Doslova. Konec světa, budem v úplný prdeli.“ V davu to zašumělo. LM se v minulosti musela vypořádat s divnými věcmi, ale s ničím takhle vážným. „Artefakt je třeba použít na určitým Místě moci. Netušíme ale, kde to je.“

„Jako na vánoční párty v pětadevadesátým?“ zeptal se muž jménem Eddings.

„Správně,“ konstatoval Harbinger. „Když už jsme u toho, Prokletej zabil Raye Shackleforda.“ Zastavil se a počítal na prstech. Pak pro jistotu dodal. „Čtvrtýho.“

Mezi lovci nastal zmatek.

„Uklidněte se, bude to horší. Sledovali ho, protože hledali informace. Dostali ho, protože Susan Shacklefordová, která je teď upírskou paní, přesně věděla, kde ho najde.“

Jestliže zpráva o Rayově smrti lovce popudila, myšlenka na jeho ženu proměněnou v upírku je umlčela. Kdyby v jídelně spadl na zem špendlík, bylo by to slyšet. Pohlédl jsem na Shacklefordy. Šéf byl stoicky klidný jako vždy, artritické ruce měl spojené před obličejem bez výrazu. Nathan Shackleford se v obličeji podobal sestře a matce, ale zavalitou postavou připomínal otce. Byl to krásný mladý muž, ale v tom okamžiku působil ztrhaně a zoufale. Se sklopenou hlavou zíral na podlahu. Julie ho vzala kolem ramen.

„Je to tak, lidi. Mezi sedm upírskejch pánů patří i jedna z nás. Zná všechny triky, který ovládáme. Pomáhala je vymejšlet. Podle všeho.přesvědčila Raye, aby nám lhal. Ray nám řekl, kam máme jít, abychom Prokletýho dostali, a my mu slepě věřili.“ Earl si dal přestávku na zapálení cigarety. Všiml jsem si, že se mu trochu třese ruka, neboť se plamen jeho zippa mihotal. Všiml si toho i on, protože zapalovač následně velmi rychle zavřel a schoval.

„Ve spolupráci s agenty úřadu pro kontrolu monster…“ většina lovců a všichni orkové začali reptat, „…jsme se vydali hluboko do bažiny a vešli přímo do pasti. Byly to stejný stvůry jako na vánočním večírku.“ Harbinger počkal, až výkřiky a nadávky utichnou. Snad polovina lidí v místnosti si na tu noc pamatovala. „Jedinci, se kterejma jsme tehdy bojovali, byli obyčejný dělníci. Teď jsme stáli proti vojákům. Můj tým a všichni federálové padli do posledního muže. Pak ale došlo k aktivaci artefaktu a my se dostali do chvíle těsně před přepadením. Žádný stvůry ale nezaútočily.“

„Ty nemůžeš zemřít, Earle!“ vykřikl někdo. „To není možný!“

„Earla Harbingera nic nezabije!“

„Ticho,“ rozkázal Harbinger. „Všichni víte, že to není pravda.“

„Ale…“

„Mlčte!“ vyštěkl ředitel. Lovci okamžitě poslechli. „Je to možný, protože se to dneska stalo.“ Chvíli počkal a pokračoval. Nevěděl jsem, proč najednou takové pozdvižení. Harbinger byl mezi lovci legenda, ale jak jsem viděl v bažině, i on měl fyzické limity. „Klíčem byl artefakt. To on sem ty stvůry poslal. Má moc ovládat čas a kdovíco ještě. Je to malá kamenná schránka o velikosti balíčku karet. Až ji uvidíte, poznáte ji, protože je fakt zlá, a navíc ji budeme muset vypáčit z rukou něčeho fakt děsivýho.“

„Tenhle případ nás už stál dva dobrý lovce. Jeny Roberts je mrtvej a Grant Jefferson zmizel. Buď je taky mrtvej, nebo ho držej v zajetí, aby ho zítra v noci použili jako oběť. Pokud je naživu, jsme jeho jedinou nadějí. Teď si poslechnem příběh. Ještě není po všem. Máme tajnou zbraň… Owene.“

Místnost mlčela. Polknul jsem. „Jo?“

„Pověz nám svůj příběh. Nic nevynechej a pospěš si.“

Rozpačitě jsem vstal a vydal se do přední části místnosti.

„Je to jenom zelenáč,“ řekl někdo. „Jak by mohl vědět, co má dělat?“

Harbinger zvedl ruku. „Poslouchejte. Tohle je Owen Pitt. Jeho tým mu přezdívá Zed. Holejma rukama zabil vlkodlaka. Minulej tejden několikrát zachránil životy členům mýho týmu. Zabíjel upíry, přízraky, chrliče i démony. Postavil se tváří v tvář Jeanu Darnému. Pohlédl do tváře Prokletýho. A jestli ještě někdo pochybuje, bojoval s agentem Franksem. Dvakrát. A dokonce ho jednou kopnul do koulí.“

„To bych radši bojoval s démony!“ zakřičel někdo.

„To já taky,“ odpověděl jsem.

„Lovci. Jednejte s tímto mužem jako s každým jiným členem mýho týmu. Některý věci, který uslyšíte, můžou znít divně, ale já osobně jim věřím, tak si z toho zkuste něco vzít. Některý z věcí, který bude vyprávět, nesměj opustit stěny tyhle místnosti. Jestli se tahle historka dostane k uším úřadu pro kontrolu monster, bůh ví, co by s ním provedli. A vězte, že jestli někdo někdy prozradí federálům něco z toho, co Owen viděl, dozvím se to. A přísahám na všechno, co je mi svatý, že vás pak najdu třeba na konci světa, chytnu vás pod krkem a protáhnu vám páteř držkou.“ Nikdo v místnosti neřekl ani slovo. Všichni věděli, že to myslí smrtelně vážně. Má tajemství byla mezi těmito lidmi v bezpečí. „Owene, vyprávěj.“

Stál jsem před místností plnou odvážných duší. Byli to muži a ženy, které mnozí považovali za obyčejné žoldáky. Já ale věděl, že jsou to hrdinové. Patřil jsem mezi ně a byl jsem hrdý, že mám jejich respekt. Zároveň jsem ale cítil pokoru.

Podělil jsem se o svůj příběh. Vyprávěl jsem o Starém muži, od prvního setkání s ním při umírání po zraněních způsobených panem Huffmanem. Vyprávěl jsem o snech. Mluvil jsem o lordu Machadovi a jeho neúspěšné expedici. Pokusil jsem se tlumočit, jak jej chamtivost, neskutečné ambice, nenávist a nelidské odhodlání udržely naživu ve chvílích, kdy by se každý jiný člověk zlomil a podlehl. Mluvil jsem o Starobylých, slizem pokrytých zlovolných stvořeních starších než čas, a hovořil o jejich proroctví a snaze najít hlupáka, který by pro ně otevřel bránu. Varoval jsem před Potetovaným, kapitánem, který je odsouzený chránit neskutečně temný artefakt. Zmínil jsem se také o jeho slibu, že mi vezme život.

Váhavě jsem vykládal lovcům o naší smrti v Jasném spodku. Vyprávěl jsem o své bitvě s nehmotným já Prokletého a o štěstí při spouštění síly artefaktu, kdy jsem Prokletého překvapil a dočasně artefakt vyrval z jeho moci. Nakonec jsem se zmínil i o jeho nabídce na výpomoc výměnou za místo v jeho království. Poprvé jsem také otevřeně hovořil o jeho hrozbách ostatním, obzvláště Julii. Vyhledal jsem ji a navázal oční kontakt. Lehce přikývla, chápala můj strach, ale měla vůli ze železa a prokletí se nebála.

Nathan Shackleford mou řeč přerušil. „Ten sráč Machado půjde do hajzlu!“ Mladý muž se postavil na nohy, v očích mu plály ohně. Byl připravený chránit rodinu před dalšími útoky. „Já toho šmejda sejmu sám!“

„Sklapni, Nate,“ rozkázal klidně starý Shackleford. „A dávej si v přítomnosti dam pozor na jazyk. Není to slušný.“

„Promiň, dědečku.“ Posadil se. Julie se usmívala sesterskou pýchou.

„Děkuji, Pitte,“ řekl šéf. „Je to vše?“

„Obávám se, že ano, pane.“ Omluvně jsem pokrčil rameny. Lovci se začali bavit mezi sebou, velitelé je utišovali. „Omlouvám se.“

„Nemusíš se omlouvat, synu. Udělal jsi, co bylo ve tvejch silách.“ Ukázal na mě hákem. „To je vše, co člověk může.“

„Ano, pane.“

Harbinger se zase postavil. Vydal jsem se zpátky ke své židli. „Nikam nechoď, Owene. Teď je čas na otázky a odpovědi. V týhle místnosti sedí dohromady pět set let zkušeností s lovem monster. Chci toho využít. Když dáme zmožený hlavy dohromady, třeba na něco přijdem.“

Z davu přicházela spousta otázek. Shromáždění lovci se snažili v mém mozku najít klíč. Něco, co předtím uniklo pozornosti. Pokoušeli se objevit jakoukoli indicii, která by nás poslala správným směrem a dala nám příležitost procvičit si zabijácké schopnosti. Lovci stvůr jsou od přírody přímí a jdou rovnou k věci. Přirovnal bych je k nástražným minám, které se samy posunují k nepříteli. Byl jsem trochu nesvůj, ale snažil jsem se na všechny otázky odpovědět podle nejlepšího vědomí. Bylo velmi těžké rozpomenout se na každičkou podrobnost z velmi rozkouskovaných snů. Cítil jsem, že začínám mít závrať. Byl to dlouhý den.

Harbinger se pokoušel naše mizivé informace dát nějak dohromady. Postavil se před mapu zády k davu. „Takže víme, že je v Alabamě. Nebo tady byl před pár dny. Owen ho viděl v podzemí, ale nevíme, jestli je v jeskyni, v dole nebo třeba v nějakým sklepení.“

„Elfská královna říkala, že ho viděla poblíž vody,“ dodal Milo.

„No, kdybychom žili v poušti, možná by nám to pomohlo,“ řekl zatrpkle Sam.

Opřel jsem se o zeď. Necítil jsem se moc dobře. Nejspíš za to mohl stres. Zavřel jsem oči. Tep mi v hlavě pulzoval, srdce bilo stále rychleji. Plíce se mi sevřely. Bylo mi mizerně.

„Owen viděl Potetovanýho s městem Montgomery v pozadí. Prokletýho hledá nejspíš i on.“ Harbinger ukázal rukou na oblast střední Alabamy. „Ale teď může bejt kdekoliv… Owene, přijížděl, nebo odjížděl? A poznáš směr? Owene?‘

Nemohl jsem odpovědět. V ústech mi najednou vyprahlo. Nedokázal jsem vydat hlásku. Nohy mi úplně vypověděly službu. Sklouzl jsem po zdi a rozplácl se na podlaze. Zrak se mi pomalu rozostřoval. „Owene!“ vykřikla Julie.

„Do prdele.“ Harbinger ke mně přispěchal. Dřepnul si a vzal mou hlavu do rukou. „Hej! Zůstaň se mnou. To je rozkaz.“ Zatřásl mnou. „Owene!“ Za jeho zády jsem viděl rozmazané obrysy ostatních lovců, kteří se mi snažili pomoct.

Chtěl jsem se omluvit, ale rychle jsem upadal do bezvědomí. Cítil jsem, jak se Julie snaží prsty nahmátnout můj slábnoucí puls.

KAPITOLA 25

„Promiň. Líp to neumím,“ zašeptal Starý muž.

„Kde to jsme?“ Rozhlédl jsem se, ale všude kolem byla naprostá tma a nic nebylo vidět. Přítomnost Starého muže jsem pouze cítil.

„Pssst.“ Jeho chatrná ruka přistála na mém rameni. „Chceš, aby nás uslyšel?“

„Dobře.“ Jelikož jsem tam ve skutečnosti nebyl, moc jsem nechápal, čemu šeptání pomůže. „Myslím, že umírám.“

„Ne, budeš v pořádku. Pokud to neposeru. Pak budeš určitě mrtvej.“

„A to mě jako má uklidnit?“ Být v naprosté tmě bylo velmi nepohodlné. Nechyběl mi pouze zrak, ale také ostatní smyslové vjemy. Kromě svého společníka jsem nic neslyšel. Necítil jsem žádné pachy, žádný závan větru na kůži. Chyběla mi rozbombardovaná vesnice. V porovnání se smyslovou deprivací byla rozbombardovaná hromada sutin opravdovým plyšovým rájem.

„Kde to jsme?“

„Na stejným místě. Město bylo poslední, co jsem viděl, tak jsem ho ukázal ve tvý hlavě. Je složitý to udělat skutečný. A Prokletej na to přišel. Takže tam teď zkusíme nahlídnout. Slíbil jsem, že ukážu Prokletýho místo. Jinak to teď nepůjde. Prokletej si zaštítil mysl. Zablokoval paměť. Myslím, že to vyjde… možná.“

„Mordechai, přísahám, že když to zkurvíš a zabiješ mě, hrozně mě nasereš. Jestli skončím jako duch, strávím zbytek věčnosti kopáním do tvý duchovský zadnice.“

„Ach. Tvrdý řeči na živáka. Strašení je těžká práce. Dnešní děcka nepracujou dost, aby to dokázala. Připrav se. Moc nebezpečný… zkusím ukázat. Pak zdrhnem, než nás chytne. Už o mně ví. Je připravenej mě zastavit. Je připravenej bojovat s tebou.“

„Co se stane, když nás chytí?“

„Uvízneš tady jako já.“

„A co když chytí tebe?“

Starý muž neodpověděl. Cítil jsem, jak jeho stisk na mém rameni zesiluje.

„Co se stane, když tě Prokletej chytí?“

„Teď ne. Ale musíme zkusit.“ V jeho chraplavém hlase byla slyšet nervozita.

„Co chceš dělat?“

„Udělám to jako poprvé. Opustíš tělo. Buď rychlej, ať se v tobě nic neusídlí. Podíváme se. Zdrhnem. Těžký vysvětlit. Jestli něco stane, zmiz. Zmiz rychle. Vrať se k sobě. Prostě se probuď. Probuzenej budeš v bezpečí.“

„Nemusíme bejt nějak moc blízko. Nemůžem se jenom vznášet opodál? Víc nepotřebuju. Nemusím mu koukat do ksichtu, na chapadla a tak.“

„Takhle už to nepůjde. Chrání se. Ne. Půjdem rovnou k věci. K artefaktu. Pak pryč. A rychle. Žádnej boj. Bez těla tentokrát nemáš šanci.“

„Minule mi to šlo docela dobře,“ lhal jsem. I když jsem ho neviděl, věděl jsem, že nesouhlasně vrtí hlavou. Naštěstí mi tentokrát nedal ránu berlí.

„Ne, chlapče. To nepůjde. Pořád nechápeš, cos udělal.“ Vzdychl. „Tady, vezmi tyhle věci.“ Cítil jsem, že se něco dotklo mé paže. Zapátral jsem v temnotě, dokud jsem nenahmatal čekající ruku. Vtiskl mi do dlaně několik malých objektů a zavřel ji. „Možná můžeš použít.“

„Co to je?“

„Slíbil jsem ti víc hraček. Dodržel slib. Jestli nezemřem během pár minut, budeš bojovat se silnými upíry. Promiň, víc dát nemůžu, nedokážu.“

„Díky.“ Uložil jsem si malé hračky do kapsy. „Nevím, jak fungujou, ale na upíry zabíraj.“ Vzpomněl jsem si na výraz, který měla Susan Shacklefordová, když zahořela jasným plamenem. S radostí jsem dar zabijáckých hraček přijal.

„Nevím přesně, ale asi mám představu. Kdysi dávno, než ses dostal do úzkejch… než jsem lovil stvůry. Byl jsem… jak se to řekne? Řemeslník. Stavěl jsem… stavěl jsem věci rukama.“ Znovu si povzdechl a mluvil velmi smutně. „Myslím, že teď je vzpomínka vším, co mám. Zase dělám věci. Vím, že jsou hrubé, ale už je to moc dlouho. Posílám tě s nima zpátky. Posílám do skutečnýho světa věci, co vyrobím. Vrátíš se s částí mě. Částí toho, kým jsem byl. Možná i částí toho, co jsem teď.“

„Nevím, jestli tomu rozumím.“

„Posvátný věci moc silný, když je použijou věřící. Proč? Ne kvůli malý kovový hvězdě nebo malýmu dřevěnýmu kříži. Ne, může za to víra. Víra, že dobro porazí zlo. Síla, co je uvnitř lidí. Já osobně nevěřím, ale vím. Tyhle malé věci jsou vše, co můžu dát.“

„Děkuji,“ řekl jsem a myslel to upřímně. Hračky byly fyzickou manifestací Starého muže. Byly to části jeho vzpomínek, které se neznámými prostředky dokázaly dostat do skutečného světa. V podstatě to byla kapesní zabalená víra.

„Chlapče… jsem rád, že jsem teď uvízlej zrovna v tvý mysli. Dává mi to naději do budoucnosti… pokud nebude svět zničenej, samozřejmě. To by byla krátká budoucnost. Jseš dobrej kluk. Hrdej. Tvrdohlavej. Občas hloupej. Ale vždycky chceš bejt dobrej. Dáváš do toho srdce. Jsem rád, že jsem si vybral dobrýho chlapa. Nezáleží, co stane. Slib… slib, že to doděláš. I kdybych u toho už nebyl.“

„Samozřejmě. Ale takhle nemluv. Vždyť nikam nejdeš.“

„Pche… je to moc nebezpečný. Slib mi to.“

„Slibuju, že to dokončím.“

„Dobře. A zapamatuj si věci, které jsi viděl. Zapamatuj si věci, co jsem ukázal. Je to na tobě. Hodně věcí nemohl jsem říct, jenom ukázat. Pamatuj na to, a budeš v pohodě.“ Poplácal mě po rameni.

Z okolí jsem cítil nádech zla. Snažil jsem se dodat si před naším výpadem trochu odvahy. Situace nehovořila v náš prospěch.

„Bylo mi ctí,“ řekl jsem slavnostně.

„I pro mě, chlapče. I pro mě… a teď se jdem podívat. Nevydej ani hlásku. Zkus nepřemýšlet moc nahlas. Jak říkáš, jdem na to.“

Pocit náhlého pohybu. Prudké zastavení.

Tma. Chlad. Vlhkost. Plíseň.

Cítil jsem, že je mi duch Starého muže nablízku. V temnotě byly i další věci. Nebyly tak docela živé, spíše odmítaly zemřít. Přítomnost starobylých a mocných upírů byla v jeskyni jasně patrná, stejně jako poskvrna Prokletého.

Nikde žádné světlo, ale jelikož jsem se nedíval očima, nevadilo mi to. Byli jsme v jeskyni. Byla to mamutí díra v zemi. Strop podpíraly kamenné sloupy, většina stalaktitů a stalagmitů byla daleko vyšší než já. Řady umělých zdrojů světla byly převrácené a zničené. Zbyly po nich jen stíny a střepy.

Cítil jsem sedm upířích pánů. V jeskyni nebyli všichni najednou, spíše lovili a hodovali kdesi nad námi. Několik jich zde zůstalo na stráži. Drželi se nahoře a nebyli na spletitém stropě k rozeznání. Dojem z jejich síly byl neuvěřitelný. Susan Shacklefordová zde byla také. Vypadala mnohem mladší než ostatní, ale ve svém stavu jsem dokázal odhalit, jak je nebezpečná. Byla silnější, než by mohl kdokoliv u tak mladé upírky čekat. Ostatní upíři byli starší, někteří žili ještě v dobách, kdy mí předkové obývali hliněné chatrče a plavili se po oceánech v chatrných kánoích.

Na okamžik jsem nahlédl do jejich pokřivených myslí. Vůdce upířích pánů, poručík lorda Machada, byl znám jako Jäger. I on byl mladý. Nemrtvý byl sotva šest dekád. Ostatní jej nenáviděli a báli se ho. Do jejich čela se dostal díky neskutečné síle, kterou nezískal tradičními upírskými způsoby, ale kvůli moci starobylého artefaktu. Tohoto daru se mu dostalo prostřednictvím mučivého procesu ve chvíli jeho lidské smrti. Byl připoutaný k artefaktu a odsouzený k věčné službě Prokletému.

Přítomno bylo i několik lidí. Pár jich leželo v díře, která byla příliš hluboká a strmá, než aby se z ní dalo vylézt. Zákusky. Grant Jefferson byl připoután v rohu. Soudě dle vzhledu byl hrozně potlučený, ale žil. Prokletý měl svou oběť.

Upíří vůdce, Jäger, klečel v zadní části komnaty. Obávaná stvůra s neskutečnou silou se nyní věnovala nudné činnosti. Jager držel v ruce starobylou conquistadorskou přilbu a leštil ji. Jeho úzké prsty se pohybovaly jako bruska. Hrudní plát a sekera, se kterou jsem již měl tu čest, ležela na kusu látky před ním. Byl v podstatě pážetem připravujícím parádu pro svého rytíře před posledním turnajem. Péřová ozdoba se již dávno proměnila v prach.

V zadní části velkého sálu se cosi pohnulo. V pevné skále se objevila trhlina, kterou prosvítalo světlo. Podobalo se to trhlinám, které používali démoni v Jasném spodku. Skrytý průchod prostorem na jiné místo, který zde byl vytvořený nadpřirozenými silami před dávnými časy. Ve svém mimotělním stavu jsem portál jasně viděl a chápal. Trhlina se postupně rozšiřovala. Pak se v ní objevil lesknoucí se obrys, který dopadl na podlahu jeskyně. Teplota během několika vteřin klesla do mrazivých hodnot. Bezmocní lidé naříkali strachy. Lord Machado se vrátil.

Než se portál uzavřel, stačil jsem do něj krátce nahlédnout. V dálce byla vidět temná obloha. Místo moci.

Upír se uklonil a podal helmu čekajícímu pánovi. Ničivá masa sáhla po starožitnosti a vytrhla ji z rukou služebníka. Chapadla s citem pozvedla ocelovou přilbu do výše a posadila ji na výrůstek ve tvaru lebky jako korunu.

Věc, nebo spíše lord Machado, se tyčil nad vysokým upírem. Podporu černým pulsujícím tkáním poskytovaly tvrdé a zkřivené kosti, které tvarem vzdáleně stále připomínaly člověka. Z místa pro paže trčelo několik chapadel. Namísto nohou měl Machado množství ohavných končetin. Každičký kousek černého masa se pohyboval jako změť červů.

Stvůra se zarazila a pak se pomalu začala otáčet k nám.

Pokusil jsem se skrčit, což bylo v mém aktuálním stavu nemožné. Helma se obrátila do strany a na naši pozici se zaměřily spalující oči. Zaslechl jsem myšlenky Starého muže.

Běž.

Vůlí jsem posunul svého ducha dál od Prokletého a ustupoval obrovskou jeskyní nazpátek. Jäger vykřikl a skočil k nám. Rychlost jeho pohybu se nedala ani vnímat. Připadal jsem si, jako by mě k zemi srazila zeď zla. Držela mě u země. Snažil jsem se bránit, ale nebyl jsem dost silný. Lord Machado klouzal po kamení a krčil se v úzkých průchodech. Chapadly mířil vpřed a vůli používal jako kopí.

Nemohl jsem uniknout. Ze stropu se spustili upíří pánové a přistáli všude kolem mě. Prokletý se blížil. Ať jsem se zmítal sebevíc, nemohl jsem se vůli zlé bytosti vyhnout. Cítil jsem, jak si mě přitahuje, jak zabodává háky a požírá mě.

Byl jsem ztracen.

Uteč, chlapče!

Duch Mordechaie Byreiky se nestáhl. Namísto toho se vrhl proti útočícím upírům. Když se střetnul s Jägerem, osvětlily jeskyni modré jiskry. Záblesk nemrtvé oslepil. Upír vrazil do stalaktitů, který ohlušujícím způsobem prasknul.

Nažer se, nácku! Pomsta je svině!

Vůle Prokletého se zabodla do Mordechaie. Starý muž se postavil protivníkovi marným, ale vznešeným způsobem. Na krátkou chvíli se jeho duch zviditelnil. V chatrných rukou držel berli jako zbraň. Úzká ramena měl shrbená, v očích odhodlání. Vší silou udeřil do blížící se temnoty.

A byl smeten

Mordechai! Ne!

Vůle Prokletého se na okamžik zaměřila jinam. Smyčky, které mě držely, povolily. Vzpomněl jsem si na apel Starého muže. Všechny instinkty mi velely bojovat, ale utekl jsem. Zalil mě pocit bolesti, která nepatřila mně, nýbrž Mordechaiovi. Bolest vyplnila celou jeskyni a vytěsnila všechny ostatní pocity.

Spatřil jsem jeho smrt.

Polská zima roku 1944. Trosky rozbombardovaného města. Vyhořelý kostel. Starý muž připoutaný k oltáři. Nehmotné tělo Prokletého vznášející se poblíž. Prokletý hladově čekal, přestože věděl, že se ve výpočtech spletl. Jäger, tehdy ještě pouhý člověk v uniformě SS, držel nablýskanou dýku. Kdysi dávno jej pokousal upír, a proto mu v žilách kolovala nemrtvá kletba, která jen čekala na chvíli, kdy muž spáchá sebevraždu a ona jej vrátí nazpět do neživota.

Z vesnice přicházely zvuky střelby. Nesmrtelný Thrall likvidoval zástupy německých vojáků.

U hlavy Starého muže byl položený artefakt, který vířil černou energií. Starý muž nebojoval, neboť věděl, že svou válku již prohrál. Dýka se zableskla a brutálně se zakousla do Mordechaiovy hrudi. Na zem kostela, starého Místa moci, se vylila krev.

Ze srdce ve vztyčené náckově ruce stříkala krev. Rituál selhal. Načasování nebylo správné. Černá energie artefaktu skomírala. Spolu s ním také světlo v očích Starého muže.

Oběť jej připoutala k artefaktu. Mordechaiův duch byl starobylou schránkou spoután a zotročen. Uběhly desítky let, které strávil beznadějně připoutaný k tomuto světu.

Než našel mě.

Při opětovném prožití okamžiku své smrti vykřikl.

Věděl jsem, že se musím probudit. Snažil jsem se dostat vpřed a uniknout Prokletému. Připadal jsem si jako plavec s nedostatkem kyslíku a plícemi toužícími po vzduchu a nebi. Z obří jeskyně vedl velký kulatý tunel, jehož stěny byly pobité vlnitým plechem. Tunel vedl na povrch.

Slyšel jsem, jak za mnou strašidelný ryk utichl. Prokletý obrátil pozornost zpět k mému prchajícímu duchu. Pátral a šmátral do prázdna. Cítil jsem, jak v mé blízkosti praskají energetické výboje jako biče. Věděl jsem, že pokud se dostanu na povrch, budu se moct vrátit do svého těla a probudit se.

Povrch byl blízko. Zrychloval jsem.

Pak se mi do cesty najednou postavil tichý conquistador. Zastoupil mi cestu.

Ne. Mordechaiova oběť nesměla přijít vniveč. Nepolevoval jsem.

Conquistador se nepohnul.

Usmíval se přihlouplým komiksovým úsměvem. A měl velkou vycpanou falešnou hlavu.

Co to k čertu je?

Vyletěl jsem ven a Prokletý v jeskyni zatím zuřil. Můj duch vystoupal na noční oblohu a neskutečnou rychlostí zmizel za obzorem. Byl jsem volný.

„Owene!“ křičela mi Julie do ucha. „Jseš s náma?“

„Ach,“ vydal jsem ze sebe úlevou. „Jsem zpátky,“ vydechl jsem.

„Jsi v pohodě?“ Všichni lovci monster byli shromážděni kolem.

„Mordechai je mrtvej.“

„Víme. Zemřel ve čtyřiačtyřicátým,“ vysvětlovala konejšivě Julie a hladila mě po tváři. „Už to bude dobrý.“

S obtížemi jsem hledal slova. „Ne… zemřel teď. Je pryč. Obětoval se, aby mě zachránil před lordem Machadem.“ Ležel jsem nehnutě. Cítil jsem, jak mi v hrudi bije srdce. Muselo bít tak stopadesátkrát za minutu. Cítil jsem, jak mi po těle stéká pot a jak jsem napjatý. Ruce jsem měl zaťaté v třesoucí se pěsti. S námahou jsem je otevřel.

Z dlaní mi na podlahu vypadlo několik malých dřevěných hraček.

Do prdele.

Harbinger pořád dřepěl vedle mě. „Co jsi viděl?“

„Grant žije. Obětujou ho.“ Několik lovců začalo mumlat. Když někdo z nás padne v bitvě, je to jiná věc než vědět, že je vydán nepřátelům na milost. „Kde jsou?“ Harbinger udeřil pěstí do dlaně druhé ruky. „Kde?“

„Velká jeskyně.“

„Kde?“

„Já nevím.“

Harbinger pokynul ostatním. „Chci seznam všech jeskyní na jihu. Hned! Co ještě?“

„Byla obrovská. Spousta skalnatejch útvarů. Bylo to docela hezký. A fakt vysoký. Větší než tenhle barák. Vnitřek musel mít na šířku nejmíň devadesát metrů.“ Bylo těžké odhadnout měřítko, když člověk není ve vlastním těle. „Vchází se do toho obřím kovovým tunelem.“

„Velký jeskyně!“ zařval Harbinger. „Co ještě?“

„Ehm…“ Vzpomněl jsem si na poslední věc, kterou jsem viděl. „Byl tam conquistador. Nejdřív jsem si myslel, že to má něco společnýho s lordem Machadem, ale spletl jsem se. Byl vycpanej. Měl na sobě takovou tu velkou falešnou hlavu, co nosej lidi v zábavních parcích.“

„Do prdele,“ řekl Harbinger. „Tak chci seznam jeskyní s conquistadory.“

„Přátelskej Fernando?“ přerušil jej Milo.

„Kdo je kurva Přátelskej Fernando?“ odsekl Harbinger.

„Teď mi to vypadlo…“ řekl Milo. „Earle, byli jsme tam loni s několika lovci. Přátelskej Fernando je maskot. Je to turistický místo. Největší jeskyně ve státě. Nemůžu uvěřit, že to neznáš, když jseš zdejší. Dokonce tam maj malej park s horskýma dráhama a věž s vodním balónem. A taky bludiště. Děcka to tam zbožňujou. Je tam i obchod s dárkama a…“

Earl se postavil a chytil zrzavého lovce za ramena. „Soustřeď se, chlape!“

Namísto něj odpověděla Julie, jako by se jí nad hlavou zrovna rozsvítila žárovka. „Jeskyně DeSoya. Lord Machado je v jeskyních DeSoya.“

Horečně jsme se začali připravovat k útoku. Týmy se dávaly dohromady. Zbraně byly připravené a informace shromážděné.

„Park s jeskyněmi DeSoya je v Childersburgu poblíž Sylacaugy. Je to asi pětasedmdesát mil odtud po 231.“ Julie ukázala na mapu. Poslouchali ji velitelé týmů, my ostatní jsme se připravovali na misi.

Harbinger se podíval na hodinky. „Když vyrazíme za tři hodiny, můžeme dorazit na místo, než vyjde slunce. Všichni se tak budou moct trochu prospat. Některý naše týmy jsou na nohou už čtyřiadvacet těžkejch hodin. Unavení lovci dělaj hloupý rozhodnutí. A to poslední, co můžem potřebovat, je přistát ve chvíli, kdy budou upíří páni v plný síle.“

„Nemůžem tam naházet bomby a ty bastardy jednoduše pohřbít?“ zeptal se Boone.

„To si nemyslím,“ odpověděl jsem. „Prokletej byl ještě někde jinde. V zadní části jeskyně je skrytá trhlina. Jeskyně samotná není Místem moci. Je to jenom vchod. Když vyhodíme jeskyni do povětří, vlastně mu tím prokážem laskavost. Jednoduše by si v klídku počkal na příležitost tam, kde trhlina vede.“

„Může jít o kapesní dimenzi,“ vysvětlila Julie. „Lovci monster už se s takovejma v minulosti setkali. V podstatě se jedná o bublinu mimo známej svět, která je fixovaná k určitýmu místu. Jestli fakt jde o kapesní dimenzi, tak ji bombou nepoškodíme, akorát bychom zasypali vstup.“

„Tak půjdem dovnitř,“ rozkázal Harbinger. „Co o tom místě vlastně víme? Čím je tak zvláštní?“

Julie začala vyjmenovávat fakta. „Jeskyně je dvanáct pater vysoká, uvnitř široká jako fotbalový hřiště. Je tam spousta onyxu a mramoru. První velká jeskyně objevená v tomhle století. Během občanský války tady Konfederace těžila ledek do střelnýho prachu. Za prohibice se tady načerno prodával chlast. Přezdívalo se tomu Kýbl krve.“

„Takže asi nebudem první, kdo tam bude střílet,“ řekl Eddings.

„Ne. V tý jeskyni leží už spousta lidí. Než sem přijeli Evropani, indiáni tady měli nejmíň dva tisíce let pohřebiště.“

„Takže jsme tam postavili zábavní park a turistický atrakce. To dává smysl,“ podotkl Mayorga. „Dva tisíce let starý posvátný místo. Tím se hodně vysvětluje.“

„Říkám, že je to jenom brána,“ trval jsem na svém. „Místo moci je na druhý stráně tý brány.“

„Můžeš skrytou bránu najít a otevřít?“ zeptal se kousavě Harbinger.

„Já nevím.“

„Jestli se ti to nepovede, máme plán B. Poslat celý okolí do pekel.“

„A máme na něco takovýho prostředky?“ zeptal se lovec jménem Cody. „Já vím, že náš zlej génius Milo dokáže leccos, ale určitě není všemocnej.“

„Vlastně jsem přemejšlel, že když se nám nepodaří Prokletýho zastavit dřív, než vyjde měsíc, zavoláme federálům. Ti maj atomovky.“

„Dobrej plán. Ale dej nám čas, ať můžem utýct před hřibem,“ řekl Cody. Byl to velký prošedivělý muž. Kromě šéfa a Dorcas byl nejspíše nejstarším přítomným lovcem. Otočil se ke mně. Byla na něm vidět zvědavost. „Hele, chlapče, nejmenuje se tvůj táta Auhangamea Pitt?“

„Jo,“ odpověděl jsem překvapeně. „Znáte se?“

„Je to jeden z nejtvrdších zelených baretů, jakej kdy chodil po týhle planetě. Udržel mě naživu v době, kdy jsem se dostal ještě jako zelenáč do problémů na palebný pozici uprostřed země nikoho. Podobáš se mu. Jseš velkej a hnusnej.“

„Díky.“

„A po tom, co jsem dneska slyšel, bych řekl, že jablko nepadlo daleko od stromu. Až tam vlezem, nepochybuju, že tu trhlinu, nebo co to je, prostě otevřeš. Že jo?“

„Pokusím se,“ odpověděl jsem, ale netušil jsem, zda se mi podaří legendě svého otce dostát.

„Pokusy jsou nám na hovno. Jestli tam budem muset naběhnout a bojovat se sedmi upírskými pány, zaručuju ti, že tam pár lidí zařve. A jestli tu bránu nedokážem otevřít, tak se chystáme udělat pěknou volovinu. Navrhuju vyhodit celou věc do povětří a pohřbít je,“ řekl Mayorga. „Kontrolovaný riziko.“

„Ne,“ odsekla Julie, „zapomínáš na Granta. Držej ho v zajetí. Musíme ho odtamtud dostat.“

„Nechci riskovat celej svůj tým kvůli jednomu chlapovi,“ odpověděl. „Hlasuju, abychom jeskyni vyhodili do povětří hezky z dálky.“

„No tak, Mayi, nikdo nežije věčně.“ Eddings se potrhle usmíval.

„Tady nejsme v parlamentu,“ řekl Harbinger. „Rozhoduju já…“

Mayorga se na něj rozmrzele podíval. Harbinger se otočil zpátky ke mně. „Owene, naposled. Můžeš tu trhlinu otevřít?“

Myslel jsem na vizi. Pořád jsem se ještě třásl. Najít správné místo bude snadné. Neviděl jsem, jak se trhlina otevírá, ale nějak jsem cítil, že to dokážu. Kdybych se ale spletl, ohrozil bych bezdůvodně životy řady lovců. Váhavě jsem odpověděl, „Ano, zvládnu to.“

„Dobře, jdem dovnitř,“ rozhodl Harbinger. „Julie, sežeň co nejvíc informací.“

„Když už o tom mluvíme,“ vložila se do diskuze velitelka týmu se jmenovkou Paxtonová, „tohle místo se muselo dostat na federální seznam potenciálních cílů. Určitě tam maj nějaký stráže.“

„Znám lidi z tamní Národní gardy,“ řekl Boone. „Zavolám si a zjistím, co tam maj.“

„Můžem předpokládat, že jsou po smrti nebo jsou z nich upíři. Určitě budou pokousaný, ale ve vysílačce se budou hlásit normálně. Budem muset situaci zhodnotit, až dorazíme na místo.“

„Neměli bychom nejdřív kontaktovat federály? Vím, že je to banda čuráků, ale v sázce je osud světa,“ zeptal se Van Zant.

Poprvé si vzal slovo šéf. „Ne. Zaútočíme za rozbřesku. Jestli selžem, zavoláme federály. Byl bych radši, kdyby se situace obešla bez atomovýho výbuchu v mým rodným státě.“ Hákem udělal do mapy díru.

„Jestli se nám to povede, budem v balíku,“ řekl Hurley.

„Nebo v rakvi,“ zamumlal Mayorga.

„Řekněte svejm týmům co a jak. Odpočiňte si. Ráno zaútočíme,“ rozkázal Harbinger. Velitelé týmů se rychle rozešli, vzrušení a nervózní z nadcházející mise. Julie se na mě krátce usmála, vzala notebook a odešla. Harbinger se mi tvrdě zadíval do obličeje ocelově modrýma očima. „Tak, je to tady.“

„Asi jo.“

„Je mi líto tvýho kámoše.“

„Líbil by se ti, Earle. Byl to dobrej chlap.“ Pomyslel jsem na Mordechaie, jak se vrhá proti Prokletému, aby mi dal šanci uniknout. Vzpomněl jsem si na slib, že dokončím svou práci. Měl jsem v úmyslu jej dodržet.

„Tak na co ještě čekáš?“ zeptal se Harbinger a vytáhl z balíčku cigaretu.

„Cože?“

Otevřel zippo, a než si zapálil, neodpovídal. „Dej pokyny svýmu týmu.“

„Ale…“

Dlouze si potáhl. „Mám tři nováčky, který tě považujou za vůdce. Trip, Holly a Albert za tebou půjdou kamkoliv. Ať už to víš, nebo nevíš, jseš vůdce. To mi stačí. Považuj to za povýšení.“

„Ale… já nejsem žádnej vůdce.“

„Jseš. Je mi jasný, že ani jeden z vás nemá ponětí, co dělá, takže si vás budu držet u sebe. Zodpovídat se ale budou tobě a půjdou s tebou. Ať se stane cokoliv. Dělej, co ti řeknu, a budeš v pohodě.“ Podal mi ruku a já ji stiskl. Skoro mi zlomil prsty. „Neposer to.“

„Nezklamu tě, Earle.“

Jen přikývl. Naposledy mi zdrcujícím způsobem stiskl ruku, odešel a nechal mě před mapou samotného. Tedy, nebyl jsem tak docela sám, měl jsem při sobě své pochybnosti a nejistotu. Pospíšil jsem si za týmem.

Vrazil do mě Milo Anderson. Vzrušeně mi do ruky vtiskl nabitý pětiranný zásobník. Měl v očích šílený výraz, protože se zdálo, že každou volnou chvíli využívá k vymýšlení nových způsobů destrukce.

„Myslíš, že to bude fungovat?“ zeptal jsem se.

„Tak mohlo by. Bylo to moc velký, tak jsem to musel trochu přibrousit. Doufám, že se tím to kouzlo nepodělá. Měls štěstí, že jsem měl připravený přebíjení na brokový náboje,“ odpověděl a mimoděk si mnul vous. „Jestli to vyjde, bude to úžasný. Jestli ne?“ pokrčil rameny.

„Jestli ne, tak bude moje smrt aspoň docela slušná podívaná.“

„To je správnej přístup,“ zazubil se Milo. „Odlehčený projektily. Zmenšená prachová nálož. Je to jenom na krátkou vzdálenost. A tím myslím doslova pár metrů. Přesnost bude úplně na hovno. Průraznost nulová. Nejspíš to nebude mít dost síly, aby Anihilátor dokázal nabít další ránu. Připrav se použít manuál.“

„To zvládnu. Díky, Milo.“

„Hodně štěstí, Owene. Musím si zajít pro nějaký oštěpy a česnekovej věnec. Uvidíme se v akci.“ Podivný lovec se odběhl starat o zásoby svého týmu. Prohlížel jsem si zásobník. Rozhodně jsem doufal, že to vyjde.

Konvoj různorodých vozidel směřoval nebezpečnou rychlostí na sever. Úsvit se blížil. Seděl jsem na místě spolujezdce v jednom ze suburbanů LM. Má zbroj byla stále ještě vlhká a studená z Jasného spodku. Deset kilo kevlaru a cordury se zkrátka nedá jen tak hodit do sušičky. Brokovnici jsem držel mezi koleny. V kapsách na hrudi a bocích jsem měl více než tucet zásobníků do brokovnice a 40mm granáty. Nesl jsem si také obě STI ráže .45, které mi darovala Julie, spolu s náhradními zásobníky plnými stříbrných kulek. Na hrudi jsem měl připnutý ganga ram a ve vaku na zádech několik naostřených kolíků z bílého dubu. Připravené jsem měl také kouřové, tříštivé a zápalné ruční granáty. A jako talisman pro štěstí jsem měl u nohy malý revolver ráže .357, který jsem použil proti panu Huffmanovi.

Posledních pár hodin jsem využil k tolik potřebnému spánku. Nic se mi nezdálo, cítil jsem však mrazivou samotu. Už jsem věděl jistě, že je Starý muž pryč.

Stěrače rytmicky stíraly. Pršelo čím dál více a na silnici se tvořily potoky vody. Vál silný vítr a naše velké auto se při poryvech trochu zmítalo. Trip byl jediný, kdo z naší posádky zažil hurikán, a tvrdil, že tenhle vítr do toho nemá daleko. Průtrž mračen byla tak silná, že jsem sotva dohlédl na zadní světla vozu před námi.

Bouře přišla odnikud. Cítil jsem, že v ní má prsty Prokletý. Měl jsem strach o Julii, která letěla se zbytkem týmu hindem. Věřil jsem ale Skippymu, že se na místo určení dostane.

Tým nováčků byl narvaný v přecpaném suburbanů na zadních sedadlech. Holly nám začala říkat duhová koalice, protože jsme v týmu měli bělošku, černocha, asiata a míšence. Ke splnění vlhkých snů všech liberálů nám už chyběla jenom lesbička a chlápek na vozíčku. Ostatní seděli v druhé řadě sedaček. Řídil malý vý mluvný lovec jménem Gust z Hurleyho miamského týmu.

„Jo, to jste měli vidět. Malý město kousek od Pensacoly. Upíři se usídlili v baráku technickejch služeb. Byli jsme připravený na ně vlítnout a nakopat jim prde Zastavila nás starostka, a hádejte co? Tomu fakt nebudete věřit…“

„Tak nás nenapínej, Gusi,“ řekl Lee. Ne, že by ho chtěl hecovat, ale prostě neviděl jiné východisko. Gus prokecal téměř celou cestu ze základny. Každý se prostě vyrovnával se stresem vlastním způsobem.

„Byla to velká fanynka Anne Riceový. Chtěla s nima ‚vyjednávat‘. Myslela, že je lidi akorát nechápou. Chtěla s nima zahájit ‚dialog‘.“ Sundával ruce z volantu, aby mohl prsty naznačit uvozovky na správných místech. Když jsme začali na vrstvě vody klouzat, instinktivně jsem sahal po řízení.

„Rádoby romantický příběhy o upírech z duše nesnáším,“ řekla Holly.

„Jo, přesně tak. Si ani neumíš představit, o kolik se po vydání těch knížek zabíjení nemrtvejch ztížilo. Každá životem zklamaná panička je pak začala považovat za homoerotický miláčky vypadající jako Edward. Krávy. No, každopádně starostku pak sežrali a Hurley povídá…“

Vysílačka ho přerušila.

„Tady Harbinger. Musíme s vrtulníkem přistát. Bouře je moc drsná i na Skipa. Přistanem před Sylacaugou.“ Vysílačka ztichla.

„No, tak nám Hurley povídá…“ Gus byl znovu přerušen.

„Vyzvedněte nás. Mýtina na konci cesty hned u města. Skip zůstane u hindu. Snad se počasí zlepší, aby nám pozdějc mohl poskytnout vzdušný krytí.“

Uviděl jsem před námi světla brzd. Gus zanadával a zpomalil.

„Co je za problém?“ zeptala se Holly.

„Psst,“ sykl Trip. Sroloval okénko a do auta začalo pršet.

„Co to děláš?“ zeptala se Holly.

„Slyšíte to?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděl jsem. Nebylo ale tajemstvím, že můj sluch za moc nestojí.

„Co je to?“ zeptal se nervózně Lee.

„Tornádový sirény.“

„Co to znamená?‘

„Znamená to, že nás varujou před tornádem. Počasí není pro ně zrovna typický, takže to nebude jenom upozornění na jejich možnej výskyt. Tornáda tu už musej bejt.“

„Jak poznáme, že jsme blízko tornáda?“ zeptal se Lee.

„Vydávaj hluk jako milion nákladních vlaků naráz. To poznáš,“ varoval mě Trip.

S jistou dávkou znepokojení jsem si povšiml, že oblaka zezelenala smrtící barvou.

Přes déšť bylo slyšet, jak na střechu suburbanů cosi bubnuje. O čelní sklo se rozplácávaly malé kulaté věci.

„Tak to je jiná,“ řekl Gus, když stěrače smetly z okna směs krve a masa.

„Zavírej to okýnko, ty vole!“ zařval jsem.

„To je hnus!“ vykřikl Trip, když ho něco zasáhlo.

Pršely žáby. Padaly tisíce maličkých obojživelníků, které se odrážely od kapoty a od silnice. Někteří klesali rychleji než ostatní. Ti se pak při střetu s pevnou překážkou ihned změnili v červený flek.

„Tohle je jako z deseti božích ran, ne? Měli bychom zmizet, než se objeví hejno sarančat,“ navrhnul nervózně Lee.

„Ve skutečnosti není žabí déšť zas tak neobvyklej úkaz,“ řekl jsem. „Tornáda a vodní víry maj sílu je vyzvednout do vzduchu a odnýst na jiný místo. To samý platí pro ryby.“

„Na chytráčky řeči teď není ta správná chvíle, Zede,“ řekla Holly.

Kousnul jsem se do rtu. Můj pokus o vysvětlení přírodního úkazu byl docela nepřesvědčivý. Všichni jsme věděli, o co tady jde. Nastal rozhodující den. Jedna ze žab se na mě přes čelní sklo pátravě zadívala. Za okamžik z ní stěrač udělal červenou šmouhu.

LM se shromáždila na parkovišti před malým obchodem. Byli jsme jen pár kilometrů od jeskyně. Harbinger nechtěl, abychom na místo dorazili drive, než slunce vyjde bezpečně nad obzor. Tedy ne, že by to něčemu pomohlo. Mraky a déšť byly tak husté, že rozeznat den a noc nebylo nic snadného. „Kolik světla takovej upír snese?“ zeptal jsem se.

„I slabý světlo jim působí bolest. Přímej zásah a začnou hořet. Možná budem mít štěstí, a dočkáme se jasný oblohy,“ odpověděla Julie.

„Aspoň že přestaly pršet žáby,“ zavrčel Sam.

Pod vysunovací stříškou obchodu se nás sešla celá skupina. Dodělávali jsme poslední přípravy, pokládali otázky nebo si jen protahovali nohy před posledním bojem. Několik obzvláště zvědavých místních obyvatel vyšlo z domovů, aby zjistili, co za jejich humny dělá hromada divně vypadajících ozbrojených lidí. Vzhledem k událostem posledních dnů jsme zase tak vzácným úkazem nebyli, za pohled to však každopádně stálo.

Sam do mě strčil a ukázal přes parkoviště. Místní teenager ve žlutém pršiplášti přistoupil k jednomu z našich zaparkovaných aut. Byl to tři čtvrtě tunový pick-up s přívěsem, který patřil naší orkské jednotce. Zvědavost chlapce přemohla a nahlédl bočním okénkem dovnitř. Pak cosi velkého dopadlo na stěnu z vlnitého plechu a chlapec zavrávoral a spadl do bláta.

„Hej, kluku! Není slušný strkat nos do věcí cizejch lidí. Chceš dostat přes ruce?‘ zakřičel Sam.

„Co to bylo? Co jste zač?“ křičel chlapec a bylo vidět, že se najednou bojí.

„To byla tvoje máma. A my jsme tady s cirkusem. Teď padej!“ Sam si rozepnul bundu a odhalil zbroj a .45-70.

Chlapec se zvedl na nohy a odběhl domů. Nejspíše se snažil přijít na to, co v přívěsu vlastně viděl.

„Same! Přestaň děsit děcka.“

„Promiň, Julie,“ řekl Sam a smál se pod knírem.

„Boone? Zjistils, kdo je tady na stráži?“ zeptal se Harbinger.

„Tohle místo mělo vysokou prioritu. V jeskyni prej působí nejmíň celá jednotka skutečnejch federálů. Místní gardisti blokujou silnici. Ohlašovali se v pravidelnejch intervalech, takže jsou pořád naživu,“ odpověděl. „Máme povolení řešit místní zamoření, takže nás vojáci nejspíš pustěj. S federály ale bude potíž…“

„Jestli jsou na místě, budou už nejspíš proměněný,“ řekla Julie.

„Chceš říct, že budu moct vrazit kůl do federála?“ zeptal se Sam s příliš velkou horlivostí. „Ach, to by bylo neskutečně skvělý.“

„Ale nejdřív si počkej, až zemřou,“ varoval Harbinger. „Je to tady, lidi. Nějaký otázky?“

Skupina mlčela. Náš rádiový kanál byl otevřený, aby nás slyšeli i lovci sedící v nastartovaných autech. Nikdo se na nic neptal.

„Tak dobrá.“ Harbinger si nejprve odkašlal. „Ať se stane cokoliv, chci, abyste věděli, že jsem na vás hrdej. Většina z vás ví, že tohle dělám už pěkně dlouho, a nebudu vám lhát. Tohle je nejlepší skupina lovců LM, jakou jsem kdy dal do kupy. Myslím to vážně. Víte, co máte dělat. Jste nejlepší z nejlepších. Tyhle lidi bych si vzal i do bitvy proti samotnýmu peklu. Kdyby teda bůh dobře zaplatil. S takovejma lidma bych se nebál dojít si pro odměnu třeba za zabití čtyř jezdců apokalypsy. Bylo mi ctí vás vést do bitvy. Větší cti se mi v životě nedostalo. Jak říká nápis na naší stěně: Sic transit gloriamundi. Jsme smrtelní, ale činy, který uděláme, budou v legendách žít věčně. I vaše odvaha bude věčná. Tohle si pamatujte a buďte si sebou jistí. Jste moderní verzí Beowulfa, Svatýho Jiří, Odyssea. Jste Van Helsing s kvérem. Jste Jerry s automatem. Projdeme údolím stínu smrti, ale zla se nebojíme! Zlo totiž skončí s kůlem ve svým černým srdci. Jsme největší šmejdi, jací do toho údolí kdy přišli!“ zvolal.

Mezi lovci zavládlo nadšení. Sevřel jsem ruku v pěst, mával jí ve vzduchu a křičel. Lovci v autech troubili. Vrrkové v přívěsech začali výt. Překvapilo mě, že nikdo nezačal střílet do vzduchu. To se ale nejspíš nestalo jen díky tomu, že jsme chtěli šetřit municí.

Harbinger se zastavil a zadíval se do deště. Po tváři se mu rozlil zákeřný úsměv. Konečně pokračoval. „Dobrej lov. Odchod.“

KAPITOLA 26

Vedoucí suburban zabrzdil před kontrolním bodem Národní gardy. Silnici blokoval starý obrněný transportér M113, což byla v podstatě neprůstřelná krabice na pásech. Vojáci se schovávali před strašlivým deštěm, větrem a občasnými nálety žab ve svých vozidlech. Náš konvoj sledovali s jistou nedůvěrou. Jeden z vojáků za velkorážním kulometem transportéru namířil zbraň naším směrem.

Boone a Harbinger vystoupili a blížili se s rozpaženýma rukama k vojákům, čímž dávali najevo, že nepředstavují nebezpečí. Po událostech posledních dnů bylo jasné, že vojáci neponechají nic náhodě. Všiml jsem si, že blokovat silnici transportérem bylo docela zbytečné, protože se o to samé staraly napadané stromy opodál. Nějaký chytrý poddůstojník postavil několik mužů i sem.

„Chudáci. Musej bejt venku za takovýho počasí. Co budou dělat, až udeří tornádo? Schovaj se pod tankem?“ zeptal se Trip.

„Je to jejich práce. Dělaj, co musej,“ řekl Lee. Cítil jsem, jak se rukama opírá o mé sedadlo, aby měl lepší výhled. „Doufám, že nás pustěj.“

Ve vysílačce to zapraskalo. „Pitte. Pojď sem. Jenom ty.“

„Rozumím,“ odpověděl jsem. „Hned jsem zpátky, chlapi.“ Zapnul jsem si pršiplášť a vystoupil z vyhřátého auta do zuřícího deště. Plášť byl dost objemný a velký, aby skryl můj Anihilátor. Nehodlal jsem se v blízkosti Prokletého pohybovat bez osobní zbraně. S potížemi jsem si přidržoval kapuci, kterou se mi snažil sebrat vítr. Přes silnici přelétávaly klacky. V podstatě pršelo z boku. Spěchal jsem po cestě a prošel kolem několika dodávek a SUV. Lovci mě sledovali z relativního pohodlí svých vozidel. Došel jsem k zátarasu.

Boone mluvil s jedním z gardistů. Zdálo se, že se hádají.

„Co se děje?“ zakřičel jsem, aby mě bylo přes vítr slyšet.

„Boone se snaží prohádat si cestu skrz. Ještě nedávno v gardě sám působil a tohle jsou jeho lidi. Pořád nás ale nechtěj pustit bez povolení federálů ze samotný jeskyně. Ti se ale neozývaj.“

„Myslíš, že jsou mrtvý?“

„Tak nějak,“ odpověděl. „Cejtíš něco?“

„Nejsem žádný médium, Earle.“

„Prokaž mi laskavost a zkus to,“ přikázal. „Máš s tou věcí jistý spojení. Musíme využít každou výhodu, kterou máme. Za pokus to stojí.“

Stáhl jsem si kapuci níže a snažil se zablokovat déšť. Zavřel jsem oči. V poryvech větru jsem měl potíže vůbec udržet rovnováhu. Plášť se na mně zmítal. Poslouchal jsem. Studená vlhkost mi zatékala pod zbroj. Jak jsem měl v takových podmínkách něco vycítit? Soustředil jsem se a vzpomínal na chvíle, kdy jsem nahlížel do vzpomínek lorda Machada.

Pak jsem to ucítil. Vzrůstající přítomnost. Temnotu. Stáří. Moc. Upíří pány. Cítil jsem myšlenky mimozemšťanů. Měli důvěru ve vlastní sílu a schopnost rozdrtit jakýkoliv počet lidí. Slyšel jsem jejich hlasy, jejich komunikaci. Skoro se zdálo, že křičí.

Hlupáci. Spali jste příliš dlouho. Neznáte sílu moderních zbraní lovců. Vraťte se chránit našeho Pána.

Nebojíme se žádného člověka, Jägere. Jejich ubohoučké „dělo“ jsem viděl.

Během okamžiku je rozdrtíme a pozřeme. Uklidni se, mládě.

Já byla jednou z nich. Vůbec nevíte, do čeho se pouštíte. Věci se od vašich dob změnily, vy staří bastardi.

Ticho. Na tvou zbabělost nemám čas. Klidně se schovávej v jeskyni, ženo. My se slunečního svitu nebojíme. Nastal čas, abychom začali vládnout.

Fajn. Klidně je podceňte. Uvidíte, co se stane.

Jak s oblibou říkával Trip, pýcha předchází pád. Většina upírů varování Jägera a Susan před obrovskou silou našich moderních zbraní ignorovala. Tito upírští páni posledních několik století prospali a neměli z lidí žádný strach. Blížili se po cestě, mířili k nám. Nesnažili se schovávat, nespěchali, užívali si pocit nadcházejícího vítězství. Měli jsme jen pár minut.

Otevřel jsem oči a pocit zmizel. Sakra, možná jsem vážně byl médiem.

„Earle, blíží se společnost,“ ukázal jsem k cestě. „Jde po nás několik upírskejch pánů. Ale nevěděj, co je čeká. Jsou staří a nadutí.“

„Fajn. Bude lepší s nima bojovat v otevřeným prostoru než v podzemí… šmejdi blbý.“ Smutně pohlédl k nebi, ale stále ani náznak slunečního svitu. Harbinger se přiblížil k Booneovi a poklepal mu na rameno. Přišel jsem blíže, abych mohl poslouchat. Voják za velkorážním kulometem mě sledoval. „Promiňte!“ vložil se do hovoru Harbinger. „Pánové, brzy budem napadeni.“

„Nejmenuju se ‚pánové‘, ale poručík McNab. Celej konvoj hezky rychle otočte a táhněte. Tady je zabezpečná oblast, do který nemaj civilisti přístup. Stáhněte se, jinak vydám svým mužům rozkaz k palbě.“

„Poručíku McNabe, pane, povolení ke vstupu do tyhle oblasti máme od federální vlády. V jeskynním komplexu se vyskytujou nemrtví. Je nezbytné, abychom se tam dostali,“ řekl Boone.

„Nemrtví? Tím myslíte zombíky z Úsvitu mrtvých?“ Poručík se zasmál. Byl velmi mladý a nemohl na své pozici působit příliš dlouho. „To je největší kravina, jakou jsem kdy slyšel. Okamžitě se stáhněte, jinak použijeme donucovacích prostředků.“ Vojáci v okolí se začali nervózně rozhlížet. K poručíkovi přistoupil starší voják v maskovacím nepromokavém ponču.

„Kolik času?“ sykl na mě Harbinger.

„Možná minutu nebo dvě,“ odpověděl jsem.

Lehce zavrtěl hlavou a pod pršipláštěm si protáhl klouby. „Budem se muset stáhnout a nechat upíry, ať ty hlupáky zmasakrujou.“

„Promiňte, pane?“ řekl starší voják a zaklepal poručíkovi na rameno.

„Ano, seržante?“ odpověděl mladší muž.

„Já toho člověka znám.“ Pokynul k Booneovi. „Je to seržant Jay Boone. Devatenáctej oddíl speciálních sil. Pracoval jsem s ním v Afghánistánu. Je jedním z nás.“

„Jak to jde, Gregorie?“ zeptal se Boone.

„Docela dobře. Dostals medaili za Kandahár?“

„Jo, a taky purpurový srdce a padáka ze zdravotních důvodů. Teď jsem se vrátil k lovu monster.“

„Seržante, co jsou to za nesmyly?“ rozkřikl se poručík.

„Pane, jestli ten muž říká, že nás napadnou, věřím mu. Uděláme nejlíp, když je necháme dělat jejich práci.“

„Mám svý rozkazy, zatraceně!“ vykřikl. „Nikdo tudy neprojde, pokud k tomu FBI nedá svolení. A FBI neodpovídá!“

„Neodpovídaj, protože jsou mrtvý,“ řekl Harbinger. „Boone, Pitte, stáhnem se a počkáme, až ti chlapi chcípnou. Hodně štěstí, seržante. Ať si vaši muži nechají poslední kulku pro sebe.“

„Počkejte,“ řekl Gregorius. „Boone, říkals nemrtvý. Myslíš tu věc, kterou jsme našli v Bagramu? Co sežrala Chrise?“

„Ne, promiň, kámo. Je to mnohem horší. Teď přijdou upírský páni. To, co jsme našli my, byl jenom přiblblej ghúl.“

„Sakra. Vydržte.“ Kousnul se do rtu, chvíli se hluboce zamyslel a pak se rozběhl ke svým mužům. „Obraťte obranu proti parku, blíží se nepřítel. Připravte se k palbě na můj rozkaz.“ Vojáci okamžitě zkušeného poddůstojníka poslechli. Harbinger dvakrát stiskl tlačítko vysílačky. Rozletěly se dveře aut a lovci vyskákali ven a rozprostřeli se. Otevřela se střešní okénka a na svá místa se dostaly kulomety s pásovými zásobníky a granátomety MK 19. Ozbrojené suburbany vyjely vpřed a do stran, čímž vytvořily frontu.

„Co to děláte? Upíři přece neexistujou.“

„Sklapněte, a vezměte si pušku, pane. Jestli to přežijem, můžete mě postavit před polní soud. Boone, co máme dělat?“

„Co máte?“

„Dvě družstva, tenhle transportér a šedesátku na jednom humvee. Tihle chlapi jsou ale obyčejný záložáci. Máme štěstí, že nám vůbec dali ostrou munici.“

Do diskuze se vložil Harbinger. „Držte tuhle centrální pozici. Sledujte jejich palebná pole. Máme mnohem lepší vybavení než vy. Vzhledem k tomu, proti čemu stojíme, vám nikdo nebude mít za zlý, jestli se pak stáhnete.“

„Seržante, přikazuju vám, abyste ty muže zatknul! To je přímej rozkaz. Můj bože…“ Když uviděl, jak se otevírají dveře našeho přívěsu a vyskakují první vrrci, ztichnul. Vlci velikostně odpovídající koňům, přikrčené končetiny, svalnatá těla. Na pohled skutečně impozantní. Černě zamaskovaní orkové rychle vyskočili na zvířata a připravili se k bitvě. „Můj bože.“ Začal vytahovat pistoli, ale zadržel jsem ho.

„Tihle jsou na naší straně. Nepřátelé přijdou odtamtud.“ Ukázal jsem.

„Můj bože,“ zopakoval znovu, když smečka vrrků s jezdci vyrazila mezi stromy, aby zde byla připravena k obchvatu nepřítele. Zdálo se, že poručík bude zvracet.

„A tomuhle my alkoholici říkáme okamžik vystřízlivění,“ rýpl si Boone. Všiml jsem si, že si orkové našli čas, aby si na masky a přilby udělali otisk bílé dlaně. Byl to hezký detail. Trilogii Pán prstenů určitě milovali. „Edwarde, tady Harbinger. Drž vrrky v záloze. Budete naše jízda.“

„Ro… zumím… HarbAngere.“

Silnice se táhla dalších asi tři sta metrů a pak mizela za vrcholem kopce. Lovci se rozmístili do lesa po obou stranách. Zvláštní, Harbinger předtím mluvil o údolí smrti a teď jsme se v jednom takovém skutečně nacházeli. Otočil jsem se a viděl jsem, jak tým vyzbrojený těžkými zbraněmi čeká na můj pokyn. Pohlédl jsem na Harbingera, ten kývnul na jednu stranu, a tak jsem šel. Ostatní byli za mnou. Pokračoval v udílení rozkazů do vysílačky. Každému veliteli dal na starost jeden úsek a Van Zantovi řekl, ať „zakope těžký kalibry“.

Nachystali jsme se v malém příkopu u silnice s dobrým výhledem na přístupovou cestu a s trochou krytí. Zase jsem byl po pás ve vodě, tentokrát za to mohly bleskové povodně. Přál jsem si alespoň jednou v životě lovit stvůry na nějakém suchém místě. Zlaté pravidlo ale hovořilo o tom, že pokud se dá dostat do hlubšího krytu, je třeba se dostat do hlubšího krytu. Lee rozložil trojnožku a Trip do ní nasadil kulomet FN MAG. Těšilo mě, že vše provedli přesně tak, jak nás to Sam učil. Rychle a s jistotou nasadili nábojový pás se stříbrnými kulkami ráže .308. Za zbraní se krčil Lee. Holly mi podala RPG. Těžká trubka v rukou mi dodávala sebejistotu. Všichni jsme se krčili v příkopě a připravovali se k boji. Byli jsme nervózní, ale věděli jsme, co máme dělat. Byli jsme vyděšení, ale profesionální, připravení rozpoutat peklo. Na účetního, knihovníka, učitele a striptérku jsme si vedli dobře. Dost dobře.

„Připraveni?“ zeptal jsem se.

„Máme na vybranou?“ zeptal se Lee zpoza pažby belgického kulometu.

„Ani ne.“

Déšť ustal. Vítr se zastavil. Oblaka ještě více zezelenala. Nastal tajuplný klid a ve vlhkém nebi byla cítit energie. Mnoho lovců s nadějí pohlédlo vzhůru. Bohužel po slunečním svitu ani památky. Blížilo se starobylé zlo.

„Jsou tady,“ řekl jsem do ztichlého údolí.

Nad kopcem se objevily čtyři postavy a rozhodně šly po silnici za svým cílem. Upíři museli vědět, že na ně čekáme, ale bylo jim to jedno. Byli to přece upíří pánové.

Ve vysílačce se ozvala dvě kliknutí – signál k přípravě. Harbinger chtěl počkat, než se upíři dostanou do nejúčinnější palebné zóny.

Čtyři upíři se stále přibližovali. Vypadali jako obyčejní lidé, kteří se šli trochu projít. Tři muži a žena. Měli na sobě obyčejné šaty, nic nóbl, nic archaického, prostě všední oblečení. Nejspíše ho získali od posledních obětí. I z dálky byli krásní a ladní, ale přede mnou svou podstatu skrýt nemohli. Jejich zlo jsem cítil v ústech.

Nebyl jsem jediný. „Sakra… dal bych levou kouli za to, aby vysvitlo slunce,“ zašeptal Trip.

„Stejně ti k ničemu není,“ odpověděla Holly.

„Nechceš radši zavřít hubu?“

„Prokletej nic takovýho nepřipustí.“ Pohlédl jsem na pohybující se mračna. Tahle bouře patřila jemu. „Slunce nevysvitne, dokud nebude po všem.“

„Až se dostanem do jeskyně, nacpu mu granát tam, kde slunce fakt nikdy nesvítí,“ slíbil Lee.

Tyhle kecy byly užitečné. Člověk aspoň nemyslel na hrůzy, které od nás byly vzdálené jen dvě stě metrů a přibližovaly se. Pozvedl jsem RPG a usadil ho na rameni. Odstranil jsem pojistku a zkontroloval, že je vše připravené k palbě. Z raketometu jsem ještě nestřílel, ale na obsluze zaměřovače nebylo nic složitého. Srovnal jsem upíry k rysce s číslovkou 200.

Ozvala se vysílačka. Jedno kliknutí, dvě kliknutí, tři kliknutí.

Pokyn k palbě.

Lovci začali střílet. Nejprve cíl zasáhly stovky kulek, téměř ihned poté dopadly rakety a granáty. O pár vteřin později začaly vybuchovat čtyřkilové projektily našeho minometného týmu. Zbraně chrlily oheň v celém údolí. Stiskl jsem spoušť RPG. Byla to jednoduchá trubka, která zaměřila raketový tříštivý granát na cíl. Zpětný ráz byl úžasný. Kdybych se zrovna nenacházel v tak složité situaci, nejspíše bych to považoval za nejskvělejší střelecký zážitek života. Když se oblast kolem upírů proměnila v oblak dýmu a prachu, usmíval jsem se. Kusy bláta a asfaltu vylétly do vzduchu a dopadly desítky metrů od původního místa. Byla to nádhera.

Starobylí upíři podcenili své lidské nepřátele. Na sílu našich moderních zbraní nebyli připravení. V jejich středu vybuchovaly kilogramy a kilogramy výbušnin. Několik granátometu MK 19 s pásovým zásobníkem jim na hlavy chrlilo jeden projektil za druhým. Přívaly šrapnelů trhaly těla upírů na kusy. Jejich kosti a maso ožehávaly fosforové, termitové, napalmové a jiné zápalné náplně našich zbraní.

„Juchú!“ vykřikl Trip a sledoval, jak k nebi stoupají oblaka dýmu a sutiny dopadají zpátky k zemi. Byla to úžasná ukázka palebné síly.

Ve vysílačce se ozval Harbinger. „Dokud jim neuřežem hlavy, nechcípnou. Dávejte bacha. Van Zante, střílejte z těch minometů pořádně. Sypte to do nich!“

Odhodil jsem vystřelený raketomet na zem. Za zády nám duněly minomety. Kromě dýmu jsem žádný pohyb neviděl. „Tripe, Holly, sežeňte další rakety. Běžte.“

„Pohyb. Upír napravo,“ ozvalo se ve vysílačce. Z linie stromů na zmíněné straně vyšlehly plameny. Zahlédl jsem hořící postavu, která záhy zmizela v oblacích hlíny a ohně. Do oblasti dopadaly další a další bomby, které ji srovnávaly se zemí. V palebné zóně nemohlo přežít nic většího než mikrob.

„Kolik toho ty věci snesou?“ zeptal se Lee.

„Nemám ponětí,“ odpověděl jsem. Viděl jsem, jak se před námi cosi postavilo. „Upír uprostřed. Na cestě.“ Lee do něj pustil dávku trasovacích střel z kulometu. Hořící upír se neskutečnou rychlostí rozběhl k nám. Zdálo se, že mezi přívalem kulek tančí. Pak mu do cesty dopadlo RPG. Ohořelé tělo se za okamžik zřítilo zpátky na asfalt. Upír se ihned zvedl a pokračoval. Léčili se hrozně rychle.

Když se z našeho středu ozval výstřel, dostal se upír do středu obrovské exploze. Tlaková vlna z bezzákluzového děla Spig námi otřásla. Byl jsem na sebe hrdý, že jsem je Julii pomohl vytáhnout ze sklepa. Jakmile se dým rozestoupil, byl upír pryč. Holly skočila do příkopu s náručí plnou raket. Plácla mě do ramene a ukázala nahoru.

Podíval jsem se, kam ukazuje. Roztrhané ostatky upíra se zrovna dostaly do nejvyššího bodu výstupu a začaly padat. Největší kus stvůry sletěl na silnici snad patnáct metrů od naší pozice. Nadpřirozený upír neměl proti fyzikálním zákonům a dobře zaměřenému dělostřelectvu velkou šanci.

„Ano!“ vykřikl jsem. Přece jen je šlo zabít.

Svého triumfálního výkřiku jsem však hned litoval, protože upír se stále hýbal. Hlava, jeden pařát a torzo se přitahovaly směrem k nám. Ostatky sebou zmítaly a ze spáleného masa cákaly tělní tekutiny. Kdyby se upír stačil zregenerovat natolik, aby získal zpět své schopnosti, proměnil by se a mohl bojovat dál.

„To snad není možný!“ zařval Lee a poslal do upírského těla dávku z kulometu. Do ostřelování se zapojil i těžký kulomet Browning Národní gardy. Do vzduchu vylétávaly kusy země a upířího masa.

„Edwarde, do útoku! Všem týmům, přestaňte střílet na střed,“ rozkázal Harbinger. Stál u gardistů, aby se osobně postaral o to, že nebudou střílet.

Ze stromů vyrazil tmavý obrys. Obřími přískoky překonával velké plochy hořící trávy a zaplavených příkopů. Pařáty zvířete vyhazovaly do vzduchu trsy trávy a další vegetace. Edward se pevně držel hřívy svého vrrka, který se s predátorskou zarputilostí blížil k omráčenému upířímu pánovi. Edward tasil meč a vyklonil se tak, že tělem div nezavadil o zem. Orkova ruka vylétla vzhůru jako kosa chystající se žnout pšenici. Na seknutí se pak nepodílela pouze orkova síla, ale také rychlost třísetkilogramového upalujícího oře.

Edwardovo mistrovské šermířské umění nechybilo ani tentokrát. Starobylý meč zasvištěl vzduchem. Ohořelé maso mu nekladlo odpor. Hlasitý dopad čepele na zesílenou páteř slyšeli všichni lovci. Dokázal to?

Vrrk se sklouznutím zabrzdil na promáčené půdě a s vyplazeným jazykem se otočil. Začal zabírat vší silou a rozběhl se zpět k upírovi. Edward uložil meč zase do pochvy, naklonil se a sáhnul do trávy. Když se vyšvihl do vzpřímené polohy, držel nad hlavou trofej.

Byla to ohořelá lebka.

Nebe pročísl bezpočet blesků. Zahřměl hrom. Ucítili jsme poryv větru směřující k severu. Nebe protestovalo proti duši starobylého upíra, která konečně opustila tento svět. Lovci začali slavit. Vrrk skočil zpět mezi stromy. Edward stále držel upírovu useknutou hlavu tak, aby si ji mohli všichni prohlédnout. Ke slovu se vrátily minomety, které pokračovaly v zasypávání údolí projektily. Pouze já slyšel mozkové výkřiky ostatních upířích pánů.

Hlupáci. Varoval jsem vás před moderními zbraněmi lidí. Utečte. Ochraňte našeho pána.

Pálí to. Nechce to přestat pálit.

Není čas… na léčení… příliš velké poškození… moc slabý… potřebuji krev.

Zničili Gurga. Sythak umírá. Pomstím je.

Vidíte, říkala jsem vám to. Kreténi.

Můj pane, použijte artefakt. Pošlete mě do jejich středu, ať mohu vyrvat život z jejich srdcí. Své zbraně proti nám mohou použit jen na dálku.

BUDIŽ.

„Do prdele!“ vykřikl jsem, odvrátil se od bojiště a pohlédl směrem, ze kterého jsme přijeli. Stiskl jsem tlačítko vysílačky. „Earle, upíři se chystaj otevřít bránu někde blízko. Moc blízko na bomby.“

„Kde?‘

Soustředil jsem se, ale bylo to pryč. Hlasy zmizely. Zaměřil jsem pohled na bok našeho konvoje zaparkovaných vozidel. Z nějakého důvodu přitahoval mou pozornost. Zdálo se mi, že šestým smyslem vidím formující se neviditelnou energii.

„Za náma, pětadvacet metrů od silnice. Jižní strana!“ vykřikl jsem, vyskočil z příkopu a sprintoval k onomu místu, jak nejrychleji jsem dovedl. Anihilátor mi na hrudi poskakoval dopředu a dozadu. Boty jsem měl nasáklé vodou a připadalo mi, že váží snad metrák. Při běhu jsem se zadýchával. Ve sprintu jsem nikdy nevynikal. Kdyby se upíři objevili v našem středu, bylo by v podstatě po nás. Pohybovali se příliš rychle, než abychom je mohli zastavit zbraněmi použitelnými na krátkou vzdálenost.

Trhlina se s křupnutím otevřela. Ve vzduchu se objevila červená linie a postupně se rozšiřovala. Sáhnul jsem pod plášť a vytáhl jeden z naostřených dubových kolíků. Při běhu jsem jej držel u boku. Věděl jsem, že to bude tvrdé a těsné.

V trhlině se objevila stvůra a s lehkostí doskočila na trávu. Krví podlité oči zamrkaly, nebyly na tak jasné světlo zvyklé. Upír se už nesnažil maskovat za člověka. Byl připravený k bitvě a vypadal jako pokřivený šedý zavalitý netopýr. Samý tesák, samý sval, samý pařát. Všiml si mě.

Bylo už ale pozdě. Zvedl jsem kůl, zařval, zapřel se a nechal svou hmotnost a hybnost odvést zbytek práce. Narazit do upíra bylo jako vpálit do cihlové zdi. Celou vahou jsem tlačil do kůlu, který projel hrudním košem a propíchl černé srdce. Upír zaječel tak neskutečně hlasitě, že to mé elektronické špunty ani nestačily odstínit. Popadl mě za ruku a snažil se kůl vytáhnout. Otevřel chřtán takovým způsobem, že by se tam vešla celá moje hlava. Nepřestával jsem tlačit naostřený kůl hlouběji do černého srdce stvůry.

Kůl v srdci by dokázal zabít jakoukoli živou bytost. Okamžitě by paralyzoval i obyčejného upíra. Pro upířího pána to ovšem byla pouhá nepříjemnost, která jej dočasně oslabila. Kdyby byl při normální síle, nečinilo by mu problémy roztrhnout mě vejpůl. V tuto chvíli jsem však měl pocit, že bojuju jenom proti někomu, kdo je dvakrát silnější než normální člověk.

Stvůra mě udeřila do hrudi. Odletěl jsem dozadu a po zdánlivě nekonečné chvíli dopadl na kapotu jednoho ze SUV. Rozbil jsem čelní sklo, sklouzl se a dopadl na kolena a ruce. Upír se snažil vytrhnout si kůl z těla. Trip a Lee se na stvůru vrhli a divoce do ní sekali čepelemi ve snaze oddělit její hlavu. Upír je odrazil stranou, ale ne dříve, než mu Trip zasekl tomahawk do lebky.

S příšerným zavytím upír kůl konečně vyrval. Stvůra triumfálně ječela, ale pak jí zmrzl úsměv na rtech. Doširoka otevřenýma očima sledovala, jak do ní suburban najíždí padesátikilometrovou rychlostí. Pneumatiky nadskočily a drtily pod sebou upírovo tělo. Holly zatáhla ruční brzdu a uvěznila stvůru pod autem, pak otevřela dveře a vyskočila.

„Byly tam klíčky!“ vykřikla, otočila se a vytáhla z postroje granát. „Utečte!“ Vytrhla pojistku a hodila výbušninu na přední sedadla. Zvedl jsem se, abych se během zbývajících pěti vteřin dostal co nejdále. Věděl jsem, že jestli je to vozidlo stejně napěchované výbušninami jako naše, nebude to nic hezkého. Upír nadzvedl SUV a odhodil jej stranou. Když se postavil, kosti mu už pomalu srůstaly. Hledal další kořist.

Skočil jsem za jednu z dodávek a snažil se přitisknout co nejvíce k zemi. Výbuch granátu byl relativně neškodný, ale exploze natlakované nádoby s napalmem, to už byla jiná písnička. Jako další vybuchla bedna s bombami do 81mm minometu. Dodávka, kterou jsem používal jako štít, se zvedla na dvě kola a přišla tlakovou vlnou o všechny skleněné výplně.

Když dunění odeznělo, pomalu jsem vystrčil hlavu. Nahlédl jsem přes okraj ohořelého krytu. Ze suburbanu zbyla jen hromada ohořelého šrotu ležícího v nově vytvořeném kráteru. Kus plechu dopadl do trávy pár metrů ode mě. Došlo mi, že to jsou dveře. Pak kolem mě projela hořící pneumatika.

„Ty vole,“ bylo jediné, co mě v tu chvíli napadlo říct.

„Myslíte, že už má dost?“ vykřikla Holly zpod vrrkského přívěsu.

„To doufám.“ Pozvedl jsem pušku a blížil se k vraku. „Tripe! Lee! Jste v pohodě, chlapi?“ Stále se ozývala palba minometů.

„Pitte! Stav?“ uslyšel jsem Harbingera v uchu.

„Myslím, že jsme toho upíra zlikvidovali. Nemůžu najít dva svý chlapy.“

„Tady Mayorga. Jeden z nich se dostal za přehradní palbu. Je ve stromech nalevo. Puta dostal Abeho.“

„Tady Cody. Jednoho máme i napravo.“

„Earle,“ řekl jsem do vysílačky. Držel jsem zbraň namířenou na hořící vozidlo. „V údolí už zbejvá jenom jeden. Je těžce zraněnej, bez krve se nezregeneruje.“ Holly se vysoukala zpod přívěsu, a tak jsem jí vrátil pušku.

„Jak to víš?“ zeptal se. „Do prdele, to je jedno. Van Zante, zastavte palbu. Edwarde, zlikviduj toho uprostřed. Phillipsi, přesuň se doprava. Paxtone, posil levý křídlo. Už jsou blízko, ale zranili jsme je, takže budou slabší a pomalejší. Zvládnem je. Pitte, můj tým jde k tobě.“

Neodpověděl jsem. Prohlížel jsem okolí. Po upírovi ani památky. A nebylo ani stopy po Leem nebo Tripovi. „Hej, chlapi? Slyšíte mě?“ vykřikl jsem.

„Jsem v pohodě,“ odpověděl Lee. Byl na druhé straně vraku. Z jeho zbroje se kouřilo. S námahou v rukou držel FN MAG. Kulomet byl skoro tak velký jako on sám. Nábojový pás tahal po zemi. „To byl teda kurevskej výbuch.“

„Neviděls Tripa?“ zavrtěl hlavou.

„Ale ne…“ Holly se zhrozila. „Zabila jsem ho.“

„To nemůžeš vědět!“ vykřikl jsem. „Tripe! Slyšíš mě?!“

Nic.

„Podívejte.“ Lee pokynul hlavní kulometu. Rychle jsem se otočil a doufal, že uvidím svého kamaráda. Namísto něj jsem spatřil, že blikající trhlina do jeskyně je stále otevřená. Vznášela se asi metr nad zemí. Byla to jakoby brána odnikud, ale přesto jsem na druhé straně cosi zřetelně zahlédl. Znepokojeně jsem namířil Anihilátorem a posvítil baterkou do prostoru. Výkonný světlomet protnul temnotu a ozářil kamennou stěnu.

„Grante!“ vykřikl jsem. Na podlaze ležel spoutaný Grant Jefferson a v ústech měl roubík. Zdálo se, že je vzdálený jen nějakých dvanáct metrů. „Earle! Earle! Našli jsme Granta. Je tu otevřenej další vchod do jeskyně!“

„Už jdu,“ odpověděl.

„Měli bychom si pospíšit, než se to zavře,“ řekl Lee.

„Jak můžem vědět, že to není past?“ zeptala se Holly. „Co když se to zavře, když budem v půli cesty?‘

„Nevím.“ Z lesa se ozývala divoká střelba, jak ostatní lovci bojovali se dvěma upířími pány. „Musíme to zkusit.“ Sáhnul jsem do kapsy a vytáhl hrst osvětlovacích tyčinek. „Jdu dovnitř. Zkusím ho popadnout a vytáhnout ven. Kryjte mě.“ Zlomil jsem tyčinky, zatřásl jimi a prohodil je trhlinou. Rozprostřely se po podlaze jeskyně a osvětlily ji jemnou zelenou září. Neviděl jsem žádný další pohyb.

„Hodně štěstí,“ řekla Holly, „ty velkej odvážnej idiote.“

Rozběhl jsem se k trhlině, nemělo smysl na nic čekat. Než jsem do ní skočil, zavřel jsem instinktivně oči. Necítil jsem vůbec nic. Nadechl jsem se vlhkého jeskynního vzduchu. Otočil jsem se. Trhlina byla pořád na svém místě, akorát jsem nyní viděl údolí a zlověstná zelená oblaka nad hlavou. Zbývající členové týmu na mě čekali.

„Pospěš si!“ vykřikla Holly.

Dobrá rada. Namířil jsem brokovnicí kolem sebe a posvítil na vlhké zdi a kluzké stalagmity. Žádnou hrozbu jsem nespatřil. Posvítil jsem na Granta. Když ho zasáhl kužel jasného světia, cosi zamumlal.

„Tak pojď, kámo, vypadneme odtud.“ Poklekl jsem a vytáhl mu roubík z úst.

„Pitte?“ vydechl. Slyšel jsem, jak ve tmě cosi šramotí. Otočil jsem se a viděl přízraky. Hromady přízraků.

„Jo. Čas zmizet.“ Popadl jsem Granta za popruhy na zbroji a přehodil si jej přes rameno. Rozběhl jsem se k trhlině a ignoroval metrák váhy navíc. Přízraky se ke mně začaly stahovat. Jeden mi zastoupil cestu, avšak hned nato jej zkosila dávka z Leeova kulometu. Kulky podle všeho trhlinou prolétávaly bez problémů. Proběhl jsem kolem padající stvůry a vyskočil z portálu.

Byl jsem zpátky venku.

A přízraky mi byly v patách. Lee vysypal do portálu zbytek nábojového pásu. Holly stála vedle něj a dorážela nemrtvé, kteří se přiblížili až příliš.

„Hodila by se nám pomoc, šéfe!“ řekl Lee, odhodil obrovský kulomet, vytáhl pistoli a vystřelil po blížícím se přízraku.

Hrubě jsem hodil Granta na zem, vytáhl z postroje pár granátů, vytrhl pojistky a mrštil jimi do portálu. „Na stranu!“ Ostatní poslechli a uhnuli z předpokládané trasy šrapnelů. Granáty vybuchly u nohou přízraků a proměnily je v kusy pulsující tkáně. Ze stropu jeskyně spadlo nějaké kamení.

„Owene!“ zavolala Julie. Její tým a ostatní lovci se rychle blížili. „Tomu nevěřím. Tys našel Granta!“

Harbinger pochvalně přikývl. „Same, Milo, kryjte trhlinu.“

„S potěšením,“ odpověděl Milo, odstrčil Leeho a prostřelil přízrakovu páteř karabinou AR 10. „No teda, hustá, kouzelná portálová věcička!“

Vytasil jsem nůž a přeřezal pouta na Grantových zápěstích. Jeho oči vypadaly divoce a vyděšeně. „To je v pohodě, kámo. Máme tě. Jseš v bezpečí.“

„Chcípni!“ vykřikl Grant. Chytil mě pod krkem a snažil se mi rozdrtit dýchací trubici. Popadl jsem jeho ruce a snažil se vymanit ze sevření.

„Grante! Co to děláš?‘ vykřikla Julie. „Nech toho!“

„Aaaaa…“ řekl jsem v marné snaze nadechnout se trochy kyslíku.

„Zdechni, vetřelče!“ prskal Grant s divoce vypoulenýma očima. Buď věděl, že mu dělám do Julie, nebo jednoduše zešílel. Každopádně to děsně bolelo.

„Je okouzlenej,“ řekla prostě Holly. „Susan ho musela kousnout.“

Julie se postavila za něj, klidně pozvedla pažbu M14 a práskla ho do spánku. Okamžitě ho omráčila. „Grante, zlato… myslím, že je načase, abychom se rozešli.“

Promnul jsem si krk. „To kurva bolelo.“ Na druhou stranu jsem pocítil zvláštní uspokojení nejen ze záchrany svého konkurenta, ale také z toho, že ho omráčila žena, po níž jsme oba šli.

„Bude v pohodě?“ zeptal se Lee.

„Okouzlení pomine celkem rychle. Ale až zemře, je jedno, jak dlouho to bude trvat, bude mu třeba uřezat hlavu, jinak se vrátí jako jeden z nich. Nemrtvá kletba zůstane navždy v jeho krvi,“ vysvětlila Holly. Poklekla a rozepnula Grantovi u krku zbroj. V horní části hrudníku měl ohavné zranění pokryté zaschlou krví.

„Tak to je na hovno.“

„Jo, celkem jo. Ale člověk si zvykne,“ odpověděla.

„Trhlina drží,“ řekl Harbinger. „Tak jdem za Prokletým.“ V dálce se stále ozývala střelba. „Když se upíři dostali na kontakt, máme s bojem plný ruce práce. Možná jakmile zabijem Prokletýho, mraky se rozejdou.“

„A slunko pak ty bastardy usmaží.“ Sam si odplivl, všiml si pohybu v jeskyni, zamířil a vystřelil. „Tak jdem na ně.“ Poslal do komory další mamutí náboj.

„Fajn. Půjdu první. Držte se za mnou…“ Zarazil se, protože cosi zavětřil. Harbinger se už začal otáčet, ale upíří pán byl rychlejší. Popadl jej za popruhy zbroje a šílenou rychlostí odhodil. Harbinger dopadl na zaparkované SUV a pomačkal jeho karoserii jako při nehodě ve vysoké rychlosti. Masivní vůz se posunul o metr dál.

Takový náraz nemohl nikdo přežít.

„Earle!“ vykřikla Julie a lovci zahájili palbu.

Byl to upíří pán z trhliny, kterého předtím Holly vyhodila do povětří. Nyní byl již zcela vyléčený a nezpomaloval jej ani kůl v srdci. Kulky neměly žádný účinek. Viděl jsem, že něco drží v šedém parám. Mrštil předmět neskutečnou rychlostí naším směrem. Z Leeovy nohy vystříkl gejzír krve. Tripův tomahawk se mu zasekl do stehna. Lee vykřikl a spadl na zem.

Upíří pán se pohyboval příliš rychle, než aby se vůbec dal sledovat. Přívalu střibrných kulek se dokázal do značné míry vyhýbat. Projektily, které zasáhly, vytrhávaly kusy jeho svaloviny do vzduchu. Upír se ohnal po Gusovi. Pařátem rozerval lovcovo hrdlo a dal tak průchod děsivému tepennému krvácení. Upír podržel Guse ve vzduchu a olizoval si rty. Namířil jsem vedle hlavy zmítajícího se Guse a vypálil upírovi díru do úst. Jednotná střela vylétla temenem stvůry ven. Zranění se okamžitě uzavřelo. Rozčilené monstrum vymanilo zakrvácený pařát a nechalo třesoucího se Guse, ať se marně snaží rukama zastavit krvácení. Upír švihnul paží a měl jsem co dělat, abych se instinktivně vyhnul letící Gusově hlavě.

Než bezhlavé tělo dopadlo na zem, byl už upír o tři metry dále a útočil na dalšího lovce. Sam dostal ránu do paže. Zvuk zlomeniny byl slyšet v celém údolí. Velký kovboj vyjekl bolestí a zázrakem se v pádu vyhnul dalšímu úderu. Jednou rukou pohnul závěrem zbraně a nabil další náboj do komory. Zamířil a poslal stříbrnou kulku přímo do upírovy hlavy. Ten to naprosto ignoroval.

Střílel jsem tak rychle, jak jsem jen dovedl. Záplava stříbrných broků neměla na upíra žádný účinek. Stvůra se snažila nakopnout ležícího Sama, ten však stačil uhnout, a tak to schytal jenom asfalt. Milo bodal vystřílenou zbraní jako kopím. Upír mu ji vytrhl a odpálil jej do trhliny mezi čekající přízraky. Milo s panickým výkřikem zmizel.

Sáhnul jsem po speciálním zásobníku, který mi dal Milo, a vrazil jej do brokovnice. Spustil jsem závěr a zamířil právě ve chvíli, kdy už na mě upír útočil se zuřivýma očima podlitýma krví. Stiskl jsem spoušť.

Stvůra se zmateně zarazila. Bolest byla pro starobylého upíra neznámou emocí. Pohlédl na díru ve své hrudi, otevřel chřtán a začal křičet. Páral si tělo a snažil se dostat hořící agónii pryč z útrob. Třásl sebou, řval, padal na kolena a pařáty drásal zemi. Z díry v upírově hrudi vyšlehly modré plameny, které ožehávaly jeho žebra a vnitřnosti. Stvůra příšerně ječela a snažila se rozpárat vlastní břicho.

„Nažer se!“ vykřikl jsem a znovu stiskl spoušť. Nic. Jak jinak. Milo mě varoval, že speciální náboje nebudou mít sílu k aktivaci samonabíjecího mechanismu.

Když jsem se po Mordechaiově smrti probudil, měl jsem příležitost si jeho malé vyřezávané hračky poprvé pořádně prohlédnout. Byly to v podstatě jednoduché kužely, takzvané drejdly. Jednalo se o tradiční židovské hračky, které měly na bocích hebrejská písmena, která jsem nedokázal přečíst. Byly docela malé. Naštěstí pro nás je Milo dokázal s trochou šikovnosti napasovat do brokového náboje.

Selhání jsem vyřešil ručním nabitím dalšího náboje. Zářící holografický zaměřovač jsem umístil na upírovu hlavu. „Mordechai se nechá pozdravovat!“ Řekl jsem sice hloupost, ale v podobných chvílích mi to příliš nemyslí.

Z upírovy hlavy vyšlehly modré plameny. Začal ječet, svíjel se na zemi a snažil se plameny uhasit vražením lebky do hlíny.

Zásahy hračkou jej zjevně bolely, ale nebyly dost silné, aby jej zabily. Navíc už mi zbývaly poslední tři. Modré plameny postupně ztrácely sílu. Třesoucí se upír vstal a vycenil na mě zuby. S námahou ze sebe vypravil několik anglických slov. „Za tohle zaplatíš, smrtelníku,“ zasyčel, když se jeho ohořelé tkáně zacelovaly.

„Upíre!“ vykřikl kdosi. „Pojď se utkat s někým sobě rovným!“ Tvor se otočil a hledal vyzyvatele. Harbinger se pomalu vysoukal z rozbitého SUV. Z bezpočtu ran mu tekla krev. Opatrně si vytrhnul ze zad kus ocelové trubky, kterou pak ledabyle pohodil na zem. „Ale jenom jestli na to máš.“ Protáhl se a bylo slyšet, jak kosti dopadají na svá místa. „Tak pojď, hlupáku.“ Odepjal zbroj z hrudi a paží a odhodil ji. Ve světle hořícího suburbanů bylo na jeho šlachovitém těle k vidění mnoho šrámů. Postupně se zacelovaly. „Tak pojď, upíre! Vyzývám tě!“

Upír se zarazil. Protáhl si dlouhé končetiny. „Loup-Garou,“ zasykl. „Ano. Přijímám tvou výzvu. Tvůj druh není v porovnání s upíry ničím.“

Harbinger pohlédl za stvůru a zahleděl se mi do očí. Byl to pohled zoufalého muže. „Běžte! Zabijte Prokletýho!“

Harbinger se začal měnit, zaklonil hlavu, jako by trpěl nevýslovnou bolestí, a pak sebou škubnul ze strany na stranu. Padl na kolena a rukama se opřel o zem. Kosti se mu zkroutily, prodloužily a proměnily. Páteř mu vystřelila ze zad. Kůže se roztáhla a ze všech pórů vyrazily světlé chlupy.

Ostatní nečekali, až se transformace dokončí, a pustili se do akce. Sam skočil do trhliny za Milem. Holly narychlo podvázala Leeovu nohu a Julie přikázala ostatním lovcům, ať Leeho a Granta odtáhnou do bezpečí. Já stál jako solný sloup.

Transformace pokračovala. Upír trpělivě čekal a připravoval se na velkou bitvu. Harbinger otevřel ústa, z nichž vyrazily jako břitva ostré tesáky. Kolena se mu zvrátila na opačnou stranu a roztrhala kalhoty. Ze špiček bot vyrazily drápy. Harbinger odkopl již zbytečné boty stranou. Když otevřel oči, měly predátorsky zlatavou barvu. Zaměřil se na upíra a zavyl tak, že to muselo být slyšet na míle daleko. Harbinger se vztyčil na zadní a široce rozpažil pařáty. Poslední zbytky lidskosti nahradila čirá animální síla. Vytí pokračovalo, bylo čím dál intenzivnější a zuřivější.

Jestliže byl pan Huffman obyčejným vlkodlakem, Harbinger musel být zmutovaným supervlkodlakem. Cítil jsem jeho sílu. Každičký kousek jeho lidského těla se proměnil v dokonalý vražedný stroj. Neskutečná síla, ocel místo svalů. Pomalu jsem si sáhnul na jizvu na svém obličeji. Byla to nejstrašnější věc, jakou jsem kdy viděl.

Harbinger se vymrštil vpřed a do výšky. Upíří pán udělal to samé. Oba titáni se s ohlušujícím třeskem střetli v téměř sedmimetrové výšce. Když dopadli na zem, zvedl se oblak bláta. Pařáty a tesáky pracovaly neskutečnou rychlostí. Ve světle ohně se jejich stíny točily a tančily. Všude stříkala červená krev a černý ichor. Byl to střet vůle, nadpozemské rychlosti a animální síly.

„Owene!“ vykřikla Julie. „Musíme jít!“ Ostatní již byli v trhlině. Sténajícího Leeho odnášeli směrem k Národní gardě. Pospíchal jsem za Julií a ještě naposledy pohlédl na velkolepou bitvu. Harbinger byl zavěšený ve vzduchu a vrhal se na soka, který již měl přichystané pařáty na obranu. Byl to skutečně ohromující pohled. Julie mě popadla za zbroj a protáhla trhlinou.

Jeskyně DeSoya byly klidné. Zbývající přízraky se zmítaly na zemi. Byly rozstřílené a rozsekané na neškodné části. Sam natáhl zdravou ruku a pomohl Milovi na nohy. Holly byla potřísněná Leeovou krví, které bylo až příliš mnoho.

Trhlina se za námi uzavřela. Zaklel jsem a uskočil stranou. Stihl jsem to na poslední chvíli. Ani jsem nechtěl uvažovat, co by se stalo, kdyby část mého těla stále byla na druhé straně.

„Tak teď už není cesty zpět,“ zavrčel Sam a držel si zlomenou paži.

„Earl je vlkodlak?“ vyhrkl jsem.

„Vlastně jo. Vysvětlím pozdějc. Jakej je stav?“ zeptala se důrazně Julie a mimoděk se přepnula do rozkazovacího režimu. Přejela svítilnou po rozsáhlé jeskyni a osvětlila prostor daleko mimo dosah světelných tyčinek. Kamení se vlhce třpytilo.

„To kdybych věděl,“ zasyčel Milo.

„Lee to schytal dost zle. Snažila jsem se zastavit krvácení, ale bude potřebovat skutečnýho doktora,“ řekla Holly. „Chudák Gus. Připravil ho o hlavu…“

„Já vím… ale teď pro ně nemůžem nic udělat. Holly, jsi v pořádku?“

„V pohodě. Jsem v pohodě.“

„Same, co tvoje ruka?“

„Zlomená,“ řekl. „Zasranej upír. Od chvíle, kdy jsem se vykašlal na býčí závody, neměl jsem nic zlomenýho.“

„Můžeš bojovat?“

Odfrknul si. „Mám přece náhradní.“ Jeho předloktí viselo v takovém úhlu, že se mi zvedal žaludek už od pohledu. Sam musel mít strašné bolesti, ale ignoroval je.

„Aspoň to zafixujem, ať to tak neplandá. Milo?“

„Bolí to, ale jinak v pohodě. Ztratil jsem ale karabinu,“ odpověděl a setřel si krev z rány na vyholené hlavě.

Sam mu hodil .45-70. „Jednou rukou z toho stejně střílet nemůžu. Dávej bacha, je to zbraň pro chlapy. Ze zpětnýho rázu se ti zježí všechny chlupy na těle. Budu používat pistoli.“

„Owene?“

„V pohodě,“ odpověděl jsem. Na třesoucích se mrtvolách přízraků bylo vidět, že se jedná o bývalé federální agenty. Sebral jsem ze země FN SCAR a zkontroloval nábojovou komoru. Vládní kluci měli vždycky perfektní nové vybavení. Puška byla nabitá. Plný zásobník s 20 ranami kompozitního stříbra ráže .308. Připojená svítilna fungovala taky. Federální zbraň jsem si nechal a pustil Anihilátor na popruh. Už mi zbývalo jen pár Mordechaiových kouzelných nábojů a nechtěl jsem je vyplýtvat na přízraky. Potřeboval jsem si nechat v záloze překvapení pro případný střet s upířím pánem.

„Kde je Grant?‘ zeptal se Milo a rychle ládoval další náboje do Samovy pušky.

„Pořád nahoře s ostatníma,“ řekla Julie. „Je to tam nejspíš bezpečnější… pokud ho Earl nesežere… Kde je Trip?‘

„Ztratili jsme ho z dohledu, když došlo k tý obrovský explozi,“ odpověděl jsem. Doufal jsem, že ještě žije, ale začínal jsem o tom pochybovat.

„Myslím, že jsem ho zabila,“ řekla tiše Holly.

„Není to tvoje chyba,“ odsekl jsem. „Udělalas, co bylo třeba, jinak bychom všichni skončili jako Gus.“

„Lituju, že jsem na něj byla tak zlá… byl to dobrej kluk,“ mumlala. „Sakra, zasloužil si lepší zacházení.“

„Na to nemáme čas.“ Když přišlo na věc, byla Julie velmi pragmatická. „Musíme sebou hodit. Owene, kudy k tajnýmu portálu?“

Rozhlédl jsem se a snažil se zorientovat. Při pohledu vlastníma očima vypadá všechno jinak. „Tudy,“ pokynul jsem. „Půjdu první,“ řekl jsem a vyrazil mezi skalní útvary.

Julie zaváhala, nejspíš by dopředu raději poslala někoho jiného. Tvořit hrot kopí je vždycky nebezpečné. „Hlavně se nenech zabít,“ napomenula mě. „Chyběla by mi tvoje okouzlující osobnost.“

„Tak díky,“ odpověděl jsem.

„Navíc musíš otevřít dveře.“

Šel jsem dál a svítil před sebe a občas nahoru, abych si ověřil, že tam nečekají žádní zavěšení upíři. V jeskyni byly tisíce míst, ve kterých se mohlo ukrývat nebezpečí. Před očima mi vyvstal obraz bezhlavého Guse. Překročil jsem rozbitou ceduli s historickými údaji a odkopl stranou několik provazů, které ji dříve držely. V pěti lidech jsme se pohybovali rychle, ale obezřeme. Každý pohyb svítilny odhaloval nové formace a prastaré shluky kamení i usazenin. Všechny podivné nové tvary mě děsily. Hladký povrch stěn jeskyně se při nasvícení lesknul.

Najednou se před námi objevil tmavší stín na již tak tmavé zemi. Zvedl jsem pěst, signál k zastavení. Zašustění zbrojí mi dalo vědět, že ostatní poslechli. Ukázal jsem baterkou před sebe. V zemi byla díra, jáma. Jednalo se o přirozený útvar, kolem něhož kdysi byly natažené provazy bránící mristům v nechtěném pádu. Tyto zábrany byly zcela zničené. Naklonil jsem se dovnitř a nechal surefire osvítit skalní dutinu. Měl jsem děsivou předtuchu.

„Ale ne…“ Do nosu mě praštil zápach rozkládajících se roztrhaných těl. „Ale ne.“

Julie se postavila vedle mě a posvítila do díry. Zašklebila se. „Upíří jáma.“ Bylo vidět, že na hromadu mrtvol kouká s nejvyšším sebezapřením. „Chudáci.“

Vzpomněl jsem si na pacienty Appletonského ústavu. O takové věci mluvila jedna z přeživších v diskuzním kroužku. Lidští zajatci drženi v díře jako potrava pro upíry. Oběti byly pravidelně vysávány až k pokraji smrti. Upíři lidské ovce nezabíjeli, ale nechávali je vždy nabrat sílu, aby přežily další vysávání. V díře se muselo mačkat snad deset lidí. Teď již byli zjevně všichni po smrti. Upíři se před dnešním velkým dnem důkladně nakrmili.

Holly přistoupila k okraji, pohlédla dolů a kousla se do rtů.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se jí Julie jemně.

Podržela si rukavici pod nosem, aby odblokovala zápach, pak se zaměřila na těla a pomalu promluvila. „Nemáš ponětí, jaký to je.“

„Ne, to nemám.“

„Slabost, strach, ponížení. Člověk chce zemřít. Většina lidí umře po prvních několika krmeních. Prostě to vzdaj. Ti sráči pak vytáhnou tělo ven, rozsekají ho na kusy a naházej je dolů. Problém je v tom, že jseš pak tak slabá, že je ti jedno, co jíš. Nic nevidíš. Nevíš, jak dlouho tam jsi. Žádný světlo. Žádnej vzduch. Tlačej se na tebe cizí lidi.“ V jejím tvrdém emocionálním štítu se objevila trhlina, ale namísto smutku byla vidět jen zášť. „Lidi se snažej schovávat před upírem, co se přišel nakrmit. Všichni se bojej, jsou jenom vyděšený kus masa. Když tě pak upír kousne, děsně to bolí. Ale zároveň cítíš jeho přítomnost a část tvýho já se k němu chce připojit. Chceš bejt jedním z nich. To je na tom nejhorší.“

„Ale teď už jsi v pohodě,“ ujistila ji Julie. „Dostala ses ven.“

Holly vytáhla zápalný granát z kapsy zbroje. „To teda jo.“ Vyndala pojistku a hodila granát do díry. „Až nakonec zemřu…“ Z granátu vyšlehly plameny, které se rozšířily po mrtvolách, spalovaly jejich oblečení, vlasy, kůži a tuk. Zničily je tak, aby je nikdo nemohl přivést zpátky k neživotu. „…budete pro mě muset udělat to samý.“

Tak takový byl tedy příběh Holly Newcastlové.

„Hodně štěstí, přátelé,“ zašeptala.

Položil jsem jí ruku na rameno. Křečovitě sevřela pušku a odstoupila od díry. V jeskyni byl cítit dusivý dým.

Pokračovali jsme hlouběji do jeskyně, dále od zápachu hořících vlasů a kostí. Pohybovali jsme se rychleji, protože se zdálo, že na nás nic neútočí. Portál byl blízko. Cítil jsem ho. Vstupovali jsme do části, kam neměla veřejnost přístup. Podle všeho tady probíhaly vykopávky. Posvítil jsem na malou informační tabuli.

Proletěl jsem její obsah. Několik slov upoutalo mou pozornost. „Tak to mě poserte,“ vykřikl jsem. „Koukejte na tohle.“ Ostatní přistoupili blíže.

Sam přečetl nápis nahlas: „Tato část jeskyně pravděpodobně sloužila jako pohřebiště původních obyvatel oblasti… bla, bla, bla, více než dva tisíce let, kecy, kecy, velký význam. Stopy starobylých nápisů poukazujících na ještě starší civilizaci… vykopáno v roce 1984, no, ty vole… doktorem Jonasem Turleyem a týmem z alabamské univerzity.“

„Tak po tomhle tedy upírský páni šli. Proto zaútočili na jeho dům,“ řekla Julie. „No jistě… doktor Turley nejspíš objevil portál, ale nevěděl, co je zač a jak ho otevřít. Prokletej musel o tomhle místě vědět celou dobu… ale k čemu teda potřebovali mýho tátu?“

„Ahoj, zlatíčko,“ ozval se sladký hlas z temnoty.

Otočil jsem se a posvítil baterkou na místo, odkud přicházel. Nic.

„Mami,“ sykla Julie. Mířila M14 ze strany na stranu a hledala cíl. Milo, Sam a Holly dělali totéž. Jeskyni prohledávalo pět kuželů světla. Přes naše nervózní dýchání jsem nic neslyšel. „Vylez a bojuj!“ zakřičela do tmy s několikanásobnou ozvěnou.

„Ne. Já s tebou nechci bojovat,“ pravil hlas z jedné strany. Na malý okamžik jsem zahlédl jakýsi stín. „Jsi moje dcera. Nemusíme se nepřátelit.“ Teď to přišlo z druhé strany. Otočil jsem se. Sakra, upíří pánové jsou rychlí.

„Tak co tedy chceš?“ dožadovala se Julie. Milo hodil do tmy další svítící tyčinky, díky čemuž jsme měli pokrytý větší prostor.

„Chci, abychom zase byli rodina. Já, ty a malý Nate. Vím, že tam nahoře je.“ Hlas přicházel ze stropu nad námi. Holly vystřelila, ale kulka se jen odrazila od kamene. Za zády se nám ozval Susanin smích.

„Nestřílej naslepo,“ rozkázal Sam.

„Budem všichni. Dokonce i tvůj tatínek. Jedna velká šťastná rodina,“ řekla mile Susan. Začal jsem se třást, cítil jsem, jak pokouší naše mysli.

„Na to už je pozdě. Zabilas ho. Federálové tělo už nejspíš spálili.“ Julie přivřela oči a prohledávala stíny namířenou puškou.

„Ale zlatíčko. Zase máš falešnej pocit, že víš o všem, co se děje. Vždycky ses považovala za vševědku. Fakt si myslíš, že by starej dobrej Myers uřezal tvýmu tátovi hlavu, kdyby byl přesvědčenej, že v ní jsou informace, který by se mu mohly hodit? Myerse znám od jeho nováčkovskejch dní. Vždycky to byl chladnokrevnej pragmatik. Přece víš, že ho vycvičil táta, ne? Snad si nemyslíš, že by byl pro jednou sentimentální a prokázal svýmu starýmu mentorovi laskavost tím, že by ho dorazil.“

„Co tím chceš říct?“

„Tvůj táta žije.“ Na slovo „žije“ položila zvláštní, téměř zpěvný důraz. „No, ve skutečnosti není tak docela naživu. Je na tom mnohem líp.“

„Prolhaná svině!“ vykřikla Julie.

„Počkej, je toho víc,“ smála se Susan. „Federálové čekali, že budou mít co do činění se slaboučkým novým upírem… s novým stvořením. Svýho tátu jsi měla pod zámkem dvě noci. Navštívila jsem ho už první noc, aniž by sis toho všimla. Viděl mě moc rád. Udělal by pro mě cokoliv. Dokonce se napil mý krve. Sama víš, co to znamená, že jo?“

„Propíchnu ti srdce kůlem, i kdyby to měla bejt poslední věc, co kdy udělám,“ přísahala Julie.

„Neodpovědělas na mou otázku, ale samozřejmě že to víš. Jakmile zemřel, znovu se narodil, mnohem silnější, než čekali. Už je na útěku. Vrací se ke mně. Jeho mysl se vyléčí. Bude znovu při sobě. Není to úžasný, zlatíčko? Jedna velká šťastná rodina.“ Ucítil jsem závan větru a najednou se Susanin smích ozval ze směru, kterým jsme přišli.

„Owene… najdi tu bránu,“ zašeptal Sam. Otočil jsem se ke stěně a zoufale přejížděl rukama po chladném kameni ve snaze objevit jakoukoli stopu Místa moci.

„Ach, můj milý Same. Já tě přece slyším. Nemusíš šeptat. To je mezi přáteli nezdvořilý. Vždycky jsem milovala tvý dobrý srdce a odvahu. Můžeš jít s náma. Připoj se k mý rodině.“

Sam vyplivl na zem chuchvalec sežvýkaného tabáku. „Susan, zaživa jsi byla zatraceně skvělá ženská, ale radši si nechám vyšukat prdel bandou nadrženejch syfilitickejch dikobrazů, než abych se přidal k tvý zasraný hipísácký nemrtvý rodině, ty jedna vychrtlá vymaštěná upíří šlapko.“ Zdravou rukou si pročísl knír. „Dřív zamrzne peklo, než budeš mít odvahu přijít si pro jedinou kapku červený americký krve Sama Rogera Havena, ty křivohubá shnilá opičí haldo sraček.“

„Jak chceš. Tvrdohlavej jako vždycky. A Milo. Věrnej Milo. Tak tvůrčí. Mám pro tebe připravený čestný místo.“

„Hmm… souhlasím se Samem a tak,“ odpověděl hrdinně Milo. „Nech nás na pokoji. Nejsme tady kvůli tobě. Chceme jenom lorda Machada. Přece si nepřeješ, aby nastal konec světa.“

„Zlatíčko, můj svět bude v nejlepším pořádku.“ Její hlas byl teď blíže. Stála těsně za dosahem světla z tyčinek a nějakým způsobem se vyhýbala kuželům svítilen. Chystala se vyrazit proti nám. Brzy.

Já pořád přejížděl rukama po kamenech. Hledal jsem nějaký spoj, trhlinu, nápis, cokoliv. Portál musel být blízko. Cítil jsem ho. V mém snu se portál Prokletému otevřel sám. Julie na mě nervózně pohlédla. Spoléhali na mě.

„Poslední šance, děcka,“ zazpívala Susan. „Už mě nebaví tady poskakovat.“

„Zede! Pospěš si!“ prosila Holly. „Musíme jít!“

„Dělám na tom,“ odpověděl jsem.

„Už jde,“ řekl Sam a namířil sigem do tmy. Kolem kuželu světla z jeho pistolové baterky se obtočila mlha, z níž se pak vytvořila postava ženy. Byla příliš blízko. Neměli jsme šanci rozstřílet ji dost rychle. Za Susan se objevily další tvary, které se s červenýma očima pomalu sunuly k nám. Přízraky. Nejdříve jich byl asi tucet, pak přibývaly další a další. Zdálo se, že se červené oči otevírají v celém prostoru jeskyně. Ježily se a vrčely, na uzdě je držela pouze vůle jejich upírské paní.

„Susan! Nenuť mě, abych ti ublížil!“ řekl Milo a postavil se před ostatní. „Vím, že tam někde uvnitř musí bejt tvý pravý já. Pořád máš ještě naději zbavit se svýho zla. Nikdy není pozdě. Nenuť mě k tomu!“

„Milo? Z cesty!“ rozkázala Julie a obtočila se kolem mě ve snaze získat dobrý střelecký úhel.

„Chceš proti mně bojovat vírou? Myslíš si snaď že jseš ve filmu o Drákulovi?“ Susanina temná figura se smála a zamrkala zářícíma očima. „Jsem v úplně jiný lize, příteli.“

Milo Anderson zavřel oči a sklonil hlavu. Dolní část jeho obličeje se zabořila do hustého vousu. Zdálo se, že se modlí. Susan se pomalu přibližovala, ale Milo se nepohnul. Ani náznak strachu, nic.

„Otevři bránu! Rychle!“ naléhala Julie. „Milo, uteč!“

„Skryj se, kámo!“ křičel Sam. „Hni sebou, ty idiote!“

Věřící lovec zvednul hlavu, usmál se na nás a mrknul. „Nemějte strach, lidi. Bude to v pořádku. Rychle ten portál otevřete, protože tady to fakt nebude hezký.“ Zvedl ruku, jako by nám chtěl zamávat na rozloučenou.

Susan vyrazila vpřed, její tmavá figura se rychlostí výpadu proti Milovi rozmazala. Než upírka stačila udeřit, Milo rychle cosi vyřknul. Vybuchlo jasné světlo, které nás všechny oslepilo a prostoupilo našimi zraky až do mozků. V záblesku světla jsem spatřil Milovu kostru. Dobro proti zlu. Světlo proti temnotě. Jeskyně se otřásla a ze stropu odpadlo několik kamenů. Ve sloupech se objevily praskliny. Země se pohnula a já ztratil rovnováhu a narazil do Julie. Susan ze sebe vydala příšerný jekot čiré nenávisti a zla. V jeskyni vyšlehlo několik blesků, které vytrhávaly kamení ze stěn.

Přísahám, že jsem slyšel, jak Milo říká: „Ach… krásný barvy.“

Přízraky, které nebyly držené na uzdě mentální silou upírky, vyrazily vpřed. Ty, které se dostaly příliš blízko střetávajícím se silám, vybuchly v oblaku jisker a masa. Ostatní se k nám měli dostat během několika vteřin. Julie, Sam a Holly začali střílet. Záda jsme měli přitisknutá ke stěně. Nebylo kam ustoupit. Já pořád hrabal rukama po zdi a hledal východ. Přízrak přeskočil skalní formaci a přistál přímo před námi. Sam jej střelil mezi oči a skopl na špičatý kámen. Schoval vystřílenou pistoli, kterou by nedokázal jednou rukou rychle nabít, a tasil masivní nůž. S křikem a hromadou vulgarit se s vervou zasekával do nemrtvých. Byl to úžasný bojovník. Zázračně se dokázal vyhýbat všem pařátům a tesákům a zároveň uštědřoval citelné rány. Zdálo se, že nemrtvých s černými zuby a napřaženými pařáty musí být stovky. Jejich zástup nebral konce.

Susan Shacklefordová nyní vypadala jako černý cyklon a zmítala se pod oponou světla. Milova víra byla daleko silnější, než očekávala. Další a další přízraky v plamenech vybuchovaly. K Julii se dostala jedna ze stvůr a zasáhla ji pařátem do boku. Julie padla paralyzována bezmocné na kolena. Sáhnul jsem po ní a odtáhl ji dál od útočícího monstra. Zaštítil jsem Julii vlastním tělem a nakopl bestii do hrudi, čímž jsem jí zlomil žebra a odhodil ji dozadu. Museli jsme se odtud dostat, a to rychle.

Zasraný, podělaný dveře. Chci, aby tady byly.

Ve skále přede mnou se objevil úzký pruh červeného světla. Portál se postupně otevíral. Stačilo si jen přát, a stalo se.

Tak to nebylo špatný, pomyslel jsem si.

Z trhliny vystřelila chladná chapadla Prokletého, obtočila se kolem mě a Julie a prudce nás vtáhla do brány.

KAPITOLA 27

Zlověstná chapadla byla vlhká a olejovitá. Přišpendlila mi ruce k tělu. Snažil jsem se zmítat, ale bylo to jako být sevřený obřím hroznýšem. V samotném portálu jsem na okamžik oslepl. V tunelu do jiné dimenze nebylo žádné světlo. Vzduch byl vlhký a zatuchlý a měl jsem co dělat, abych se neudusil.

Byli jsme vtaženi na druhou stranu, načež se za námi portál uzavřel. Zbylo jen bílé nebe. Juliino paralyzované tělo bylo drsně pohozeno na zasněženou zemi. Kutálela se ve zdánlivém bezvědomí a zastavila se až o kmen stromu.

Já byl divoce roztočený a za okamžik jsem se ocitl tváří v tvář Prokletému.

Viděl jsem ho ve snech. Spatřil jsem ho ve vizích. Viděl jsem svět skrze jeho vzpomínky. Cítil jsem jeho bolest, strach, zlobu, chamtivost a pýchu. Znal jsem ho lépe, než znal on sám sebe.

Ale nic z toho mě nepřipravilo na chvíli, kdy se s ním skutečně setkám.

Byl jsem ztuhlý strachem. Potůčky potu se změnily v ledové krystalky. Bolel mě každičký kousek já. Jakýkoli pohyb znamenal veliká muka. Nemohl jsem téměř pohybovat ani očními bulvami. Zuby jsem měl křečovitě sevřené a tělem mi projížděly křeče. Přímo před sebou jsem měl čirou esenci zla. Nenávist zcela mimo lidské chápání. Zmítal jsem se nad zemí držený chapadlem vycházejícím z místa pod róbou, kde bych očekával paži. Marně jsem se snažil vymanit ze sevření. Starobylá helma se pomalu zvedala a pak mě probodly karmínově rudé oči.

TY.

Slovo mi rezonovalo v hlavě jako údery kladiva. Jeho obličej byl vlastně lebka pokrytá vlákny pohybujících se svalů, které se zdály být tvořené špinavou rosolovitou hmotou. Ústa jsem žádná neviděl.

MĚL JSEM VĚDĚT, ŽE TO BUDEŠ TY.

Trhnul mnou do strany. Chapadlo se uvolnilo a vystřelilo mě do dálky. Než jsem dopadl, stihl jsem i zakřičet. Bolestivě jsem dopadl, polámal větve nízkého porostu a zanechal stopu ve sněhu. Byli jsme na jakémsi kopci. Docela jsem si natloukl, rychlost a gravitace si na mně smlsly. Konečně jsem se zastavil a zůstal ležet v hromadě vlhké břečky. Trpěl jsem hroznou bolestí. Překulil jsem se na záda a zíral do stromů v nádherné zimní krajině.

JÄGERE. CHOP SE JEJ. POTŘEBUJEME NOVOU OBĚŤ.

„Ano, můj lorde Machado.“

Blížil se poslední upíří pán. Měl na sobě kožený plášť, jako by to snad byla jeho uniforma. Před očima mi probleskl obraz, jak v nacistickém stejnokroji párá hruď Mordechaie Byreiky a vytrhává jeho bijící srdce.

Takhle snadno mě ale dostat nemohli.

Nad hlavou mi visela větev. Chytil jsem se jí a vytáhl se na nohy. Za krk mi spadla sprška mrazivého sněhu. Všechny zbraně jsem měl pevně připoutané k tělu. Nastal čas odplaty. Federální prototyp FN SCAR ráže .308 se mi v tu chvíli hodil nejlépe. Odjistil jsem jej a přitiskl k rameni.

„Ani hnout, hajzle. Hezkej vohoz. Nerad bych ti do něj nadělal díry.“

Jäger se zastavil a přejel si dlouhými prsty po švu pláště. „Ano, je vyroben z dětí. Velmi pružný materiál. A jak nádherně voní.“ Pousmál se a odhalil tak tesáky. Jeho protáhlá tvář se začala měnit do skutečné podoby.

POTŘEBUJI ŽIVOU OBĚŤ. NEZABÍJEJ HO.

Jägerova transformace se zastavila a vrátila se do lidské podoby. „Škoda.“ Blížil se ke mně.

Zamířil jsem na jeho rozkrok a podržel spoušť. Zapřel jsem se a rozpáral upíra nepřetržitou dávkou dvaceti nábojů. Kompozitní stříbrná munice vždy penetrovala několik centimetrů masa a poté ještě explodovala. Závěr zůstal po posledním náboji vzadu.

Jager na sněhu zavrávoral. Jeho kůže byla na cáry, z oblečení zbyly hadry a na bílou zem vytékaly černé tělní tekutiny. Téměř okamžitě se však zranění zacelila a upír pokračoval dál. V jeho protáhlém obličeji se zračila zlost.

Odhodil jsem kouřící a rozžhavenou pušku FN a pozvedl Anihilátor. Jäger byl už přede mnou, dokázal zbývající vzdálenost překonat v nemožně krátkém časovém úseku. Saiga vyštěkla a vypustila speciální náboj do jeho otevřených úst. Dřevěný projektil se roztříštil v upírově hrdle a on okamžitě začal hořet jasným plamenem. Z netvorova obličeje vyšlehly modré plameny, které mu vycházely z očí, uší, nozder i úst.

Nabil jsem další ránu a prostřelil mu břicho. Popadl jsem pumpovací předpažbí a vyhodil nábojnici do sněhu. Poslední z Mordechaiových hraček se dostala do nábojové komory, odkud jsem ji okamžitě poslal do Jagerova hrudníku. Jeho tělo se proměnilo v modrou pochodeň, což doprovázel skřeky, které se odrážely mezi zdejšími stromy.

Vytáhnul jsem stříbrný bajonet a použil brokovnici jako podivné kopí. Čepel jsem mu zarazil do hrdla a začal řezat do nesmírně pevné páteře. Musel jsem mu oddělit hlavu. Byla to moje jediná šance. Praštil mě do břicha. Úder to byl na upířího pána poměrně slabý, neboť jej zaměstnával požár v hlavě, ale i tak jsem byl odražen do nedaleké borovice.

Stál jsem opřený o chladnou kůru stromu a lapal po dechu. Obklopily mě zasněžené větve, které mi dávaly iluzi bezpečného útočiště. Anihilátor jsem nabil přesně ve chvíli, kdy se mezi větvemi objevila Jägerova hořící lebka. Jeho oční bulvy se roztavily a stékaly mu po tvářích. Přepnul jsem na plně automatický režim a stiskl spoušť. Anihilátor se zbavil všech nábojů v zásobníku během zlomku vteřiny a naplnil upírovu hruď stříbrem. Jäger toho nedbal, popadl mě za ramena a vytáhl z úkrytu.

Bodnul jsem Anihilátorem vpřed a prorazil hrudním košem až do upírova srdce. Jäger vykřikl a tělní tekutiny z něho začaly tryskat jako z uraženého hydrantu. Zvedl pěst nad hlavu a připravoval se, že mi rozdrtí hlavu. V jeho hořících očních důlcích jsem spatřil vlastní smrt.

ŽIVÉHO, JÄGERE. DALŠÍ VAROVÁNÍ UŽ NEDOSTANEŠ.

Upír mě odhodil pryč. Sníh pád z kopce dolů zbrzdil. Jel jsem po zádech, skoro jako bych sáňkoval, pak jsem přejel přes okraj malé rozsedliny a dopadl do hromady kyprého snížku. V okamžiku jsem vstal a snažil se v obtížném terénu zmizet. Jäger stál kousek dále nade mnou stále dezorientovaný, ale pomalu přicházel k sobě. Pozvedl jsem Anihilátor a přiložil jej k rameni. Během zápolení se můj holografický zaměřovač rozbil. Zamířil jsem tedy od oka a vypálil 40mm granát.

Zasáhl jsem sníh za upírovýma nohama. Výbuch jím otřásl a vymrštil jej vpřed. Začal jsem nabíjet další granát, ale vtom mi Anihilátor kdosi divoce vytrhl z rukou. Prokletý stál na vrcholu kopce a díval se dolů. Lord Machado měl k mé věčné smůle telekinetické schopnosti. Neznatelně se pohnul a má zbraň chtěla odletět pryč. Popruh se mi zarýval do krku, pak prasknul a brokovnice zmizela mezi stromy.

Jäger byl na nohou a přibližoval se. Vytasil jsem STI, zaujal střelecké postavení a zahájil palbu. Jager po mně skočil a vstřebával ránu za ranou. Vyrazil mi zbraň z ruky, načež jsem okamžitě vytáhl záložní pětačtyřicítku a napálil do něj další náboje. Dostal jsem ránu do hlavy. Helma mi odletěla a odkutálela se mezi stromy. Upír mi věnoval další úder, nechtěl mě zabít, jen zajmout. Cítil jsem, jak se mi svaly v hrudi trhají. Zalapal jsem po dechu. Spadl jsem do sněhu, ale stále jsem střílel. Upír odhodil mou pistoli pryč a zkroutil mi levé zápěstí. Rukou mi projela příšerná bolest. Nakopnul jsem ho do kolene. Zrovna tak jsem se mohl snažit rozbít cihlovou zeď. Chytil mě za nohu a ledabyleji protočil. Z bolesti ze zlomeného kotníku jsem téměř omdlel.

„Chytil jsem oběť, můj pane,“ prohlásil upír. Ležel jsem na zádech, skrčil nohu a vytasil revolver ráže .357 z pouzdra na kotníku. Jäger užasle pohlédl do maličké hlavně.

„Kolik těch pistolí vlastně máš?“ zeptal se vztekle.

„Hodně.“ PRÁSK.

Pětkrát rychle za sebou jsem zmáčknul spoušť. Upír mou snahu ignoroval. Dutiny po výstřelech se stačily zacelit dříve, než kulky vůbec vyletěly z jeho hlavy. Popadl malého smithe a vytrhl mi ho z ruky. Vykřikl jsem bolestí, protože mi u toho zlomil ukazováček. Stiskl ruce k sobě a rozmačkal malou osobní zbraň na šrot.

Pokusil jsem se pohnout, ale upír mě nakopnul. Asi to považoval za lehký úder, ale já jsem byl v hotové agónii. Zasypal mě údery do břicha, žeber, paží a nohou. Nakonec mě praštil do obličeje. Jeho končetiny se proměnily v jeden velký rozmazaný kolotoč. Srazil mě do sněhu. Cítil jsem, jak se mi lámou kosti, trhají šlachy, praskají cévy. Snažil jsem se bránit, ale byl příliš rychlý. Slyšel tlouct mé srdce a pracovat vnitřní orgány. Příval pěstních úderů neustával. Přesně věděl, kolik toho snesu, než zemřu. Dovedl mě na pokraj smrti a nechal být.

Bití konečně ustalo. Jäger se postavil a usmál se. Jeho práce byla dokončena, oběť zajištěna. Vykašlal jsem chuchvalec krve, hlava mi klesla a mohl jsem se jen dívat, jak se mi před očima rozlévá červená barva. Upadl jsem do bezvědomí.

„Owene? Owene? Slyšíš mě? Prosím, neumírej.“

Agónie. Nepředstavitelná bolest.

Julie šeptala. Aspoň jsem myslel, že to je Julie, protože mi zvonilo v uchu takovým způsobem, až jsem si nebyl jistý vůbec ničím. Druhé ucho bylo zcela hluché. Nevěděl jsem, jestli za to může chuchvalec krevní sraženiny, nebo roztržený bubínek. Ležel jsem na boku zády k ní. Pokusil jsem se pohnout, ale mé tělo bylo příliš unavené a rozlámané, než aby zareagovalo. Přesto jsem to nějak dokázal.

Bolelo to tak příšerně, že jsem zase skoro omdlel.

„Ale ne. Owene.“ Juliin hlas zněl zděšeně. Musel jsem vypadat hrozně. „Slyšíš mě?“

Zavrčel jsem a vydechl z úst bublinky zpěněné krve. „Jsem… v pohodě…“ Lhal jsem. Mluvit bylo kvůli zlomeným zubům a oteklému jazyku hotové utrpení. Neviděl jsem ji. Oční víčka jsem měl zalepená krví a nedokázal je přinutit, aby se otevřely. Chtěl jsem si je protřít rukou, ale neměl jsem kontrolu ani nad jednou z paží. V končetinách jsem cítil pouze příšerný žár spalující má nervová zakončení.

„Je mi to tak líto,“ řekla.

„Nemůžu se pohnout,“ odpověděl jsem. Přál jsem si na ni pohlédnout.

„Ne. Nehejbej se. Jseš zraněnej.“

Toho jsem si vážně nevšiml.

„Pokusila bych se ti pomoct, ale jsem přivázaná.“ Slyšel jsem řinčení řetězů.

„Jak dlouho?“ vydechl jsem.

„Hodiny. Jseš mimo celý hodiny. Nevím, jak dlouho přesně. Moje hodinky tady nějak nefungujou. Měsíc se už blíží k úplňku.“ Neměli jsme moc času. Stejně jsem nebyl ve stavu, kdy bych mohl s čímkoliv cokoliv udělat.

„Ostatní?“

„Já nevím. Nikdo jinej sem nešel.“

„Kam?“

„Pořád jsme v kapesní dimenzi.“

„Nepřátelé?“ zamumlal jsem a vykašlal krev. Ulevilo se mi. Dýchalo se mi o něco lépe.

„Ach, Owene… Kdybych ti tak mohla pomoct. Nepřátelé jsou nahoře na pyramidě. Ignorujou nás.“ Mluvila rozrušeně. Soustředil jsem se na její nádherný hlas. Potřeboval jsem si udržovat v mysli něco hezkého. „Jsem připoutaná k nějakým troskám. Hm… vypadá to, že v týhle dimenzi bejval nějakej starobylej chrám. Podobá se asyrský architektuře.“

„Zranili tě?“

„Trochu. S tebou se to nedá srovnat.“

„Je to zlý?“

Zaváhala a pak se konečně rozhodla říct mi pravdu. „Vypadáš strašně. Myslím, že na tobě zlámali všecko, co zlomit šlo. Všude je spousta krve. Ani se neobtěžovali tě přivazovat. A tvůj obličej…“ Poznal jsem, že pláče. „Je mi to tak líto.“

„O mě nejde.“ Nadechl jsem se a snažil se přinutit k další větě. „Měl jsem strach o tebe.“

„Ach, Owene,“ vzlykla. „Jsem v pořádku. Když odezněla paralýza, už jsem byla přivázaná. Fakt jsem v pohodě.“

„Mluv dál… já budu odpočívat.“ Cítil jsem se hrozně unavený a zmatený.

„Dobře. No… Prokletej a nácek jsou pár set metrů odtud. Připravujou nějakej oltář. Jsou na vrcholu malý pyramidy. Je těžký říct, jak vypadá, protože je na ní hromada sněhu. Maj tu malou schránku. Nevím, jak tahle dimenze funguje, ale její nebe je nad tím naším. Vidím hvězdy a taky normální měsíc. Myslím, že jsme pořád v Alabamě, v tý jeskyni, jenomže jsme na místě, který není tak docela naším světem. Možná jsme tak nějak mimo něj, ale pořád jsme připojený. K vybudování týhle věci museli použít dost brutální magii. Zajímalo by mě, kdo za tím stojí. Musí to tu bejt aspoň dva tisíce let starý.“ Začal se projevovat její zájem o historii. „Promiň, moc žvaním.“

„Ne… tvůj hlas… je krásnej.“

„Přestaneš už bejt tak hodnej? Vždyť tě obětujou. Musíme vymyslet, jak se odtud dostat. Přerušit obřad, utýct nebo něco. Kdyby se nám podařilo otevřít bránu z týhle strany, možná by sem mohli naběhnout další čekající lovci. Musíme přemejšlet.“ Julie byl zoufalá. Nevzdávala se snadno.

„Přemejšlení bolí,“ odpověděl jsem. Moje tělo bylo natolik zmučené, že jsem si nepřál nic jiného než ležet a v poklidu umřít. „Musím spát.“

„Owene, zůstaň se mnou. Vydrž. Já něco vymyslím.“

Mluvila dál, ale já jsem rychle ztrácel vědomí. Mé tělo bylo zkrátka příliš zničené, než abych vydržel být vzhůru delší dobu. Ztrácel jsem kontrolu nad myšlením. Byl konec. Můj utrápený mozek neviděl žádné východisko. Dobrodružství bylo téměř u konce. Prokletý měl vyhrát.

Julie se snažila ze všech sil, aby udržela mou pozornost, ale já jsem se ztrácel. Přál jsem si ještě naposledy otevřít oči a podívat se na ni. Nikdy jsem nebyl ten typ, který se dokáže bláznivě zamilovat, ale do ní jsem se zamiloval o to víc. Zbožňoval jsem ji. Nejsem od přírody romantik ani jsem nikdy nebyl zběhlý v situacích, kdy došlo na pocity nebo emoce. Kdyby mi před několika měsíci někdo řekl, že existuje láska na první pohled, vysmál bych se mu a nejspíš mu ještě sebral svačinu. Ale jestli jsem si mohl být jistý jedinou věcí, byl to fakt, že jsme s Julií Shacklefordovou spřízněné duše. Přál jsem si, abych ji mohl nějak zachránit…

Proč byla Julie vůbec spoutaná? Proč ji udržovali naživu? Svou oběť přece měli. Odpověď jsem znal, ale nechtěl jsem ji přijmout, a tak jsem lhal sám sobě. Vzpomněl jsem si na slib Prokletého, když vpadl do Mordechaiova snového světa. Vzpomněl jsem si na jeho nabídku v sutinách vybombardovaného kostela. Chystal se jí ubližovat, aby mě tím potrestal. Chtěl ji zlomit a následně předat matce k oživení a zotročení. Byla ztracena. Mou Julii čekal osud mnohem horší než pouhá smrt.

Ale nešlo jen o ni. Kdyby Prokletý dnes dokončil obřad, pak by byli k zániku odsouzeni úplně všichni. Všichni lidé, které jsem měl rád. Všichni lidé, které jsem kdy potkal. Všichni lidé na světě. Lordu Machadovi o tohle možná nešlo, ale já jsem ohavnou pravdu znal. Skutečné zlo bylo tam venku. Čekalo jen na výtvorem odrazového můstku. Ve světě Starobylých by drobní myslící savci plnili roli hraček, ti šťastnější by posloužili jako potrava.

Byli tam venku a čekali. V tu noc se mělo vše rozhodnout.

„Julie…“ přerušil jsem její zoufalé uvažování. „Slibuju, že je zastavím.“

„Musel tě zmlátit víc, než jsem si myslela. Otekl ti mozek?“

„Neměj strach. Bude to v pohodě.“

JE ČAS.

„Už jde,“ řekl jsem. „Ať se stane cokoliv… miluju tě, Julie.“

„Já vím,“ odpověděla. „Owene, to je ten upír. Ruce pryč, ty hajzle jeden! Nech ho na pokoji!“

Cítil jsem přítomnost upířího pána. Již tak zimní počasí ještě o několik stupňů přitvrdilo. Jak já ten tvrdý německý přízvuk nesnášel. „Takový žár. Lord Machado se pobaví, až tě bude lámat. A teď ticho, Fräulein Shacklefordová. Na řadu přijdeš později.“ Cítil jsem, jak můj krk obepínají chladné ruce a bolestivě mě staví na nohy. Kdybych toho byl schopen, křičel bych.

„Herr Pitt. Tvůj čas nadešel. Je to velká čest posloužit tímhle způsobem.“

Pokusil jsem se mu plivnout do tváře. Zoufale jsem selhal, spíše jsem jen trapně zaprskal a po rozlámané tváři se mi rozlily zakrvácené sliny. Upír se začal smát a táhl mě od Julie pryč. Křičela za mnou.

„Nevzdávej se, Owene! Nevzdávej se!“

Cítil jsem, jak nohama ryju v chladném sněhu. Začal jsem cítit hučení. Byl to artefakt. Takhle fyzicky blízko jsem u něj ještě nebyl. Jeho moc byla hmatatelná. Volal mě.

Zastavili jsme se. Julii už jsem neslyšel. „Na tohle jsem čekal hodně dlouho,“ řekl upír s neskrývanou pýchou. „Můj smrtelný život hanebně skončil při neúspěšném prvním ceremoniálu. Neuvědomoval jsem si, jakých požehnání se mi za oddanost dostane… příležitost znovu žít a sloužit. S velkým potěšením jsem vyřízl srdce z těla tvému jüdischen příteli a s radostí budu sledovat, až lord Machado vezme to tvé. Skutečně pozoruhodný čas… pohlédni na svůj konec, lovče,“ krákoral upír.

„Nevidím… kreténe,“ odpověděl jsem.

„Tak to teda ne.“ Cítil jsem, jak mi po očních víčkách přejíždí něčím chladným a vlhkým, aby rozpustil krevní sraženinu. Pak mi Jäger brutálně rozlepil oči dlouhými nehty. „Hmm… tvá krev je vynikající. Po dokončení rituálu pozřu tvou mrtvolu. Musím získat nazpátek sílu. Musím přiznat, že jsi bojoval dobře. Měli by tě vyznamenat.“

Bolelo mě i mrkání. Zase jsem viděl, ale jen na jedno oko. To pravé bylo slepé, asi bití jednoduše nevydrželo. Stáli jsme na úpatí malé pyramidové budovy. Kam oko dohlédlo, silná vrstva sněhu pokrývala podle všeho vysokohorský les. Celý svět se zdál být malý. Horizont se rýsoval nedaleko, jako bychom byli v malém údolí. Obloha byla viditelně zakřivená. Když jsem se do kapesní dimenze dostal poprvé, myslel jsem si, že padám z kopce dolů, ale spíše jsem letěl jen po zakřiveném okraji tohoto místa. Vlastně jsme byli obyvateli malé zasněžené koule.

Trosky stály uprostřed dimenze, podle všeho byly jejím ohniskem. Jäger mě táhl po schodech nahoru, mé bezvládné nohy narážely do jednotlivých stupňů. Ve sněhu za mnou zůstávala krvavá stopa.

Pokusil jsem se pohnout rukama. Nic. Dokázaly se akorát třást a bolet. Částečnou vládu jsem měl pouze nad jednou nohou. Pořád jsem na sobě měl zbroj, ale nedokázal jsem poznat, jestli mám u sebe zbraně. Přišel jsem o všechny pistole, ale možná mi nechali granát. Kdyby se mi podařilo vytáhnout pojistku, měl jsem šanci pokazit jim večírek. Podle mých informací při rituálu nebylo možné použít oběť ve formě sekané.

„Můj lorde Machado. Přináším oběť.“

PŘIPRAV JEJ NA JEHO OSUD.

Byl jsem hrubě pohozen na zmrzlý kamenný blok. Ležel jsem na zádech a hleděl na nízké šedé nebe. Jager odepnul přezky na mé zbroji a odřezal kevlarový hrudní plát. Když upír odhodil nástroj, který používal, zaslechl jsem řinčení. Otočil jsem hlavu. Ten bastard použil můj vlastní nůž. Zápěstí jsem měl připoutaná řetězy ke kameni. Tedy ne, že bych bez toho dokázal se situací něco udělat.

Prokletý se tyčil několik metrů ode mě. Byla to obrovská belhavá věc. Jeho přilba a zbroj se leskly jako zrcadlo. Měl na sobě opulentní róbu z červeného hedvábí, která zakrývala pohybující se masu olejovité temnoty. Zlo z něj jen čišelo.

„Zklameš,“ řekl jsem klidně. „Stejně jako před šedesáti lety.“

TEĎ NE, HRDINNÝ LOVČE. NEB NYNÍ NASTAL PRAVÝ ČAS.

Myšlenkami se mi zabodl do mozku, čímž mi způsobil mentální bolest sí natelnou s fyzickým utrpením. Co mi to Mordechai říkal? Ať nezapomenu na věci, které mi ukázal. Musel jsem něco vymyslet. Pokusil jsem si vzpomenout na všechny mlhavé vzpomínky. Chytal jsem se stébel. Starý muž přece nemohl předvídat situaci, v níž jsem se právě nacházel.

„Neumíš dokončit rituál. Thrall zabil tvou kněžku. Nevíš, co máš dělat. Zase selžeš.“

Černá věc se začala třást. Bylo vidět, jak se pod šatem chvěje, a místem, kde jsem očekával tvář, projížděly bubliny a cákaly na zem rosolovitou hmotu – vysmíval se mi. Asi jsem ho pobavil.

ALE MÁ LÁSKA SE KE MNĚ DNES VEČER NA TOMHLE MÍSTĚ VRÁTÍ.

Přilba se nahnula a pokynula Jägerovi. Upír se úslužně poklonil a položil k patě oltáře látkový pytel. Rozvázal provaz, který držel balíček pohromadě, a rozložil jej na sníh.

Byla to kostra. Stará, vysušená a křehká hromada zlomených kostí, na nichž byly patrné zářezy po sekyře lorda Machada, který se kdysi oddělením masa snažil odlehčit svému břemeni.

„Koriniha,“ vydechl jsem. „To snad není možný.“

NEBER JEJÍ JMÉNO DO SVÝCH OHAVNÝCH SMRTELNÝCH ÚST. NA TOMTO MÍSTĚ SE KE MNĚ DÍKY MOCI MÉ A ARTEFAKTU KUMARESH YAR VRÁTÍ.

Vyňal zpod róby černým slizem pokrytý artefakt. Celou dobu jej skrýval ve vlastním těle. Jakmile se dostal ven, projel kapesní dimenzí záblesk moci. Cítil jsem jej až v jádru vlastního bytí. Artefakt jsem spatřil ve vizích. Když jsem zemřel v Jasném spodku, dotkl jsem se ho svým duchem. Ukázal mi věci, které žádný člověk neměl spatřit. Nepatřil sem. Nepatřil do našeho času, prostoru ani sféry. Byl to symbol zla jiných. Starobylých. Zapomenutých vetřelců.

Artefakt mě volal.

Prokletý opatrně položil schránku mezi kosti. Pyramida se začala otřásat. Z kamení vyzařoval žár. Sníh rychle tál a odhaloval stavbu samotnou. Během několika vteřin po pyramidě stékaly potůčky a řeky a sníh zmizel. Pyramida ve skutečnosti vůbec nebyla kamenná, ale tvořily ji bloky organické slonoviny. Každý kámen vyřezaný z klů nebo rohů neuvěřitelně starobylého zvířete byl větší než průměrný člověk. Bylo to skutečné Místo moci.

Kosti se začaly samy od sebe třást. Postupně se otáčely a přemisťovaly na svá místa. Z chaosu začaly vznikat tvary. Lebka se několikrát otočila a napasovala se na obratle, které utvořily řetěz. Čelist se otevřela a zavřela. Prstní kůstky se složily, křečovitě sevřely a vyrvaly díry do staré látky.

„A kolenní kost se napojila na kost stehenní a kost stehenní nasedla na kyčel,“ zpíval jsem známou dětskou písničku. Jäger mi vrazil facku za narušení svátosti okamžiku.

Kostra byla celá. Ležela na zádech, třásla se a chrastila. Všechno bylo na svém místě, chybělo jen vazivo a tkáně. Prokletý doklouzal nad kostru.

MÁ MILOVANÁ, DARUJI TI KUS SVÉHO TĚLA. MÁ LÁSKA ZAJISTÉ NAPLNÍ PROROCTVÍ TVÝCH PÁNŮ.

Byl ke mně otočený zády. Děsivá chapadla kostru téměř bázlivě zakryla. Červený plášť zahalil Prokletého i kostru jeho kněžky. Prokletý se začal pomalu zmenšovat. Plášť nyní skrýval obrovskou hromadu olejnatých tkání. Ozval se příšerný skřípot, jako když se zadře píst. Ucítil jsem odporný sirný zápach. Upír vše sledoval jako u vytržení. Zimní krajinou hučela moc artefaktu. Konečně se útvar ustálil.

Co bych tehdy dal za sílu v pažích a padesát kilo C4.

Pod róbou se začaly pohybovat dvě oddělené figury. Jäger padl na kolena a v extázi oslavoval pána. Prokletý povstal. Nevypadal už tak obrovský jako dříve. Červený plášť na něm volně visel, nebyl o moc větší než obyčejný člověk. Chapadlem sáhnul opatrně dolů, jako by nabízel oporu jiné věci. Ta se v louži hnusu posadila a natáhla paži. Chapadlo se kolem ní obtočilo a vyzvedlo ji vzhůru. Kněžka se vrátila.

Rozechvěle stála a kývala se, protože nebyla na fyzické tělo zvyklá. Její kosti byly pokryté černým ichorem Prokletého. Maso, šlachy a orgány nahradila nepřirozená masa. Tvarem vypadala jako lidská žena, ale povrch jejího těla tomu vůbec nenasvědčoval. Podle vizí bych ji snad dokonce dokázal poznat. K zádům se jí přilepil promočený a ušpiněný hadr, který pět století držel její kosti pohromadě. Jednou rukou jej odtrhla a odhodila. Začala si prohlížet ruku, pomaluji otevírala a zavírala, otáčela zápěstím. Namísto očí měla karmínové jamky. Rukama si přejela po těle tvořeném želatinovou pohybující se hmotou.

Prokletý ji objal ohavnými chapadly. Jejich obličeje se spojily v cosi, co patrně považovali za znak vášnivého shledání. Prokletý mlátil chapadly o zem a potřísnil mě kapkami olejovité tekutiny. Když se oddělili, měl róbu zašpiněnou černými skvrnami od rukou milované. Jeho zbroj již nebyla nablýskaná, ale pokrytá slizem. Koriniha mu prsty pohladila obličej a odhalila ústní dutinu jeho zažloutlé lebky.

Mrtví holt flirtují po svém.

MÁ KNĚŽKO. UČINIL JSEM, JAK JSI ŽÁDALA. UČINIL JSEM NEMOŽNÉ, ABYCH TĚ VRÁTIL NA TENTO SVĚT.

Kněžka překvapivě promluvila hlasitě. Zvuky vycházející z tekutinou naplněných hlasivek zněly, jako když se vylévá asfalt. „Můj pane, dokázal jste nemožné. Proroctví bylo skutečně naplněno.“

Conquistadorova helma se otočila k Jägerovi. Upír se v mžiku objevil před svým pánem a podal mu starobylou bojovou sekyru. Monstrum ji vzalo, pevně sevřelo do chapadel a přemístilo se ke mně. Artefakt ležel na oltáři poblíž mé hlavy. Nikdy jsem k němu nebyl blíže. Slyšel jsem, jak šeptá. Hluboko uvnitř jsem cítil uvězněné duše, Starého muž a stovky, ne, tisíce dalších ztracených obětí.

Kněžka vydala příšerný zvuk. Postupně se změnil v klokotavý žalm. Jeho slova mi byla povědomá a poznal jsem je ze vzpomínek. Vyduté kopce se začaly třást a zakřivené nebe tetelit. Měsíc nad hlavou byl obrovský a jasný. Artefakt se vznášel nad oltářem a pomalu rotoval. Na prostém kameni se objevily starobylé runy svítící vlastním černým světlem. Oddělily se a vznášely ve vzduchu. Utvořily energetickou kouli, která se zvětšovala a blížila se k mé hlavě. Cítil jsem, jak při pokračujícím kněžčině zpěvu energie olizuje mou lebku. Slova žalmu se mi vypalovala do zbylého funkčního ucha a měl jsem pocit, jako by mi do něj někdo strkal ledové párátko a otáčel jím.

„Machado. Využívaj tě. Jseš jenom pěšák. Starobylí čekaj, až jim otevřeš cestu,“ vykřikl jsem. Pohlédl na mě karmínovýma očima, ale přesto můj chabý pokus o záchranu holého života ignoroval.

Koriniha se v žalmu na okamžik zadrhla, ale ihned pokračovala.

„Přijdou sem a povládnou.“

Prokletý se připravil. Pozvedl sekeru, kterou držel zvláštním způsobem v chapadlech. Křičel jsem bolestí způsobovanou černou energií artefaktu nad mou lebkou.

A zapamatuj si věci, které jsi viděl. Zapamatuj si věci, co jsem ukázal. Je to na tobě. Hodně věcí nemohl jsem říct, jenom ukázat. Pamatuj na to, a budeš v pohodě.

Slova Starého muže. Soustředil jsem se na ně a snažil se vytěsnit bolest, vizi, blikající krutou energii a pozvednutou čepel.

Každých pět set let se však narodí muž, smrtelník, se schopnosti podmanit jej své vůli. Tímto člověkem jste vy. Vy jste tím, koho Starobylí předpověděli. Slova kněžky Korinihy. Ve vizích hleděla do očí lorda Machada, ale mohla snad proslov směřovat ke mně? Myšlenka zmizela úderem energie, která mi projela tělem.

Ovládání času, prostoru, energie, hmoty a tak. Když se artefakt pokusí použít někdo, kdo nepatří mezi speciální lidi, zemře. Albert Lee se zmiňoval o věcech z deníku Starého muže. Ale já artefakt použil. V Jasném spodku jsem vzal maličký kus jeho síly. Zničil jsem tok času a vymazal pět minut historie, jako by se nikdy neudála. A přestože jsem byl v tu chvíli již mrtvý, žil jsem.

Nevíš, jaký je osud tvůj? Neznáš, jaké je místo tvé ve světě tomto? Otázka Poletovaného muže, Thralla. Jaké bylo mé místo? Čím jsem byl zvláštní? Proč přísahal, že mě zabije?

Vzpomínka na rozzuřeného a umírajícího lorda Machada útočícího na černý obelisk a ničícího obávanou sekerou řádky proroctví. Objevoval se řádek za řádkem, jen aby jej zničil další úder čepele sekery do obsidiánu.

Čekáme na příchod

syna velkého válečníka.

Auhangamea Pitt. Legenda mezi zelenými barety. Pro své děti byl jen obyčejným člověkem. Tvrdým a odtažitým otcem. Přesto byla ve vitríně nad naším rodinným krbem k vidění medaile cti amerického Kongresu.

Znalého umění světa.

Když jsem poprvé potkal Julii, četla z mého spisu. Zkoušku na certifikovanýho účetního znalce jste splnil napoprvý. Byl jsem účetní. Muž čísel a tabulek. Auditů a grafů.

Odkázaného na řeč meče.

Ale pistoli jsem v ruce držel mnohem raději než kalkulátor. Spíš bych se účastnil brutálního pouličního boje, než vyplňoval daňová přiznání. Zářící řádek proroctví explodoval pod úderem sekery.

Jméno bude mít

po zbrani svých otců.

Owen. Zastaralý australský šrot. 9mm samopal zohýbaný z levného plechu. Udržel však mého otce naživu, když musel utíkat před komunistickými patrolami.

Úkol králův bude mít,

mocného nepřítele pokořit.

Promluvila ke mně elfská královna. Snílku, ještě jedna věc. Všichni máte úkol. Neposerte to, jinak jsme všichni v hajzlu. Tohle myslím vážně, nedělám si prdel… jako královna Čarovnýho lesa vám všem přikazuju, abyste to neposrali. Zabijte zlýho chlapa, jinak jekonec. Její úkol jsem přijal. Musel jsem zastavit Prokletého, který mě přizabitého připoutal k tomuto oltáři.

Muž obdařen vizemi.

Můj odvážný přítel Trip. Nyní nejspíše po smrti. Mluvíš s duchy. Máš vize. Dokonce se ti podařilo zvrátit chod času. Jestli tohle není zázrak, tak už nevím.

Vůdce lidí.

Kouřící Earl Harbinger snažící se skrýt lehký úsměv. Přesvědčený o své moudrosti z titulu nejzkušenějšího lovce monster na světě. Mám tři nováčky, který tě považujou za vůdce. Trip, Holly a Albert za tebou půjdou kamkoliv. Ať už to víš, nebo nevíš, jseš vůdce. To mi stačí.

Spojenec temných sil.

V mysli mi vyvstal Wendigo. Rozevlátá kůže pod lebkou s parohy. Zvláštní agent Franks v zablácené zbroji, salutující na čestný pozdrav.

Přítel stvůr.

Tancující a slavící Skippy a jeho kmen. Mocný vlkodlak bojující tesáky a drápy s nemrtvým.

Řádek textu zmizel roztříštěný v temnotě.

Teď už jsem věděl.

Artefakt se točil, ječel, sesílal šílené energie. V hlavě mě bodaly příšerné výkřiky uvězněných duší. Artefakt nebyl jen klíčem. Byl manifestací všeho špatného, vyrobila jej bytost nerespektující přírodní zákony. Umístila jej sem jako nástroj invaze. Artefakt čekal na bezpečném místě na smrtelníka ochotného jej použít. Starobylí měli trpělivost. Byli chytří. Směřovali pěšáky na ono místo. Trvalo tisíce let a mnoho generací, než k tomuto setkání došlo. Artefakt mě poznal. Vítal mě. Promlouval ke mně.

Odpověděl jsem.

Kněžka vyjekla mimozemský příkaz. Nyní jsem byl černou energií zcela pohlcený. Lord Machado máchnul zbraní. Sekera dopadla na mou nechráněnou hruď.

„Ne.“

Čas se křečovitě otřásl. Došlo k hromové explozi, která vymrštila sekyru do vzduchu. Prokletý odletěl dozadu a dopadl na slonovinové bloky.

Teď jsem byl pánem situace já. Cítil jsem, jak mým tělem prochází energie Starobylých. Zase jsem se mohl hýbat. Do končetin se mi vrátila síla. Jediným trhnutím jsem roztrhal řetězy, které mě poutaly k oltáři. Vstal jsem a s touhou po pomstě prošel stěnou černé energie. Zatlačili mě příliš daleko a už jsem toho měl dost.

Upíří pán zuřivě vykřikl. Podařilo se mi nějakým způsobem zranit jeho pána, a tak se na mě vrhl plnou silou. Jäger se proměnil do své zabijácké podoby a vyrazil proti mně rychlostí desítek metrů za vteřinu. Jeho pařáty udeřily s vehemencí schopnou proměnit kámen v prach.

Úder jsem vykryl a rozdrtil tvrdé kosti jeho paže na třísky. Upír se šokovaně zarazil. Objal jsem rukama jeho krk, otočil jej a přimáčknul k oltáři. Pod náporem mé síly se v kameni objevily praskliny. Udeřil mě silou nákladního vlaku, bylo to neuvěřitelné. Pokusil jsem se ho roztrhnout vedví, ale byl ze všech upírů nejsilnější, a tak se mi to nepodařilo.

Z artefaktu jsem cítil čísi přítomnost. Jeden z vězňů zoufale volal mé jméno. Strčil jsem ruku do energie a cítil jsem, jak mi v dlani přistálo cosi tvrdého a pevného.

Byla to Mordechaiova hůl.

S výkřikem jsem ji vrazil do Jagerovy hrudi. Jako mocným kůlem jsem proklál jeho černé srdce. Začal v příšerných bolestech ječet. Hůl zahořela modrým plamenem. Po šest desetiletí byla stvůra ve světě nemrtvých takřka svrchovaným pánem. Prokletý neuchopitelnými silami, přesto donucený sloužit jinému. Předtím býval stejně zlý a brutální, ale v lidské schránce byl jen dalším kolečkem ve stroji na smrt. Byl to vrah, tyran a král všeho zla. Stáli jsme tváří v tvář. Upír se mě pokoušel stáhnout do ohně. Mlátil jsem s ním o oltář, znovu a znovu, rychleji a silněji. Oltář se roztříštil na tisíce střepů.

Upír umíral a hořel. Snažil se odplazit. Plameny z hole mu nedovolovaly změnit podobu. Nebylo pro něj úniku. Vytáhl jsem ganga ram, pozvedl jej a udeřil na upírův krk. Těžká čepel dopadla naprosto přesně. Páteř se mu roztříštila. Jeho hlava mi spadla k nohám. Černá životní míza stékala po pyramidě dolů. Jeho oči na mě zmateně hleděly a ústa se snažila cosi vyřknout.

Odkopl jsem hlavu do lesa.

Energie vycházející z artefaktu nabírala na intenzitě. Byla mnohem silnější než v mé vizi. Prošel jsem jí, aniž by mi blesky jakkoli ublížily. Překročil jsem doutnající tělo upíra a zamířil k Prokletému. Artefakt stoupal výš a výš, až se zastavil uprostřed maličkého světa. Burácení rozpoutané moci bylo ohlušující. Vítr rozvířil sníh tak, že to vypadalo jako uprostřed blizardu.

„Machado!“ zaječel jsem. Byl jsem zcela zdráv. Slyšel jsem. Viděl jsem. Mohl jsem se pohybovat. „Machado! Postav se mi!“ Odhodil jsem ze sebe zbývající cáry brnění. Kráčel jsem k Prokletému. Nastával konec.

Chlapče. Počkej. Musíš přestat.

Po uvolnění z pout Prokletého a po smrti jeho vraha se ke mně snažil Starý muž dostat a pomoct mi. Ignoroval jsem ho. Naplňovala mě zuřivost. Lord Machado na mě mnohokrát zaútočil. Vyhrožoval mým milovaným. Ohrožoval svět. Pokusil se vzít naše životy. Krev mi vřela a dožadovala se pomsty. Jeho smrt byla nevyhnutelná. Vyžadoval jsem ji.

Energie získávala sílu přímo úměrně nárůstu mého hněvu. Točila se na nebi jako pevná černá koule. Byla tak velká, až se stromy ohýbaly, lámaly a byly vtahovány dovnitř. Kráčel jsem dál.

Stůj. Využívaj tě. Využívaj jako pěšáka.

Ve víru sněhu jsem spatřil lorda Machada. Bombardoval mě mocí. Zasypával mě přívalem telekinetických schopností. Snažil se dostat do mého těla, roztrhat cévy v mém mozku, rozdrtit srdce, rozdrásat plíce. Dokázal zabíjet pouhou myšlenkou.

Nic.

Jeho síly na mě nestačily. Teď patřil mně. Ztratil jsem nad sebou kontrolu a nechal se smést bouřící řekou hněvu.

„Chcípni!“ vykřikl jsem, zarazil mu čepel hluboko do krku a nechal olejnatou krev vystříknout do výše. Sáhl po mně chapadlem. Byla to rána jako bičem, pálila. Než stačil chapadlo stáhnout, přeťal jsem je. Kroužil kolem mě, bičoval mě a poutal, snažil se mě znehybnit. Zavrčel jsem a s nadávkami sekal do masa Prokletého. Vrazil do mě celou vahou, až jsem ztratil rovnováhu. Chapadlem mi obepnul zápěstí a při pádu mi vyrval mačetu z ruky.

Dopadl jsem vedle nějakého předmětu. Byla to sekyra lorda Machada zaseknutá do slonoviny. Vyskočil jsem na nohy, vyhnul se chapadlům a sekeru vypáčil. Ohlazené topůrko mi padlo jako ulité. Zatočil jsem zbraní nad hlavou a přeťal Prokletému končetiny. Ten se ale nevzdával a černými pařáty se mi snažil rozrazit žebra a vytrhnout srdce z těla. Nebýt moci Starobylých, která ve mně nyní kolovala, ihned bych zemřel. Jednou rukou jsem popadl kluzké chapadlo a přitáhl Prokletého k sobě. Vyrazil jsem sekyrou vpřed a bodec vpálil Prokletému mezi oči. Jeho křik mi rezonoval v hlavě. Možná byl imunní vůči všem obyčejným zbraním, ale na bojové sekyře jeho rodu nebylo obyčejného vůbec nic.

Stáhl se zpátky, poprvé za staletí poznal, jak chutná strach. Pronásledoval jsem ho hnán vpřed berserkovskou zuřivostí. Sekyrou jsem odsekával jeden kus odporné černé hmoty za druhým. Nahoře na nebi se černá sféra stále zvětšovala a vyplňovala již celý centrální prostor dimenze. Zatlačil jsem Prokletého k okraji pyramidy. Napřáhl jsem a zaútočil mu na obličej. Čepel dopadla na lebeční kost a katapultovala jeho helmu do vzduchu. Vyrazila vzhůru a nechala se pohltit vírem artefaktu.

Prokletý byl poražen. Stál bez končetin a krvácející na okraji pyramidy, lebku rozbitou. V dálce se otřásaly stěny světa. Vytvořená dimenze se uvolnila z kotviště. Vznášeli jsme se nad povrchem Alabamy. Země za Prokletým mizela, stromy a skály padaly k zemi. Umělý svět se rozpadal.

Zaměřil jsem se na hrudní pancíř. Byl jsem si jistý, že orgán udržující stvůru při životě musí být pod ním. Cítil jsem, jak bije.

JAK JE TO MOŽNÉ? TO JÁ. JÁ JSEM HO MĚL OVLÁDNOUT. VZAL JSI MI JEJ. BYL JSEM ZRAZEN.

Chlapče, prosím, přestaň. Ovládni hněv. Teď už víš, kdo jsi. Takhle to nesmí skončit. Takhle to chce ona. Takhle to chtěj Starobylí.

SMILUJ SE. PROSÍM.

Čepel dopadla na starobylé brnění a snadno jím prošla. Pumpa pracující jako srdce lorda Machada se rozpadla vedví. Vyrval jsem sekyru ven. Z díry ve zbroji vytryskl proud tekutiny a potřísnil mi obličej. Rozkašlal jsem se, protože se mi trocha dostala i do úst. Lord Machado zavrávoral, svalil se a zůstal nehybně ležet v kaluži slizu. Část jeho krve pohltil vír artefaktu. Kapky nenávratně zmizely v mohutné kouli.

Ne. Co jsi to udělal? vykřikl Mordechai. Všechny nás zničíš!

Slova Earla Harbingera: Lovci nad sebou nesměj ztratit kontrolu. Chápeš to? Nikdy nad sebou nesmíš ztratit kontrolu.

Tu noc, kdy mě Trip přemluvil, abych neodcházel, jsem mu řekl: Když se rozčílím, lidi přicházej k úrazu.

Byl jsem vyvolený. Cítil jsem v ústech zkaženou krev, jako lord Machado před pěti stoletími cítil pachuť mědi… Co jsem to udělal?

„Oběť je dokončena,“ řekla Koriniha nyní již jasným hlasem.

Otočil jsem se. Kněžka stála na druhém konci pyramidy. Jednou černou rukou držela Julii kolem krku. Tiskla jí k němu obřadní dýku. Vyrazil jsem vpřed, ale kněžka na nůž zatlačila, až Julie vykřikla.

„To by stačilo, lovče,“ řekla. Moc Starobylých se mi vypařila z těla. Najednou jsem se cítil slabý a omámený. Zavrávoral jsem a padl na kolena. Bez nově nabyté moci jsem si připadal prázdný. „Jako ukázka to stačilo.“

„Pusť ji,“ přikázal jsem. Julie byla vyděšená a rozzuřená zároveň. Snažila se kněžce bránit. Řetězy již spoutána nebyla, ale ocelovému sevření Korinihy se bránit nedokázala. Kněžka byla i nadále tvořena shlukem olejnaté temnoty, ale její rysy se změnily do té míry, že vypadala téměř přesně jako ve vzpomínkách. Červené oči nahradil lstivý lidský zrak, jaký jsem si pamatoval. Dívala se za moje záda.

Ozval se řev, který přehlušil i zuřící hurikán. Bojový pokřik nezastavitelné síly. Otočil jsem se právě včas, abych si povšiml čepele Anihilátoru směřující k mému hrdlu. Ani zdaleka jsem neměl čas s tím cokoliv udělat.

Koriniha pohlédla na bajonet.

Ten se okamžitě zastavil s ostřím u mé krční tepny. Anihilátor zavibroval a přenesl žár z tření způsobeného tím, jak náhle zpomalil, do mé kůže. Potetovaný muž na mě pohlédl překvapením rozšířenýma, temně černýma očima, pak na brokovnici v rukou a nakonec na kněžku. Ta jej probodla pohledem a Potetovaný odlétl dozadu, jako by do něj narazil vlak. Párkrát se převalil a ihned vyskočil na nohy vedle kostry upíra. Thrall pozvedl mou brokovnici. Vytetovaná lebka získala rysy zarputilého odhodlání. Černé čáry na jeho těle se pohybovaly unisono s energií jiskřící nad námi. Vydal se ke mně.

„Co ti trvalo tak dlouho?“ zeptala se nonšalantně kněžka.

„Může za to velmi mocný vlkodlak. O přístup na toto zkažené místo musel jsem svést tvrdý boj. Kdo jsi?“

Zasmála se. Julie zděšeně pozorovala nůž, který se jí zarýval do krku. „Cožpak si nevzpomínáš, kapitáne Thralle? Jsem ta, kdo dovedla tvého generála k jeho osudu.“

„Jsi odporná věc. Již jednou jsem ti vzal život. Učiním tak znovu.“ Thrallův hlas nabíral na hlasitosti a intenzitě. Změnil směr a už nešel ke mně, ale ke kněžce. „Ukradla jsi artefakt z mých rukou. Tví přisluhovači mě nechali pohřbeného pod horou, ale já nezemřu. Přísahal jsem, že moc artefaktu ochráním přede všemi. Přísahal jsem duchům svých jarlských předků. Přísahal jsem…“ Koriniha opět přivřela oči a znovu mrštila Potetovaným mužem o zem.

„Hlupáku. Unavuješ mě. Tvá role je u konce,“ zasykla. Thrall dopadl s ohavným žuchnutím. Anihilátor mu vypadl z rukou. „Tehdy jsme tě potřebovali. Potřebovali jsme ochránce pro Kumaresh Yar, ale to je minulost. Lord Machado musel o artefakt bojovat. Potřeboval úhlavního nepřítele. Nemohli jsme mu ho dát dříve, než nastal správný čas. Děkuji za tvé služby, dobrý kapitáne.“

Thrall se posbíral na nohy. Musel ze sněhu vzít všechny mé zbraně. Vytasil obě pětačtyřicítky a s prsty na spouštích namířil na kněžku. Té stačila jediná myšlenka, aby zbraně odklonila. Kulky neškodně dopadly na povrch pyramidy a odrazily se do dálky. Kněžka pak pistole z Thrallových masivních rukou vyškubla a odhodila.

Nezničitelný muž se s křikem rozběhl vpřed. Pět set let chránil starobylé zařízení před všemi smrtelníky, kteří by se odvážili rozpoutat jeho sílu. Obětoval život, neustále se skrýval, bojoval a snažil se chránit je před přisluhovači Prokletého. Kdysi se kvůli pomoci nacistů podařilo nepřátelům k artefaktu dostat, avšak Thrall jej získal nazpátek. Nyní mu jej znovu ukradly ruce sedmi upířích pánů. Přišel si pro něj a měl v úmyslu zničit ty, kdo pomýšleli na jeho použití. Byl to Strážce.

Ale Starobylí již jeho služby nepotřebovali.

Zastavil se s rukama zabořenýma v obličeji. „Co je to za ohavnou magii?“ vykřikl a pak se rozeřval bolestí. Magická tetování se mu spolu s kusy masa odtrhla od těla. „Ne! ÁÁÁÁÁ!“ V agónii způsobované odtrhováním kůže tiskl zuby k sobě. Černé pokroucené čáry letěly vzhůru do jiskřící sféry a vracely se domů. Thrallův šat se začal vlnit, jak se zbylé zakrvácené linie snažily uniknout. Padl na kolena, třásl se a křečovitě sebou zmítal. Oloupali jej jako ovoce. Musel jsem odvrátit zrak. Něco tak strašného jsem ještě neviděl.

Padl na tvář s odhalenými šlachami a škubajícími svaly. Byl sotva při vědomí a vytékala z něj kaluž krve.

„Musí to být strašná bolest. Nejdříve jsi byl smrtelník, pak se ti dostalo ochrany před věkem, nemocemi, smrtí…“ Zdálo se, že si Koriniha jeho trápení vyloženě užívá. „…a teď jsi o vše potupně přišel.“

„Co jsi zač?“ vysoukal Thrall ze zmrzačených úst s obnaženými zuby. Čerň zmizela i z jeho očí, které nyní byly obrovskými mléčnými koulemi plnícími se krví. Bez víček nemohl ani mrkat.

„Jsem známá pod mnoha jmény. Znáš mě jako Korinihu, ale to je pouze jedna z mnoha mých rolí. Ach, z téhle už jsem hodně unavená. Muset podlézat tomu tvému lordu Machadovi nebylo nic pro mě. Měl se stát vyvoleným, ale chyběla mu vůle. Prožila jsem tisíc životů. Na tento svět vstupuji již od prvopočátku. Jsem Nevítaná, Nepozvaná. Ach, mocný kapitáne, tvůj lid mě zná jako Azgeroth. Kmeny, které tvůj národ porazily, mi říkají Hel.“ Pohled zaměřila na mě, kapky z jejího olejovitého obličeje dopadaly na Juliiny vlasy. „Jsem předmět legend. Pro tvého učitele, ducha a jeho lid jsem byla Lilith. Všechno ostatní si ale domysleli špatně. Pro národ, který je zotročil, jsem byla Zaltu, dcera Tiamata. Na tomto světě bylo mým jménem postaveno mnoho chrámů, všechny jsou zapomenuty. Jsem falešná bohyně ve vašem ubohém smrtelném panteonu. Vy hloupé opice jste ze mě deset tisíc let dělaly modlu. Trpělivě jsem čekala, zatímco jste přinášeli v mém jménu oběti a tvořili kulty. Ale kdo jsem, není důležité. Stačí, když budete vědět, že jsem ta, kdo připravuje cestu pro návrat Velkého…“ zasyčela tak, až jsem měl pocit, jako by mi do mozku udeřilo kladivo. Julie bolestí vykřikla a snažila se rukama zakrýt uši. Zvuk jména jejího pána mě omráčil a ohromil.

„Už chápeš? Ve tvých vizích jsem nemluvila k tomu hlupákovi Machadovi. Mluvila jsem k tobě. Jsi vyvolený. Nekonečnou moc máš na dosah ruky. Jsi právoplatným vládcem tohoto světa. Tvým osudem je stát se princem…“

Zase ten příšerný zvuk. Zacpal jsem si uši. Julie křičela.

„Využij vůli k rozpoutání své moci. Stačí, když si to budeš přát.“ Pohlédla nahoru k hučící sféře. „Dělej, jinak zabiju tvou lásku.“ Zabořila špičku nože hlouběji. Julie byla zděšená.

Už mi všechno došlo. Pochopil jsem více, než si kněžka myslela. Věděl jsem, co čeká na druhé straně brány. V naší sféře nemohli existovat. Žili mimo čas. Potřebovali pokřivit látku vesmíru k obrazu svému, což nemohli udělat sami. Kdybych zatoužil sféru otevřít, pak by Starobylí mohli přijít na tento svět a vládnout mu. Byl to trik. Všechno byl trik. Lord Machado byl jen pěšák. Muž, kterého zlomili a zneužili právě proto, aby mohl nastat tento okamžik. Okamžik, kdy se objeví pěšák, jako jsem já.

„Nedělej to, Owene. Nech ji, ať mě zabije,“ vykřikla Julie. Koriniha sevřela hrdlo své oběti silněji. Julie se nenechala zastrašit. „Udělej to, ty štětko. Vyzývám tě!“

„Já bránu neotevřu.“

„To je na tobě. Jsi vyvolený. Ten, kterého předpověděl sám velký vládce. Máš moc nad časem a hmotou. Již dříve jsme tě zkoušeli a zjistili jsme, že jsi připravený. Teďjiž jen zbývá, abys naplnil zbytek proroctví.“

Na mysli mi vyvstaly poslední řádky. Úlomky obsidiánu ve vzduchu, šílené máchání sekerou.

Pouze ten bude mít vůli.

Pouze ten bude mít moc

využít lásku k dívce

a rozbít svět a čas.

Poslední část proroctví zmizela v oblaku střepů a prachu. Koriniha bodla. Julie v šoku vytřeštila oči. Ústa se otevřela, ale žádný zvuk nevyšel. Pohledem se střetla se mnou, sdělovala mi svou bolest a prosila o pomoc, kterou jsem jí nemohl dát.

„Neeee!“ vykřikl jsem a vyrazil vpřed s napřaženou sekyrou.

Kněžka povolila sevření a nechala Julii spadnout. Ta šla pomalu do kolen, rukama se marně snažila zastavit příval krve, která jí protékala mezi prsty. Juliin život končil.

Můj svět zemřel. Vrhl jsem sekyru vpřed. Koriniha se před blížící se rotující čepelí ani nehnula. Zbraň se zastavila ve vzduchu a spadla bez užitku na zem. Kněžka na mě pohlédla a silou mysli mě srazila k zemi. Vstal jsem, ale byl jsem hned zase sražen. A pak potřetí. Tentokrát mě zarazila do pyramidy tak tvrdě, až slonovinové bloky praskly. Plazil jsem se vpřed a snažil se dostat k Julii.

Kněžka mě nechala být. Stála a netrpělivě čekala. Z jejího černého těla stále odkapával olej. Pohlédla na trhlinu, jako se člověk dívá na náramkové hodinky. „Hoď sebou, lovče.“

Vzal jsem Julii do náručí. Vzlykal jsem. Její ruce pustily ránu na krku. Upadla do bezvědomí. Krev stále stříkala, ale již jen slabě. Vtiskl jsem prsty do díry a snažil se artérii zaškrtit. Byla moc kluzká. Nemohl jsem ji ztratit. Ne takhle.

„Láska, člověče. Poslední dílek skládačky. Váš ubohý instinkt. Je to jediná věc, kterou může váš druh prožívat dostatečně silně, aby to pomohlo aktivovat Kumaresh Yar. Nestačí na to ani vaše nenávist.“ Černá koule jiskřila. Viděl jsem, jak se v ní hýbou jakési věci a nemohou se dočkat invaze. „Můžeš ji zachránit. Máš tu moc. Stačí, když se na ni odvoláš. Vůli k tomu máš. Stačí, když po tom zatoužíš, a bude to tvé. Tvá samice bude žít. Můžeš sloužit Starobylým. Dostaneš ji darem. Smilují se nad tebou. I nad těmi, které… miluješ.“ Poslední slovo znechuceně vyplivla. „Budete žít věčně. Ty a tví druhové se budete mít dobře celou věčnost. Všechny vaše tužby budou ukojeny. Stačí, když si to budeš přát.“

Držel jsem Julii v náručí a kolébal se dopředu a dozadu. Věděl jsem, že mluví pravdu. K tomu, abych Julii zachránil, stačilo, abych si to přál. Žila by. Získal bych moc, o jaké se mi nezdálo v nejšílenějších snech. Julie by žila věčně po mém boku.

„Svůj osud vol rychle. Mně na tom nezáleží. Věz, že náš příchod je nevyhnutelný. Pokud selžeme dnes, vrátíme se a zkusíme to znovu, jak jsme se o to pokoušeli již v minulosti. Nakonec jeden z vás savců učiní správné rozhodnutí. Můžeš to klidně být ty. Pokud zvolíš špatně, pak připoutám tvou duši ke Kumaresh Yar, abys mohl trpět do skonání věků. Dám ti teď okusit, co tě v takovém případě čeká.“

Bolest tak intenzivní, že se to nedá popsat. Nekonečné utrpení. Černé mrazivé osamění na věčné časy spojené s bolestí tak velkou, že pro ni v žádném jazyce neexistuje adekvátní slovo. Zlomek sekundy trvající muka mi dala nahlédnout do příšerné budoucnosti, která na mě čekala.

„A takhle nebudeš trpět jen ty. Tento osud bude sdílet i tvá láska.“ Juliiným tělem projela křeč z hrůz, které kněžka vyslala do její bezvědomé mysli. „Vyber si. Buď ji osvobodíš, nebo prokleješ.“

Držel jsem Julii a plakal. S Korinihou jsem bojovat nemohl. Mohla mě kdykoliv zabít pouhou myšlenkou. Měl jsem dvě možnosti. Kdybych ji odmítl, pak bychom s Julií skončili ve věčném očistci. Kdybych udělal, co chce, přijal bych sobecké rozhodnutí a získal vše, po čem jsem kdy toužil. Žádná bolest. Žádné utrpení. Neuvěřitelný pocit, jaký jsem zažil před pár chvílemi, by byl navždy mým.

Dokázal jsem si představit, že to udělám a budu mít Julii po boku. Příchodu Starobylých jsem podle všeho stejně nemohl nadobro zabránit. Tak proč ne? Zatímco jsem váhal, Juliin život vyhasínal. Byl bych králem a ona mou královnou.

Byl bych králem.

Mrtvého světa.

„Rozhodl jsem se.“

Koriniha vzdychla a pomalu zakroutila hlavou. „Hloupý člověče. Vidím to v tvých očích. Pět set dalších let v téhle smradlavé díře, kde bude lůza obětovat kuřata mým soškám. K čertu s tebou. Tvá muka se dostanou do legend.“ Zaměřila se na mě a Julii a dávala dohromady energii potřebnou k našemu uvěznění v černé sféře. „Pozemšťané drzí.“

Musel jsem něco zkusit. Nemohl jsem připustit, aby nás porazila bez boje. Potřeboval jsem získat dost síly, abych mohl zničit kněžku a zachránit Julii. Již dříve jsem ovládnul čas. Možná jsem měl dostatek síly, abych zadržel i Starobylé.

„Ano. Jsi ze všech nejsilnější… dokážeš to,“ zašeptala Koriniha. „Cítím tvou mocnou vůli. Jistě to dokážeš.“

Možná jsem mohl… možná jsem měl třetí možnost… porazil jsem všechna ostatní monstra, která proti mně svět vyslal. Mohl jsem tedy porazit i tahle. Koriniha si v očekávání olízla olejnaté rty. Koule nad její hlavou hučela, byla obrovská, byla sama o sobě dalším světem. Zakrývala rozbouřenou alabamskou oblohu. Stáli jsme v průsečíku obou sfér. Kdyby se spojily, zrodil by se zcela nový svět.

Zarazil jsem se a uvědomil si, co se chystám udělat. Starý muž mě před tím varoval, jenže jsem to kvůli svému ignorantství nechápal. Hodnej, ale občas blbej. Odvážnej, ale hrdej. Až moc hrdej. Když nebudeš opatrnější, pýcha tě zabije a svět zničí. Myslíš, že můžeš řešit problémy, ale nemáš trpělivost učit se. Chceš uspěchat. Chceš dělat všecko hned.

Přesně tohle chtěla. Chtěla, abych bojoval. Starobylí by si mou duši dali k snídani. Čekala na můj pohyb. Plně se soustředila na to, jak rozbije a zničí mou vůli přesně ve chvíli, kdy odemknu bránu, a proto neviděla, jak se kolem jejích nohou plíží chapadlo, omotává sekyru a táhne ji pryč.

„Porazím tě,“ lhal jsem.

„To uvidíme.“

ZRÁDKYNĚ.

Do kněžčiny hrudi se zaťala sekyra. Koriniha rozzuřeně zaječela. Zmrzačený lord Machado stál těsně za ní, objal chapadly její tělo, pozvedl ho do výše a znovu do něj ťal sekyrou.

Vzal jsem Julii do náruče a nesl ji od bojující dvojice dál. Lord Machado zvedl Korinihu nad svou rozbitou lebku. Černá tkáň obou stvůr se odtrhávala od jejich těl a mizela ve sféře, táhlo ji to domů. Energie pulsovala a narůstala. Zeď byla každou vteřinou větší a blížila se k nám. Na druhé straně bylo vidět zmítající se a útočící monstra.

Uklouzl jsem na kaluži Thrallovy krve. Dopadli jsme vedle něj. Ležel nehybně a očima bez víček zíral do dálky. Chtěl jsem Julii zvednout. Byli jsme příliš blízko mrskajících se chapadel. Bez moci Starobylých by jediný úder znamenal jistou smrt. S námahou jsem ji vzal do rukou.

Najednou mě za zápěstí chytila krvavá ruka.

„Počkej…“ zakrákal Thrall ústy bez rtů. Přes zuřící bouři jsem měl potíže mu porozumět, „…mýlil jsem se. Skutečně jsi válečník bez postranních úmyslů.“ Jeho sevření bylo stále neuvěřitelně silné. Přitáhl mě blíž. „Tolik smrti… vrátím jeden život…“ Pozvedl druhou pěst. Mezi sevřenými prsty třímal maličký kousek černé energie, poslední pozůstatek nesmrtelnosti. Energie se snažila uniknout. Otevřel dlaň a přitiskl ji k Juliinu krku. Zalapala po dechu, náhle otevřela oči dokořán a pak hned omdlela. Starobylý kapitán pronesl ještě poslední větu: „Až do Ragnaroku… budeš mým přítelem.“

Ruka bezvládně odpadla. Poslední část jeho síly vstoupila do Julie jako blesk. Otočil jsem jí hlavu. Stále byla pokrytá množstvím krve, ale prvotní zranění jsem již neviděl. Thrallovy plíce vydechly a vypustily ven jeho ducha.

„Uvidíme se ve Valhale,“ zašeptal jsem.

Sféra byla nyní už jen pár metrů nad pyramidou. Její hrozivá podoba zatemnila nebe. Lord Machado a Koriniha stále bojovali. Každou chvíli byli zbavováni dalších a dalších kusů ichoru, až zbyly pouze špinavé kosti a rozzuřené duše.

„Machado! Proklínám tě!“ vykřikla Korinižina lebka, když byla zbavena obličeje. „Proklínám tě!“ vzpírala se Machadovým chapadlům, která se ji snažila dotlačit do sféry.

NA KLETBY JE POZDĚ… MÁ LÁSKO.

Mrštil její tělo vzhůru. Koriniha prorazila povrch trhliny. Poslední kusy mimozemské tkáně zmizely. Její kostra se zatřásla a vybuchla. Vítr rozmetal kosti jako střely do okolních stromů. Roztřepená stehenní kost se zapíchla do slonoviny vedle mé hlavy.

V mozku mi ječel hlas lorda Machada. Končetiny natáhl k trhlině. Toto spojení bylo fatální. Jeho maso roztrhal vír a pohltil je. Zakryl jsem si oči, protože mi černé světlo začalo spalovat sítnici.

Prokletý zařval a explodoval. Jeho kusy byly rozmetány po celé pyramidě. Zasypala nás sprška tělních ostatků. Pak nastal klid.

Otevřel jsem oči. Sféra byla pryč. Noční obloha byla jasná a čistá. Ležel jsem na pyramidě uprostřed malého lesního údolí, které se vznášelo bez jakékoli podpory několik stovek metrů nad alabamským venkovem.

Julie mělce dýchala a měla slabý puls. Její zranění bylo díky poslednímu milosrdnému Thrallovu aktu zahojeno. Postavil jsem se. Kupodivu jsem se cítil dobře. Žádné zlámané kosti, žádná slepota, žádný protržený ušní bubínek. Vánek byl přirozený a čistý. Měsíc stál uprostřed milionů hvězd. Byla to nádhera.

Na místě, kde naposledy stál Prokletý, se cosi pohnulo.

„Dej mi už pokoj,“ zamumlal jsem. Poohlédl jsem se po zbraních. Našel jsem obě své pistole. Aktivoval jsem pojistky a uložil je do pouzder na opasku. Anihilátor byl pořád tam, kde jej odhodil Thrall. Sice v něm nebyly náboje, ale bajonet fungoval. Vyrazil jsem k postavě, která úpěla uprostřed hromady spálených ostatků mého nepřítele.

Pozvedl jsem brokovnici jako kopí, stříbrná čepel čněla vpřed. Odkopl jsem stranou ohořelý hnus a sledoval jeho pohyby. Z pozůstatků těla lorda Machada zbyl jen popel, který pomalu rozfoukával vítr. Všiml jsem si, jak se v prachu pohybuje opancéřovaný hrudní plát. Připravil jsem se.

Z ostatků se pomalu a otřeseně zvedl muž. Byl menšího vzrůstu a pod nánosy sazí šlo těžké rozpoznat jeho obličejové rysy. Kromě zbytků zbroje a několika cárů kdysi opulentní róby byl nahý. S námahou se postavil na všechny čtyři. Vedle své někdejší podoby byl muž maličký a slabý.

Čekal jsem.

Muž pomalu promluvil, nebyl zvyklý tvořit slova ústy. Jeho středověká portugalština mi byla stále velmi povědomá.

„Prokletí je pryč. Jsem zase člověk. Konečně.“

„Jo“

Se zájmem pohlédl na své ruce a odstranil z nich nánosy prachu. Začal plakat. Slzy stékaly po nánosu sazí. „Pět set let utrpení. Jsem volný. Zbavil jsi mě prokletí… najednou jsem volný.“

Uvázal jsem si roztržený popruh Anihilátoru kolem ramene a vytasil z pouzdra pětačtyřicítku. Kliknutí pojistky bylo děsivě hlasité. Pečlivě jsem srovnal mířidla s cílem a umístil ukazovák na spoušť. Muž se na mě ostražitě podíval. „Ale… vždyť jsem byl vykoupen.“

„Tímhle já se nezabejvám.“

PRÁSK.

V mužově čele se objevila díra. Stříbrná kulka projela jeho mozkovou tkání a vystřelila z temene v gejzíru červenobílé hmoty. Na zem dopadla mosazná nábojnice. Z dírky vpředu tekl úzký proužek krve. Oči lorda Machada se zvrátily a muž spadl naznak.

Nepřestával jsem mířit. Noha se ještě párkrát křečovitě pohnula. Žádná magie v tom nebyla. Nechystal se oživnout.

Lord Machado byl mrtev.

Pomalu jsem spustil pistoli dolů. Byl konec.

Pyramida se prudce otřásla. Zavrávoral jsem, ale podařilo se mi udržet na nohou. V dálce šlo vidět, jak se okraje malého údolí rozpadají. Stromy propadaly zemí a mizely ve spršce bláta a sněhu. Gravitace je holt žárlivá svině.

Běžel jsem k Julii. Vzal jsem ji do náručí a rozhlížel se. Místo, kudy jsme sem přišli, bylo pryč. Portál neexistoval. Kameny, které jej dříve podpíraly, padaly stovky metrů k zemi pod námi. Svět se rychle zmenšoval a rozpadal. Jeho hranice se povážlivě rychle přibližovala k pyramidě.

Měl jsem si přibalit padák.

Do háje, vždyť jsem neměl ani košili. To už jsem si rovnou mohl přát osobní raketovou sadu. Nebyl jsem žádný James Bond, a tak jsem nebyl připravený na všechno.

Čekala nás smrt. Umělá země byla pryč. Zbyly pouze trosky. Na otřásající se pyramidě jsem začal ztrácet rovnováhu. Poslední zbytky starobylé magie mizely. Stavba padala snad celou věčnost. Vždy se se škubnutím zastavila, pak se otřásla a zase padala. Tohle zastavení bylo obzvláště prudké. Věděl jsem, že žádné další už nebude.

Kusy slonoviny odpadávaly a mizely v temnotě. Zbývalo nám jen několik vteřin, než se celá věc rozpadne a zahájíme volný pád.

Na slonovinu dopadl jakýsi předmět, párkrát se odrazil a pak se zastavil. Artefakt! Pyramida se znovu naklonila a předmět sjel k jejímu okraji.

Vyrazil jsem za ním. Kdyby se mi k němu podařilo dostat, mohl jsem nás zachránit. Natáhl jsem se po něm jednou rukou a druhou přidržoval bezvládné Juliino tělo.

Prsty jsem se zastavil centimetry od malé schránky. Zarazil jsem se. „Dobrej pokus, děvko.“

Noční krajinou se ozval Korinihin hlas. „Škoda. Teď budu muset na té zpropadené planetě vydržet dalších pět set let.“ Její duch zmizel ve větru.

Pyramida se začala se skřípěním nadobro rozpadat. Mezi mýma nohama se objevila trhlina. Artefakt přepadl přes okraj a zmizel. Mrtvoly spadly také. Poslední bloky se rozlétly k zemi. Zbylo pouze nejvyšší patro a pak jsme padali i my. Byl to hrozný pocit. Kolem uší mi svištěl vítr a ohlušoval mě. Přišel konec.

Oslepující světlo. Co to k čertu je? Reflektor uhnul jinam a do slonoviny vrazilo cosi kovového. Ve zlomku vteřiny, než blok pod mýma nohama zmizel, jsem si uvědomil, že se jedná o řetězový žebřík. Natáhl jsem se po něm rukou. Opora pod nohama byla pryč. Vší silou jsem se zachytil příčky. S Julií jsme padali k zemi. Ruku jsem měl bolestivě zaklíněnou v žebříku. V prstech mi zapraskalo. Vykřikl jsem bolestí a snažil se držet. Divoce jsem kopal nohama, panikařil a pokoušel se dostat dolní končetiny do další příčky. Hind nad námi se divoce třásl Skippyho pokusy dostat nás bezpečně na zem.

Byla to ukázka mistrného pilotaího umění. O neohrabaném ruském vrtulníku se vědělo, že precizní řízení není zrovna jeho předností, ale Skippymu se přesto podařilo srovnat rychlost letu s padající pyramidou tak, aby se k nám dostal.

Přitiskl jsem si bezvládné Juliino tělo k hrudi. Hrozilo, že mi vypadne. Cítil jsem, že mi příčka klouže z ruky. Instinkt říkal, abych Julii pustil a chytil se i druhou rukou. K čertu s instinktem. Paži jsem měl v jednom ohni, ale nepovolil jsem. Rychle jsme ztráceli výšku. Snažil jsem se do žebříku opřít nohama, ale bylo to těžké, protože se ve vzduchu divoce zmítal. Konečně se mi zázrakem podařilo dostat botu do mezery a získat tak oporu. Držel jsem se, seč mi síly stačily.

Země. Požehnaná země. Blížila se děsivě rychle. Skippy přidal plyn a zpomalil náš pád v posledním možném okamžiku. Přistání žebříku na trávě bych skoro označil za citlivé. Seskočil jsem a zakryl si oči, protože listy rotoru zvířily spoustu všemožného smetí. Z lesa se k nám rychle blížili lovci. Vesele jsem jim zamával. Neměl jsem ponětí, co se na zemi dělo, ale Prokletý byl mrtvý. Plán Starobylých byl zmařený. Každopádně jsme vyhráli. Krátce mě ještě osvítil reflektor hindu, který pak rychle odletěl. Smál jsem se jako idiot a všem ukazoval vztyčenými palci, že jsou jedničky.

Příčka žebříku mě bolestivě praštila do temene hlavy. Poslední věc, kterou si pamatuju, byl svit baterek do očí a to, jak kdosi volá zdravotníka.

KAPITOLA 28

Buď jsem snil, nebo jsem byl mrtvý.

Pole se táhlo, kam až oko dohlédlo. Bylo to stejné nadpřirozeně krásné místo, kde jsem se poprvé setkal se Starým mužem. Nyní však bylo nebe čisté. Bouře byla pryč. Plodiny, které bojovaly s větrem, přečkaly. Jejich kořeny byly hluboké. Po zkoušce, kterou prošly, byly mnohem silnější. Cítil jsem pod nohama vlhkost. Bylo to mírumilovné místo.

„Ahoj, chlapče!“

Otočil jsem se. Akcent muže mi byl povědomý, ale hlas cizí. Byl příliš mladý a šťastný. „Mordechai?“

„Vypadáš překvapeně, že mě vidíš, fakt.“ Usmál se. Myslím, že jméno Starý muž se už pro něj nehodilo. Stále jsem ho poznával, ale již nebyl vetchý a chatrný, nýbrž v plné síle. Mladý, krásný a silný. Takhle asi vypadal, když se poprvé pustil do lovu monster. Neměl ani brýle.

„Ty žiješ?“

„Ne. Pořád mrtvý. Ale už neuvězněný. Zabils Prokletýho. Vězení otevřené. Teď můžu jít.“

„Jít kam?“

„Nevím. Ještě na tom místě nebyl. Uvězněný moc dlouho.“

„Co o druhé straně víš?“ Za otázku člověk nic nedá.

„Můj příteli. To zjistíš jednoho dne sám.“ Podal mi ruku. Odstrčil jsem ji stranou a srdečně jej objal. Snadno jsem jej nadzvedl a stiskl. „Au… opatrně, chlapče. Respektuj starší!“

Dal jsem ho dolů. „Díky za všechno,“ řekl jsem. „Promiň, že jsem ti zničil hůl.“

„Stejně už je mi k ničemu.“ Rychle poskočil, aby mi to dokázal. „Dobře posloužila při zabití náckovskýho bastarda. Ne, to já díky tobě. Volný díky tobě. Chvíli myslel, že jsme, jak se to řekne… v hajzlu. Ale srdce bylo dobré a udělalo správný rozhodnutí. Děkuju ti. Vlastně ti chtěj poděkovat i ostatní.“

„Co tím myslíš?“

Pokynul hlavou do strany. Byla tam skupina lidí, které jsem si předtím nevšiml. Muži a ženy, všichni mladí a silní stejně jako Mordechai. Byli to lidé mnoha ras s odlišnými styly oblékání. Róby, kožešiny, hedvábí, dokonce kroužkové zbroje. Vysoký muž s babylonskou bradkou mě pozdravil úklonou. Ostatní udělali jeden po druhém totéž. Pozvedali kopí, meče, sekyry a muškety. Jednoho z mužů jsem už viděl. Byl to brazilský lovec, ve kterém jsem poznal oběť lorda Machada. Pozvedl nad hlavu kyj zesílený obsidiánem a přikývl. Monstra byla na světě vždy.

A když žila ona, žili také lidé, kteří měli dost odvahy je lovit. Byli stejní jako já. Poklonil jsem se starobylým lovcům.

Jeden po druhém se otočili k odchodu. Pomalu se zprůhledňovali a začali mizet. Za okamžik byli všichni pryč. Oběti byly volné.

„Vězení zničené, takže odcházej. Jenom jeden z nás mohl kontaktovat člověka z proroctví. Byl jsem to já, protože mluvím nejlíp anglicky.“ Spokojeně si povzdychl. „Promiň, že jsem ti neřekl, kdo jsi, nemohl jsem. Viděl jsem jenom nějaký věci, jiný jsem nemohl říct. Pravidla byla odlišná. Moje práce hotová.“ Mordechai mě jemně poklepal po rameni. „Asi už by ses měl probudit.“ Otočil se a rychle odcházel do pole, rukama prohrabával zmoklé plodiny.

„Počkej. Co mám dělat teď? Je konec?“

Zastavil se a zdálo se, že si užívá slunce. „Můj příteli. Máš před sebou mnoho práce. Máš poslání. Vytáhls nejkratší zápalku a nebudeš hotovej, dokud neskončíš mezi náma. Co dělat teď? Samozřejmě lovit stvůry. Tvůj boj nikdy nekončí.“

Zvedl jsem ruku a zamával. „Díky, Mordechai. Bez tebe bychom prohráli. Celej svět by prohrál. Díky.“

„Hlupáčku. Už se probuď. Čeká na tebe krásná dívka. Buď na ni hodnej. Je odvážná a střílí moc dobře.“ Mrknul. „Takovou holku moc často nenajdeš. Na shledanou, příteli.“

Rázným krokem se vydal na poslední dobrodružství. Mordechai Byreika patřil mezi největší lovce své éry. Riskoval vše, aby zastavil bouři. Byl mým učitelem a přítelem. Ještě naposledy se na mě usmál, oči mu jiskřily touhou odejít. Vzdálil se a zmizel.

„Hej, lidi, Zed je vzhůru,“ řekl hlas. „Kámo, ty jseš ten nejneohrabanější smolařskej osel, jakýho znám. Udivuje mě, žes přežil takhle dlouho.“

„Tripe?“ zeptal jsem se a pokusil se zvednout, abych se mohl ohlédnout. Bolela mě hlava. Ani jsem si nemusel sahat na temeno, abych věděl, že tam je obrovská boule. „Ty žiješ?“

„Bráchu není tak snadný zabít.“ Rozesmál se a začal kašlat. Jeho zbroj byla odříznutá a většinu trupu i hlavy měl zavázanou v obvazech. Jedna noha mu visela na popruhu v dlaze. Leželi jsme na dekách ve stínu stromu. V dálce vycházelo ranní slunce. Několik zraněných lovců odpočívalo s námi. „I když se o to Holly pokusila,“ zavtipkoval.

„Zavři hubu, vole,“ řekla Holly z druhé strany. „V tý chvíli mi to přišlo jako dobrej nápad.“ Klečela vedle lovce v bezvědomí, kterého jsem neznal, a ošetřovala mu ruku. Zdálo se, že jí nic není. „Kromě toho ses akorát trochu praštil do hlavy a prospal celou bitvu. Se Samem a Milem jsme museli zabít tak milion přízraků.“

„Měl jsem štěstí, že jsem dopadl do kudzu,“ zamumlal.

„Sam a Milo jsou v pořádku?“ zeptal jsem se. Pomalu jsem se posadil. Připadal jsem si hrozně malátný.

„Jo, ale nejvíce zraněný lidi převezli do nejbližší nemocnice. Ostatní budou na řadě za chvíli. Sam to docela schytal. Na konci zabíjel přízraky jenom zubama, protože všechno ostatní měl paralyzovaný. A Milo? Po tý světelný show proti Juliině mámě mu teď říkaj Svatej Milo.“

„Říkal jsem ti, že si nemáš dělat srandu z věřících,“ řekl Trip.

„Julie?“

„V pohodě, někde se tu prochází.“

„A Lee?“ Když jsem ho viděl naposledy, byl na tom dost špatně.

„Bude žít, ale asi přijde o nohu. Gretchen se snažila, ale nebyla si jistá.“ Znělo to smutně. „Patřil mezi ty šťastnější.“

„Kdo další?“ zeptal jsem se. Nálada ostatních se zhoršila.

„Přišli jsme o patnáct lovců. Pár dalších je v kritickým stavu a možná to nezvládnou. Máme asi dvacet zraněnejch. Jakmile se upíří pánové dostali na kontakt, nebylo to hezký. Nakonec použili vrrky k rychlýmu stažení z jedny části údolí, aby ho mohli zasypat minometama. Pak se soustředili na posledního upíra.“

„Dostali jsme je všechny?“

„Podle Julie jsi Němce zabil, takže máme šest ze sedmi,“ odpověděl Trip.

„Nech mě hádat.“ Nemohl jsem doufat v nic lepšího než v nejhorší. „Susan?“

„Jo. Moje máma unikla,“ řekla Julie. Objevila se přede mnou s rukama v bok. Překvapivě vypadala dobře. Zdála se být trochu bledá, ale každopádně byla v pořádku. To nebylo špatné, když jsem uvážil, že jsem ji před pár hodinami viděl podřezanou. Podala mi ruku a ze všech sil se mě snažila zvednout. Vůbec se jí to nepodařilo. Stáhl jsem ji k sobě dolů. I přes nepříznivou zprávu o své matce se smála.

„Rád vidím, že jsi v pořádku,“ řekl jsem.

„Jo, musíš mi pár věcí vysvětlit. Jak to, že jsem sakra vůbec naživu? Poslední věc, co si pamatuju, je bolest a krvácení. Pak jsem omdlela a probudila se až tady dole.“

„Thrall ti zachránil život. Věnoval ti poslední kus zlý magie, kterou měl ve svým těle. Přiložil ti ji ke krku, než odletěla.“

„Tím se vysvětluje tohle.“ Odhrnula vlasy stranou. Na krku měla červený šrám a tlustou černou čáru, která vypadala skoro jako tetování. „Měl bys vědět, že nejsem zrovna příznivcem týhle módy.“

„Bolí to?“ zeptal jsem se.

„Ani ne.“

„Máš z toho pocit… zla?“

„To nemůžu říct. Kdybych najednou dostala nutkání ukusovat hlavy koťátkům, dám ti vědět.“

„Tak to hlavně nezkoušej.“ Naklonil jsem se pro polibek.

„Zpomal. Máš na obličeji krev Prokletýho a nějakejch upírů. Bez urážky, ale tohle líbat nebudu.“

„Holly! Flašku!“ lusknul jsem prsty. „Ohrožení života.“

„V ohrožení života budeš, až ti ustřelím prdel,“ odpověděla a hodila mi láhev. Odšrouboval jsem víčko a nalil si studenou vodu do obličeje. Bylo příjemné ze sebe po delší době zaschlou špínu smýt. Utřel jsem se do paže.

„Fajn, už jsem políbitelnej.“

„Ty vole.“ V Juliiných očích se zračil šok.

Holly se ke mně naklonila blíže. „To mě poser!“

Přejel jsem si rukama po obličeji. Co je tak překvapilo?

„Co je? Chci to vidět!“ řekl Trip.

Má pleť byla hladká. Normální. Až moc normální. Jizvy byly pryč. Hřebínek tkáně táhnoucí se od vrchní části lebky až ke straně nosu byl pryč. Nalil jsem si trochu vody na hrudník. Všechny jizvy z bitvy s vlkodlakem Huffmanem zmizely. Po silničním lišaji nebylo na pažích ani památky. Jazykem jsem si přejel po stoličkách. Chybějící zuby byly zpátky. Mé tělo bylo zcela opravené.

„Starobylí… opravili mě, abych mohl bojovat a obětovat lorda Machada…“ Nevěděl jsem co říct. Na jizvy a zranění jsem si už zvyknul. Všechno bylo jako nové. Cítil jsem se úžasně.

„No tedy… to je teda ultimátní proměna zlem,“ řekla Holly.

Julie mě pohladila po tváři a pak mě vášnivě políbila. Její rty byly jemné. Žít bylo skvělé. Ostatní se naštěstí zdrželi nevhodných komentářů.

Když jsme se odtrhli, musel jsem se zeptat. „Myslel jsem, že se holkám jizvy líbej.“

„Zrovna teď je mi to dost jedno. Jsem ráda, že žijem.“

„To já taky.“

Odvezli jsme zbytek zraněných. Vzhledem k chaosu příšerné bouře a brutalitě nemrtvých v celém státě musela většina nemocnic odtud až po Birmingham jet nonstop. Ještě nás čekalo mnoho dočišťovacích prací, ale pro dnešek byla LM hotová.

Gretchen přijela na zádech mocného vrrka. Krátce pohlédla na mé temeno a pronesla cosi nesrozumitelného. Nevěděl jsem, jestli to myslí dobře nebo špatně, ale ostatní orkové se smáli, tak jsem to vzal v pohodě.

Harbinger byl stále nezvěstný, takže celému chaosu v podstatě velela Julie se svým dědečkem. Juliin bratr Nate stál ochranářsky poblíž. Sotva jsem toho kluka znal, ale bylo vidět, že nehodlá spustit rodinu z očí. Respektoval jsem to. Jakmile byli zranění bezpečně odvezeni, naložili jsme vybavení do zbylých pojízdných aut a nakonec se postarali o mrtvé. Byla to neveselá práce, ale nehodlali jsme padlé nechat místním úřadům.

Pomáhal jsem naložit jedno ze zahalených těl do dodávky. Byl to Chuck Mead. Bojoval tvrdě a zemřel se vztyčenou hlavou. Ale ani veliká odvaha člověku nezaručí přežití. Trénovali jsme spolu, takže jsem věděl, že mi velký a přímočarý ranger bude chybět. Byl to dobrý muž.

Kněz pronesl nad těly našich padlých modlitbu. Chodil kolem ostatků s obvázanou rukou pověšenou na šátku. Zranění ignoroval. Měl práci. Své druhy jsme se chystali odvézt na základnu, kde je čekal pořádný lovecký pohřeb. Byla to příšerná záležitost, ale v našem byznysu se useknutí hlavy považuje za poslední projev úcty.

„Vypadá to špatně, ale když uvážíme, proti čemu jsme stáli,“ prohlásil starý Shackleford, „vedli jsme si dobře. Fakt dobře.“

„Dědečku, nepotkal někdo od včerejší noci Earla?“ zeptala se Julie.

„Bojím se, že ne, drahoušku,“ odpověděl tiše. „Van Zantovi chlapi ho viděli, jak po zabití upírskýho pána probíhá kolem minometnýho postavení. Prej vypadal dost dobitě. Měl namířeno do lesa.“

„Doufám, že je v pořádku,“ řekla jemně.

„Ehm…“ Tklivou rodinnou chvíli jsem narušoval jen nerad, ale musel jsem to vědět. „Takže Earl je vlkodlak. Hele, nevadí mi to. Není to poprvý, co mám vlkodlaka za šéfa.“

„Ano, je vlkodlak,“ odpověděl šéf. Pak mě do hrudníku píchnul hákem, aby zdůraznil své varování. „Tahle informace se nesmí dostat mimo LM. Když od nás odešel ten bastard Myers a přidal se k federálům, dozvěděli se o něm a pak mu nadělali hromadu problémů. Federálové ho chtěli zabít.“

„Po velký spoustě právnickejch kliček dostal speciální status,“ řekla Julie. „Earl je jedinej lykantrop na světě, na kterýho se nevztahuje Fonasil. Ale i tak je pořád v podmínce.“

„Myslel jsem, že vlkodlaci jsou šílení násilníci, co bez mrknutí oka zabíjej lidi,“ řekl jsem. Mimoděk jsem si přejel rukou po tváři, pak mi došlo, že jizva je pryč. Spustil jsem ruku k pasu a cítil se hloupě. „Připadá mi, že nad tím má naprostou kontrolu.“ Dávalo to smysl. Na nákladní lodi přece snadno porazil Darného a v Jasném spodku taky bojoval nelidsky.

„No… měl dost času na sobě pracovat,“ řekl šéf. „Má nad svýma schopnostma větší kontrolu než všichni ostatní vlkodlaci, o kterejch víme. Za úplňku se ale stejně musí zamykat, protože nemá jinou možnost než se proměnit. Při úplňku nad ním přebíraj kontrolu animální pudy. Má chuť všecko rozmasakrovat, ale ráno už je v pohodě. Pod základnou máme betonovou místnost s ocelovejma dveřma speciálně pro něj.“

„Když je nějakej svátek, zavírá s ním Milo do cely i krávu,“ přispěl se svou troškou do mlýna Nate. „Je to taková slavnostní večeře. Ráno se to jenom opláchne hadicí.“

„Kdysi se zamykal v rodinným sídle. Vedle starejch ubikací pro otroky jsme měli takovou malou budovu,“ řekl šéf. „Když začala chátrat, museli jsme postavit novou celu. Nesmí se dostat mezi lidi, když nad sebou nemá plnou kontrolu.“

Věděl jsem přesně, o jaké malé budově mluví. Měl jsem z ní husí kůži. Všechny ty rýhy, o nichž jsem si myslel, že je vyrobili nějakým nástrojem vězni, byly vlastně stopy pařátů frustrovaného vlkodlaka. „Já tam ale viděl miliony škrábanců,“ vyhrkl jsem. „Muselo mu trvat stovky hodin, než je tam všechny udělal.“

Tři Shacklefordová se střetli pohledy a snažili se dohodnout, co přesně říct. Nakonec promluvila Julie.

„Stovky hodin ne. Spíš skoro tolik let.“

„Cože?“

„Julie!“ řekl Nate a ohlédl se přes rameno, aby se ujistil, že ho neuslyší ještě někdo další. „Přece mu… o tom… nemůžeš říct.“

„Promiň, bráško. Během posledních několika dnů Owen dvakrát skoro zničil vesmír, jen aby mě zachránil. Myslím, že má právo znát všechna rodinná tajemství,“ řekla zdvořile. Šéf jí pokynul, ať pokračuje.

„Earl není jenom výjimečnej. On je jediná výjimka. Pokud víme, je nejstarším žijícím lykantropem na světě. Je doslova králem vlkodlaků. Pokousali ho někdy kolem roku 1920. Za posledních osmdesát let zestárl možná tak o dvacet. Trvalo mu hodně dlouho, než nad sebou získal kontrolu a přestal mít chutě zabíjet lidi jako každej jinej vlkodlak. Proto taky tolik kouří. Když nemá přístup k cigárům, začne bejt nervózní. A když je nervózní, žere lidi.“

„Cigaretová smažka,“ poznamenal Nate. Jeho děda zamručel. Nejspíše to nebylo poprvé, co se o tom v rodině někdo zmínil.

„Každou generaci si mění jméno a snaží se udržet tajemství pod pokličkou. Jenom hrstka z nás ví, kým doopravdy je. Moje rodina ho celou dobu chránila.“

Na mysli mi vyvstalo sídlo rodu Shacklefordů, hlavně stěna s portréty jeho příslušníků. Chyběl pouze jeden z nich.

„Raymond Shackleford Druhý,“ řekl jsem pomalu.

„Jo. Na cifršpiona ti to myslí rychle. Tenhle mladík se mi líbí mnohem víc než tvůj minulej kluk, Julie. Ale to je jiná věc. Když ho kousli, byl jsem ještě mladík. Za tatínka jsme se ale postavili,“ řekl šéf. „Shacklefordovi se vždycky uměli postarat o svý lidi.“ Ostatní dva přikývli. Šéf ukázal na silnici, po níž přijíždělo několik vozidel. „Vypadá to, že máme společnost. Pojď, Nate, dopřejem těm dvěma trochu soukromí.“ Odešel a vnuka odtáhl s sebou.

„Tak abych si to ujasnil.“ Vzal jsem Julii za ruku. „Trávíš čas s pradědečkem, kterej je zmutovanej supervlkodlak. Tvoje matka je upírka. Tvůj otec byl šílenej génius, co skoro zničil svět. A tvůj děda, napůl šílenej lovec monster s jedním okem a nerezovým hákem místo ruky, je ze všech nejnormálnější.“ Zhluboka jsem se nadechl. „Už je to všecko? Nebo bych měl vědět ještě o nějakejch rodinnejch specialitkách?“

„Ne. To by mělo bejt všechno,“ odpověděla a vypadala trochu rozpačitě. „Překousneš to?“

Přitiskl jsem ji k sobě. „Julie, v tuhle chvíli bys mi mohla říct, že ti každý úterý vyrůstaj obří motýlí křídla a třetí oko, a stejně bych tě miloval.“

„Dobře,“ řekla s úsměvem. „V tom případě ještě nevíš o mým strejdovi Leroyovi, ale to je trochu složitější, takže o tom jindy.“ Ukázala k obzoru. Blížilo se několik černých obrysů. Vrtulníky. Konečně dorazili federálové.

Blackhawky přistály v rozbombardovaném údolí. Nad oblastí kroužily apache. Federálové se beze slova rozprchli do lesa, aby zabezpečili kusy spadlé slonovinové suti. Na místě zbývalo jen několik členů LM, všichni ostatní už byli pryč. Šéfa jsme potkali poblíž původní pozice Národní gardy. Hádal se s agentem Myersem. Gardisté zde povětšinou ještě byli, ale jejich poručík se zamknul v transportéru a odmítal vylézt. Agent Franks stál kousek stranou a poslouchal vysílačku. Jeho muži pročesávali les a snažili se najít cokoliv zajímavého.

‚Je konec, Myersi. Ta zatracená věc je mrtvá. Dostáném největší odměnu, jakou Fonasil kdy vyplatil!“ křičel Shackleford starší. „A nepotřebovali jsme k tomu ani pomoc smrdutý vlády.“

„To je jedno, starouši,“ odpověděl Myersi. „Oblast je teď naše. Papírování si vyřiďte s Fonasilem, mně je to fuk.“ Všiml si, že přicházím. „Pitte, co se to stalo s tvým obličejem?“ Agent Franks se na mě podíval a zamračil se. V byznysu byl zase nejošklivější on. A máš to, sráči.

Jeho komentář jsem ignoroval. „Je konec, Myersi. Prokletej je mrtvej. Jeho tělo bude někde mezi ostatním bordelem. Artefakt taky.“ Ukázal jsem směrem, kde podle mě spadla větší část kapesní dimenze. „Jestli ho najdete, tak si s ním nehrajte. Dejte ho na bezpečný místo a nechte ho smrdět.“

„To je naše záležitost. Nedělej si starosti. Artefakt bude v dobrejch rukou. A teď vypadněte,“ rozkázal. „Místo činu je naše.“

„Fajn, ale varuju vás. Tu krabičku nemůžete zvládnout.“ Pokynul jsem na Frankse. „V tý jeskyni zařvala hromada vašich chlapů. Staly se z nich přízraky. Postarejte se o ně.“

Franks přikývnul, že rozumí. Myslím, že jsme se dohodli.

„Earl!“ vykřikla Julie a ukázala ke stromům. „Je naživu.“

To bylo jasné na první pohled. Harbinger sebejistě vycházel z lesa. Byl špinavý, pokrytý blátem, trávou a listím. Na většině těla měl zaschlou krev. Byl úplně nahý, ale podle všeho mu to bylo jedno. Prošel kolem federálů, kteří mu uctivě ustoupili z cesty. Šel přímo k nám a zastavil se jen pár metrů od Myerse.

„Nazdar, Myersi.“

„Earle.“

„Nemáš cígo?“

Myers nervózně přikývl, vytáhl balíček a nabídl mu cigaretu. Zvláštní agent Earlovi podal i zapalovač. Harbinger si potáhl a spokojeně vydechl. Vypadal jako lesní stvůra, ale bylo mu to úplně jedno.

„Je skvělý mít plíce, co se samy regenerujou,“ řekl. „Nuže, Myersi, svou práci jsme odvedli. Hrozba je vyřízená. Upíři jsou mrtví. Myslím, že LM to má teď u tvejch šéfu docela dobrý. Takže jsme si kvit.“

Federální agent zaváhal, moc se mu odpovídat nechtělo. „Asi jo.“

„Volný ruce s plněním kontraktů?“

„Souhlasím.“

„Volnej pohyb pro moje týmy?“

„Fajn.“

„Odvoláš všecky byrokratický kontroly?“

„Uvidím, co se dá dělat.“

„Žádnej finančák?“ Harbinger vytáhl cigaretu z úst a vyfoukl kouř nosem. Ledabyle se poškrábal. „Vsadím se, že nás jistí členové komise doslova milujou. I senátoři se určitě přijdou zeptat, koho by měli jmenovat jako příštího šéfa úřadu pro kontrolu monster.“

Myers vypadal, jako by v ústech žvýkal kus zkaženého masa. „Fajn. Žádný buzerace nebudou. Prozatím máte volnou ruku. Ale jestli to tví lidi zas poserou, přijdu si pro tvou prdel.“

„Kámo, neříkej nahýmu chlapovi, že si přijdeš pro jeho prdel,“ řekl Harbinger s naprosto kamennou tváří. Franks odfrknul. Myslím, že to dokonce připomínalo smích. Myers se otočil a věnoval podřízenému vražedný pohled. „Mám na tebe ale otázku.“

„Jakou?“ odsekl zjevně nervózní Myers.

„Když se tady začalo bojovat, jak je možný, že jste sem pro jistotu neposlali atomovku?“

„Kdo říká, že jsme se o to nepokusili?“ odpověděl tajemně Myers. Otočil se k Harbingerovi zády a odkráčel.

„Hele, Franksi,“ zavolala Julie na mlčenlivého federála.

„No?“ zavrčel.

„Slyšela jsem, že jste mýmu tátovi neuřízli hlavu. Prej jste ho zavřeli a utekl vám,“ konstatovala Julie. V jejím hlase byl cítit hněv. „Jestli to je pravda, docela by mě to… zklamalo. Takže se ptám, je naživu?“

Franks si dával s odpovědí na čas. Sledoval nás studeným pohledem.

„Ne.“ Příkře kývnul hlavou a odešel za šéfem.

Dívali jsme se za ním.

„Myslíš, že lže?“ zeptal jsem se.

„Netuším,“ odpověděla Julie. „Určitě to brzy zjistíme.“

„Jednu věc vím stoprocentně,“ řekl jsem pomalu. Ostatní čekali. „Musíme Earlovi sehnat kalhoty.“ Král vlkodlaků se zasmál.

Zastavili jsme se u vojáků Národní gardy, abychom jim poděkovali za pomoc v bitvě. Seržant Gregorius dostal navštívenku a pozvánku, aby se za námi zastavil, pokud by měl zájem zahájit lukrativní kariéru potírače zla. Ukázalo se, že se o totéž postaral už Boone, kterému gardista slíbil, že se dobrovolně přihlásí k příštímu turnusu nováčků. Nepřekvapilo mě to. Pro tento druh lidí byl lov monster posláním.

Toho dne panovala na základně pochmurná nálada. Museli jsme vystrojit patnáct pohřbů. Padlým jsme uřezali hlavy, spálili je a ostatky poslali rodinám spolu s vymyšlenou historkou o způsobu skonu toho kterého lovce. Někdy nebylo zrovna snadné vykonávat zaměstnání, o němž se zbytek světa nesměl dozvědět. Velitelé týmů museli zavolat pozůstalým, což jsem jim ani trochu nezáviděl. Dalších několik dnů byl klid. Na stěně se objevilo příliš mnoho nových plaket.

Stejně jako všichni ostatní jsme i my nervózně sledovali zprávy. Panika z chybějících pěti minut postupně utichla. Lidé se přes to postupem času přenesli. Vznikly nové kulty, vypukly války, magoři vyhodili do vzduchu pár objektů, psaly se knihy, publikovaly teorie. Každý se snažil události interpretovat po svém. Co se LM týče, drželi jsme jazyk za zuby.

Milova svatební hostina se zvrhla ve skvělý večírek. Vyzdobili jsme základnu, která pak na polovojenskou pevnost uprostřed lesů vypadala zatraceně dobře. Bylo skvělé, že se znovu sešlo tolik členů LM, tentokrát za mnohem veselejších okolností.

Družstvo úžasných nováčků sedělo kolem stolu na konci divoce se bavící jídelny. Holly se zrovna opíjela do němoty. Trip se nesouhlasně mračil. Lee poklepával holí do rytmu hudby. Na parketu se to jen hemžilo. Milo s novomanželkou tančil divoce a nespoutaně.

„Tak co, přijmeš Earlovu nabídku?“ zeptal jsem se Leeho a snažil se překřičet hluk.

Vzdychl a přestal sledovat okolní ruch. „Asi jo. Byl jsem na přesně třech misích a na všech mě zranili. Doktor říká, že nervy v noze mám nenávratně poškozený.“ Zvedl hůl a zatřepal s ní. „Když už nemůžu chodit na lovy, byl bych blbej, kdybych to nevzal.“

„Dobře. Hodíš se na to stejně nejlíp. Archivy budou v dobrejch rukou,“ konstatoval Trip. S oholenou hlavou vypadal zvláštně, ale dredy musely dolů, aby bylo možné řádně ošetřit zranění z jeskyní DeSoya. V mých očích teď Trip vypadal lépe. Holly si to asi myslela taky.

„Tripe, ty sexy pošuku, pojď tancovat.“ Postavila se a vzala ho za ruku. Začal slabě protestovat, ale proti rozhodnuté Holly neměl šanci. Když ho tahala na taneční parket, musel jsem se smát. Tvořili zvláštní pár.

„Nazdar.“ Ucítil jsem na rameni čísi ruku. Byl to Harbinger, který vypadal trochu podnapile a byl nezvykle veselý. Hodil na stůl malý předmět. „Na.“

„Co je to, Earle?“ zeptal jsem se a zvedl to.

„Je to oficiální. Grant dal výpověď. Stěhuje se do Hollywoodu, aby se stal poradcem u nějakýho velkýho filmu o upírech nebo co.“ Odfrknul si. Grant nebyl od únosu vůbec ve své kůži. O tom, co viděl a zažil ve spárech upírů, nikdy nemluvil. Nepřekvapilo mě, že odchází, ale překvapilo mě, že mi dost možná bude chybět. Skoro. „Sam vyráží založit novej tým do Denveru, takže mám málo lidí.“

Prohlížel jsem si placatý objekt. „A takhle mě budeš mít na očích?“

„Když slíbíš, že nevyhodíš svět do povětří, nebudem spolu mít problém.“ Mrknul na mě a odešel. Hrál jsem si s plackou mezi prsty. Věděl jsem, že budu zeleného smajlíka nosit s hrdostí.

O pár měsíců později, krátce poté, co se Harbingerův tým vrátil ze složité mise na Filipínách, jsem byl s Julií v rodinném sídle Shacklefordů. Nabídl jsem se, že jí s renovacemi starého domu pomůžu. Nebyl jsem sice zrovna nejlepší domácí kutil, ale těžká manuální práce mi šla od ruky. Nejvíce jsem si ale užíval možnosti trávit čas s Julií. Už jsem koupil i zásnubní prsten, ale ještě jsem neposbíral dost odvahy, abych ji požádal o ruku. Bojovat se starobylým zlem, likvidovat wyrmy, lovit lusky? Žádný problém. Požádat o ruku ženu, kterou jsem miloval? Děsivé.

Seděli jsme ve formálním obývacím pokoji. Barva ještě usychala, ale musel jsem uznat, že to bude vypadat skvěle. Chybějící portrét Raymonda Shackleforda mladšího jsme vrátili na stěnu. Žádné hosty jsme nečekali a prázdné místo tak nějak narušovalo celkovou symetrii. Navrhnul jsem, že bychom mohli na Earlův obraz domalovat vousy a brýle, abychom ho nemuseli sundávat, když přijde společnost. Poznal jsem, že nad tím Julie skutečně přemýšlí.

Bylo asi jedenáct hodin večer a kdosi hlasitě zaklepal.

„Někdo přišel,“ řekl jsem hloupě.

Julie vyskočila z pohovky. Sáhla za krbovou římsu, vytáhla ukrytou brokovnici a hodila mi ji. Bez přemýšlení jsem ji zachytil. Sundala další karabinu a zkontrolovala komoru. „Nespustil se poplach,“ řekla rychle.

„Do prdele.“ Odjistil jsem brokovnici a vyběhl ke dveřím. „Co teď?“

Hlavní vchodové dveře voněly lepidlem a pilinami. Přiblížil jsem se k nim a dal Julii signál, aby mě kryla. Julie se posunula ke straně a zaujala pozici za jedním z vnitřních sloupů.

Odemknul jsem pět těžkých západek. Zdobná klika mě nezvykle zastudila do prstů. Pravou rukou jsem držel brokovnici v palebné pozici. Vzal jsem za kliku, otevřel dveře a ustoupil, připravený střílet.

Nic.

Pomalu jsem prošel dveřmi a zkontroloval verandu.

Nic.

Baterkou na zbrani jsem posvítil do tmy. Na dvoře ani na parkovišti jsem nic neviděl.

„Dělá si z nás někdo srandu?“ zeptal jsem se.

„Počkej, je tu lístek.“ Julie se obezřeme blížila. Pod dveřmi byla zastrčená malá bílá obálka. Vzala karabinu do náruče a obálku otevřela.

„Opatrně,“ varoval jsem ji.

„Nebuď posera.“

Rozbalila lístek, upravila si brýle a tiše četla. Julie se zamračila, rysy jejího krásného obličeje strnuly. Mimoděk si poškrábala nadpřirozenou černou čáru na krku, což si zvykla dělat vždy, když byla nervózní.

„Co je, zlato?“ zeptal jsem se. Podala mi list papíru.

Dopis byl psaný ručně. Byly to dvě zprávy na jednom listu, každá velmi odlišným rukopisem. První byla takřka dokonalým kaligrafickým dílem.

Drahá Julie,

chtěli jsme ti jen dát vědět, že se máme dobře. Tvůj tatínek si na nový způsob života docela rychle zvyká. Moc se mu to líbí. Cestujeme a prohlížíme si svět, jak jsme vždycky chtěli, ale neměli jsme na to čas. Teď ho máme, kolik jenoim chceme.

Rozhodli jsme se ti nabídnout příměří. Doufám, že se na nás nezlobíš kvůli našemu malému incidentu. Jako máma chci pro děti vždy jen to nejlepší. Teď už chápu, že musíš žít vlastní život a přijímat vlastní rozhodnutí, třebaže jsou velmi hloupá. Musíš se poučit z chyb.

Škoda, že nemůžu přijít na svatbu. Owen se mi líbí. Je to dobrý muž. Bude ti dobrým manželem. Asi přemýšlíš, o jaké svatbě mluvím. Já hloupá zapomněla, že neumíš číst v hlavách ostatních. Chudák tvůj kluk vysílá myšlenky tak nahlas, že je cítím až v Mexiku. Prsten je ve zbrojnici. Je docela hezký. Gratuluji.

Ještě poslední nabídka. Až zestárneš a přiblíží se konec tvého smrtelného života, nebo pokud tě zradí zdraví a tělo přemůže plíživá nemoc, zavolej mě, a já přijdu. Samozřejmě, jen pokud nebudeš chtít přijmout chladnou náruč smrti. Jsi má dcera a nabídka nesmrtelnosti stále platí. Do té doby se ti budeme vyhýbat, pokud se ovšem budeš vyhýbat i ty nám. Jestli se mě budeš snažit najít, zabiju tě, zničím všechno, co je ti drahé, a pomstím se tak, že si to ani neumíš představit.

S láskou,

máma

P.S. Líbí se mi, jak jsi zvelebila náš starý dům.

Druhá zpráva byla kratší. Písmo bylo neumělé a neuspořádané.

Nazdar děcka!

Jak to jde? Doufám, že dobře. Mám se fajn. Susan se má taky fajn. Skvěle je bavíme. Fakt se omlouvám, že jsem lhal a poslal vás zemřít do Jainého spodku, ale musel jsem to udělat. Doufám, že mi rozumíte. Nemyslel jsem to zle. Zatím ahoj.

S láskou,

táta

P.S. Chlapče, buď na mou holčičku hodný, jinak ti vyrvu srdce z těla.

List papíru jsem složil, vložil do obálky a podal jej Julii. Ta obálku zmačkala a vyhodila ze dveří. Zabouchl jsem.

„A to si normální lidi stěžujou na tchyně,“ řekl jsem. „Řekl bych, že v týhle oblasti asi držím neoficiální rekord.“

Julie opřela zbraň o stěnu. Padla mi se vzdychnutím do náručí. Pevně jsem ji objal. „Pořád si myslíš, že normální život stojí za hovno?“ zeptala se.

Chvíli jsem o tom přemýšlel. „Ano. Ano, myslím. Normální lidi jsou nudní. Mým posláním je lov monster.“

„Dobře, souhlasím.“ Políbili jsme se. Na upírskou tchyni jsem se vykašlal. „Tak kde schováváš ten prstýnek?“

„Dole,“ odpověděl jsem nervózně. Měl jsem ho tam už týdny. Děsilo mě pomyšlení, že odmítne.

„Owene…“

„Copak, Julie?“

„Ano.“

DOSLOV

Zvláštní agent Dwayne Myers, dočasný vůdce úřadu pro kontrolu monster, svou „poslední možnost“ ve skutečnosti použil. Stalo se tak ve chvíli, kdy se na základě činnosti LM dozvěděl, že se Místo moci nachází u Childersburgu v Alabamě.

Jakmile se měsíc přiblížil k úplňku, dostal bombardér B1 držící pohotovost ve vzdušném prostoru Alabamy rozkaz, aby zaútočil taktickou nukleární zbraní. Bomba měla sílu pouhých pěti kilotun, což by ale stačilo na naprosté vymazání bezprostředního okolí jeskyní DeSoya. Pokud by „poslední možnost“ vyšla podle plánu, pak by Starobylý uspěl, jelikož jeho kapesní dimenze byla až do dokončení ceremoniálu od normálního světa oddělena.

Bomba měla po odhození volnou dráhu k cíli. Zbraň bylo možné naprogramovat k výbuchu ve vzduchu pro co největší povrchový účinek, nebo k výbuchu po dopadu. Jelikož se zvláštní agent Myers domníval, že se cíl nachází v podzemní jeskyni, přikázal, aby bomba před výbuchem doputovala co možná nejhlouběji.

V době, kdy bomba letěla k cíli, byla trhlina připravena. Sféra energie zla narostla do mamutích rozměrů. Starobylí ještě do našeho světa vstoupit nemohli, ale hmota z něj se k nim dostala. Nukleární zbraň o síle pěti kilotun proletěla trhlinou a proklouzla do sféry Starobylých.

Následný výbuch rozmetal elitní legie Starobylého na atomy. Okraj exploze ožehl dokonce krunýř Svrchovaného pána samotného. To byla smrtelná urážka.

Svrchovaný pán dal příkaz přisluhovačům k prudkému úderu a naprostému zničení lidského světa. V poslední chvíli se ale trhlina zavřela a vstup se tak pro dalších pět set let stal nemožným.

Stvůra byla touto událostí velmi uražena. Vyzpovídala bezpočet služebníků a dožadovala se vysvětlení, jak je možné, že ubozí savci dokázali Starobylého lehce škrábnout. Tři kilometry vysoký korýš vydal příkaz vyšetřit příčinu výbuchu.

Přisluhovači pátrali, která zlovolná bytost mohla takovou věc dokázat. Přestože byl jejich kontakt se světem lidí omezen, podařilo se jim získat několik indicií. Povětšinou se jednalo o nesprávné a zavádějící informace, avšak vyšetřovatelé s radostí přednesli obávanému Svrchovanému pánovi odpověď a doufali, že následující věky nestráví v šílených mukách. Svrchovaný pán rozhodně nebyl zvyklý selhání přecházet mlčením.

Vyšetřovatelé ohlásili, že za útokem určitě stojí jediný člověk. Jeden jediný savec nese zodpovědnost za odpálení ubohé atomové zbraně v jejich sféře existence. Svrchovaný pán měl radost, že byl zosnovatel urážky odhalen, a tak pozřel pouze několik tuctů poddaných, které pak celou věčnost bolestivě trávil. Svrchovaný pán vyslal do světa lidí zprávu. Stále existoval způsob, jak na něj dostat informace. A na světě lidí pořád žil dostatek přisluhovačů, kteří byli ochotni vyslechnout je a splnit.

Napříč časoprostorem vyslali tuto zprávu:

Všem sluhům Svrchovaného pána. Najděte a nenávratně zničte lidského lovce jménem Owen Zastava Pitt!

Larry Correia

Lovci monster s.r.o.

1. vydání

Anglický originál Monster Hunter International

Překlad Michal Farník

Obálka Petr Willert

Jazykový redaktor Jiří Popiolek

Odpovědný redaktor Libor Marchlík

Vydalo nakladatelství FANTOM Print

jako svou 278. publikaci

Ostrava 2012

Tisk Těšínská tiskárna, a.s., Český Těšín

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai