Vendeta

Larry Correia

(2012)

Hodnocení:

93%

Štítky:

Sci-fi a fantasy, Humor

Druhá kniha série Lovci monster. Život byl vážně skvělý. Z ušlápnutého účetního jsem se stal Lovcem monster, zabránil jsem mimozemské invazi, zachránil svět a zasnoubil se s dívkou svých snů. Pak mi ale fanatický vůdce Svaté církve dočasné smrti na dvorek vysypal dodávku plnou zombie, na slovíčko zaskočila má upíří tchýně a Úřad pro kontrolu monster mě informoval o menším nedorozumění, kvůli kterému si tříkilometrový mimozemský hlavonožec myslí, že jsem ho loni pošimral atomovkou, a chce se mi za to pomstít. A jako bonus mi UPKM přidělil celodenní ochranku v podobě zvláštního Frankse, který ze mě kdysi málem vymlátil duši a nemůže se dočkat, až se mě něco pokusí zabít. A tak jsem se kvůli federální vládě změnil z Lovce monster v návnadu na monstra. Jenže tenhle červ na háčku je po zuby ozbrojený a neprodá svou kůži lacino.

Larry Correia v nakladatelství

FANTOM Print

Lovci monster s.r.o.

Lovci monster: Vendeta

Lovci monster: Alfa *

Lovci monster: Legie *

* Připravujeme

FANTOM Print

2013

Copyright © 2010 by Larry Correia

Cover © Petr Willert

Translation © Jakub Mařík

ISBN 978-80-7398-218-8

ISBN 978-80-7398-443-4 ePub

ISBN 978-80-7398-444-1 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Tato kniha je věnována Diamantine.

Děkuji členům Readers Force Alpha za zpětnou vazbu a upozornění na chyby. Chlapci, vy víte úplně všechno. Zvláštní poděkování Kathy Jacksonové a Bobu Westoverovi za zkušební čtení, Rabbit Boyettovi za návrhy nášivek, Toni Weisskopfové a jejímu úžasnému týmu v Baen a kofeinu v tisícovce Coca-Col.

„Když monstra mají noční můry, zdá se jim o nás.“

Příručka Lovců monster

KAPITOLA 1

Nebyl to ani rok, co se iluze roztříštila a já dostal pozvánku do skutečného světa. Do té chvíle jsem se považoval za naprosto průměrného, žil jsem normální život, měl jsem normální práci. Všechno se změnilo tu noc, když se šéf naší účtárny změnil ve vlkodlaka a pokusil se mě sežrat. Jsou v podstatě dva způsoby, jak se takovému problému postavit. Když většinu lidí konfrontujete s něčím tak neskutečně odporným, schoulí se do klubíčka a zemřou. Na druhou stranu jsou tu lidé jako my, jimž je souzeno stát se Lovcem monster a kteří se o tu záležitost postarají. Málem mě dostal, ale nakonec jsem ho prohodil oknem ve čtrnáctém patře. On byl mrtvý, já ne, což ze mě dělalo vítěze.

Po tomto prvním setkání jsem dostal pracovní nabídku. Podobné věci podle všeho moc lidí nepřežije a zabitím monstra si uděláte slušné jméno. Naverbovali mě Lovci monster s. r. o., nejlepší likvidační firma v oboru. Chráníme lidstvo před nadpřirozenými silami, které se vyplížily z našich nejhorších nočních můr, a na oplátku nám platí pořádné prachy.

Novou práci jsem dělal teprve chvíli, když se LM museli postavit neskutečnému zlu z minulosti. Byli jsme donuceni použít všechno, co jsme měli, abychom to přežili, ale Prokletý byl nakonec poražen a já doslova zachránil svět.

Stal jsem se zaměstnancem měsíce.

Největší čupakabra ve smečce byla jen čtyři stopy vysoká, ale co jim chybělo na velikosti, to si vynahrazovaly čirou zuřivostí. A když se nemohly dostat ke své večeři, byly ještě naštvanější než obvykle. Venkovská holka marně startovala motor svého potlučeného Chevy Vega, když na silnici v džungli vylezla první větřící čupakabra. Při pohledu na tu malou démonickou ještěří věc říznutou trochou hmyzu, která hopsala po prašné cestě jako pitomý miniaturní klokan, zaječela a jen tak tak stihla před cvakajícími čelistmi skočit do auta. Nepřestávající ječení zpoza zavřených dveří její prorezlé plechovky přilákalo i zbytek smečky a po autě těch potvor teď lezl tucet.

Čupakabry na lidi obvykle neútočily. Duté zuby, které jim vyrůstaly z tlamy, dokázaly prorazit lidskou lebku jako šroubovák pikslu mlíka, ale instinktivně se držely lovu na menší zvířata. Když však čupakabří smečka jednou ochutnala lidskou krev, nemohla přestat a zabíjela stále častěji. Podle toho, co jsem zatím v téhle práci viděl, museli být lidé buď výjimečně chutní, nebo návykoví, něco jako monster crack.

Stvůry škrábaly a drásaly okna i střechu auta. Holka vřískala dál. Na podobné představení měla pozoruhodně vhodné plíce, což byl taky důvod, proč jsme si ji vybrali. Její křik stvůry vytočil tak, že začaly kvílet taky, jekot se nad temnými korunami džungle nesl kilometry daleko.

Čtvernožec, co poskakoval na kapotě, začínal být pořádně namíchnutý. Musel to být alfa samec smečky a nemohl pochopit, proč se sklo nechce rozbít. Bedlivě jsem ho sledoval dalekohledem s nočním viděním.

„Myslím, že něco tuší,“ zašeptal Trip Jones.

Přikývl jsem. Na potvoru s mozkem velikosti mandarinky byly možná chytré, ale s neprůstřelným sklem se ještě nesetkaly. Nakonec alfa seskočil z kapoty a odhopsal ke krajnici. Málem jsem zapnul vysílačku, ale alfa se tam zastavil, rozhlédl se a vrátil se s kamenem. Vylezl zpátky na kapotu, zvedl kámen a začal s ním tlouct do předního skla. Ostatní čupakabry radostně vřeštěly a povzbuzovaly ho.

„Hej, nevěděl jsem, že vysávači koz umí používat nástroje,“ ozval se přes vysílačku Milo Anderson. Byl na pozici na druhé straně silnice. Všichni jsme na sobě měli ghillie lmaskáče a leželi ve křoví, kde na nás celé hodiny hodoval hmyz. Nechutná mast, kterou jsme se natřeli, abychom před citlivými čenichy čupakaber zakryli pach, místní brouky vyloženě přitahovala.

Moje vysílačka zapraskala. „Budeme muset aktualizovat databázi,“ ozvala se Julie Shacklefordová, v pozadí byl slyšet řev rotorů vrtulníku. „Používání nástrojů… to je fascinující.“

Naší falešné venkovance Holly Newcastleové, která dělala návnadu na předním sedadle vegy, to až tak fascinující nepřipadalo. Teatrální vřískání na chvíli ustalo. „Ehm, chlapi…“ V pozadí jsme slyšeli praskání skla. „Chlapi?“

Měli jsme tu tři Lovce monster s. r. o. ukryté ve křoví, další v nastraženém autě a dva v rychle se blížícím bojovém vrtulníku. Dále pak pečlivě rozmístěné miny Claymore kolem silnice, hromadu zbraní, tisíce nábojů, prvotřídní noční vidění a termovizi, spoustu nadšení a společný odpor k těm hnusným bestiím.

Zapnul jsem mikrofon.

„Spusťte to.“

Jmenuji se Owen Zastava Pitt a živím se zabíjením monster.

„Harbinger,“ ozval se ze sluchátka známý hlas, jen zněl trochu ospale. Musel jsem ho vzbudit. „Kolik je hodin?“

„Tady máme skoro půlnoc,“ odpověděl jsem, což znamenalo, že v Alabamě mohla být tak jedna nebo dvě ráno. V časových pásmech jsem se nikdy moc nevyznal.

Krátká pauza. „Takže buď někoho sežrali, nebo jste dokončili zakázku.“

„Mise splněna, šéfe. Julie odnesla důkazy do kanceláře starosty a postarala se o převod peněz.“ Důkazy zahrnovaly pytel plný usekaných čupakabřích hlav. „Byla to velká smečka. Vykouřili jsme je všechny.“

„Dobrý.“ Byl to výnosný kšeft. Mexické letovisko záviselo na turismu a lidé s rozpuštěnými a vycucnutými orgány škodili obchodu, zvlášť když k tomu docházelo uprostřed sezóny. Koneckonců byly jarní prázdniny. „Všichni jsou v pořádku?“

„Jsou v pohodě.“ Otevřeným oknem se do mého pokoje nesla hlasitá hudba. Okolo bazénu olympijských rozměrů probíhala divoká párty, většinou američtí vysokoškoláci, co se právě věnovali opileckým orgiím všeho druhu. „Vsadím se, že se nemůžou dočkat výplaty.“

„Když něco hoří, vždycky platěj dobře. Jak si tým vedl?“ zeptal se Earl. Věděl jsem, že ve skutečnosti se chtěl zeptat, jak si tým vedl bez něj. Načasování mise zrovna nevyšlo a bylo jen velmi málo míst, kde mohl bezpečně přečkat úplněk.

„Úžasně. Byla to krása.“ Většina lidí by vybuchující čupakabry za umění nepovažovala, ale věděl jsem, že Earl to chápe. Přeci jen byl výkonným ředitelem společnosti, jejíž pracovní krédo znělo: „Objeví se zlo. Kovbojové povstanou. Zabijou to. Dostanou zaplaceno.

„Přál bych si, abych tam mohl být s váma, ale víš, jak na tom jsem. Dobrá práce, Zede.“

Při té poznámce jsem se nadmul pýchou. Můj šéf nebyl komplimenty zrovna vyhlášený. Šlo o první operaci, kterou mi dovolil naplánovat úplně sám, a skončila úspěchem. No, měl jsem tu velmi zkušenou Julii a Mila, co dohlíželi, abych to nepodělal, ale i tak jsem si vedl sakra dobře. „Díky, Earle. Uvidíme se zítra.“

„Dobrou, chlapče. Řekni Julii, že ji mám rád, a příště mi zavolej až ráno.“

Hodil jsem satelitní telefon na postel vedle osobní zbroje a zbraní. Než odletíme zpátky domů, budu je muset vyčistit. V džungli panovalo vlhko a rez patřila mezi moje nepřátele. Ale teď mi to nepřipadalo jako práce, já se tím bavil. Zvedl jsem kevlarovou zbroj a otřel trochu čupakabřích šťáv z nášivky na chrániči paže. Byl to malý zelený smajlík s ďábelskými rohy. Jen obyčejné logo, ale pro mě představovalo spoustu tvrdé dřiny. Šlo o neoficiální logo LM a nosili ho jen ti Lovci, které si Harbinger vybral do osobního týmu. Usmál jsem se a upustil zbroj zpátky na postel. Nášivku jsem si zasloužil víc než jednou.

Městem zaplacený hotelový pokoj byl výjimečně pěkný, mnohem příjemnější než šváby prolezlé motely, kde LM obvykle pobývala, ale já byl stále příliš napružený z mise, abych se dokázal uvolnit. Otevřel jsem prosklené dveře a vyšel na balkon. Hip hop teď zněl hlasitěji a od bazénu stoupal kouř tak silný, že by z něj psa z DEA2 asi kleplo. Můj pokoj byl v druhém patře. Dole muselo být pár stovek lidí, většinou mladých Američanů. Kolem mixážního pultu se shromáždil nechutný dav a filmový štáb dělal rozhovor s rapperem, který měl uvádět Miss mokré tričko nebo tak něco. Opilá holka zaječela, zvedla si triko a vystrčila na mě kozy. Přihlouple jsem jí zamával. Staré dobré jarní prázdniny.

Život byl skvělý. Lovci monster s. r. o. byli nejlepší monstra lovící soukromou společností na světě. Nedělal jsem tu práci ani rok, a už jsem plánoval a prováděl operace v zahraničí, a právě mě pochválil nejzkušenější Lovec na světě. Na chlapa, který byl v podstatě jen účetní, co to náhodou uměl s pistolí, to nebylo zlý.

Chladná prkna mě studila do bosých chodidel. Vyklonil jsem se z balkónu přímo nad cedulí, která v angličtině a španělštině varovala, že není bezpečné naklánět se z balkónu, a rychle se rozhlédl po tlačenici tanečníků v plavkách. Ze svého týmu jsem tam nikoho neviděl, což vlastně nebylo žádné překvapení.

Milo a Skippy asi kontrolovali vrtulník před zítřejším návratem domů. Ani jednomu z nich by to tady moc nesedlo, zvlášť Skippymu, protože nebyl člověk a davy ho znervózňovaly. Milova žena byla těhotná a on se chtěl dostat domů tak rychle, jak jen to půjde. Ani Trip v žádném případě nepatřil mezi milovníky večírků. Ten si raději v hotelovém obchodě se suvenýry koupil jejich jedinou fantasy knihu, nějakou absurdní věc od L. H. Franzibalda, a jako obvykle zalezl do svého pokoje, aby si mohl v klidu číst. Byl to hrozný nerd – a to říkám jako účetní. Holly určitě působila jako holka, co by si párty užila, ale u ní člověk nikdy neví. Mohli byste mi říct, že Holly pomáhala jeptiškám v místním sirotčinci, nebo že za peníze tancovala v baru, a každá historka by byla stejně pravděpodobná.

Julie přijde rovnou sem, až přestane pronásledovat místní úředníky kvůli penězům. Měl jsem v plánu ji doprovodit, ale protože jsem to byl já, kdo vysávačům koz hlavy odřezával, Julie mi nařídila, abych se vrátil do hotelu a dal si sprchu. Čupakabry byly pěkně odporní mrňaví šmejdi. Moje holka – oprava, snoubenka – se vrátí brzy. Stále jsem si nemohl zvyknout na to, že jsem zasnoubený. Večírek vynecháme. Já osobně v průběhu let vyhazoval příliš mnoho nechutnejch ožralů, abych se chtěl stát jedním z nich.

Bylo uspokojivé vědět, že jsem to byl já a mí přátelé, kdo zabránil zabíjení turistů dole. Jistě, někteří z nich do rána zemřou na otravu alkoholem, ale to už mi připadalo jako jejich osobní problém. Pokud někoho z nich nesežere čupakabra, byl jsem z obliga.

Mé poplácávání po zádech přerušilo rázné zaklepání na dveře. Julie asi konečně dostala naši výplatu a vrátila se. Těšil jsem se, až s ní strávím trochu času o samotě. Kdybych se nad tím trochu zamyslel, možná bych zapálil pár svíček, pustil romantickou písničku nebo jinak využil naší placené pseudo-dovolené, ale já si tyhle věci nikdy naplánovat neuměl. Vrátil jsem se z balkonu, zavřel dvojité dveře, zatáhl tlusté závěsy a přešel pokoj. Basy dál bušily do okenního skla.

„Kdo je to?“ zakřičel jsem.

„Je to Owen Zastava Pitt?“ přišla tlumená odpověď.

Střílej. Není to Julie. Ten hlas jsem neznal. Zamračený jsem se zastavil u postele, zvedl jednu svou STI pistoli, pětačtyřicítku s prodlouženou hlavní, a svěsil ji podél nohy. Jako účetní jsem býval paranoidní. Jako Lovec monster jsem objevil úplně novou úroveň paranoie. Zapsali jsme se jako Shacklefordovi a s personálem jednala Julie. Mimo můj tým mě nenapadal nikdo, kdo by tu mohl znát mé jméno. „Jo? Co chcete?“

„Pane Pitte, urazil jsem dlouhou cestu, abych vás našel.“ Hlas měl anglický přízvuk, ale ne ten správně formální z Masterpiece Theater, tohle byl spíš někdo, kdo vyrostl v drsnější části města. „Mohu dál?“

Jedna z věcí, které jsem se v téhle práci naučil, byla nikdy nezvat ty, co neznám. „Podívej, kámo, ať už prodáváš cokoliv, nemám zájem.“ Co nejtišeji jsem přišel ke kukátku. Skleněná bublina tvář tajemného muže pokroutila. Byl zahalený do stínů, světla na chodbě musela vypadnout. Viděl jsem jen oči a obrysy obličeje. Nevypadal přátelsky, ale to já taky ne.

Musel si všimnout zatmění kukátka. Automaticky vzhlédl a zamračil se, jako by právě o něčem hodně intenzivně přemýšlel. Nemohl mě vidět, ale i tak se mi po páteři rozlil chlad, protože já věděl, že se dívá na mě. „Ano. Jste to vy.“

Dveře se otřásly v rámu.

Překvapeně jsem uskočil a zvedl pistoli. Otřesy nabíraly na síle, hrozilo, že vibrace roztrhají dveře na kusy. Ve dřevě se objevila prasklina. Namířil jsem STI. „Varuju tě, táhni pryč!“

Všechny žárovky v místnosti praskly. Z nástěnných lamp vylétly jiskry, pokoj se ponořil do tmy. Tříštivý zvuk, když dveřní rám praskl. V tu chvíli mi ruply nervy, stisknul jsem spoušť a poslal do středu dveří dvě rychlé střely. Věděl jsem, že pevné hotelové dveře stříbro-olověné střely o váze 230 grainů jen trochu zpomalí a že zasáhnou toho, co se je snažil vysadit z pantů. Dveře se přestaly třást.

Instinktivně jsem ucouvl. V životě už jsem měl dost zkušeností s nadpřirozeným svinstvem, a tak mi to prostě připadalo jako rozumná věc. Přikrčil jsem se za postel a přál si, abych na sobě měl zbroj, a ne šortky a tílko. Hudba u bazénu pořád hrála, vyřvávala tak hlasitě, že výstřely asi vůbec neslyšeli.

Rychle jsem zamrkal, aby si oči přivykly šeru, a s pistolí namířenou na dveře jsem čekal. Na spodku rámu pětačtyřicítky jsem měl připevněnou baterku M3. Opřel jsem prst o její spínač. Cokoliv, co projde dovnitř, to schytá oslepujícím světlem a kulkami, možná dokonce i v tomhle pořadí. „Tak pojď…“ zamumlal jsem polohlasně. Ozvala se příšerná rána, dveře vylétly z pantů a spadly na podlahu. Do místnosti vplul obrovský stín, tak velký a vysoký, až se zdálo, že se musel sehnout. Pak se narovnal a tyčil se nade mnou, kouřový chuchvalec černočerné hrozby. Nikdy dřív jsem nic podobného neviděl.

Zapnul jsem baterku a zaplavil pokoj jasně bílým světlem. Překvapeně jsem zamrkal. Obří stín zmizel a na mě zíral obyčejný chlap. Byl hubený a houževnatý, něco kolem pětatřiceti, se skoro holou hlavou a vzteklým výrazem. Na sobě měl černé džíny a šedou teplákovou bundu s kapucí, obyčejné oblečení, se kterým snadno zapadne do davu venku. Zvedl ruku, aby si zakryl oči.

„Ani hnout!“ nařídil jsem mu, dál jsem se krčil za postelí, svítící tritiová mířidla zacílená do středu jeho hrudi.

„Tak tohle je ten velký Lovec,“ řekl klidně. „Na někoho, kdo by měl být tak výjimečný, moc velký dojem neděláš.“ Prudce seknul rukou k zemi. Žárovka v mojí baterce praskla.

„Pěkný trik,“ ušklíbl jsem se a stiskl spoušť.

Ale on už byl pryč. Obří ruce se obmotaly kolem mých bicepsů, trhnutím mě zvedly na nohy a narazily na zeď. Do paží mi proudil brutální chlad, když mi vyrval pistoli z ruky a málem s ní vzal i ukazovaček na spoušti. Ohnal jsem se po něm loktem, ale ničeho jsem se ani nedotkl. Praštil mě znovu, dolů do boku, a odhodil na zem. Úder byl chladný jako led a tvrdý jako kladivo. Bolestí jsem zalapal po dechu.

Nepřeháním, když řeknu, že jsem tvrdej parchant, pokud dojde na rvačky. Dokážu složit i nejdrsnější chlapy a v temné minulosti jsem to dělával. Na přemýšlení nebyl čas, jen na akci. Rychle jsem se sebral a ohnal se směrem, kde jsem tušil protivníka. Narazil jsem do postele. Zahučení vzduchu, když se prohnal kolem mě. Otočil jsem se po něm s napřaženou pěstí, minul a za odměnu dostal silnou ránu do ramene. Kopnul jsem ho, jen aby mě nějaký chladný a neskutečně velký svěrák chytil za nohu. Silně zatáhl. Ztratil jsem rovnováhu a seknul sebou na zem, při dopadu jsem zasténal. Tenhle hotel měl pořádně tvrdé podlahy.

Popadl mě za triko a bez potíží zvedl do vzduchu. Snažil jsem se ho chytit za ruce a zkroutit mu zápěstí, ale žádné tam nebyly. S brutální silou se mnou třísknul o stěnu a zatlačil mě do zdi.

„Jdeš se mnou, Lovče, ať se ti to líbí, nebo ne.“ Hlas s anglickým přízvukem jako by přicházel ze všech stran. Na hrudník mi tlačila mrazivá váha, zoufale jsem do něj seknul předloktím. Temnota zavířila kolem mé paže jako kouř a tlak na plíce zesílil, nemohl jsem dýchat. Moje záda vyjela po stěně a nohy opustily podlahu. Zpanikařil jsem a mlátil kolem sebe nohama, koleny, lokty i pěstmi, ale jako bych se pohyboval ve vodě. Ať už mě drželo cokoliv, bylo to nehmotné a já ztrácel vědomí.

„To je zbytečné,“ rozesmály ho mé marné údery. „Nevěřím, že jsi to opravdu ty. Tohle je ubohé. Čekal jsem, že dojde alespoň k nějakému boji. Opravdu jsi to byl ty, kdo porazil lorda Machada?“

To jméno. Znovu ne. Ne, tohle už ne. Ústa mi najednou zaplnila chemická pachuť strachu. Lehce mě zvedl do vzduchu a ledabyle odhodil přes celý pokoj. Narazil jsem do stěny vedle koupelny a složil se na koberec. Motala se mi hlava, ale i tak jsem se hned začal plazit k hromádce zbraní na posteli. Když jsem od ní byl tak půl metru daleko, mohl jsem vidět gigantickou stínovou postavu uprostřed pokoje, skoro jako by rozrušeně přecházela sem a tam. Můj útočník pokračoval v monologu. „Ale musíš být důležitý. Chvíli trvalo, než se ta zpráva ke mně dostala. Šokovalo mě, že jsem dostal něco z druhé strany. Nemáš ani tušení, jak vzácné jsou chvíle, kdy si Starobylí najdou čas na komunikaci s naším světem. Och, Svrchovaný pán hrůzy bude šťastný, až mu tě přinesu. Netuším, jak ses dostal na jeho seznam, ale jsi opravdu těžce v prdeli.“

Když se velký stín pohnul, prošel slabým pruhem světla prosvítajícího mezi závěsy na balkóně. Stín zmizel, a najednou z něj byl zase člověk, ale jakmile světlo opustil, jako by se obklopil kouřem a stín se vrátil.

Světlo. Potřebuju světlo. Ať už byl cokoliv, vypadalo to, že hmotné tělo má jen na světle. „Starobylí mi můžou políbit prdel… stupidní měkkýši.“ Dostal jsem se k posteli, ale stín byl hned nade mnou, mrazivá chapadla sevřela moje zápěstí. Trhnutím mě otočil a táhl po podlaze k východu.

„Čas odejít. Svrchovaný pán čeká.“

Svíjel jsem se a vzdoroval mu, ale jen jsem si tak uhnal nepříjemné popáleniny od koberce.

Záblesk zeleného světla v pokoji. Černá síla kolem mého zápěstí se zhmotnila do podoby obyčejných lidských prstů. Znovu měl tělo. Stínový muž se zamračil.

Ohňostroj. Na párty odpalovali ohňostroj.

Moje bosé chodidlo mu narazilo do žeber. Kvůli silnému kopnutí zavrávoral a proletěl dveřmi do koupelny. Nemarnil jsem čas, vyskočil na nohy, doběhl k posteli a zašátral ve tmě po zbrani. Mé prsty se sevřely kolem kůží obmotané rukojeti Ganga Ramu, himalájského kukri. Vytrhnul jsem masivní nůž z pochvy.

Ze stínů v koupelně se ozvalo kovové zaskřípání, jak tam něco odtrhával. Další rachejtle rozkvetla červení. Světlo stačilo, abych viděl velkou bílou věc letící mým směrem. Padnul jsem na podlahu a cítil závan vzduchu, když záchod těsně minul moji hlavu. Roztříštil balkónové dveře, serval závěsy a vyletěl do noci.

Další světlo z večírku zaplavilo pokoj. Z koupelny na mě vyletěl stín, ale jakmile opustil šero, zmenšil v Angličana. S řevem zaútočil. „Ale, někdo tu rozsvítil,“ zavrčel jsem, když jsem vstal a bodl před sebe nožem. Zatvářil se dost překvapeně, když mu zahnutá čepel Ganga Ramu prorazila žebra a vyjela ze zad. Užasle se na ni podíval. Vši silou jsem čepel otočil a trhnul s ní nahoru.

Za poslední rok jsem tím nožem už pár věcí rozsekal. Měl bych teď být celý pocákaný od krve, ale nic tu nebylo, ani jediná kapka, jako bych řezal šunkovou kýtu. Znovu se na mě podíval, vztekle stáhl obočí a chytil mě silnou rukou za krk. Odřízl můj mozek od kyslíku a zvedl mě z podlahy.

S půlmetrem oceli v břiše mi zaječel do obličeje: „Snažil jsem se chovat slušně, ale tys mě musel přinutit udělat to tím horším způsobem. Chtěl jsem tě Starobylým doručit s myslí v jednom kuse, ale nééé, tys musel dělat problémy…“ Dál jsem nožem řezal sem a tam a pokoušel se najít srdce, ale on to snad ani nevnímal. „No dobře. Tak ti prostě sežereme mozek a Starobylým předhodíme vegeťáka. Lidé je stejně nikdy moc nezajímali, takže ten rozdíl ani nepoznají.“ Zmlkl a krk se mu najednou nafouknul jako ježík. „Svačinka, můj malý příteli…“ Otevřel pusu, zaklonil hlavu a nějaká věc mu začala vylézat z hrdla. Přes rty se prodraly černé spáry, nad kruhovou tlamou plnou zahnutých zubů zamrkala rudá očka, vytahovalo se to nahoru a mířilo to k mému obličeji. Zvláštní na tom bylo, že jsem z něj cítil jeho velký hlad.

Do prdele!

Vytrhl jsem mu kukri z hrudi, zvedl ho vysoko nad hlavu a useknul mu ruku v zápěstí. Spadl jsem na podlahu a lapal po dechu, když tlak na mém krku konečně povolil. Jeho bota se mi zabořila do žaludku, odkopnul mě k balkónu. Když jsem se potlučený zastavil, zjistil jsem, že mě useknutá ruka stále drží za krk, a odtrhl jsem ji. Malá stínová stvůra zaječela neskutečně pronikavým hlasem, když ji to začalo stahovat zpátky do krku, a zmizela spolu s jedním těžkým polknutím. Angličan zvedl pahýl zmrzačené paže. Vyrazily z něj kroutící se stíny a okamžitě se zformovaly do nové ruky. Zaťal nové prsty v pěst, sklonil hlavu a vyrazil za mnou.

Člověk by měl znát své hranice, a tenhle byl z mnohem vyšší ligy než já. Okamžitě jsem vstal a vyběhl na balkón, bosá chodidla drtila rozbité sklo. „Au! Au!“ Bez ohledu na nebezpečí jsem přeskočil zábradlí a spadl na párty dole.

Dopadl jsem pořádně tvrdě, nohama mi projela ostrá bolest. Proletěl jsem růžovým keřem na střepy rozbité záchodové mísy. Ležel jsem tam a chvíli popadal dech. Jsem dost velkej chlap a gymnastika nikdy nebyla mou silnou stránkou. Prodral jsem se křovím a vylezl na dlažbu u bazénu, rozrazil jsem studenty jako kuželky. V levém kotníku mě po dopadu bolelo, ale stál jsem a mohl chodit. Zvedl jsem kukri, na které jsem se nějakým zázrakem sám nenabodnul.

„Pojď si pro mě!“ zařval jsem ke svému pokoji. Stínový muž se nakláněl přes zábradlí a mračil se na mě, nad hlavou mu vybuchoval ohňostroj. Dole byla spousta světla a já nějak tušil, že sem mě sledovat nebude. Několik študáků zaječelo, upustilo piva a uteklo, když jsem jednou rukou zatřásl s kukri a druhou ukázal vztyčený prostředník. „Jo, to jsem si myslel, buzno!“

„Tímhle to nekončí!“ překřičel Anglán hudbu. Na chvíli mi přestal věnovat pozornost a kývnul na někoho na druhé straně večírku. Netušil jsem, komu nebo co naznačuje, ale soutěž mokrých triček tím asi nezahajoval. Znovu se podíval na mě a usmál se. „Vedl sis dobře… zatím. Ale já tě nakonec Svrchovanému pánu předám, živého nebo mrtvého.“

„To už zkoušeli lepší.“

„Sbohem, Lovče. Brzy se setkáme znovu… za předpokladu, že přežiješ příštích pár minut.“ Zacouval do stínů a zmizel.

Kdybych měl vysílačku, zburcoval bych tým a toho šmejda sledoval. Udělal jsem krok a prudce sebou škubnul, když se mi kus skla zabodl hlouběji do paty. Zaklel jsem a zastavil se, malý střep vytáhl a zahodil ho do křoví.

„Hele, chlape, jsi v pohodě?“ zeptal se pitomě jeden čumil. „Vždyť ty jsi normálně vypadnul z okna!“

Zavrčel jsem a čumil se vystrašeně stáhnul. Studenti mi vyklidili cestu. Vztekle jsem se na ně podíval a každý, kdo byl v pokušení něco poznamenat, ještě o pár kroků ustoupil. Měl jsem v úmyslu sehnat si posily, ale když jsem se belhal k východu, na druhém konci bazénu se něco stalo. Pár studentů tam teď ječelo opravdovou hrůzou, překřičeli i dunění taneční muziky. Otočil jsem se k nim. Kapala ze mě krev, když jsem zvedl obrovský nůž a zakřičel: „Co zas?“

Zombie. Spousta zombií.

Večírek s konečnou platností skončil.

Někdo ke vchodu k bazénu zacouval se stěhovací dodávkou. Zadní dveře byly otevřené a potácely se z nich mrtvoly. Nemrtví byli ve vysokém stádiu rozkladu. Maso jim hnilo a odpadávalo. Spoustě z nich chyběly oči, nosy a uši. Bylo jich tolik, že je do dodávky museli doslova naskládat jednoho na druhého.

Bylo mnoho druhů nemrtvých, a zombie patřily k nejjednodušším. Byly to jen oživené mrtvoly, které se potulovaly kolem a hledaly jedinou věc – maso. Problém se zombiemi byl ten, že se množily jako králíci. Jejich kousnutí vždy končila smrtí a pokousaní pak sami povstali jako zombie. Jed se okamžitě rozšířil nervovým systémem a transformaci nezachránila ani okamžitá amputace pokousané končetiny. Pro Lovce monster byly v podstatě největší osinou v zadku, takový náš ekvivalent švábů. Obvykle hloupé a pomalé zombie nebyly pro zkušeného Lovce žádnou výzvou, pokud měl dotyčný dobrou bouchačku a přátele se spoustou dalších. Já byl v podstatě sám, právě jsem dostal pořádně na prdel a mou jedinou zbraní byl nůž. Kukri bylo pořádně velký a hrozivý nůž, ale pořád to byl jen nůž. Jako recept na úspěch nic moc.

Mohl jsem utéct. Ani s jedním nateklým kotníkem by mě neměli šanci chytit. Mohl jsem shromáždit tým a vrátit se k bazénu s pořádnou výzbrojí. Takhle se věci řeší bezpečně. Ale pak jsem viděl, jak jednoho studenta, kluka, který sotva vyrostl ze svých náctin, pár mrtvol strhlo. Vrhly se na něj jako psí smečka a jeho křik a kopání okamžitě ustaly. Zombie z dodávky padaly na hromadu, ale blízkost jídla je popoháněla a ony se stavěly na nohy a potácely do davu. Turisti při pohledu na přátele, jimž právě přímo před nimi utrhávali ruce a nohy, zpanikařili. Stovky lidí se tlačily jeden na druhého, všichni se snažili dostat do bezpečí. Ti malí a slabší končili ušlapaní pod jejich nohama, jen další žrádlo pro zombie.

Nos mi naplnil pach rozkladu.

LM byli soukromá společnost. Nejsme žádná policie. Nejsme Federální úřad pro kontrolu monster. Jsme poskytovatelé služeb, žoldáci. Nemáme povinnost ochraňovat nevinné, dokud nám za to nezaplatí. Skočit mezi ně by byla sebevražda.

„Hmm… do hajzlu s tím.“ Zvedl jsem Ganga Ram a zaútočil na nemrtvou dodávku. Odstrčil jsem několik prchajících studentů. Byla jich tu spousta, ale já jsem kus chlapa, a když naberu směr, jen tak mě něco nezastaví. Bosé nohy mi klouzaly ve vodě, která vyšplouchla na dlažbu, když dav srazil několik lidí do bazénů. Vnitřní dvůr praskal ve švech. Cítil jsem davovou paniku.

Těm střízlivějším se podařilo utéct, ale lidé ve vodě byli jako sedící kachny. Mladá žena se snažila vyšplhat ven, ale jedna ze zombií ji chytila za vlasy a přitahovala k zubaté tlamě, v obličeji se jí hemžili brouci. Odsekl jsem mrtvole ruku v lokti. Holka sebou plácla zpátky do vody. Zombie se automaticky otočila ke mně a já ji připravil o vršek hlavy, hned nad očními důlky. Ochabla. Znát svá monstra se vyplatí. Zombii zničte mozek, a hned je kaput.

Všimla si mě další, zaměřila se na mě a zaútočila. V tomhle případě šlo o starou ženu. „Hej!“ Uskočil jsem, když se po mně ohnala. Tyhle zombie byly rychlé. S obyčejnými už jsem měl něco do činění dřív, ale o rychlých jsem jen slyšel. Pokračovala dál, hlavu nakloněnou, otevřená tlama bez rtů po mně chňapala. Pokud se mi ty zuby zaboří do kůže, čeká mě osud horší než smrt. Krvácející patou jsem jí v oblaku prachu rozdrtil koleno, spadla do bazénu.

Sekal jsem a kopal, zombie přede mnou, zombie za mnou. Musíš ta děcka ochránit. Ironická myšlenka, protože většina jich byla v mém věku. Chlap šel k zemi s jedním nemrtvým na zádech, co ho kousal do krku. Byli moc daleko, nedostal bych se k nim včas. Zahlédl jsem napůl vypitou láhev piva ležící na boku, zvedl jsem ji a hodil na tu bestii. Láhev se jí roztříštila o lebku, ale to už byla příliš zabraná do jídla. Chlap zaječel, když se mu zombie zahryzla do hrdla. Křik přešel v bublání.

Sklonil jsem rameno a skočil, nabral jsem nemrtvého a cítil, jak mu pod papírovou kůží praskají kosti. Překulil jsem se na nohy dřív než on a silným seknutím mu oddělil hlavu od krku. Čepel nože vyšla ven od pavučin a jako bahno hustého slizu. Tyhle zombie nebyly čerstvé ani zdaleka. Z toho smradu se mi zvedal žaludek.

Stvůry byly všude. V dodávce jich muselo být asi padesát a už se množily, protože některá těla turistů se začínala třást. Hudba stále hrála. Ohňostroj práskal. Scéna přede mnou byla naprostý chaos. Pokud ty věci nezastavíme teď, budeme tu mít plně rozvinutou epidemii uprostřed populačního centra, což byla učiněná noční můra. Holka kousek ode mě, očividně úplně opilá, se chechtala a ukazovala na směšně vypadající zombii, druhou, co mířila jejím směrem, vůbec nevnímala. Zatracení ožralové. Vyrazil jsem k ní.

Ruka mi v ocelovém stisku sevřela loket. Podíval jsem se dolů a uviděl pokousaného chlapa. Přitahoval se ke mně, pusu dokořán, hladový, mozek už byl mrtvý a jeho systém teď ovládal jediný impulz… jídlo… já. To bylo téměř okamžité znovuoživení, což nevěstilo nic dobrého.

„Promiň, kámo.“ Sklonil jsem se a otevřel mu vršek lebky. Okamžitě mě ohodil mozek. Po dalších dvou seknutích se přestal hýbat. Ti čerství se zabíjejí hůř. Odvedl mou pozornost na dost dlouho, aby opilá holka přišla o nos dřív, než jsem s ním skončil. „Sakra!“

Ozval se výstřel. Z hotelu vyšel chlap z ochranky, aby zjistil, co znamená ten rozruch. Vyvalenýma očima sledoval stvůry, co pohltily kulky a pokračovaly dál. Jedna z kulek minula a šťastným zásahem sprovodila ze světa vyřvávající stereo. Dvůr ztichl až na sténání nedávno zesnulých a křik utíkajících.

„Střel je do hlavy! Cabeza!“ zakřičel jsem, přeskakoval mrtvá a svíjející se těla a běžel jsem ke smolařskému bezpečákovi. „Despidalos en las cabezas!“ Nejbližší zombii jsem sejmul zezadu, vrazil jsem jí čepel do vysušeného krku a vypáčil ho do strany. Bezpečák padl na kolena, ruce natažené před sebe, když se na něj vrhla zombie v žlutých svatebních šatech. Příliš daleko. Můj Ganga Ram nebyl na házení vyvážený, ale i tak jsem ho mrštil a trefil zombii do hlavy.

Naneštěstí rukojetí.

Její pozornost to ale odvedlo. Dostal jsem se k ní, zrovna když se obracela zpátky k bezpečákovi, chytil ji zespoda za čelist, zvrátil jí hlavu a tahal, dokud páteř nepovolila a její prázdné oční důlky nezíraly na mě. Zombie se sesunula k zemi. Tohle podle všeho funguje taky.

Zadýchaný jsem zvedl nůž. Bazén, který teď měl výrazný růžový odstín, byl čistý až na pár zombií, co se potulovaly po dně, a pohupující se těla na hladině. Všichni, kdo ještě žili, utekli. Zbývající pohybující se zombie zkoušely štěstí v letovisku, pronásledovaly roztroušený dav a šířily kletbu. Nedávno zemřelí se právě začínali zvedat a budou je brzy následovat. Hotel se nacházel na okraji města, kde spalo padesát tisíc lidí. Tohle bude hodně rychle a hodně ošklivé.

Bezpečák se pokřižoval, když se rozhlédl po zakrváceném dvoře. „Madre de Dios!“ Připomnělo mi to, že obyčejné lidi vždycky šokuje, jak rychle může dojít k masakru. Hádám, že já už si na to trochu zvykl.

„Jo, dobře, jestli ji nechceš použít ty…“ Vzal jsem si jeho pistoli. Byl to stařičký Smith & Wesson revolver, na první pohled zanedbávaný. Otevřel jsem zrezivělý bubínek a vyhodil prázdné nábojnice. „Ehm… cartuchos?“ Bezpečák sáhl roztřesenou rukou do kapsy a upustil na podlahu šest matných zásobníků s .38 speciál. Vstal a rozběhl se k východu. Nemůžu říct, že bych mu to vyčítal. Klekl jsem si a sebral zásobníky.

„Zede! Bacha!“ Ostré prásknutí výstřelu a něco vlhkého se mi rozprsklo po zádech. Čerstvá mrtvola spadla do dvora s rozmašírovanou lebkou. „Zombie? Co tady sakra dělaj zombie?“

„Holly, rád tě vidím,“ odpověděl jsem, když jsem zaklapl bubínek zpátky do revolveru. Po dlažbě přibíhala Holly Newcastleová, v jedné ruce pušku a na trupu jí plandala nezapnutá půlka její zbroje. „Máme tu problém.“

„Myslíš?“ zakřičela, když se otočila a nemilosrdně pokropila vstávající nemrtvé turisty. Holly se za poslední rok ve střelbě hodně zlepšila. Nacpal jsem si prsty do uší, abych utlumil ten ohlušující rachot. Ona měla nasazená elektronická sluchátka, ale ta moje ležela pořád v pokoji. Její Vepr .308 byla hlasitá puška. „Byla jsem dole na pláži a viděla, jak odsud vybíhá spousta ječících lidí, tak jsem popadla svoje věci. Co se to tady sakra děje? Kde jsou ostatní?“ Uvědomil jsem si, že pod narychlo nasazenou vestou má jen žluté bikiny.

„Nevím.“ Z ulice za zaparkovanou dodávkou jsem uslyšel zarachocení samopalu. „No, to bude Trip. Vypadá to, že tamta strana je pokrytá.“ Prohlédl jsem si celý prostor. Od bazénu mezi budovami vedly dvě další cesty. „Ty jdi tudy, já půjdu támhle. Musíme je všechny dostat dřív, než se nám to vymkne z rukou.“

„Jasný,“ potvrdila, když do pušky zarazila nový zásobník. „Jak řeknu místním: Běžte dovnitř, zamkněte dveře, venku jsou zombie… Já věděla, že jsem se měla učit španělsky.“

„Vaya adentro. Cierren sus puertas. Hmm… tohle se na střední zrovna neprobíralo.“ Plynule mluvím pěti jazyky – španělština mezi ně nepatří. „Hay muertos andandos afuera. A ještě něco, dávej si bacha na Anglána, blonďák, krátký sestřih, tmavý oblečení a tváří se nasraně,“ nařídil jsem jí. „Když ho uvidíš, pořádně ho pokrop. A použij při tom baterku.“

„Huh?“ Věděl jsem, že Holly nemá morální zábrany zabít kohokoliv, ale i ona obvykle potřebovala důvod.

„Vysvětlím později, ale tohle jsou jeho zombie.“

„Chápu.“ Otočila se a odběhla za posledními výkřiky. Já šel opačným směrem, nahoru po schodech a zpátky do hotelu. Byla to pěkná nová moderní budova a ještě před chvílí tu bylo dokonale uklizeno. Teď koberec pokrývaly slizké skvrny, čerstvá krev a tkáně opadané z nemrtvých. Revolver Smith jsem držel v pravé ruce, kukri v levé a sledoval jsem jasnou stopu. V duchu jsem se kopal do zadku, že jsem se Holly nezeptal, jestli by nemohla postrádat nějakou zbraň. V hlavě mi tepala krev, když jsem nakukoval za každý roh a čekal, co tam na mě vyskočí.

Před sebou jsem zaslechl sérii hlasitých ran, šlo to od recepce. Někdo měl brokovnici. Rozběhl jsem se rychleji, z vymknutého kotníku mi při každém kroku vystřelovala bolest. Už jsem mohl slyšet hladové sténání. Byly přímo přede mnou.

Nemrtví se na sebe mačkali a snažili se dostat hlavním vchodem na zalidněnou ulici. Byl jich nejméně tucet, někteří staří, jiní noví, všichni hnusní. V cestě jim stál osamělý uniformovaný Federale a hustil to do nich opakovací brokovnicí. Jejich padlá těla ucpala východ. Brokovnice cvakla naprázdno, ale on byl příliš vyděšený, aby si toho všiml, a střílel dál nasucho.

Zaútočil jsem na nemrtvé zezadu. Nevěděl jsem, jak moc má smith ohnutou mušku, proto jsem ho použil jako kontaktní zbraň. Přitisknout hlaveň zombii k hlavě. Zmáčknout spoušť. Zopakovat. Jeden ze šesti zkorodovaných nábojů selhal, ale další stisknutí spouště prohnalo moji poslední kulku dutinami šťastného monstra. Prázdný revolver jsem hodil na hlavu další zombii, překročil padlá těla a začal se rozhánět nožem.

Stvůry nejvíc vzadu se obrátily, natahovaly se po mně, mlaskaly a valily oči. Byly čerstvé, ještě před pár minutami to byli hosté hotelu, šťastní a bezstarostní, normální děcka s normálními životy. Odsunul jsem ty myšlenky stranou a pokračoval v brutálním díle. Můj nůž byl těžký a zahnutý. Navrhli ho k odsekávání končetin, tak jsem ho tak použil.

Zuby. Sklaply jen pár cenťáků od mojí paže. Otočil jsem čepel a odsekl čelist zombii v tričku Chico State. Uvědomil jsem si, že ječím, křičel jsem něco nesrozumitelného. Policajt se dostatečně sebral, aby dokázal nabít brokovnici. Vypálil, a mě ohodila sprška mozků. Ustoupil jsem stranou, doufal jsem, že neschytám přímý zásah broky, a posledních pár zombií mě sledovalo, zaměřily se na vůni mého masa.

Byly tři a lezly jedna přes druhou, aby se ke mně dostaly. Couval jsem a sekal po všem, co se nabízelo, nechával na zemi prsty a občas i ruku. Nezdálo se, že by si toho zombie všimly. Na promáčeném koberci mi uklouzla noha, narazil jsem do recepčního pultu. Skočil jsem dopředu, vrazil špičku nože do nosní dutiny a uskočil zpátky, když se po mně natáhly zbývající dvě zombie. Oslizlá rukojeť nože mi vyklouzla mezi prsty, nůž zůstal zaražený v hlavě padajícího nemrtvého. Teď jsem byl opravdu v hajzlu.

Chytil jsem se stolu a překulil se přes něj, bolestivě jsem dopadl na druhé straně. Zombie se vrhly na pult, nakláněly se přes něj a mávaly prsty a pahýly. Vleže na zádech jsem jednu kopnul do obličeje dost silně, abych jí úlomky kostí zarazil do mozku, a skopnul ji z pultu. Předklonil jsem se, odstrčil ruku poslední zombie, vyhnul se cvakajícím zubům, popadl ji ze strany za hlavu a zakroutil s ní. Krví ulepený humus se nedal pořádně chytit, tak jsem jí vrazil prsty do rosolovitých očních důlků a prudce trhnul do strany. Ozvalo se hlasité prasknutí a poslední nemrtvý padl v křečích na zem.

„Nesnáším… zombie…“ Ležel jsem na podlaze v rychle se zvětšující louži krve, jak poslední zombii vysávala gravitace. Lobby utichlo. Hodiny na zdi ukazovaly 00:21. Pomalu jsem se zvedl a podíval se přes pult. Vypadalo to bezpečně. Ve vchodu se kupila hromada těl, ale na ulici se nic nedostalo. Střelba teď byla slyšet z různých směrů, s trochou štěstí se můj tým o ně postará dost rychle, aby vše udržel pod kontrolou. Dalším nepříjemným krokem teď bude izolování pokousaných přeživších. Potřeboval jsem vysílačku.

Mexický polda váhavě prolezl vyskleným oknem. Mossberg se mu v rukou třásl, rychle dýchal. Chápal jsem, co cítí, ten pocit, jaký se zmocní obyčejného člověka, když zjistí, že svět, ve kterém žije, není takový, jaký by měl být. Bylo to pořádné vystřízlivění. Pomalu jsem obešel pult, z rukou s otevřenými dlaněmi, co jsem natáhl před sebe, odkapávala krev. Věděl jsem, že musím vypadat hrozně, pokrytý všemi možnými druhy nechutného svinstva, tak jsem nechtěl, aby si mě spletl se zombií.

„Hej, amigo. Jsem přítel,“ oslovil jsem ho klidně.

Vyděšeně se na mě podíval, namířil mi hlaveň na hrudník a stiskl spoušť. Cvaknutí úderníku na prázdnou komoru bylo neskutečně hlasité. Vyskočil jsem dobrý půlmetr vysoko.

„Hej! Já jsem člověk! Klídek!“ zakřičel jsem a zvedl ruce nad hlavu. „Jsem jeden z těch dobrejch. Soy un hombre bueno.“

Pomalu přikývl, ve vytřeštěných očích se mu trochu rozsvítilo. Přikývnutí jsem oplatil. Blížily se sirény. Zelená dodávka s Policia na boku prudce zastavila před hotelem a zezadu vyskákali chlapi s M-16. Podíval jsem se zpátky na policajta, připravený pogratulovat mu k dobře odvedené práci, ale poslední věc, kterou jsem viděl, byla pažba jeho brokovnice letící na moje čelo.

KAPITOLA 2

„Víte, jaký vám v Mexiku hrozí trest za nelegální držení zbraně, Señor Pitt?“

„Asi tak milion let za kulku?“ odpověděl jsem. Policejní vyšetřovatel smutně zavrtěl hlavou, kývnul na svého podřízeného a moje hlava sebou škubla dozadu, když mi mladší polda jednu vrazil. Nosil těžké kožené rukavice, dost to bolelo. Naklonil jsem hlavu dopředu a vyplivl na plastový stůl krvavou slinu. Nevím jak, ale mlácení od strážců zákona se stávalo mým hobby. Ale když se na to podívám z lepší stránky, tenhle chlap byl jen muší váha v porovnání s mým starým přítelem, zvláštním agentem Franksem. Ten věděl, jak z někoho vymlátit přiznání.

„Jste zadržován pro podezření z vraždy, Señor Pitt. Mám tu sedmdesát těl, která musím vysvětlit, a někdo za ně musí nést odpovědnost. Ujišťuji vás, že náš právní systém není tak shovívavý jako ten váš.“ Pochyboval jsem, že by bylo pokousáno tolik turistů, takže mi museli na krk hodit i původní zombie. Předpokládal jsem, že mi nepomůže, že byly na první pohled mrtvé už celé měsíce.

Neměl jsem nejmenší představu, kde jsem nebo jak dlouho jsem byl mimo, probral jsem se vzadu v dodávce s pytlem přetaženým přes hlavu. Protože tu vzduch chutnal po spálených pneumatikách, museli mě převézt do vnitrozemí, a pokud jsem byl v bezvědomí dost dlouho, mohl jsem skončit až v Mexico City. Vyšetřovatelova angličtina byla perfektní. Byl malý, obtloustlý a s mizerným účesem, ale jeho chování naznačovalo, že není radno si s ním zahrávat. „Proč jste měl ve svém pokoji několik palných zbraní a ilegální armádní vybavení?“

„Ohledně toho… je nějaká šance, že bych mohl dostat některý zbraně zpátky? Brokovnici a pár pětačtyřicítek? Mají pro mě sentimentální hodnotu…“ K otázce jsem se vrátil dřív, než mohl druhému poldovi naznačit, aby mi znovu jednu vrazil. „Vážně, jak už jsem vám říkal, spojte se s konzulátem. Máme písemný povolení od vaší vlády. Jsem tu jako nezávislej bezpečnostní konzultant. Podmínky smlouvy moje zbraně schvalujou.“

„A jakou práci jste přesně v Mexiku vykonával?“

„Jak už jsem vám řekl, nemám povolení o tom mluvit.“ Mexická vláda razila podobnou politiku jako oficiální postoj Spojených států – monstra neexistují. Debilní pravidlo, ale my, co si vyděláváme kasírováním vládních odměn za nadpřirozené stvůry, musíme našlapovat opatrně, když jde o pravdu a veřejnost. Mohlo to být špatné, mohlo to být hloupé, ale taková už byla politika. A lidé, co ji prosazovali, neměli problém odprásknout někoho jako já, když si pustil pusu na špacír. „Prostě zavolejte svým nadřízeným. Tohle celý je nedorozumění.“

Kývl na druhého policejního důstojníka a já se připravil na další ránu. Tentokrát mě praštil nad ledviny. Zachrčel jsem. Bolelo to, ale vlastně se pořádně netrefil. Když někoho praštíte do trupu, rána musí jít dovnitř, a ne na tělo. Amatér.

„Už jsme se s nimi spojili.“ Vyšetřovatel vytáhl krabičku cigaret, jednu vyklepal a zapálil ji pozlaceným zapalovačem Zippo. „Bohužel tvrdí, že neví, kdo jste, jakou organizaci zastupujete a co u nás děláte.“

Tohle znělo jako distancování se od LM. To není dobré. „No… pak tady došlo k chybě.“

„Jistě, zajisté jen došlo k… jak tomu říkáte? Administrativní chybě?“ Kývnul a tentokrát jsem to schytal zezadu do hlavy. Chlap, co mě bil, měl alespoň široký repertoár. Tohle bylo zlý, hodně zlý. Mexická vláda v žádném případě nemohla jen tak zapomenout na tým od Lovců monster s. r. o. Chystali se popřít, že nás kdy kontaktovali. Bude to pro ně lepší než uznání nadpřirozených stvůr na vlastní půdě. Pravděpodobně už šířili nějakou historku, která měla útok zombií zamaskovat, a já bych se klidně vsadil, že náš tým do oficiální verze událostí nepasoval.

„Můžu vám ukázat kopie naší smlouvy, podepsaný guvernérem vašeho státu. Potřebuju k tomu jen jeden hovor.“

„To si nemyslím. Mí nadřízení a kancelář guvernéra již potvrdili, že nic nepodepsali. Jste lhář, a mě tahle hra už unavuje.“

Rychle mi docházely možnosti a strávit zbytek života v mexickém vězení jsem vážně netoužil. Dospěl jsem tedy k názoru, že mi nezbývá nic jiného než zjistit, jak se vyšetřovatel popasuje s pravdou. „Dobře, budu mluvit.“

„Já čekám.“

Ukázal jsem hlavou na druhého poldu. Nic víc jsem nemohl, protože předloktí a kotníky jsem měl pevně přivázané k židli. „Mluví ten chlap anglicky?“

Vyšetřovatel zvedl palec a ukazováček. „Un poco, trochu.“

Bolelo mě celé tělo. Když se zbavím poldy číslo dvě, třeba mě aspoň přestane na chvíli mlátit. „Možná byste chtěl, aby zůstal venku. Určitě si nebudete přát, aby se to, co vám teď řeknu, dostalo ven.“

Vyšetřovatel pomalu vydechl hustý oblak kouře. Všichni tři jsme se nacházeli v malé nezařízené místnosti. Jediným nábytkem tu byla moje židle, jeho židle a levný plastový stůl. V rohu ležel zakrvácený telefonní seznam, elektrikářské kleště a kbelík s pěti galony vody. Nechtěl jsem ani hádat, k čemu slouží. Nakonec vyšetřovatel mladšímu poldovi naznačil, že má odejít. Ten rázně zasalutoval, pak otevřel a zavřel dveře za mými zády.

„Je nějaká šance, že bychom to mohli vyřešit starým dobrým úplatkem?“ zeptal jsem se. „Moje společnost je velmi štědrá.“

„Mordida? Možná kdybych tu měl jedno dvě těla. Ale tak moc? A půlka z nich Američani? Obávám se, že ne. Víte, za tohle budeme muset někoho popravit. Povězte mi, co chci vědět, a možná to nebudete vy.“

„Jasný. Myslel jsem si to, ale nikdy nevíte, dokud to nezkusíte. Netušil jsem, že tu máte trest smrti.“

Pokrčil rameny. „Je tu neoficiální trest smrti. Raději pokračujme, Señor Pitt. Kdo jste?“

„Pracuju pro společnost, co se jmenuje Lovci monster s. r. o. Základnu máme v Alabamě. Specializujeme se na diskrétní řešení problémů souvisejících s monstry.“ Vrhl na mě prázdný pohled. „S monstry… jako například tady nám zaplatili, abychom vyřídili smečku vysávačů koz.“

„Čupakabry?“ zeptal se pomalu.

„Jo. Před pár týdny v letovisku zabily pár turistů, a když tyhle věci jednou ochutnají člověka, tak s tím nepřestanou. Najali nás, protože si mysleli, že další mrtvoly by uškodily turistickýmu ruchu.“ Předpokládám, že masivní útok zombií řečené obavy naplní taky. „Společnost, pro kterou pracuju, je považována za nejlepší na světě, když dojde na řešení podobných věcí.“

„Chápu… a důvod, proč jsem o tom nikdy neslyšel…“ Jeho hlas neprozrazoval žádné emoce.

„Utajeno z rozkazu vlády. Ty z nás, co se s monstry střetli, autority většinou varujou, že máme držet jazyk za zuby. Tahle politika se prosazuje celou věčnost. Kdyby obyčejní lidi věděli, že všechny ty potvory z mýtů, pohádek a špatnejch filmů jsou skutečný, no, tu paniku si určitě dokážete představit, stejně jako problémy, co by z toho vzešly.“

„A vy tomu věříte?“

Zarazil jsem se. Nevěděl jsem, jestli se ptá na důvěru ve vládní politiku, nebo jestli věřím tomu, co mu tady tvrdím. Rozhodl jsem se pro první možnost. „Ne, myslím si, že ta politika je blbost. Lidi by měli znát pravdu. Místo toho má většina vlád nějakej systém, kterej na ten problém dohlíží a stará se, aby se nadpřirozená populace nepřemnožila. V mojí zemi je to systém odměn spravovanej ministerstvem financí. Jmenuje se Fonasil.“

„Fonasil?“

„Fond nadpřirozených sil. Vyplácí peníze každýmu soukromníkovi, kterej zabije monstrum na jejich seznamu. Moje společnost se na spolupráci s Fonasilem specializuje, a kromě toho taky bereme kontrakty od měst, společností nebo soukromejch osob, jako je náš bohatý majitel letoviska. Víte, spousta důležitých lidí o monstrech ví, ale musí to tutlat, jestli rozumíte, co tím myslím. Proto si zavolají takové jako my. Podívejte, Fonasil založil Teddy Roosevelt, ehm… to byl náš prezident v letech…“

„Já vím, kdo byl Theodore Roosevelt. Studoval jsem na UCLA3.“

„Trójani, do toho,“ řekl jsem.

„Pletete si to s jinou školou.“ Povzdechl si a promnul si prsty spánky. „Prosím, pokračujte…“

„Hádám, že asi nebudete chtít slyšet o historii profesionálních Lovců monster…“

Lhostejně si prohlédl konec hořící cigarety. „Ne, já bych rád věděl, co se stalo minulou noc.“ Podíval se na hodinky. „Před čtrnácti hodinami. Co se stalo v hotelu. Byla tam spousta mrtvých, a já chci vědět proč.“

„To nebylo naše dílo.“

„Mám svědka, co vás viděl rozsekávat lidi mačetou.“

„To nebyli lidi. Byly to zombie.“

„Zombie…“

„Jo. Chodící mrtvoly. Chlap, co je stvořil, ten, kterýho hledáte, je Angličan.“ Pokračoval jsem hrubým popisem skutečného zločince. Nevěděl jsem, co je Anglán zač, ale přišel si pro mě, a to znamenalo, že masakr v hotelu je částečně i moje vina. „Ten bastard pracuje pro Starobylý,“ zamumlal jsem potichu.

„Kdo jsou ti Starobylí, Señor Pitt?“ Vyšetřovatel se klidně natáhl pod židli a zvedl manilové desky.

Do hajzlu. Bylo jasný, že mě má za magora, takže jsem mu k tomu mohl klidně dát dobrý důvod. Já jen potřeboval zůstat v jednom kuse, než si mě najde můj tým. „Je to rasa prastarejch stvoření. Zlejch a odpornejch.“ Vytáhl z kapsy zdobné pero a začal si dělat poznámky do složky. „A jak poznáme, že jsme našli ty Starobylé?“

Můj táta vždycky říkal, že nevím, kdy mám zmlknout. „To se ptáte vážně? Ty je těžký přehlídnout. Bát byste se měli jejich poskoků. Minulý léto…“ Zarazil jsem se.

„Minulé léto co?“

Pokrčil jsem rameny. Už si stejně myslel, že jsem totální blázen, tak co jsem mohl ztratit? Šílení vězni možná dostávají vlastní cely. Řekl bych, že k těm obyčejným je cpát nebudou. „Pamatujete na minulý léto, na těch pět chybějících minut?“

„Ano,“ odvětil. Samozřejmě že si to pamatoval. Zažili to všichni na Zemi. Pět minut jejich času, který byl vymazán, jako by nikdy neexistoval. Způsobilo to globální paniku. Lidé se najednou objevili tam, kde byli před pěti minutami, ale jejich vzpomínky na to, co se v tom ztraceném čase dělo, zůstaly nedotčené. Následoval chaos. Tisíce se jich narodily dvakrát, další dvakrát zemřeli, a další, jako já, zemřeli, jen aby se ta chvíle vymazala a oni dostali druhou šanci.

„To udělali Starobylý. Minulý léto jim jeden jejich poskok zařídil průchod do našeho světa.“

„A ti… Starobylí… uspěli?“

Odfrkl jsem si. „Jasně že ne. Kdyby ano, tak byste to poznal. Ale ta trhlina v čase, těch pět chybějících minut, to způsobil někdo, kdo si pohrával s jedním jejich prastarým artefaktem.“ Nezmínil jsem se o tom, že jsem to byl já a jsem asi jediný člověk na světě, který to umí. Zmanipulovali mě v naději, že jim otevřu dveře, a málem se jim to povedlo.

Vyšetřovatel se ztěžka opřel ve své židli. „Vědci nám teď tvrdí, že to nějak souviselo se solární radiací. Zvýšená aktivita způsobila poruchy v atmosféře spolu s psychickou deziluzí o chybějícím čase, kterou vyvolala chemická nerovnováha v našem mozku.“

„Jo, ten program na Discovery jsem viděl taky, ale povídám vám, byli to Starobylý. Žádná deziluze. Ty věci jsou někde tam venku a jsou to pořádní parchanti. Ten chlap se zombiemi pro ně dělá, a pokud tohle všechno udělal pro ně, pak tu máme vážnej problém.“

„Máme?“ Pokračoval v psaní. Ze své pevně připoutané pozice jsem nemohl vidět, co v jeho poznámkách stojí, ale byl jsem si jistý, že to bude něco v tom smyslu, že jsem úplný magor a budu si užívat dlouhý pobyt v mexickém nápravném zařízení.

„Jo. Oni se nezastaví před ničím, aby dostali, co chtěj. Nemrtví, co se rozlezli po hotelu, byli jen vtip v porovnání s tím, co tyhle věci dokážou povolat.“ Naklonil hlavu na stranu, pozorně si mě prohlížel. Poznal jsem, že ho to přestalo bavit, ale aspoň mě nemlátil telefonním seznamem. „Promluvte si s doktorem, prohlédněte si ta těla. Ty mrtvoly jsou mnohem starší než jeden den, ale i tak si chodily kolem. Jsem si jistej, že na to máte spousty svědků. Trochu zapátrejte a možná najdete hřbitov, odkud všechna těla ukradli.“

Zavřel pero a zastrčil ho zpátky do kapsy. „Nevím, jak jste ta těla vykopal a dokázal je poházet všude kolem, Señor Pitt, ale předstíráním nepříčetnosti se z toho v této zemi nedostanete. Už mám těch vašich nesmyslů dost. Hnusíte se mi a tyhle povídačky vás nezachrání. Nejste nic jiného než mizerný vrah, a myslíte si, že sem přijdete a budete vykládat ty svoje směšné lži? Myslíte si, že jsme hlupáci?“ Vstal, upravil si kravatu a plivl mi do obličeje. Nemohl jsem pohnout rukou, abych si to otřel, a cítil jsem, jak mi slina pomalu stéká z čela do očí. Bití byla jedna věc, ale tohle už bylo moc. Nebýt přivázaný k židli, přerazil bych poldu vejpůl. Dveře za mnou se otevřely a vešli další policajti. Vyšetřovatel přešel do španělštiny, ale vcelku jsem mu rozuměl.

„Už toho mám dneska dost. Zapracujeme na něm ráno. Hoďte toho sráče do Sekce šest k ostatním zvířatům. Možná ho tam naučí pokory.“

Sekce šest byla jedna velká místnost, rozdělená na několik ohrad třikrát tři metry, každou ohraničovaly tlusté železné mříže a pletivo. Mezi kotci vedla ulička, ve které hlídkovali dozorci s připravenými obušky. U stropu se houpaly malé holé žárovky. V každé ohradě byly dvě řady pryčen a na nich pět až sedm skrčených vězňů. Moje cela měla všechny vymoženosti domova, což zahrnovalo kýbl a nic moc dalšího. Zkuste si tipnout, k čemu sloužil ten kýbl.

Byla tu tma a páchlo to tu potem, strachem a násilím. Pochybuji, že by tu někdy Amnesty International strávila delší dobu. Seděl jsem v tureckém sedu v rohu jedné cely. Čtyři další chlapi, se kterými jsem ten prostor sdílel, seděli naproti a zachmuřeně mě sledovali. Sekce šest podle všeho byla místem, kam zavírali všechny tvrďáky, blázny a celkově výběr lidstva, který byste na církevní piknik nikdy nepozvali. Všude ve velké místnosti se ozývaly nesrozumitelné výkřiky a nářek. Nebylo to zrovna příjemné.

Podsaditý chlap s jedním mléčným okem a chybějícím uchem zašeptal na svého kámoše: „Myslíš, že nám rozumí?“

„Nemám šajn… nevypadá moc chytře,“ odpověděl ten pohlednější z nich, tlusťoch s pavučinovým tetováním přes obličej. „Čum na něj. Museli ho majznout přes palici. Jenom na nás zírá.“

Důvod, proč jsem na ně zíral, byl ten, že jsem se musel hodně soustředit na to, co říkají. Než jsme sem vyrazili, trochu jsem na své španělštině zapracoval. Na jazyky mám nadání, ale hantýrka těch chlapů by byla příšerná podle jakýchkoliv standardů. Chytal jsem se jen tak tak. Bylo to zvláštní, ale dost mi pomáhala archaická portugalština, kterou jsem se magicky naučil loni v létě.

„Tvrdili, že je to amík.“

„Není jeden z nás, tak je mi u prdele,“ řekl třetí, hubeňour, co mluvil, jako by měl tuberkulózu. „Hned jak odpadne, tak ho kuchnu.“

„Jorge, proč to chceš udělat?“

Jorge pokrčil rameny. „Rád bodám do lidí.“

„Já ti nevím, chlape. Je to pěkně velkej parchant. Čum na něj. Tohle není obyčejnej amík, co se ožral v bordelu a skončil tady. Ten parchant by tě roztrhal na kusy, chlape. Má svaly jako luchador4.“

Dál jsem na ně zíral. Došlo mi, že mou nejlepší šancí je vypadat co nejhrozivěji. Jak mi jednou pověděl jeden moudrý starý pistolník, když vypadáš jako žrádlo, tak tě sežerou, a já rozhodně nemínil skončit jako vězeňské žrádlo.

Celé tělo mě bolelo a měl jsem vážně mizernou náladu. Ani mi neošetřili řezné rány z toho, jak jsem seskočil z balkónu, a teď jsem na nich měl odporné strupy, u kterých jsem si byl jistý, že se zanítí. Kotník mi ošklivě natekl, malá díra v patě mě doháněla k šílenství a nejtrapnější bylo, že když mě umyli hadicí a posypali práškem proti vším, největší mundúr, co měli, byl o dvě čísla menší. V Mexiku moc 4XL vězňů očividně neměli. Poslední věc, kterou byste chtěli dělat, když už jednou máte mizernou náladu, je nosit příliš těsné spodky.

„Říkám ti, chlape, že si myslím, že nám rozumí. Čum na ty voči. Je pořádně nasranej.“

„A proto si musím pospíšit a kuchnout ho hned.“

„Jorge, tenhle ti urve koule.“

„Sklapni, Mateo, a nebuď takovej přizdisráč.“

Moje možnosti byly dost omezené. Byl jsem ve vězení. Mexická vláda popírala, že mi dovolila sem přijet s dostatkem zbraní, abych vyzbrojil menší povstání. Neměl jsem ani ponětí, kde je můj tým a jestli útok všichni přežili. Byl tu nějaký stínový pošuk, co mě chtěl předhodit Starobylým. Nepřidělili mi právníka a nedovolili mi zatelefonovat si, takže jsem pochyboval, že by LM věděli, kde jsem. A ten prášek proti vším hrozně svědil.

„Co myslíš ty, Estebane?“ zeptal se Pavučinový ksicht.

Poslední chlap vzhlédl ze své pryčny. Byl starší a na první pohled zažil horší časy. Po celém obličeji a pažích měl jizvy, vlasy šedivé a dlouhé, jeho pleť vypadala jako koženka. Věděl jsem, že musí být něco extra, protože měl vlastní pryčnu a zbytek muklů ho nechával na pokoji. Mlčky si mě prohlédl a ostatní čekali na jeho zhodnocení.

Když nakonec promluvil, nebylo to k nim, ale spíš na mě, a dost nahlas, aby to všichni slyšeli. „Od jednoho dozorce jsem slyšel, že mačetou rozsekal tak stovku lidí, všude se válely ruce, nohy a hlavy, něco prý i sežral. Zabil i pár poldů. Vypálil hotel. Potřebovali dvacet Federales, aby ho dostali… Rozumíš španělsky?“

„Un poco.“

„Myslel jsem si to.“ Znovu si položil hlavu.

„A kurva, chlape,“ hlesl Jorge. „S tou kudlou jsem si dělal srandu. Znáš to, utahoval jsem si z nováčka a tak.“

Vrhl jsem na Jorgeho ten nejhrozivější pohled. Schoulil se hlouběji do rohu. Většina lidí by nesnášela dobře, že je strčili do ultra násilnického světa věznice plné vrahů a psychopatů, ale hej, já dokázal holýma rukama zabít vlkodlaka. Usoudil jsem, že sem zapadnu snadno.

„Pověz mi něco, Estebane,“ zeptal jsem se přes křik z vedlejší cely. „Kde to jsme?“

„Ty to nevíš?“ Jeho oči vykoukly zpod šedivé hřívy. Bylo na něm vidět, že mu to pálí.

„Ne… byl jsem dost utahanej, jak jsem rozsekal tu spoustu lidí. Znáš to.“ Když už máte nějakou reputaci, měli byste si ji udržet.

„Jsi ve věznici Tijira. Tohle je, můj příteli, hodně ošklivý místo.“

„Viděl jsem horší,“ zalhal jsem.

„O tom nepochybuju. Já osobně jsem tady, protože jsem se prohnilým tyranům mstil za čest své ženy, ale bohužel jsem neuspěl. Nechť Bůh dopřeje klid její duši,“ řekl vážně. Několik muklů se pokřižovalo.

„To je mi líto.“

Hladce přešel do angličtiny. „Ne, jen si z tebe utahuju. Jsem ze San Diega. Lítal jsem přes hranice s kokainem, vracel jsem se do Tijuany a neměl dost peněz na podmáznutí jistých lidí, tak mě zašili sem, místo aby mě na místě zastřelili. Jsou dny, kdy si přeju, aby mě prostě zabili a já měl konečně klid. Tihle tupci si myslí, že jsem něco jako Zorro, tak mě nechávaj na pokoji. Pokud tu chce Yankee přežít, potřebuje reputaci, takže já podržím tebe, a ty zas mě.“

„Dohodnuto.“ Zvedl jsem ruku. Natáhl se a silně mi ji stiskl. „Owen Zastava Pitt.“

„Zapato? Jako ty boty?“

„Ne, Zastava. To je srbsky.“

„Nevypadáš jako Srb.“

Jinými slovy jsem byl příliš nahnědlý. „Já jsem od všeho trochu.“ To byla pravda. V úředních formulářích jsem vždycky zaškrtával kolonku Ostatní. „Hele, Estebane…“

„Ty mi můžeš říkat Steve, Esteban jsem pro tyhle chlapy.“ Kývl hlavou ke zbytku kriminálníků. „Nakukal jsem jim, že jsem se dostal do přestřelky s policií a armádou, když jsem se mstil za vypálení vesnice nebo tak něco. Když si tady nezískáš respekt, moc dlouho nevydržíš.“

„Jasný. Steve, moje společnost mě odsud dostane. Vyděláváme spoustu prachů a máme nejlepší právníky. Jen potřebuju přežít, než k tomu dojde, proto bych ocenil pomoc. Ty poškrábeš moje záda, já zas tvoje, rozumíme si?“

„To je super. Já pořád čekám na proces. Ještě mě ani z ničeho neobvinili. Doufám, že se před soudce dostanu dřív, než bude příliš pozdě.“

„Jak dlouho jsi tady?“

Podíval se do stropu, jako by se nad tím musel zamyslet.

„V červnu to budou tři roky.“

Jako by mi do žaludku spadlo studené závaží. „Děláš si srandu?“

„Nedělám. Vítej v Tijiře.“

Hodinky mi vzali, ale odhadoval jsem to na devět večer, když dozorci zhasli většinu světel v Sekci šest. Steve, nebo Esteban, jak ho znala místní fauna, a já jsme se potichu bavili, já tak zabíjel nepříjemný čas a pro něj jsem byl první Američan, kterého po roce viděl. Předchozí chlap vydržel všeho všudy třicet minut, než někdo došel k názoru, že gringa ve svém vězení opravdu nemá v lásce. Steve tvrdil, že trvalo týdny, než krvavé skvrny vybledly. Na vězením protřelého pašeráka drog to byl příjemný chlapík a hovory s ním byly nepochybně příjemnější než s Jedním uchem, Jorgem nebo Pavučinou.

„Co, Owene, máš manželku?“

„Ne, ale jsem zasnoubenej.“

„To je skvělý. Jaká je?“

Snažil jsem se najít trochu pohodlí na červotoči prolezlém kavalci. Protože jsem teď byl novým bossem cely, dostal jsem luxusní ubytování. Být svalnatý hromotluk se někdy vyplatí. Chudák Jedno ucho teď musel spát na podlaze. „Je úžasná. Chytrá, zábavná, statečná. Jmenuje se Julie. Julie Shacklefordová.“

„Je sexy?“

„Kámo… prosím.“

„Promiň, ale už tady v base trávím nějakej pátek,“ vysvětloval. „Je to sakra dlouho, co jsem naposledy viděl ženskou…“ Jeho hlas vyšuměl do ztracena. Doufal jsem, že si LM pospíší a brzo mě najdou. Tuhle práci jsem nevzal, abych svá zlatá léta prožil na místě jako tohle. „Tak jak vypadá?“ zeptal se, položil se na pryčnu a zavřel oči. Uznávám, že by mě to mělo urazit, ale právě teď jsem ho spíš litoval.

„No, je pěkná,“ odpověděl jsem. To bylo hodně podhodnocené. Bláznivě jsem se do ní zamiloval, hned jak jsem ji uviděl. Julie byla ta nejlepší věc, jaká mě kdy potkala, a nejhorší bylo, že jsem ji málem ztratil. „Na holku je vážně vysoká. A trochu svalnatější, hodně cvičí. Dlouhé hnědé vlasy, ty nejhezčí hnědé oči, co jsem kdy viděl, nosí brýle…“

„Holky s brejlema jsou sexy.“

„V tom jsme zajedno, brácho, v tom jsme zajedno. Vlastně je teď asi někde venku a hledá mě.“

„Tady? V Mexiku?“

„Jak jinak. Taky je Lovec monster.“

„Hele, už jsem ti řekl, že tě v tý šílenosti se zabijákem s mačetou podržím. Těch fórků o filmovejch monstrech už můžeš nechat.“

Hlasitě jsem se zasmál. Tuberkulóza Jorge na mě ze svého rohu zavrčel. „Já si z tebe srandu nedělám. Ona je Lovec, a je dobrá, vážně dobrá. Když dokončíme zakázku, většinou se stará o dohadování o penězích, a je vážně expert, když dojde na info o stvůrách. Při operacích je střelcem našeho týmu. Viděl jsem ji, když trefila lindworma do oka z letící helikoptéry. A něco ti povím, nevěřil bys, jak dobře to umí s pistolí. V každém případě jsem šťastnej chlap. Nějak jsem přišel k jižanské krásce, odstřelovačce a umělkyni, co se do mě zamilovala. Nemám ani ponětí, jak se to mohlo stát.“ Přinejmenším to byla pravda. Stále jsem nemohl přijít na to, jak mohl neohrabaný zjev jako já okouzlit někoho, jako je ona.

Julie byla jedním z prvních Lovců, se kterými jsem se setkal. Přišla mě naverbovat ke mně domů, když jsem se vzpamatovával ze svého prvního střetnutí s monstrem. Byla to láska na první pohled. Tedy alespoň u mě. Stačilo jen postavit se pekelným armádám a zachránit svět, abych si ji získal.

„To zní, jako byste vy dva byli… zajímavej páreček.“ Steve zněl trochu nervózně.

„Ona to vlastně dělá dýl než já. Společnost je rodinnej podnik, její děda je prezident a výkonnej předseda. Dělaj to už víc jak sto let. Ona se pro to narodila. Shacklefordové jedí, spí, žijí a dýchají jen pro zabíjení monster.“

„Vypadá to, že její rodiče musí být trochu psycho.“

Nastala dlouhá nepříjemná pauza, když jsem přemýšlel nad tím, co řekl. Promnul jsem si na čele obří bouli od pažby brokovnice. Jak bych jenom popsal příbuzné své nastávající?

„Och, vidím, že jsem trefil citlivý místo.“

„Nemáš nejmenší představu,“ zamumlal jsem. Kdyby existovala mezinárodní cena za nejhorší tchyni, byl bych jasný vítěz. „I její rodiče bývali Lovci, vážně skvělí lidé podle toho, co jsem slyšel, ale… sakra, kdybych ti to řekl, stejně bys mi nevěřil.“

„Ale no tak, jako bych věřil těm povídačkám předtím.“

„Nechme je být. Zůstaňme u toho, že teď je z nich čistý zlo.“

„Tak zlý to bejt nemůže. Jsem si jistej, že časem ty rozdíly překonáte.“

„Na to bych nevsázel,“ odpověděl jsem mu. Převalil jsem se na bok, když mi něco, co podezřele připomínalo stonožku, prolezlo mezi lopatkami.

Pár zbývajících svítících žárovek několikrát zablikalo a zhaslo. Vězni začali hučet. „Další výpadek elektriky,“ okomentoval jasnou věc Steve. V dálce se ozval kvílivý elektronický zvuk. Zazněl třikrát a pak náhle utichl. „Nebo taky ne. Tohle je poplach.“ Steve vstal z kavalce a šel k mřížím. Všichni ostatní chlapi se pohnuli taky. Cokoliv, co narušilo monotónnost Sekce šest, pro ně byla velká událost. „Něco se děje.“

Posadil jsem se. „Co?“

„Nemám zdání, chlape.“ Přešel do rychlé španělštiny a nařídil muklům, ať zmlknou. Neochotně poslechli.

Místnost byla hodně temná. Ucítil jsem bodnutí strachu. Možná si pro mě přišel Stín. Na velký prostor tu připadalo jen pár vysoko posazených a velmi malých oken, ale měsíc byl v úplňku a jasně zářil, v paprscích sem dopadala trocha slabého světla. Prohlédl jsem si mříže. Viděl jsem ostatní chlapy, jak se hýbou ve svých celách a sledují dveře, zvědaví i nervózní.

Střelba.

Vstal jsem. Jestli jsem se na tomhle světě v něčem vyznal, byly to zbraně, a tohle bylo ostré prásknutí silné pušky. Pak další a pak ještě, než zbraň utichla.

„Někdo se snaží zdrhnout?“ zeptal se Jorge, lhostejně se při tom podrbal. „Nezdá se, že by se dostal daleko.“

Ticho. Sklapli dokonce i blázni, co si v jednom kuse něco mumlali.

„Přes zeď se tu nikdo nedostane. Pitomej smolař,“ řekl Jedno ucho.

Další střelba. Teď už bylo pušek víc, některé střílely v dlouhých dávkách, přepnuté na automat, a k tomu bylo slyšet burácení brokovnic. Celu krátce osvítila baterka a rychle zmizela pryč, když kolem proběhl dozorce. Vězni na něj ječeli, ale on jen běžel dál, dokud i se světlem nezmizel z místnosti.

Mohla to být Julie a její tým, kdo mě přišli zachránit? Ani náhodou. Ne takhle. My zabíjíme monstra. Dáváme si bacha, abychom neublížili lidem. Kdyby věděli, že jsem tady, záchrana by zahrnovala právníky a úplatky. Dělo se tu něco jiného. Musel to být ten chlap z hotelu.

„Má někdo světlo?“ křikl jsem. „Zapalovač, baterku, cokoliv.“

„Huh?“

„Něco, co by vydávalo světlo. Jiskry, oheň, to je mi fuk. Cokoliv.“

Jorge zvedl zapalovač. „Bude tě to něco stát.“ Lstivě se usmál.

Ve vteřině jsem byl na druhé straně cely. Pokusil se ruku stáhnout zpátky, ale chytil jsem ho za zápěstí. Snažil se vysmeknout, a tak jsem mu druhou ruku sevřel kolem drahocenného zapalovače. Když jsem mu ho vytrhl, zlomil jsem mu palec. Zaječel.

„Sklapni!“ okřikl jsem ho. Otočil jsem se ke Stevovi. V měsíčním světle se leskly vyvalené oči. „Ať se stane cokoliv, zůstaň v klidu. I když uvidíš něco vážně děsivýho, zůstaň v klidu. Když si pro mě přijde velkej stín, použij tohle.“ Vmáčknul jsem mu do dlaně zapalovač. „Počkej, dokud nevleze do naší cely. Soustředit se bude na mě. Jen tím zapalovačem škrtni. Pak ho budu moct zasáhnout. Rozumíš?“

„O čem to mluvíš?“ Střelba byla stále řidší, jako by zůstávalo míň dozorců schopných střílet. Několik štěknutí pistole menšího kalibru, zdálo se, že přicházejí z chodby vedoucí do Sekce šest. Někdo venku zaječel. Otočil jsem tím směrem hlavu. Jekot přešel do bublání a pak nebylo nic.

„Prostě to udělej.“ Odstoupil jsem od Stevea a natočil se ke dveřím, chystal jsem se na boj. K Starobylým se nenechám odtáhnout ani náhodou. Zakroutil jsem krkem a zakřupal krčními obratli. Začal do mě proudit adrenalin, dýchání se podvědomě zrychlilo, naplnilo krev extra kyslíkem. Můj pohled se soustředil na temný obrys dveří a celá místnost jako by utichla. Navenek jsem byl zcela klidný, uvnitř vyděšený. Pokud si sem pro mě přišel Stín, neměl jsem kam utéct.

Teď už se začínali bát i ostatní. Věděli, že je tu něco příšerně špatně. Slyšel jsem modlitby od chlapů, co vypadali, že s Bohem nemluvili hodně dlouhou dobu. Teplota začala klesat. Sekce šest bývala dusná a vlhká. Změna přišla tak náhle, že mé mysli trvalo několik drahocenných vteřin, než v tom poznala brutální nepřirozený chlad. Můj dech vyšel v měsíčním světle ven jako pára. Ostatní chlapi v cele se podvědomě začali stahovat do rohu nejdál od vchodu.

Těžké železné dveře, které zajišťovaly Sekci šest, se na zarezlých pantech skřípavě otevřely. Na místnost padlo ticho. Do namodralého měsíčního svitu vstoupila osamělá postava. Na betonové podlaze zaklapaly vysoké podpatky. Ve slabém světle jsem rozeznal známou ženskou postavu a na zlomek vteřiny jsem si myslel, že je to Julie. Vysoká, pěkné souměrné tvary, ale nadpřirozený chlad mi napovídal, že se mýlím. Do místnosti za ženou vstoupila větší postava. Chlap se širokými rameny, velký skoro jako já.

„Ale ne,“ povzdechl jsem si hlasitěji, než jsem měl v úmyslu.

„Owene, co se tady sakra děje?“ Steve byl k smrti vyděšený a přes jektající zuby mu skoro nešlo rozumět. Teplota klesla takřka na nulu.

Po cestě prošli přímo pod jedním oknem. Měl jsem pravdu. Byli to oni. Žena zamířila k mé cele, elegantně si to vykračovala mezi klecemi. Byla krásná, až to bolelo, dokonalá. Ale upíři používali sex-appeal stejně jako hlubinné mořské ryby bioluminiscenční světlo, byl to jen efektivní způsob, jak dostat kořist. Podpatky klapaly dál. Hromotluk tiše plul za ní. Nespouštěl jsem z blížící se dvojice oči. „Pamatuješ, jak jsme mluvili o Juliiných rodičích?“

Steve rychle přikývl do tmy.

„Tady je máš.“

Nějaký ubohý idiot, který neviděl ženu desítky let, pak udělal příšernou chybu. Nedokázal se před éterickou kráskou, co procházela před ním, ovládnout a otevřel svou velkou blbou hubu. Jazyk byl tak nechutný slang, že bych to možná nepřeložil, ani kdybych rozuměl hantýrce té nejhorší španělské spodiny.

Susan Shacklefordová se zastavila, než mu odpověděla. „To by se ti líbilo, že ano?“ Nepřeslechnutelný jižanský přízvuk, dokonalý hlas. Když se usmála, zahlédl jsem bílé zuby. Po zádech mi přejel mráz.

„Jo, puta, užijeme si spolu!“ Několik kámošů ho povzbuzovalo. Ti chlapi už museli zapomenout na stovky výstřelů, které všemu předcházely. No, na podobných místech intelektuální smetánka nekončila.

Velká postava se zastavila. „To je moje žena, o kom tu mluvíš, ty sráči.“ Ve slabém světle bylo těžké rozeznat, co se dělo dál. Vězeň stál uprostřed cely, daleko od mříží. Rayi Shacklefordovi se ale i tak podařilo skrz těsnou zábranu natáhnout ruku, chytit chlapa pod krkem a protlačit ho mřížemi. Železo se ohýbalo, kosti praskaly. Chlap zařval bolestí, než mu puklo srdce, jak ho protahoval pěticentimetrovou mezerou. Když s ním skončil, mukl zůstal viset půl metru nad zemí, zmrzačená polovina v uličce, pánev a kopající nohy uvnitř cely. Pod křečovitě se třesoucí mrtvolou se rozšiřovala tmavá louže.

„Díky, zlato. Tomu říkám opravdové kavalírství.“

„Rádo se stalo, drahá.“

Obyvatelstvo Sekce šest zpanikařilo. Mačkali se do nejvzdálenějšího rohu cely a tlačili se proti mřížím a pletivu. Nočním vzduchem se nesly tucty hlasů, panika, zmatek a hrůza.

„Všichni zavřete HUBU!“ zařval Ray. Mimoděk jsem si zacpal uši, když mě zasáhla tlaková vlna. Jeho hlas otřásl budovou. Ze stropu padal prach.

Zůstalo jen vzlykání a kňourání. Vězni věděli, že se ocitli v přítomnosti něčeho strašlivého a nelidského. Upíři pomalu přišli ke mně. „Owene. Ráda tě zase vidím.“ Susan se na mě usmála. Její oči jako by ve tmě matně zářily.

„Hej, chlapče, jak se daří?“ zamával na mě Ray.

„Susan… Rayi…“ kývnul jsem na ně. Každý kloub v těle mě bolel strachem. Byl jsem mrtvý muž, nebo i hůř. Mnohem hůř.

Se Susan jsem bojoval dvakrát, a v obou případech jsem měl štěstí, že jsem vyváznul živý. Ona byla paní upírů, nejsilnější ze všech nemrtvých. Když jsme se střetli poprvé, schytala dvacetivteřinovou dávku z plamenometu a přímý zásah granátem, a pak si prostě odkráčela pryč. Podruhé ji odrazila víra Mila Andersona. V porovnání s Milem stála ta moje za starou belu. Susan se pohybovala rychleji, než ji mohlo lidské oko sledovat, ty růžové prstíky dokázaly utrhnout chlapovi hlavu a já osobně do její hlavy nasázel bez viditelného účinku tucet stříbrných střel z brokovnice. Jestli mě chtěla Susan Shacklefordová zabít, nebyl jediný zatracený způsob, jak bych jí v tom mohl zabránit.

Steve začal cvakat zapalovačem.

„Co, chceš snad přídavek nebo tak něco?“ zachechtal se Ray. „‚Volný jako pták!‘ Jóó!“

„Pokud jste si přišli pro mě, bez boje to nepůjde,“ zavrčel jsem.

„Ty máš ale cojones, chlapče,“ řekl Ray. „Tohle ti musím nechat. Vidíš, drahá, říkal jsem ti, že se k sobě s Julií hodí. Vždycky měla ze všech našich dětí nejlepší zabijácký instinkty.“ Ukázal na mě. S Rayem jsem strávil jen krátkou chvíli po tom, co jsme ho vytáhli z útulku pro choromyslné. Když jsem ho viděl naposledy, byl ještě člověk, napůl mrtvý a silně krvácel ze smrtelného zranění, které mu způsobila Susan, takže jsem musel uznat, že teď vypadá líp. „Kdybychom tě chtěli sejmout, už bychom to dávno udělali.“

„Chyba. Nemůžete vstoupit do mého domu, dokud vás nepozvu. A právě teď je mým domovem tohle,“ řekl jsem a ukázal na celu. Přestože většina jejich omezení byla záhadou, věděl jsem, že pár legend o upírech pravdivých je. „Takže vypadněte!“ nařídil jsem jim mnohem sebejistěji, než jsem se cítil.

Susan si povzdechla. Přišla k mříži a opřela se o ni. Šokovalo mě, jak moc se podobá své dceři, Susan jen byla nelidsky dokonalá. Nehty měla nalakované jasnou červení, ve tmě zářily jako maják. Podvědomě jsem o krok ustoupil. „Owene, drahoušku, teď na mě tyhle triky nezkoušej.“ Ledabyle kývla jedním prstem na Jorgeho. Neodtrhla při tom ode mě oči. „Můžu dovnitř?“

Vězeň zalapal po dechu, když s ohleduplností beranidla vrazila do jeho mysli. Oči se mu protočily do hlavy a začal se divoce třást. Vyrazil jsem k němu, ale bylo příliš pozdě. „Si!“ vyhrkl a svalil se mrtvý na zem.

„Vidíš? Kdybys nebyl tak tvrdohlavej, mohl pořád žít. Nebyla to žádná velká ztráta, slabá mysl, snadno ovladatelná, a tak prolezlý chorobami, že bych se z něj nenapila, i kdybych padala hlady.“ Odtáhla dlouhé prsty od mříží a pak k železu přitiskla hlavu. Vypadalo to, že se tudy chce protáhnout. Mezera byla jen pár centimetrů široká, ale Susan snadno proklouzla skrz. Vešla do cely a ledabyle si otřela prach z přiléhavých šatů.

Jedno ucho zaječel jako malá holka.

Čekal jsem, až udělá první krok, i když reálně vzato bych ji viděl jen v případě, kdyby si chtěla hrát s jídlem. Susan se znechuceně podívala na jeden kavalec, pokrčila rameny a posadila se na něj. Překřížila nohy, na okamžik toho ze stehen ukázala až příliš, a položila si ruce na kolena. Ray se zamračil.

„Sedni si. Musíme si promluvit.“

Přihlouple jsem na ni zíral.

Ukázala na druhý kavalec. „Nechci ti ublížit. Přišla jsem s obchodní nabídkou.“

„To si snad děláš srandu…“ hlesl jsem.

Susanin pohled se ani nehnul. „Rayi, tvrdil jsi mi, že je chytřejší, než vypadá.“ Netrpělivě začala bubnovat prsty na kolena.

„To je, ale chvíli mu to trvá.“ Ray založil ruce a opřel se o vedlejší celu. Otrlí vězni se nakupili v opačném rohu. Ray je hodnotil pohledem, jako by si vybíral steak v masně. „Hej, zlato, co bys řekla na Mexičana k večeři?“

„Proč ne, jen vyber nějakého dobrýho… Podívej, Owene, slíbila jsem ti příměří, a stále si za tím stojím. Ty jsi nehledal mě, a toho si cením. Jsem připravená nechat tebe a svoji drahocennou dcerku na pokoji, přesně jak jsem to řekla. Proto tady nejsem. Prosím, sedni si. Nemáme moc času, než sem dorazí posily, a ty bys určitě nechtěl, abych zabila hromadu dalších nevinných. Je to tak?“

Zacouval jsem a pomalu se posadil, celou dobu jsem z ní nespouštěl oči. Ze Susan Shacklefordové vyzařovalo nebezpečí jako z dravce. Každý instinkt v mém těle na mě ječel, ať bojuju, nebo uteču. Snažil jsem se udržet klidný hlas. „Dobře…“

„Tak jak ses měl?“ zeptala se, snažila se mluvit přátelsky. Bylo možné, že i pro ni to není nic lehkého? Vlastně jsem nikdy nepřemýšlel o tom, že by nemrtví měli nějaké společenské chování. Jižanská zdvořilost očividně umírala velmi pomalu. „Svatba je stále plánovaná na srpen?“

„Jo. Jsme v pohodě. A jak se máte vy? Pořád mrtví a zlí? Ray je pořád blázen?“

„Ne, teď už je mu mnohem lépe.“ Položila obě dlouhé nohy na zem, předklonila se a ušklíbla. „Tolik ke zdvořilostem.“

„Zdvořilejší by bylo, kdybychom si všichni udělali dlouhou procházku slunečným dnem.“

„Chlapče,“ zavrčel Ray, „ty tvoje podělaný fórky mě začínají srát. Raději bys měl ukázat trochu úcty.“

Na tom něco bylo. „Není v tom nic osobního. Prostě s váma nechceme mít nic společného. Nechte nás na pokoji.“

Susan si povzdechla. „Dobře. Zkraťme to. Chci si najmout LM. Mám pro vás práci.“

Spadla mi brada. „To jako vážně?“

„Ach jo. Myslíš si, že jsme přišli do téhle podělané díry jen tak pro zábavu? Mluvím vážně. Nejde ani tak o najmutí LM jako o najmutí přímo tebe. A je to oboustranně výhodná nabídka. Ten muž, nebo spíš to, co bývalo mužem, který tě včera napadl – chci ti ho pomoct zničit.“

To nedávalo smysl. „Proč?“

„Je to náš nepřítel. Chce si šplhnout u Starobylejch a naservírovat tě přímo Svrchovanýmu pánovi.“

Olízl jsem si rty. „Susan, když jsme se viděli naposled, tak jsi Starobylejm sloužila.“

„Chyba. Těm věcem nic nedlužím. Jäger mě přinutil, abych lordu Machadovi sloužila. Byla jsem stejný pěšák jako ty. Když jsi zabil Jägera a jeho šéfa, osvobodil jsi mě z jejich vlivu. Teď dělám jen na sebe a ty starý parchanty v krunýřích nenávidím.“

„Jasně… Ty nejsi žádný obyčejný upír, Susan. To víme oba. Na paní jsi příliš mladá, ale stejně jí jsi. Nějak jsi se stala mnohem silnější, než bys měla být, a já si myslím, že vím jak.“ Z osobní zkušeností se Starobylými jsem věděl, jaké dary a kletby můžou nabídnout.

„Owene, jsi idiot. Nepřepínej se zbytečným přemýšlením.“ V tu chvíli, když otočila hlavu a slyšel jsem jen zvuk jejího hlasu, to bylo jako mluvit s Julii, ale pak zasyčela a zmizelo to. Zamítavě mávla rukou. „Jistě, jsem mocná, mnohem mocnější než staří zaprášení upíři, co přišli přede mnou. Ten starej idiot neměl nikdy proměňovat Lovce monster v upíra. Zdrojem mé síly je má práce, ale dávám ti slovo, že se Starobylejma to netáhnu. Nabízím ti pomoc… a tím pomůžu i sobě.“

„Proč? Co z toho máte?“

„Ten chlap, co po tobě jde? Je to nekromant, kouzelník s mocí nad nemrtvými,“ řekla Susan.

„I nad vámi?“

„Možná, ale nijak se neženu, abych to zjistila. Už jsem otrokem jednou byla a nemíním dovolit, aby k tomu došlo znovu. On shromažďuje armádu, a já se naverbovat nenechám. Ten nekromant je v podstatě hrozbou pro mě i pro všechny ostatní nezávislý nemrtvý.“

Odfrkl jsem si. „Větší než LM? Pokud si ti pamatuju dobře, posledně jsme ti nakopali zadek.“

„Zase chyba. Tehdy mě zahnal svatoušek Milo. Pokud se potkáme znovu, oddělám ho jako prvního, ani si nevšimne, odkud to přišlo. Takže mě neprovokuj, nebo budeš mít na rukou jeho krev.“

To mě rozzuřilo. Zaskřípal jsem zuby. Mým přátelům nikdo vyhrožovat nebude.

„Jen abys věděl, když se naštveš, vysíláš myšlenky jako tlampač. Zkus nějakou blbost, a já tě prostě zabiju a ušetřím nekromantovi práci. Klid, Rayi,“ dodala Susan konejšivě ke svému manželovi. Ray musel moje myšlenky slyšet taky, protože se tiše přesunul k mřížím. Byl přesně na opačné straně než já, přecházel tam jako lev v zoo. Nepůsobil tak ztrhaně a šíleně, jako když býval člověk, ale hranatou tvář teď měl staženou vztekem, vypadal extrémně nebezpečně. I po smrti se ke své ženě choval stejně ochranářsky jako zaživa. Zatímco Susan byla chladná a vypočítavá, čerstvě nemrtvý, a ne až tak mocný Ray byl stěží zadržovaným šílenstvím nacpaným do těla o pokojové teplotě. Přinutil jsem se uklidnit, než mě Ray protáhne mezi mřížemi jako toho vězně.

„To je lepší. Teď mě dobře poslouchej,“ nakázala mi Susan. „Při naší menší výměně názorů loni v létě jsi na sebe upoutal pozornost největšího šéfa Starobylejch. Na obyčejnou krevní konzervu je to docela výkon. Máš teď na zádech terč. Ten chlap, co tě zkoušel zabít? Ten si myslí, že když tě dostane, tak u něj pořádně zaboduje. Pokud tě přivede, dostane za odměnu spoustu moci. A to je špatná zpráva.“

Ona se ho bojí. „Pro tebe i pro mě.“

„Přiznávám to nerada, ale ano.“

Celá tahle záležitost mě znervózňovala. Jen idiot by věřil upírovi. Ray se na mě pořád mračil. Zbytek vězňů kvílel a snažil se schovat. To, co tvrdila, dávalo svým způsobem smysl. Kdyby dělala pro Stína, žádnou propracovanou lest by k mému odchycení nepotřebovala. „Co kdybys mi řekla, co je zač a kde ho najdu?“

Susan zavrtěla hlavou. „Na tom ještě dělám. Mám jisté podezření, a jestli se potvrdí, dozvíš se to jako první. Ale zatím nejsi připravený postavit se mu. Díky svojí magii je nedotknutelnej.“

„Tak jak ho mám porazit?“

„Co? To mám udělat všechnu práci?“ Ze Susanina smyslného smíchu mi naskočila husí kůže. „Přesně nevím jak. Na to budeš muset přijít sám.“

„No, vy upíři jste vážně užiteční.“

„Trhni si.“ Sáhla do záhybů svých šatů a vytáhla malý bílý kapesník. „Jak už teď jistě víš, když jsi přežil Korinižin malý test, jsi velmi výjimečný muž, Owene. Člověk s tvými schopnostmi se narodí jen jednou za pět set let. Vím o tobě víc než ty sám. Ray zase začal s výzkumem…“

„Když to udělal posledně, Alabamu to málem vcuclo do jiné dimenze. Jsi si jistá, že ho v tom chceš nechat pokračovat?“

„Hej, já jsem profík,“ prohlásil Ray s hranými rozpaky. „Tenkrát jsem se teprve učil.“

Susan nás ignorovala. „On si myslí, že bys nekromanta zničit dokázal. Máš schopnosti, které jsou nad tvoje chápání.“ Otevřela malý balíček a upustila do dlaně drobný objekt. Rudě namalované nehty se kolem něj sevřely jako mucholapka Venus. „Dám ti dárek, maličkost, která probudí tvůj skutečný potenciál. Až budeš příště stát proti mazlíčkovi Starobylejch, díky němu to s ním dokážeš skoncovat a pro nás dva tak uděláš menší laskavost. Rozumíš tomu?“

„Co je to?“ zeptal jsem se váhavě. O svých schopnostech jsem něco málo věděl, a přestože jsem jim zcela nerozuměl, moc dobře jsem si uvědomoval, jak příšerně mě děsí.

Otevřela dlaň. Ležel na ní maličký úlomek kamene. Vycházelo z něj slaboučké světlo, jako by se v něm leskla živá temnota. Převalil jsem se, spadl z pryčny a praštil se o mříže. Vrazil jsem do jednoho vězně, a ať už to byl kdokoliv, rychle se klidil dál ode mě.

„Nepřibližuj se s tím!“ vykřikl jsem. Netušil jsem, kde přišla ke kousku Korinižina artefaktu, ale okamžitě jsem ho poznal. Cítil jsem ho. Kumaresh Yar. Existoval dřív než náš svět. Existoval, aby náš svět zničil, ale aby dosáhl plné síly, potřeboval k aktivaci někoho, jako jsem já. A teď byl kousek z něj tady, tak nebezpečně blízko.

Třásl jsem se. „Ty nevíš, jak nebezpečný to je, všem a všemu. Tuhle věc použít nemůžu. Je mi líto.“

„Žádný strach. Tohle je jen maličký fragment. Ray na něj použil nějaká kouzla, měl by být bezpečnej… v podstatě. Použiju ho, aby ti pomohl,“ řekla Susan. Mrknul jsem a ona najednou stála nade mnou, drobný úlomek strašlivého artefaktu Starobylých držela jen pár cenťáků ode mě. „Rayův výzkum tvrdí, že tě to pravděpodobně nezabije, ale spojí tě to s trochou té moci, kterou jsi měl už dřív. Poslední věc, co bych chtěla dělat, je posilování nějakého Lovce, ale jsi má nejlepší šance, jak se toho nekromanta zbavit.“

Ray sebou najednou škubnul, podíval se na strop. „Raději si pospěš, zlato. Blíží se společnost. Zní to jako federálové.“

„Slyším je,“ odpověděla. Natáhla se s úlomkem k mému čelu. Pokusil jsem se ji odstrčit se stejným účinkem, jako kdybych tloukl do mříží cely. Mlátil jsem do ní ze všech sil, ale ona byla mnohem silnější než já. Ignorovala míhající se pěsti, soustředila se jen na svůj úkol. „Žádný strach, drahoušku, nebude to bolet.“

„Ne!“ nepatrný kousek Kumaresh Yaru se dotkl mé kůže. Svět explodoval bolestí. Po Sekci šest praskaly černé blesky a jiskřily na pletivu. Jako by mi někdo mozkem prohnal rozžhavený sekáček na led a pak s ním kroutil, dokud nedosáhl na spodek mé lebky. Řval jsem, když mi mysl rozervala kaskáda podivných vidin, bušily do mě útržky cizích vzpomínek.

Něco ve mně se probudilo.

Nabitý artefaktem jsem praštil Susan. Tentokrát jsem zamýšleného efektu dosáhl. Odlétla dozadu a narazila do mříží. Bolest a tlak polevily. Převalil jsem se na bok, ochromený, víčka mi ztěžkla, málem jsem se nedokázal ani nadechnout.

„Zatraceně!“ vydechla Susan. V železe za ní zůstal obrys lidské postavy. Většina vězňů se teď otevřeně dovolávala svých matek. Poslední výboj černé energie se rozptýlil, ale ve vzduchu zůstal pach jako po hořících chemikáliích. Susan zakroutila krkem a rukama, kosti se vracely na svá místa. „Tohle jsem nečekala.“

„Říkal jsem ti, že to bude fungovat,“ usmál se samolibě Ray. „Tak už pojďme. Federálové jsou skoro tady a já bych se nerad potkal s někým jako agent Franks.“

Susan zvedla jednu ruku, aby manžela umlčela. Fragment znovu zabalila a schovala. Už mi nezbývala síla, abych udržel hlavu zvednutou, položil jsem ji na beton. Díval jsem se, jak její vysoké podpatky klapou ke mně. Zastavila se, přidřepla si. Cítil jsem na krku její nehty. Sklonila se a přitiskla mi chladné rty k uchu. Její hlas byl ten nejslabší šepot. „Poslední věc. To, co zachránilo Julii, je Ochráncovo znamení na jejím krku. Víš, že ji to nakonec zabije, že ano? Pochází to z druhý strany, kde se za všechno platí. Až ten čas nadejde, má předchozí nabídka trvá. Jakmile bude jeden z vás připravený na nesmrtelnost, zavolejte mé jméno a já přijdu. Od toho přece rodina je.“

Snažil jsem udržet oči otevřené. Taková slabost… takový hrozný chlad. Skoro jsem se nedokázal pohnout. Susan mě něžně políbila na čelo.

„Co ta večeře?“ zeptal se nevrle Ray.

„Tenhle voní zdravě. Vezmi jeho. Jdeme.“

Poslední věc, kterou jsem slyšel, než si pro mě přišla temnota, byl Steveův křik, ať mu někdo pomůže.

Síla se mi vracela postupně. Do nohou a rukou se mi s brněním vracel cit. Zvedl jsem se na kolena a dlaně, bojoval jsem s nevolností a motající se hlavou. Co mi to Susan udělala? Mříže mé cely byly roztažené dokořán, aby mohl Ray vytáhnout Stevea živého. Možná když si pospíším, pomyslelo si něco ve mně, mohl bych ho zkusit zachránit. Logická část mozku si však okamžitě uvědomila pravdu. Už byl dávno pryč. Teplota se vracela k normálu.

Jedno ucho mě chytil za ruku. „Vzal si ho ďábel! Ubohý Esteban. To ty jsi je k nám přivedl!“ Zvedl masitou pěst, aby mě praštil. Na obranu jsem byl příliš slabý. Zazněl výstřel, mukl sebou trhnul. Ze stropu pršel plastový déšť. Jedno ucho zvedl ruce vysoko nad hlavu, když se na nás zaměřilo hned několik světelných kuželů.

„Tvým jazykem sice nemluvím, ale přepokládám, že 10mm kulka ve stropě vystihuje nech ho být dost univerzálně.“ Hlas mluvil perfektně vyslovovanou angličtinou. Zamžoural jsem do jasných, na zbraních namontovaných světel a rozeznal několik tmavých postav. „Myersi? Jseš to ty?“

„Obávám se, že ano. Přišli jsme si pro tebe, Pitte. Považuj se za vydaného do USA. Dobře, chlapi, stáhněte se. Dávejte si bacha, mohli by tu být upíři.“

Popadly mě ruce v rukavicích a vytáhly mě z cely. Paprsky baterek bodaly všemi směry, když kolem mě další muži utvořili formaci. Jejich uniformy tvořila černá tělesná zbroj a zástupci všech high-tech taktických vymožeností, co lidstvo zná. Federálové. Ne Federales, ale federální agenti Spojených států amerických, přesněji muži z Úřadu pro kontrolu monster, spadajícího pod ministerstvo spravedlnosti. Do jednoho smrtící profesionálové, a museli byste se vážně snažit, abyste našli větší bandu kreténů.

„Pitte, jaký je stav?“ vyštěkl na mě zvláštní agent Myers. Na rozdíl od ostatních federálů nosil Myers svou standardní uniformu – levný oblek a úzkou kravatu. Bez ohledu na to, jak velké zvíře byl, a podle toho, co jsem slyšel naposledy, byl ředitelem celé supertajné agentury, mi vždycky připadal jako učitel angličtiny na vysoké.

„Susan a Ray Shacklefordovi,“ zasípal jsem. Myers a já jsme měli společnou historii. On a jeho partner, agent Franks, mě coby zástupci vlády navštívili v nemocnici po mém úplně prvním setkání s monstrem. Ten den mi vyhrožovali smrtí, pokud nebudu držet jazyk za zuby, a při několika dalších příležitostech slib málem splnili. Řekněme to tak, že jsem s vládou moc dobře nevycházel.

Myers promluvil do rádia. „Zajistili jsme cíl, všechny týmy se vrátí na místo extrakce. Máme tu přinejmenším dva upíry. Jeden pán upírů. Opakuji, jeden pán. Tmavovlasá běloška je paní, velký bělovlasý muž je nižší upír, ale i tak velmi nebezpečný. Když je uvidíte, neváhejte, protože oni určitě váhat nebudou.“ Prošel kolem mrtvoly, kterou Ray protáhl mřížemi. Pořád sebou lehce poškubávala. Agentům, co mě táhli, v rozšiřující se krvavé louži podklouzávaly boty.

Nikdy bych si nemyslel, že ti chlapi budou tak příjemný pohled pro moje bolavé oči. „Rád tě vidím, Myersi,“ řekl jsem vesele.

„Sklapni. Nemáš ani ponětí, kolik problémů jsi mi způsobil.“ Myers zněl unaveně. Nohy už se mi tak netřásly, tak jsem zkusil ze zavazadla povýšit na chodce. Federálové mě prostě táhli dál. „Poslali mě, abych tě vyzvedl v hotelu, ale když jsem dorazil, probíhala tam zombie epidemie. Našel jsem tvůj tým, ale ti netušili, kde jsi. Bylo zapotřebí spousty diplomatické práce, než jsem tě sem vystopoval. A pak sem dorazíme, a najdeme tenhle bordel. Tebe není snadný najít.“

Proč mě Myers hledal?

Chodba před Sekcí šest byla posetá mrtvými dozorci. I když jsem proti podobným věcem už otupěl, musel jsem odvrátit zrak. Ti lidé neudělali nic, čím by si zasloužili upíří vztek. Federálové se hnali kupředu a mě i Myerse drželi uprostřed diamantové obranné formace. Labyrintem klikatých chodeb nás provedli rychle. Byla tu spousta zmatených přeživších – dozorců, volných vězňů a personálu – všichni se potulovali tmou, ale oddílu těžce vyzbrojených Američanů se nepostavil nikdo. To bylo dobře, protože jsem věděl, že Úřad pro kontrolu monster nejde pro kulku daleko.

Dvůr se topil v chaosu. Jedna strážní věž hořela. Hlavní brána byla otevřená, jedno vytržené křídlo vrat se povalovalo na silnici. Dírou probíhali vězňové v džínech a utíkali do tmy. Potrhaná těla ležela v měsíčním světle nebo se pohupovala na žiletkovém drátu nad plotem. To museli být dozorci, co se pokusili zadržet Susan.

Tři černé suburbany parkovaly přímo před vchodem, motory běžely. Čekal tam na nás vysoký chlap v černé zbroji, v mohutných prackách držel krátkou pušku F2000. Měl široká ramena a svaly jako zadák NFL5. Byl to hrozivý zjev. Z tohohle federála vyzařovala lhostejná schopnost způsobit nepředstavitelnou bolest. Jeho tmavý obličej se pod brýlemi pro noční vidění zamračil, když uviděl, jak mě vyvlékají z budovy.

„Franksi, brácho, jak se daří?“ zakřičel jsem. Zvláštní agent Franks z Úřadu pro kontrolu monster vypadal, že mě obzvláště nenávidí. Až se vláda jednoho dne rozhodne, že by bylo lepší ukončit můj život, tak nějak jsem věděl, že tu práci vezme agent Franks.

„Blbě,“ zabručel.

„Proč blbě?“ zeptal jsem se, když mě federálové protáhli otevřenými dveřmi do suburbanu.

„Protože jsme přijeli včas.“ Zabouchl za mnou dveře.

KAPITOLA 3

„Owene!“

Zamrkal jsem uslzenýma očima, které se snažily přizpůsobit světlu uvnitř suburbanu. Najednou jsem byl přimáčknutý na dveřích, když mě někdo silně objal.

„Julie?“ Byla nádherná jako vždy. Když jsem ji svému ubohému mrtvému spoluvězni popisoval, ani v nejmenším jsem nepřeháněl. Vysoká bruneta, překrásná, mnohem chytřejší než já, a tvrdá jako diamant. Julie byla věrnou kopií své matky, jen byla živá a nenaplňovalo ji zdrcující zlo. „Och, Owene! Jsem tak ráda, že tě vidím.“ Objal jsem ji a pohladil špinavou dlaní po tváři. Protože jsem byl tvrďák, snažil jsem se před federálními agenty nerozbrečet jako slečinka. Držela mě pevně. Musela si myslet, že mě ztratila. Já bych ten pocit určitě nenáviděl.

Zaklonila hlavu a políbila mě. Páni, byl jsem tak šťastný, že jsem venku z basy. Nakonec mě pustila, sundala si brýle a otřela si trochu vlhkosti z očí. „Chutnáš jako chemikálie.“

„Prášek proti vším. Co se tu děje?“

„Na to bych se měla zeptat já tebe. Co se stalo v hotelu? Byly tam zombie, ty jsi zmizel a pak dorazili federálové a sháněli se po tobě.“

„Je to složitý. Zkusím ti to vysvětlit, ale co tým, je v pořádku? A co děláš s těmi chlapy tady?“

„Všichni jsou v pohodě. Přinutila jsem Myerse, aby mě vzal s sebou, když jsem zjistila, že tě hledá. Owene, jsem tak šťastná, že jsi v bezpečí.“

Dveře řidiče se otevřely a agent Franks vmáčkl svůj mohutný trup za volant. Myers vklouzl na sedadlo spolujezdce. Když zavřel dveře, vnitřní osvětlení pohaslo. Myers se otočil přes sedadlo.

„Ty jsi mě k ničemu nepřinutila. Já tě jet nechal,“ odsekl.

„Doufal jsem, že by nám mohla pomoct identifikovat tvoje tělo,“ dodal Franks bezbarvým hlasem. To byla druhá kompletní věta za noc, což byl na Frankse docela výkon. Jen smůla, že obě nějak souvisely s přáním mojí smrtí. Předpokládám, že tak na některé lidi prostě působím.

Franks nastartoval velké auto a vyrazil branou ve spršce štěrku. Vězni lapení ve světle předních reflektorů museli uskočit stranou, jinak by je srazil. Myers se otočil zpátky a mluvil do vysílačky, varoval zbylá dvě vozidla, aby si dávala pozor na případnou léčku. Brána věznice Tijira se rozplynula v pozadí.

„A ta zombie epidemie? Podchytli jsme to včas?“ chtěl jsem vědět. Bylo to hloupé, ale měl jsem pocit, že to celé je má vina.

„Po tvém zatčení jsme přišli ještě o pár dalších lidí. Štáb z Girls Gone Wild 6 si nechal sežrat mozky… takže žádná velká ztráta,“ informoval mě Myers.

„Co se stalo? Jak jsi skončil tady?“ vyptávala se Julie. „A co se ti stalo s hlavou? Ta boule je obrovská.“

„Pažba od brokovnice,“ mávnul jsem nad tím rukou. Otřesy mozku u mě naneštěstí byly poměrně běžnou záležitostí. „To ti vysvětlím později. Viděl jsem tvoji mámu a tátu.“

„Cože?“ Juliin hlas o oktávu povyskočil. „Tady? Teď?“ Otočila se, dívala se z okna. „Znovu ne…“ Juliin alabamský přízvuk byl obvykle velmi slabý, s výjimkou chvil, kdy byla příliš rozrušená, nebo jako v tomto případě vyděšená. Susan a Ray budou temnou skvrnou jejího života, dokud je někdo konečně nepropíchne a neusekne jim hlavu.

„Myslím, že už jsou pryč.“ Položil jsem jí ruku kolem ramen a přitáhl si ji blíž, zašeptal jsem jí do ucha: „Povím ti, co říkali, ale ne teď, když poslouchají ti kreténi.“ Přikývla a dlaní si přejela po tmavé skvrnce na krku, podvědomé gesto, které si osvojila při chvílích velkého stresu. Většině lidí skvrnka připomínala tlustou vytetovanou černou linku. Ve skutečnosti to bylo něco úplně jiného. Susan se rozloučila s tím, že znamínko, které Julii jednou zachránilo, ji nakonec také zabije. Ne, pokud tomu budu moct zabránit.

„Pitte, v tom hotelu, viděl jsi ho?“ vrátil mě Myers otázkou zpátky k práci.

„Koho?“ Rozhodl jsem se, že si budu hrát na blbce. Věděl jsem, že mě federálové nezachránili jen z dobroty svých srdcí, takže mě zajímalo proč.

„Vůdce Dočasnosti. Nekromanta.“

„Anglán, co se po zhasnutí světel mění v obří stín a hází po lidech záchodem, toho myslíš?“

To Myerse nabudilo. „Viděl jsi jeho obličej?“

„Trochu, ale byla tam tma.“

„Až přiletíme domů, budeš si muset promluvit s naším portrétistou. Jsi teď jediný člověk, o kterém víme, že ho viděl na vlastní oči.“

„Co je ta Dočasnost?“ zeptala se Julie.

„Svatá církev dočasné smrti. Je to kult mrtvých. Banda pořádně vypatlanejch magorů. Jsou tu už celou věčnost, ale na radar se nám dostali až minulej rok. Ten chlap, co tě napadl, je jejich vůdce.“

„Církev? Proč jim prostě do základů nevypálíte kostel? Jste přece federálové.“

Myers buď narážku nepochopil, nebo se ji rozhodl ignorovat. „Udělali bychom to, kdyby to šlo. Ale Dočasnost je dobrá. Pracují v buňkách. Jejich vysoce postavení operativci jsou známí jako Povznesený řád stínů. Nedaří se nám jejich vůdce najít, stejně tak většinu řadových členů. Zatím jen můžeme říct, že fušují do opravdu hardcore černý magie. A mají konexe… obchodníci, politici, média, dokonce i filmové hvězdy. Ten kult je teď naší prioritou číslo jedna.“

„Nech mě hádat. Uctívají Starobylý?“

„Ano. A vyloženě po tobě jdou,“ řekl, pak se na chvíli zamyšleně zarazil. „Jak jsi věděl, že jsou s nimi spojený?“

Nic jsem neřekl.

Myers se otočil a zíral na mě. „Podívej, Pitte, jestli máš informace, musíš se o ně podělit. Tihle lidi jsou nebezpeční, jejich vůdce je tajný nepřítel číslo jedna a já jsem právě teď tvoje nejlepší šance, abys je přežil.“ Snažil se vypadat přátelsky, a selhal na plné čáře. „Já vím, že jsme spolu vykročili špatnou nohou, ale já se ti tady snažím pomoct.“

„Proč?“

„Je to naše práce. Chráníme a bráníme daňové poplatníky.“ Usmál se a já si v té chvíli nebyl jistý, jestli je větší hrozbou vládní agent, nebo Susan, i když každý z jiných důvodů. Jeden reprezentoval bezduchou entitu s mocí vysát z nevinných i poslední kapku krve, a ta druhá byla upír. Suburban dál zrychloval na rozježděné cestě.

„Kecy.“

Myers pokrčil rameny. Byl dost chytrý, aby dál nemarnil čas. „No dobře, budu s tebou mluvit na rovinu. V tý záležitosti s kultem jsi teď naše jediný želízko v ohni. Každý, kdo se zatím pokusil ten kult infiltrovat, skončil jako zombie nebo i hůř. Právě se nám tam sice povedlo někoho nasadit, ale na totemu je až dole a nic mu neříkají. Ze žádného známého člena práskače neuděláme, stačí, aby si to o něm jen pomysleli, a už ho nikdy neuvidíme. Ale Dočasnost je teď fixovaná na tebe a my tak máme šanci někoho z nich odchytit a vyslechnout ho.“

Složil jsem hlavu do dlaní. „Ale no tak. Proč všechno vypadá, jako by se mě to osobně dotýkalo?“ Už mi došlo, proč jsem cílem Starobylých. Překazil jsem jim invazi, ale to federálové nevěděli. Tím jsem si byl dost jistý, protože kdyby federálové věděli, co jsem dokázal, zvlášť to o cestování časem, můj mozek by už nepochybně plaval ve sklenici někde ve vládní laboratoři, kde by do něj strkali elektrody a zkoumali, jak funguje.

„Co se toho týče…“ Myers uhnul pohledem, vypadal trochu rozpačitě. „Promiň.“

Invazní plány jsem naboural tím, že jsem se jim vzepřel. Neměl jsem nejmenší tušení, za co se mi Myers omlouvá. „Co?“

„Bylo to nedorozumění,“ řekl. Čekal jsem na vysvětlení. Myers si dával načas, dokonce vypadal trochu zahanbeně. „Víš, když LM bojovali s přisluhovači lorda Machada, rozhodli jsme se to zahrát na jistotu… tak jsme… tak nějak… do oblasti shodili atomovku.“

„Vy jste udělali co?“ vykřikla Julie. „Vy jste chtěli odpálit Alabamu?“

„Byla jen malá. Šlo o nejlepší řešení,“ bránil se. „Nemysleli jsme si, že uspějete. Byl jsem si jistej, že ti špatní vyhrajou, a to jsem nemohl dopustit. Víš, co by se stalo potom.“

„Tak to kurva dík, Myersi. I když já jsem tam dole byl a žádnej atomovej hříbek jsem neviděl, takže předpokládám, že jste to podělali.“

Pokrčil rameny. „Když bomba dopadla, trhlina už byla otevřená. Atomovka prošla hladce skrz a explodovala na druhé straně, v realitě Starobylých. To je muselo naštvat, a podle toho, co tvrdí naše zdroje, to dokonce poranilo nejvyššího bosse Starobylých. Z nějakého důvodu si myslí, že jsi tam tu zbraň poslal ty… Proto na tebe vypsali interdimenzionální odměnu. Promiň.“

„Nemyslím si, že promiň smázne obvinění z použití jadernejch zbraní, blbče.“ Není divu, že z toho Starobylí vinili mě. Nejenže jsem jim zmařil invazi, ale taky jsem na ně zaútočil v jejich vlastním světě. V průběhu života jsem naštval spoustu lidí, ale tři kilometry velkého korýše ještě ne.

„No, co teď?“ vyštěkla na něj Julie. „Budeme prostě čekat, až ten kult přijde a zabije mého snoubence? To si nemyslím.“

Myers zavrtěl hlavou. „Dopravíme vás domů. Chci, abyste se dál věnovali své práci a čekali, až kult udělá další krok. Dám vám ochranku, a až kultisti udeří, budeme připravení.“

„Proč se prostě někam neschovat? Na chvíli se vypařit?“ To byla řečnická otázka. Nejsem ten typ, co utíká.

„Najdou si tě. Dočasnost nejsou obvyklí pošuci. Naneštěstí pro nás věci, ve které věří, opravdu fungujou. Ne. Chci vás mít venku. Oni se vyplazí zpod kamene, kde jsou zalezlí, a až to udělají…“ Myers praštil pěstí do dlaně. U člověka, který vypadal jako vysokoškolský profesor angličtiny, to až tak zastrašující gesto nebylo.

„Takže až mě zabijou, tak tam vlítnete a zatknete je?“

Franks konečně promluvil. „Oni tě nezabijou.“

„A to proč?“

Franks neodpověděl. Myers mlčenlivého agenta poklepal po rameni. „Budeš v bezpečí, protože budeš pod ochranou mých nejlepších mužů, které osobně povede agent Franks. Jeho primárním cílem je udržet tě naživu.“

Jen ta představa byla naprosto absurdní. Franks? Chránicí mě? „Leda hovno,“ vyprskl jsem. „Raději to risknu se zombíky.“

„Na misi jsem nikdy neselhal,“ prohlásil prostě Franks.

„A co Jasnej spodek?“

„To se nepočítá,“ odtušil Franks. Viděl jsem, jak jeho chladné oči mrkly do zpětného zrcátka. Chvíli si mě prohlížely, než se vrátily zpátky k silnici. Franks byl mrtvý stejně jako my ostatní, než se mi povedlo vymazat posledních pět minut. Předvedl úžasný boj, a než šel k zemi, schytal nelidskou dávku zranění, ale i tak prohrál.

„Dokážu se ochránit sám,“ prohlásil jsem.

„LM ho ochrání,“ dodala Julie. „Stejně jsme v tom lepší než tvý federálové.“

„Civilisti,“ zabručel Franks, prudce strhl volant a sjel na méně používanou cestu. Nevěděl jsem, jestli tím myslí nás, nebo ostatní řidiče.

„Nemáš na výběr. Tvoje země tě potřebuje Pitte,“ řekl Myers.

„Potřebuje mě jako návnadu! Do toho nejdu. Najdi si na háček jinýho červa, Myersi. Lidem jako ty nevěřím, co by se za nehet vešlo. A to dřív zamrzne peklo, než bych svůj život svěřil do rukou tohohle armádního zabijáka.“ Vztekle jsem ukázal na Frankse. Mohutný agent mě ignoroval.

„Buď nás necháš, abychom tě chránili před Dočasností, nebo LM pořádně zkomplikujeme život. Pokud si myslíš, že posledně to bylo zlý, prostě se do mě navážej dál a uvidíš, co se stane tentokrát,“ pohrozil mi Myers. „Svůj politickej kapitál z loňského léta už jste vyčerpali, Harbinger už v Kongresu dávno neplatí za jejich zlatého hocha a moji agenturu přesunuli z ministerstva spravedlnosti pod vnitřní bezpečnost.“

„To jsem nevěděla…“ řekla Julie. Reorganizace přísně tajné stínové vlády obvykle v novinách nekončila.

„Což znamená, že teď mám moc vyjebávat s vaší společnosti víc než kdykoliv předtím.“ Myers kdysi býval členem Lovců monster s. r. o., než odešel a začal pracovat pro vládu. Nevěděl jsem, proč se rozhodl odejít, ale bylo vidět, že nás od té doby nenávidí. LM už jednou nařízením vlády uzavřeli a já věděl, že jisté frakce ve vládě se třásly nedočkavostí, až jim dáme záminku to zopakovat. „Jsem připravený dotáhnout až do konce. Vy taky? Přemýšlejte o tom.“

Julie polohlasně zamumlala něco sprostého o Myersově původu. Oba jsme věděli, že postarší federál neblufuje. Za oknem se míhal temný mexický venkov a já zíral na svůj odraz. Všechno stálo za starou belu. V posledních čtyřiadvaceti hodinách na mě zaútočil stínový nekromant a jeho zombie, zmlátili mě Federales, odvšivili mě, navštívili mě upíři, znovu jsem se shledal s úlomkem nejhoršího artefaktu známého světa, zaměřil se na mě kult mrtvých a vše završilo umístění do ochranné péče muže, který by se dal nejlépe popsat jako nečlen fanklubu Owena Z. Pitta.

Dlouhou chvíli nikdo nemluvil. Myers se nakonec otočil a díval se na silnici, uvnitř svého černého byrokratického srdce věděl, že nás porazil. Julie mi položila hlavu na rameno. Vzal jsem ji za ruku a stiskl. Už jsme čelili horším věcem.

Nebo jsem si to alespoň myslel.

„Co tě trápí?“ zeptal jsem se tiše.

Julie si mě vzala stranou hned, jak jsme vystoupili na malém letišti. Kousek od nás tankoval C-130 Hercules z US Air Force, brzy jsme měli odletět zpátky do Států. Noční obloha byla za úplňku jasná a já mohl rozeznat obrys agenta Frankse, který stál deset metrů od nás. Prohlížel si pletivový plot, hledal v pouštních křovinách nějak pohyb. Ten chlap bral svou práci opravdu vážně. Kousek od letiště běžel nějaký silný kompresor, takže jsem se nebál, že by nás mohl slyšet. Julie a já jsme stáli za malým leteckým hangárem a mluvili o událostech dnešního dne.

„Tohle je blbost,“ zasyčela. „Federálové už mě vážně unavujou.“ Na první pohled byla rozčílená a její pohledné rysy se stáhly do drsného zamračení.

„A…“ pobídnul jsem ji. Znal jsem ji příliš dobře. Očividně šlo i o něco jiného.

Zamračila se ještě víc. „A co tady sakra dělali moje rodiče? Nerada to říkám, ale když nám nabídli příměří, opravdu jsem tomu věřila. Jestli proti nám něco podniknou, Earl si z jejich dopadení udělá životní cíl. Myslela jsem, že mají alespoň pud sebezáchovy a vyhnou se tomu.“

„Věř tomu, nebo ne, ale myslím si, že to příměří stále platí…“ Stručně jsem jí vysvětlil povahu Susaniny návštěvy, ale musím s hanbou přiznat, že něco jsem zamlčel. Nezmínil jsem se o Susanině tvrzení, že Julie kvůli svému poznamenání zemře. Kvůli té zatajené informaci jsem se cítil provinile a jednou jí to řeknu, ale ne teď. Co já vím, Susan byla prolhaná a manipulativní děvka, která se snažila najít způsob, jak ve svém temném světě znovu spojit rodinu.

„Úlomek artefaktu? Jak? Ten přece zmizel v Childersburgu. Vždycky jsem si myslela, že ho mají federálové, když to tam celé obšancovali. Jak kousek z něj skončil u mojí mámy?“

Pokrčil jsem rameny. „Na mě nekoukej. Já jen vím, že to pekelně bolelo, když se mě s ním dotkla. Ta věc mě k smrti děsí.“

„Myslíš…“ Hledala správná slova. „Mohlo by to začít znovu?“

„Nevím,“ odpověděl jsem. Pevně jsem ji objal. Děsily mě věci, co artefakt udělal a udělat mohl, a ze všeho nejvíc to, že to udělal mně. Raději bych se zabil, než bych riskoval vypuštění těch stvůr. „Prostě to nevím.“

„Owene… Mám z toho špatnej pocit. Myslela jsem si, že jsem tě ztratila.“

„Já nikam nejdu, to ti slibuju.“ Když jsem to řekl, vzpomněl jsem si na jiný slib. „Přišel jsem o svoje vybavení. Ty pistole, co jsi mi dala… pistole tvýho bratra. Znamenaly pro tebe hodně…“

Hned mě zastavila. „Zbraně můžeme nahradit. Tebe nahradit nedokážu.“

„Je čas,“ zakřičel na nás Franks. Jako by chtěly zdůraznit jeho slova, velké motory naskočily a vrtule začaly burácet.

„Je to strašný kretén,“ zamumlala mi do ramene Julie. Pomalu se odstrčila, zamířili jsme k čekajícímu letadlu. „Když o tom mluvíme… agente Franksi!“ zvýšila hlas.

Federál kývnul jejím směrem.

„Minulé léto jsem se v jeskyních DeSoya ptala, jestli jste se postarali o mého otce, ptala jsem se, jestli jste ho nechali proměnit se v upíra a jestli vám utekl. Protože ho Owen viděl, předpokládám, že jste mi lhali.“ Když se Julie rozčílila, šel z ní strach.

Pochyboval jsem, že by měl Franksův mozek nějaké zastrašovací obvody. Agent jen pokrčil rameny. „Tajné,“ řekl prostě, otočil se a odešel k letadlu.

„Čas strávený s ním bude asi pořádná zábava, co myslíš?“ zeptala se.

„A to jsem si chvíli myslel, že jsme si k sobě s Franksem našli cestu…“ Prošli jsme pod osvětlením ranveje. C-130 byla příšerně hlasitá. Zbytek federálů po nákladní rampě vynášel jejich vybavení.

„Pan Pitt? Slečna Shacklefordová?“ Blížil se k nám agent navlečený v černé zbroji. Sundal si helmu s obličejovou maskou a strčil ji pod jednu ruku. Byl mladý a působil docela přátelsky. Měl tmavě hnědou pleť a pečlivě učesané černé vlasy, když se usmál, v očích mu jiskřilo. Přes rameno měl přehozený hranatý a od pohledu těžký batoh. Křičel, abychom ho přes motory vůbec slyšeli. „Jsem agent Torres. Patřím k vaší ochrance. Je mi ctí se s vámi setkat.“ Natáhl ruku v rukavici a já mu s ní překvapeně potřásl. Nebylo normální, aby se federálové k lidem z LM chovali mile.

„Ty tu musíš být novej,“ zakřičel jsem.

„Jo. Zrovna mě do úřadu přeložili. Přišel jsem od pohraniční hlídky.“ Potřásl rukou i Julii a jeho tvář prozradila jeho překvapení, jak působivá síla se v jejím stisku skrývá. I já reagoval stejně, když jsem se s ní setkal poprvé. „Slečno Shacklefordová, četl jsem o vaší rodině, když jsem studoval na akademii Úřadu pro kontrolu monster. Páni, vše, co můžu říct, prostě, no, páni… Jste naprosto úžasní. Váš prapradědeček byl jedním z průkopníků v lovení monster. Je to vážně čest.“

„No, díky,“ zakoktala Julie. Očividně jsem nebyl jediný, koho překvapilo setkání s přátelským agentem. Má setkání s nimi obvykle zahrnovala šikanu, výhrůžky, zastrašování a příležitostně pěstní souboj.

Sundal batoh z ramene a podal mi ho. „Myslím, že tohle patří vám.“

Batoh byl přesně tak těžký, jak vypadal. Rozepnul jsem ho a nakouknul dovnitř, kde mě přivítal úžasný pohled. „Anihilátor!“ vykřikl jsem. Upustil jsem batoh a vytáhl z něj svoji upravenou brokovnici Saiga. Trhnul jsem za nabíjecí páku, abych zkontroloval komoru, a závěr klouzal stejně hladce jako vždy. Byla to hrozivá zbraň, zkrácená hlaveň, plný automat, zásobník nacpaný dvanáctkami, doplněná podvěsným 40mm granátometem, holografickou optikou EO-Tech a – piéce de résistance 7– na stranu skládaným bajonetem se stříbrným ostřím. Anihilátor a já jsme už spolu zažili nejednu nebezpečnou situaci. Nebyla to jen má zbraň, byl to sakra můj nejlepší přítel.

„A moje STI… a moje zbroj!“ Teď už jsem se vážně choval jako geek. Obě mé pětačtyřicítky, původně vyrobené pro Juliina bratra Raye, byly zastrčené ve svých pouzdrech. Chyběl tu jen Ganga Ram, který jsem naposledy viděl zaražený v lebce zombie. „To snad není možný. Tohle je vážně super!“ Na svou obranu bych měl podotknout, že v mé práci to daleko nedotáhnete, pokud nebudete dokonale znát a milovat svoje vybavení. „Myslel jsem, že jsem o svoje děťátka nadobro přišel… kde jsi je našel?“

Torres se nadmul pýchou. „Můj tým zajišťoval perimetr kolem věznice. Tenhle batoh jsem našel u mrtvoly tlustýho Federales, co ležela na parkovišti. Vypadalo to, že si je chtěl vzít domů, ale roztrhali ho na kusy, batoh byl rozepnutý, a když na něj dopadlo světlo, uviděl jsem tohle.“ Ukázal na nášivku se smajlíkem. „Slyšel jsem, jak těžký je tyhle dostat! Došlo mi, že jestli jste ještě naživu, budete chtít svoje věci zpátky.“ Pokrčil rameny. „Taková maličkost.“

Bojoval jsem s nutkáním ho obejmout. „Díky, agente Torresi. Vážím si toho.“

„Považujte to za profesionální zdvořilost. A hej, nějaký čas vás teď budu hlídat, tak mi říkejte Antony.“ Znovu mi potřásl rukou. „Bylo vážně skvělý vás potkat, lidi, ale už musím jít.“ Usmál se, zamával, vypadal trochu jako stydlivý teenager, a odběhl ke svému týmu na rampě.

Obrátil jsem se k Julii. Byla stejně zmatená jako já. Pusou naznačila „sakra“. Strčil jsem Anihilátora zpátky do batohu a zapnul zip. Když jsem batoh zvedal, byla to dobře známá a uklidňující váha.

„Možná to nebude tak špatný, jak jsme si mysleli,“ řekl jsem. „Nevěděl jsem, že Úřad pro kontrolu monster nabírá i příjemný lidi.“

„Asi jim musel v personálním proklouznout.“

Cazador, Alabama. Počet obyvatel 682. Docela průměrné městečko usazené hluboko v lesích jižně od Montgomery. Rychlá projížďka městem – nic jako dlouhá projížďka Cazadorem neexistovalo – by neodhalila nic jiného než sumčí sádky, pár obchodů a dva kostely. Pár mil od města se však nacházelo velitelství Lovců monster s. r. o. Hlavní kancelářská budova měla nad povrchem dvě patra a postavená byla jako středověká pevnost. Ze vzduchu připomínala tlustou žábu. Další budovy byly rozeseté kolem – hangár pro naše letadlo a vrtulník, do země zanořený bunkr se zbrojnicí, Milova dílna, tělocvična a pár menších budov, které sloužily jako kasárna pro nováčky. Vysoký pletivový plot korunovaný žiletkovým drátem a obrostlý kudzem ohraničoval oblast s buldozery navršenými valy z červeného jílu. Střelnice LM byla prvotřídní.

Letadlo Air Force kleslo nad hustý les ohraničující základnu. V jednu chvíli jsem v něm viděl problesknout Skippyho vesnici, pak ukryté domky zmizely. O pár sekund později zaskřípala kola při dosednutí na ranvej.

„Hej!“ křikl federál. Jeho hlas zněl přes sluchátka hodně nosově. „Pane Pitte, mohl byste mi věnovat pozornost?“

„Co?“ Odtrhl jsem pohled od okna. Vycházelo slunce, byl to nádherný pohled. Federál mi ukázal obrazovku laptopu s podobiznou muže, který mě napadl v hotelu – hubený obličej, hranatá čelist, pronikavé oči, krátké vlasy. „Jo, je mu to dost podobný.“

Agent otočil laptop zpátky, aby se mohl podívat na obrazovku. „Co je na něm špatně?“

„Já nevím. Byla tam tma a on ze mě zrovna vytloukal duši.“ Navíc se těžce vysvětlovalo, že jsem při pohledu do jeho očí neviděl žádnou duši. Jak přesně tohle podáte portrétistovi? „Ale ta malá démonická pijavice, co mu lezla z tlamy, je fakt dobrá.“

C-130 roloval k hangáru a zastavil se. Sundal jsem z nateklého čela pytlík s ledem a rozepnul si pásy. Úřad pro kontrolu monster byl tak laskavý, že mi ošetřil šrámy, zafixoval kotník a věnoval trochu oblbováků. Byl jsem na krásném a šťastném místě. Jo, vláda měla skvělý oblbováky. Díky lékům byla snesitelná i nepohodlná sedadla, výkyvy teploty a rachot motorů.

Hydraulika, která ovládala nakládací rampu, dokázala při spouštění k zemi vydávat opravdu působivý rachot. Většina agentů už stála, připravovali se opustit letadlo. Spousta z nich vypadala trochu nervózně. Když tu byli posledně, měli za úkol zajištění areálu a zatčení mě a Julie. V závěru se jim pak dostalo královského výprasku od lehce nervózního Earla Harbingera. Některé jsem poznával, včetně jednoho agenta s trochu křivým nosem. Pokud jsem si to pamatoval dobře, možná jsem za ten nos mohl já. Zamračil se na mě a ukázal mi vztyčený prostředník, dost nízko, abych ho viděl jen já, a ne Myers nebo Franks. Byl to ten chlap. Popadl jsem bágl, vstal a zamířil k rampě. Julie šla hned za mnou. To bych se radši propadl do země, než bych čekal na vládní poskoky.

Na rozjezdové dráze už na nás čekalo pár Lovců. Earl Harbinger vypadal na čtyřicet, ale já věděl, že pokud se mi podaří zemřít stářím, on tou dobou bude vypadat tak na padesát. Pořád nosil stejnou koženou leteckou bundu, prakticky součást inventáře LM. Earl stál nehnutě, ruce založené na hrudi, chladné modré oči si prohlížely letadlo a jeho posádku. Byl to jen průměrně vyhlížející chlápek, ne moc velký, po fyzické stránce nijak zvlášť nezastrašoval, ale vyzařovala z něj staromódní tvrdost a mazanost, která páchla po tabáku a zvířecí lstivosti. Earl Harbinger nebyl muž, se kterým je radno si zahrávat, a to jsme mluvili jen o jeho lidské stránce.

Trip Jones zachmuřeně sledoval klesající rampu, tmavé rysy stažené v nebývale silném zamračení. Za obvyklých okolností byl Trip tou nejšťastnější, nejpohodovější a nejoblíbenější osobou, kterou znám, ale jeho poslední setkání s federály zahrnovalo velkou rvačku, kde skončil na té špatné straně, proto ho jejich přítomnost pochopitelně dvakrát netěšila. Trip pocházel z Floridy, Jamajčan původem, oddaný baptista vírou a morální kompas LM. Trip byl náš samaritán, náš správňák. Byl Lovcem, protože se pro hrdinství už narodil. Při srovnávání se svým přítelem jsem se vždy cítil provinile, protože jsem věděl, že nikdy nebudu takový chlap jako on.

Holly Newcastleovou byste nejlépe popsali jako žhavou, vzhledem i povahou. Se svou vznětlivou povahou vždy vypadala jako záporňačky z bondovek. Tu by podceňoval jen hlupák. Naše bývalá striptérka si ráda hrála na blbou blondýnu, když se to hodilo, ale byla ostrá jako břitva, pekelně nebezpečná a asi ten nejnemilosrdnější Lovec, jakého jsem znal. Letadlo si prohlížela se zlomyslným úsměvem. Pokud se Trip stal Lovcem, protože měl povahu hrdiny, pro Holly to byla nejlegálnější cesta, jak likvidovat temné síly, a byla v tom zatraceně dobrá.

Earlův obličej se rozzářil, když uviděl Julii, jak se mnou schází po rampě. Po Susanině zmizení a Rayově odchodu do ústraní byl Earl pro Julii a její bratry jako otec. Vypadal, že se mu ulevilo, kromě toho na něm byla patrná i únava, ale Earl pár dní po úplňku vypadal unaveně pořád. To s vámi udělá pobyt v betonové cele, kde se celou noc v šíleném vzteku vrháte proti zdem. Krátce Julii objal.

„Julie, Owene, vítejte zpátky…“ Natáhl ruku a potřásl tou mojí tím svým obvyklým, kosti drtícím stiskem. Trip a Holly se na mě vrhli, plácali mě po zádech a chtěli vědět, co se stalo. Všichni tři jsme začali ve stejné třídě nováčků, proto jsme spolu zažili nejednu šílenou situaci. Bylo příjemné být zpátky mezi přáteli. V dálce se blížili další Lovci, přitáhl je poprask a pohled na létající kolos. Osamělá postava, od hlavy až k patě navlečená v černém, mě sledovala od hangáru. Nervózně zamával, když mě uviděl, a pak se rychle stáhl do hangáru, když vystoupili federálové. Skippy neměl rád davy, spolu s většinou lidí, ale vládu nenáviděl ze všeho nejvíc. Federálové se shromáždili u rampy, prohlíželi si základnu, pár zkušenějších si nepochybně dělalo poznámky na den, kdy se obrátí politické větry a oni konečně dostanou příkaz tohle místo uzavřít, ať to stojí cokoliv.

Motory letadla se zastavily a celá ranvej náhle utichla. Obě skupiny stály odděleně jako mladí kluci a holky na středoškolském plese. Myers a Franks se nakonec oddělili a mezeru přešli. Myersova kravata z imitace hedvábí mu ve větru vlála přes rameno. Zastavili se před Earlem. Nikdo nenabídl ruku k potřesení.

„Earle…“ řekl Myers.

„No, jestli tohle není zvláštní agent Dwayne Myers,“ odtušil Earl, jeho hlas přetékal opovržením. Myersovo křestní je Dwayne? Člověk se pořád učí. „A taky jeho věrný poskok, Mongo.“ Tichý hromotluk lehce kývl hlavou. Pochybuji, že by měl Franks někoho vyloženě rád, ale zdálo se, že cítí trochu respektu k těm, co by pro něj při fyzické konfrontaci představovali výzvu. Harbinger versus Franks? Za lístek na tohle bych zaplatil cokoliv, protože ať byl federál sebetvrdší, byl jsem si sakra jistý, že kdyby Earla zastihl ve špatné náladě, Harbinger by ho roztrhal na kousky a vynesl v pytlích na odpadky.

„Hádám, že už ti volali,“ řekl starší agent. Myersův hlas i vystupování byly chladné. Věděl jsem, že Harbingerem pohrdá a že pro něj kdysi pracoval, ale detaily jsem neznal. Jistě jsem věděl jen to, že mezi nimi byla nějaká zlá krev.

„Volali. A ani trochu se mi to nelíbí. Všichni tihle…“ Harbinger pohrdavě mávl rukou k federálům, „…jako ‚ochranka‘? Protože jestli chceš bejt nenápadnej, tak tohle nepůjde.“

„Ne. Nechám tu jen čtyři vybrané agenty. Budou se držet Pitta a předstírat, že patří k tvým lidem… takže zapomenou na upravenost a profesionalitu. Zbytek zůstane v pohotovosti. Než se to vyřeší, budeme to řídit z Montgomery. Od LM očekávám plnou spolupráci. Na příští schůzi Senátu se bude projednávat legálnost soukromýho lovení monster, a ty bys určitě nestál o moje svědectví, že jste nebyli ochotní spolupracovat.“

„My jsme duchem spolupráce nasáknutý skrz naskrz… A co kdybys teď vzal svoje hrdlořezy a klidil se sakra z mojí půdy?“

„Věř mi, nemůžu se toho dočkat. Ale vezmi si tohle. Alespoň zjistíš, proti čemu stojíš.“ Myers zvedl manilovou obálku. „Pohybuju, že ti plně dochází velikost hrozby, co se na vás žene.“

Těžko věřit, že Myers kdysi býval jedním z nás. Jen z toho pomyšlení mi naskakovala husí kůže. Natáhl jsem se pro složku, moje prsty se při tom dotkly agentova palce. Za očima se mi černě zablesklo.

Seděl jsem na dřevěné lavičce. Z nedalekého barbecue sem vanula delikátní vůně smažícího se hovězího. Slunce už skoro zapadlo, alabamský větřík rozháněl jeho horko. V blízkém lese tančily světlušky.

„Dwayne, jak chceš svůj burger?“

„Střední,“ odpověděl jsem bez zaváhání.

„Máš ho mít…“ Velký Ray Shackleford připlácl masovou placku naběračkou. „Zlato?“ Plameny zasyčely, když grilem protekl tuk.

„Krvavej. Ne, extra krvavej.“ Susan Shacklefordová seděla na lehátku po mé pravici. Povzdechla si, snažila se udělat si pohodlí. Byla v osmém měsíci a nesnášela to dobře. Snažil jsem se na Susan nezírat. I těhotná byla tou nejhezčí ženskou, co jsem znal, ale zároveň byla manželkou mého nejlepšího přítele. „Jenže když o tom uvažuju… co kdybys ho udělal jen trochu po stranách.“

„To zvládnu.“ Ray si rychle otřel mastné ruce do zástěry a dopřál si dlouhý lok piva. Se spokojeným zabručením se posadil. Ray byl impozantní člověk – vysoký, svalnatý a sebevědomý; všechno, co já nebyl. „Earle? Dorkas?“

„Krvavej.“ Harbinger seděl u piknikového stolu. Můj šéf mě pořád trochu děsil, ale když si mě vybral do týmu a podělil se o rodinné tajemství, cítil jsem se v jeho blízkosti pohodlněji.

„Střední, Rayi. A tím myslím střední. Ne celej černej a křupavej. Nepodělej to zas. Sakra, chlapče, neznám nikoho, kdo by dokázal spálit pěkný kus masa tak jako ty.“

I Dorkas seděla u piknikového stolu, čistila svůj .45 Long Colt nad stránkou novin. Byla to taková mateřská povaha. No, na matku možná byla trochu hubatá, ale věděl jsem, že nás tím svým přihlouplým vidláckým způsobem miluje. „Zatraceně, ty idiote. Měla jsem raději vařit sama.“

„Ano, madam,“ odpověděl automaticky Ray. Nemyslím, že si na tyhle Jižany a jejich neustálou zdvořilost ke starším někdy zvyknu. „Hoode?“

„Propečený, prosím.“ Hlas přišel zpoza mých zad. Hood byl nejmladší člen týmu a já ho měl cvičit. Ve skutečnosti chápal tak rychle, že někdy učil on mě. Dokonce jsem jednou zaslechl Harbingera, jak říká, že nikdy nepotkal nikoho s lepšími předpoklady stát se Lovcem. Na tlouštíka z Birminghamu to nebylo špatný.

„Jsi nováček, tak buď rád, jestli dostaneš zbytky z grilu.“ Ray se drsně zasmál a vyžahnul zbytek piva. „Julie! Přines tátovi další pivko!“

„Jasňačka!“ zakřičela malá holka. Elegantně seskočila z pneumatiky zavěšené na nedalekém stromě a zaběhla do domu, ohon vlasů jí vlál ve větru. Bylo jí teprve osm, ale už teď jsem na ní viděl, že bude stejně krásná jako máma a ostrá jako otec. Ta zlomí nejedno srdce. S bouchnutím dveří zmizela ve velkém plantážnickém domě.

Podíval jsem se na ostatní Lovce. Stařík Shackleford byl zabraný do živého hovoru s několika dalšími Lovci o tom, že Ronald Reagan byl největším zastáncem Lovců monster od prezidenta Eisenhowera. Vzrušeně při tom mával hákem. Zrzavý teenager, kterého Earl nedávno zachránil v Idahu, Milo, čmáral na kus papíru, pravděpodobně další ze svých bizarních vynálezů. Přišouralo se pár dalších, přivábila je vůně barbecue, a Ray na ně jednotlivě křičel stejnou otázku. Lovci monster měli dobrou náladu, a právem. Případ, který jsme právě rozlouskli, byl těžký a my si teď připadali neporazitelní.

„Hej, Myersi,“ křikl Ray.

„Jo, kámo?“

„Dneska jsme jim ty zadky nakopali pořádně, co?“

Opřel jsem se na lavičce a protáhl si zmrzačenou ruku. Ramenní svaly mi zničil upír, zkazil mi tak mušku, která se i v nejlepších časech trochu houpala, ale nebýt toho, nikdy bych se nestal členem téhle party. Když jsem otočil ruku, podíval jsem se na nášivku na rukávu, malého zeleného smajlíka s rohy. Nebyl nic moc, ale pro mě toho znamenal hodně.

„To si piš, Rayi. To si piš.“

Ti lidé byli má rodina.

„Na co tak zíráš?“ zeptal se mě útočně Myers.

Znovu jsem se ocitl v reálu. Rozhlédl jsem se kolem – ranvej, velké letadlo, moji přátelé, banda zamračených federálů – byl jsem na základně, stál na asfaltu, ale ještě před chvílí jsem byl na barbecue… u Julie doma, jen hrozně dávno… a byl jsem… agent Myers? Co sakra?

„Na nic…“

Myers zavrtěl hlavou a pustil obálku, asi si myslel, že jsem naprostej blbec. Musel jsem být mimo pár vteřin. „Jak jsem řekl, musíte se dozvědět, proti čemu stojíte. Můžeme si tu někde promluvit v soukromí?“

Harbinger přikývl. „Pojďte.“ Ukázal na hlavní budovu. Všichni federálové se dali do pohybu, ale on zvedl ruku. „Jen ochranka. Ostatní kreténi můžou zůstat v letadle.“ Můj šéf na případné nesouhlasné projevy nečekal, jen se otočil na patě a šel. Já si však všiml, jak silně skřípal zuby.

Stále jsem se vzpamatovával z toho, co jsem právě prožil. Natáhl jsem se a vzal Julii za ruku. Nic se nestalo. Žádný záblesk temného blesku, žádná vize. Divně se na mě podívala.

„Zede, jsi v pořádku?“ zeptala se Holly. „Vypadáš trochu vyflusaně.“

Zavrtěl jsem hlavou. Před federály jsem nemohl nic říct, ale když jsem žil s cizími myšlenkami posledně, konkrétně patřily lordu Machadovi, způsoboval je stejný artefakt, kterému mě vystavila Susan. „Ne, jsem v pohodě. Asi za to může ten let… Pojďme to vyřídit.“

Franks mě podezřívavě sledoval, když jsem kolem něj prošel za Harbingerem a Myersem. Nakonec kývl na tři další agenty. Ti popadli svou výstroj a následovali nás.

Skupinka vešla do hlavní budovy a rychle prošla vstupní halou, protože tempo udával Earl a naznačoval jím, že už to chce mít za sebou. Agent Franks udělal poznámku o padací mříži nad námi, znělo to málem uznale.

„Vítej doma, Zede. Milo mi říkal, že jsi pozabíjel hromadu zombií,“ řekla zpoza masivního kancelářského stolu Dorkas, naše recepční a Lovkyně na částečném odpočinku. Vypadala jako typická jižanská babička, kazila to jen boule od Rugeru Redhawk v ramenním pouzdru pod pleteným svetrem. „Na tebe se můžu vždycky spolehnout, že přijdeš s jednou nebo dvěma zabijáckejma historkama, protože jinou zábavu tu poslední dobou nemám.“

„Ano, madam. Po poradě vám všechno povím.“

Když zahlédla federály, co přišli za mnou, její úsměv se vytratil a oči přimhouřila tak nebezpečně, že z nich zůstaly jen malé štěrbinky. „Myersi…“ odplivla si.

„Dorkas,“ odpověděl pomalu starší agent.

„Jak se daří ve zrádcovskym byznysu?“

Myerse to nijak nevzrušilo. „Dobře, dobře… Jak se daří tvojí noze?“

„Je z plastu. Co myslíš, jak se jí asi může dařit?“

„Ano, jistě… zapomněl jsem. Ještě se uvidíme.“ Myers samolibě pokýval hlavou a pokračoval za Earlem. Pohled plný nenávisti, který na nás Dorkas vrhla, málem spálil barvu na stěnách. Zastavil jsem se. Naše recepční bývala naštvaná v jednom kuse – sakra, ona by se klidně dopustila vraždy, kdyby se někdo z ostatních zaměstnanců dotkl jejího obědu v ledničce – ale takovou jsem ji nikdy neviděl.

Počkal jsem, dokud federálové nebudou z doslechu. „O co tady šlo?“

Zavrčela. „Starý časy… já a tady Jidáš máme nevyřízený účty.“

„Co provedl?“

„Zachránil mi kejhák…“ Dorkas zavrtěla hlavou a vrátila se k telefonům. „Běž už. Mám tu práci.“

Dohnal jsem ostatní, když vcházeli do malé konferenční místnosti, kterou jsme zřídili v přízemí. Bude pěkně napěchovaná, ale Harbinger očividně nemínil zpřístupnit federálům příjemnější místnost o patro výš. Myers Earla zastavil v chodbě přímo před stříbrnými památečními plaketami a řekl: „Jen ty, Shacklefordová a Pitt. Mám tu pár velmi citlivých informací, o které se s vámi musím podělit. Moji muži zůstanou tady.“

„Zamítá se.“ Můj šéf ukázal na Tripa a Holly. „Oni jsou můj osobní tým. Cokoliv můžeš říct mně, můžeš říct i jim.“

„Tvůj tým?“ rozčílil se Myers. Zrudnul a zvýšil hlas. „Velký Earl Harbinger, co nemá tajemství před svým týmem? To je mi novinka.“ Změna v jeho chování mě překvapila. Nevysoký muž šel k pamětní stěně a začal pročítat jména, zjevně hledal jedno určité. Když ho konečně našel, chronologicky tucty jmen před velkým počtem připadajícím na Vánoční večírek ’95, zabodl do něj prst. „Žádná tajemství? Takže jsi svému týmu už o Hoodovi řekl?“

Earl několik vteřin neodpověděl. Zdálo se, že všechny federály, s výjimkou Frankse, náhlý emocionální výbuch jejich velitele překvapil. Franks vypadal znuděně. Lovci zmateně. Můj šéf si nakonec povzdechl, zjevně nebyl připravený o té záležitosti debatovat. „Vy dva, počkejte venku. Nenechte je na nic chmatat.“ Earl při tom ukázal na zbytek ochranky. Trip a Holly pochopili, že se nemají hádat. Ustoupili stranou.

Zastavil jsem se u označené plakety a přečetl si ji, zatímco ostatní vcházeli do konferenční místnosti. Na plaketě byl malý obrázek mladíka s uličnickým úsměvem na baculaté tváři.

A. Martin Hood

14. 1. 1960 – 17. 10. 1986

Od ostatních čtyř set a něco plaket na stěně ji nic neodlišovalo. Odešel jsem na schůzku.

KAPITOLA 4

Franks a Myers seděli na jedné straně stolu, Earl, Julie a já na druhé. Starší federál stále vypadal na něj nezvykle rozčíleně. Ukázal na složku, kterou mi dal. „Otevři to.“

„Proč ty tajnosti?“ zeptala se Julie.

„Otevři to,“ zopakoval Myers. Položil jsem složku na stůl mezi nás a prolistoval tlustý štos papírů. Nahoře byla kresba stínového muže od portrétisty, kterou udělal při letu domů. „Svatá církev dočasné smrti, zkráceně Dočasnost, byla založena před deseti lety,“ začal Myers stylem, jako by stejný brífink už několikrát vedl. „Než se nám ukázali na radaru, chvíli to trvalo. Mysleli jsme si, že je to jen další banda podfukářů, co chtějí tahat peníze z důvěřivých pitomců, dokud nevydali tohle…“ Vytáhl list papíru a podal ho Harbingerovi.

„Prohlášení zvěstující návrat Starobylejch…“ zamračil se Earl. „Snůška keců o uvítání našich novejch vládců, co se vrací na Zemi.“ Zvedl papír. „A opravdu špatná malůvka nějakýho létajícího hlavonožce.“ Tenhle tvar už jsem jednou viděl, když se můj nehmotný duch utkal s lordem Machadem o kontrolu nad prostorem a časem, i když ten obrázek ho moc dobře nevystihoval. Ve skutečnosti byl Svrchovaný pán hrůzy velký jako deset v řadě zaparkovaných letadlových lodí.

„Koukněte na datum,“ promluvil poprvé Franks.

Julie se předklonila, aby lépe viděla. „Vytiskli to o dva dny dřív, než se lord Machado pokusil použít artefakt v Childersburgu, den předtím, než jsme se nechali zabít v Jasnym spodku… Takže oni to věděli předem?“

„Ano, když celej svět cestoval pět minut časem, Dočasnosti to s náborem nových členů vážně pomohlo,“ řekl Myers. Znovu jsem byl rád, že vláda neví, že to bylo moje dílo. „Rozrůstají se a povídá se, že tenhle chlap,“ Myers poklepal na portrétistovu kresbu Stína, „shromažďuje armádu, aby mu pomohla připravit Zemi na návrat Starobylých. Úřad pro kontrolu monster vyslal agenty, aby to prošetřili, ale neměli jsme skoro žádný štěstí a přišli jsme o pár dobrých lidí. Dočasnost je brutální a zvrácená a jejich magie opravdu funguje, takže naše informace jsou extrémně omezené.“

„Kdo jsou tihle?“ zeptala se Julie.

Myers poklepal na další list. „Tohle jsou někteří členové, o kterých víme, ale jsou to jen užiteční idioti, celebrity a ubožáci, co cpou peníze do jejich operačních fondů. Důkladně jsme si je proklepli. Jako obvykle nemají ani ponětí, do čeho spadli. Pro veřejnost je Dočasnost jen další pošahaná církev. Modlí se za konec nenasytné vlády lidí a vybudování perfektní utopie na Zemi, a to vše, jak jinak, pod moudrým vedením laskavých Starobylých.“

Moje strana stolu si kolektivně odfrkla. My všichni už měli s těmi věcmi co dočinění.

„Beru to tak, že chápete, proč to moje nadřízené tak znervózňuje. Tahle církev nabírá monstra, různý druhy nemrtvých, dokonce někde splašili i shoggotha.“

Earl zvedl Anglánův portrét. „Takže to chápu správně, že toho hajzla nemůžete najít?“

„Říkají mu Stínový lord. Je jedna velká záhada. Celé jejich vedení je zahaleno tajemstvím. A když mluvíme o jeho nalezení, tak tady do hry vstupuje Pitt. Budou pro něj muset poslat své operativce, a až to udělají, tak je sebereme. Moje rozkazy jsou zavřít tu církev, ať to stojí, co chce. Jen se potřebuju dostat dovnitř.“

„Co? Uctívání obřího vesmírnýho měkkýše, co chce zotročit lidstvo, pro vás není dost cool? A co dál, to si pak došlápnete i na scientology?“ zeptal jsem se sarkasticky.

„V tomhle vidím vážnej problém s Prvním dodatkem,“ přisadila si Julie.

„ACLU 8 tím pořádně zvednete madle,“ přidal se Harbinger.

Zasmál jsem se. Franks se předklonil, prohrabal papíry a vytáhl lesklou fotku z místa činu. Postrčil ji přede mě. Byla to, nebo spíš bývala, žena. Smích mě přešel.

„Tak… tohle je příšerný,“ hlesla Julie.

„To byl náš poslední člověk, který infiltroval vnitřní kruh Dočasnosti, zvláštní agentka Ashley Pattersonová. Takhle ji nechali na schodech školky jejích dětí,“ řekl Myers. „Když ten snímek pořizovali, stále žila. Použili nekromancii, aby mohla trpět déle, než je u člověka možné.“

Auvajs. Poslední rok jsem viděl spoustu příšerných věcí, ale z téhle se mi zvedal žaludek. Tohle byla úplně nová úroveň krutosti.

„Byla to přítelkyně…“ prohlásil Franks.

Byla to vážná chvíle, ale ta představa mě dostala. „Ty máš přátele?“ vyhrkl jsem.

Franks se na mě zamračil, ale Myers pokračoval dál: „Agentka Pattersonová našla tohle.“ Další fotka zobrazovala velký kus růžové kůže, do které nožem nebo něčím podobným vyryli velmi kostrbatá písmena. „Podle všeho nelze posílat zprávy z jedné strany na druhou. Musejí dopis vyřezat do živého přisluhovače a prohodit ho portálem. Musí to být dost nepříjemné.“

„Nechutný.“ Julie si posunula brýle a pokoušela se přečíst slova vyřezaná do kusu masa. „Všem sluhům… to další slovo nedokážu přečíst… Svrchovaného pána? Najděte a nenávratně zničte lidského Lovce jménem… Owen Zastava Pitt…“

„Cože?!“ vykřikl jsem. „Ukaž mi to…“ Jasně, bylo tam moje jméno, vyřezané na nějakou obětinu. Tohle už bylo moc. Svrchovaný pán hrůzy mi vyhlásil džihád. Ta věc byla hrozivá. Byla obrovská. „Mimozemskej bůh mi vyhlašuje vendetu? Tak to je vážně super.“

„Jo,“ řekl Franks. „Super.“ Přísahám, že se ten parchant málem usmál. Málem.

„Teď si počkáme, až Dočasnost přijde za námi,“ řekl hrdě Myers. „Ukázalo se, že Starobylí se nikdy neobtěžují s komunikací se svými přisluhovači tady, takže tahle zpráva je terno. Dopadení Pitta je teď pro kultisty prioritou číslo jedna. Udělají cokoliv, aby ho dostali. Každý útok, který proti nám povedou, poskytne další vodítka, která nám zatím scházejí.“

Otočil jsem se zpátky k fotce agentky z Úřadu pro kontrolu monster. Byla v pěti kusech, a stále žila. Já jako fotka z místa činu skončit nemínil. „Váš plán stojí za prd.“

„Tahle složka obsahuje vše, co o Dočasnosti víme, jejich zdroje, metody. Až udělají další krok, budeme připravení. Mezitím se ty budeš věnovat své práci a předstírat, že tu nejsme.“

„Dobře, ale proč ty tajnosti?“ zeptal se ostře Earl. „Nebo ses tím malym představením na chodbě chtěl jen ukázat?“

Starší agent zavrtěl hlavou. „Marty byl můj přítel.“

„Můj taky…“

„V tom případě sis na to možná mohl vzpomenout, než jsi ho zavraždil,“ vyštěkl Myers.

Earl zrudl vzteky, odstrčil židli stranou a vstal, zíral na Myerse. Jeho pěst udeřila do stolu takovou silou, až dřevo popraskalo. „Byla to nehoda!“

Tohle se muselo Myersovi nechat, nehnul ani brvou, a bylo to o to působivější, že věděl, čeho je Earl schopný, když se rozzuří. „Copak, taky mě náhodou zabiješ?“ Franksova ruka se posunula ke glocku v pouzdru, nepochybně nabitému stříbrnými kulkami, byl připravený Earla sejmout, jestli se jenom pohne, a konferenční místnost najednou balancovala na hraně násilí. „Do toho. A pro Lovce monster to bude znamenat definitivní konec.“ Vysokoškolský profesor se pustil do souboje pohledů s vlkodlakem a zabijácký stroj byl připravený všechny postřílet.

„To by stačilo.“ Když promluvila, byla Julie naprosto klidná. „Earle, prosím, posaď se. Agente Myersi, budeme s vámi plně spolupracovat. Vy dva se kvůli osobním záležitostem můžete zamordovat pozdějc. Teď tu máme práci.“ Harbinger si přitáhl židli zpátky ke stolu. Byl vážně nabroušenej. Franks vrátil svoje obří ruce na stůl. Protože jsem seděl vedle ní, jako jediný jsem viděl, jak Julie nenápadně vrátila svou kompaktní pětačtyřicítku do klína. Byla připravená Frankse pod stolem střelit, pěkně ve stylu Hana Sola. Můj Bože, jak já tu holku miloval.

Chvíli trvalo, než se všichni uklidnili. Nevím, co se mezi těmi muži stalo, ale Earl byl pořád rudý, když Myers vytáhl poslední list papíru. „Co se týče toho utajení, odposloucháváme komunikaci Dočasnosti – napíchnuté telefony, pročítání emailů, obvyklé věci.“

„Šokující,“ zamumlal jsem.

Pak Myers vypustil bombu. „Dočasnost má špeha uvnitř LM.“

Všichni tři jsme se podívali jeden na druhého. Ta představa byla absurdní. „Leda velký hovno,“ odsekl Earl. „Svoje lidi znám.“

„Máme tu několik zpráv, které odkazují na krtka. Infiltrovali vás. Kolik lidí jste najali od té bitvy s lordem Machadem?“

Podíval jsem se na Julii. To ona vedla záznamy o logistice. „Dvě tréninkové třídy, celkem šestadvacet nováčků, co se dostali až k přijetí, a dalších padesát ve výcviku.“ A všichni tři jsme věděli, že budeme mít štěstí, když jich výcvik zvládne polovina, a tahle třída byla největší, jakou jsme tu kdy měli. Lovci monster měli drastický podstav, co nás znovu otevřeli. Cvičili jsme třídy, jak nejrychleji to šlo. „Ty si opravdu myslíš, že jeden z našich zaměstnanců dělá pro Dočasnost?“

„Podle nich vaše společnost zastavila druhý příchod. Co myslíte? Nemůžete věřit ani starším zaměstnancům. Mějte na paměti, s jakými věcmi tu jednáte. Starobylí jsou mocní a není tak těžké zlanařit někoho, koho jste znali celou věčnost.“

„Jo, ty o zrazování víš všechno, co, Dwayne?“ okomentoval to Earl. Myersovi se rozšířily nosní dírky, ale neodpověděl. Earl pokračoval: „Myslím, že jsi toho plnej. Nenávidíš LM a jen mezi nás chceš zasejt pochyby a vzájemnou nedůvěru. Já vím, jak pracuješ. Tady jde jen o to, jak nás zavřít, ale lidi, co se jim zodpovídáš, řekli, že zůstáváme, a to tě neustále žere, co?“

„Prozatím.“ Než mohl Myers říct víc, zazvonil mu telefon. Stále ho měl nastavený na otravnou verzi Take Me to Out of Ballgame. S pohledem upřeným na Earla to zvedl, chvíli poslouchal, pak vstal a zakryl telefon dlaní, aby volající nic neslyšel. „Tady jsme skončili.“ Myers se ze všech sil snažil jednat vyrovnaně a profesionálně. „Požaduji jen plnou spolupráci v operaci proti Dočasnosti. Pokračujte v obvyklé práci a agent Franks zůstane neustále poblíž Pitta. Podvýbor Kongresu pro Nadpřirozené záležitosti od LM očekává, že budete ochotní pracovat pro vládu. Jen si zkuste se jim postavit, pouze mi tím splníte přání a s Lovci monster bude konec.“

„Sráči,“ zabručel polohlasně Earl.

„Složku máte. Dělejte si s ní, co chcete. Mně je to jedno. Tak jako tak jsem vyhrál. Cestu ven najdu.“ Myers si upravil kravatu a zapnul knoflík na levném obleku. „Zůstanu v kontaktu.“

„A je to. Jen dál dělat svou práci, jako by se nic zvláštního nestalo?“ zeptal jsem se podrážděně. Stále jsem měl problém ten plán přijmout. Pokud byste teda sedící kachně říkali plán.

„Co se tvojí práce týče, s lovením monster bych si starosti nedělal,“ řekl Myers. „Protože monstra teď budou lovit tebe.“ Starší agent bez otočení opustil místnost.

Podíval jsem se na Earla. Zase skřípal zuby. Julie byla zmatená a unavená. Zavřela složku. S vládou jsme měli zvláštní symbiotický vztah. Žili jsme z jejích odměn, rozčilovali se nad jejími pravidly a řešili spoustu jejích chyb, ale tohle bylo něco úplně nového.

Celou minutu vládlo nepříjemné ticho. Franks se přes stůl podíval na tři zamračené Lovce a nonšalantně se zeptal. „No, co tady máte k jídlu?“

„Julie, mohla bys našeho hosta odvést do jídelny?“ zeptal se Harbinger. „Owen a já si potřebujeme promluvit… o samotě.“ Julie vstala. Franks zaváhal, v hlavě asi počítal riziko, jestli mě zavraždí, když se ode mě vzdálí na víc než pár metrů chodby. Nakonec se podvolil, odstrčil své mohutné tělo od stolu a následoval Julii.

Počkal jsem, dokud se dveře nezavřou. „No… tohle je blb.“

„Je to jedna velká hromada sraček,“ odplivl si. „Dnes ráno jsem měl hovor. Spolupracujte, nebo jinak… Tak mám takovej dojem, že nemáme moc na výběr. Blbá vláda… Co přesně se v Mexiku stalo?“ Earl Harbinger byl nejzkušenější Lovec na světě. Pokud někdo bude vědět, co dělat, tak on. Pověděl jsem mu všechno, na co jsem si vzpomněl, minulé léto jsem se naučil, že se počítají i zdánlivě nesouvisející detaily. Unaveně si promnul tvář, když jsem mu popsal, jak mě vystavili artefaktu. Zastavil mě po té části, kde mi Susan řekla, že Julii její znamínko nakonec zabije.

„Pověděl jsi o tom Julii?“ Palcem si přejel po krku. Zamítavě jsem zavrtěl hlavou. „Dobře. Nedělej to. Susan je lhářka a já jí nedovolím, aby vás zmanipulovala, a vy pak udělali nějakou pitomost. Asi to nebude tak horký, jak se to snaží udělat.“

„Pořád si o ni dělám starosti.“

„To chápu. Ale Julie bude v pořádku. O kletbách jednu nebo dvě věci vím, a ať už se stane cokoliv, ona má tuhej kořínek. To zdědila po mně… Co tebe zabije, ona zvládne levou zadní. Je Shacklefordová. Na druhou stranu, pokud ji ztratíš, zničí tě to, a ona tě má z nějakýho důvodu ráda. Už jen kvůli tomu tady zůstane. Je prostě tvrdohlavá.“

Nevěděl jsem, co na to říct. Bylo divné, jak se mě tu ultimátní tvrďák Earl Harbinger snažil utěšovat, že všechno bude v pořádku. I tak jsem poznal, že je nervózní stejně jako já. Miloval Julii jako vlastní dítě. Pak se Earl vrátil zpátky k věci „Co dalšího?“

„No… nevím, jak to vysvětlit, ale před pár minutami jsem měl vizi, nebo tak něco.“

Harbinger se zhrozil. „Tohle svinstvo už ne…“ Nemohl jsem mu to vyčítat. Když jsem měl vize posledně, málem jsem zničil svět.

„No, tahle byla jiná než předtím, ale svým způsobem stejná. Myslím, že to byl nějakej záblesk způsobenej artefaktem. Když jsem měl vize posledně, prožíval jsem části života Prokletýho. Ale tentokrát to byla taková divná maličkost s Myersem, ze všech lidí zrovna s Myersem, když jsem se venku dotkl jeho ruky, a nešlo o nic velkýho. Byla to jen obyčejná vzpomínka, vy všichni jste tam jedli burgery nebo tak něco, ale bylo to skutečný… myslím.“ Můj šéf se natáhl a silně mě dloubl prstem do ruky. „Au! Hej, nech toho.“

„Stalo se něco?“ zeptal se. Zmateně jsem se na něj podíval. „Co? Ani já nevím, jak tahle divná magie funguje. Co ještě se stalo?“

„To bylo všechno, a teď víš to samý co já. Ne, beru to zpátky. Víš toho víc než já. Co se mezi vámi dvěma vlastně stalo?“

Earl dlouho mlčel, přemýšlel, co má říct. „Na tom nezáleží.“

To mě naštvalo. To já pro tuhle společnost nasazoval krk. „Hmm, Myers si myslí, že jo, a já mám takovej pocit, že jsem uvíznul uprostřed vaší krevní msty. Pro tuhle společnost jsem krvácel a zabíjel, dokonce jsem pro ni i umřel. Myslím, že už jsem si zasloužil právo znát pár temných tajemství Lovců monster.“

Zatvářil se poraženecky. „Není to žádný velký tajemství, jen na to nejsem zrovna hrdej. Kdysi tu byl Lovec jménem Hood, dobrej kámoš Myerse a tvýho nastávajícího tchána. Byli nerozluční, jako ty, Trip a Holly. Dokud… jsem ho nešťastnou náhodou nezabil.“

„Na misi?“ To by nebylo nic neslýchaného. Na živobytí jsme si vydělávali uvážlivým používáním zbraní, silných výbušnin a špičatých věcí ve vážně hodně dynamickém prostředí. Sakra, vždyť Holly jednou málem vyhodila Tripa do povětří.

Earl zavrtěl hlavou. „Ne… podívej, fakt na tom nezáleží. Byla to moje vina a postaral jsem se, aby se to už neopakovalo. Byla to jen pitomá chyba. Ale Myers pak od nás odešel a k smrti mě teď nenávidí. Podle něj jsem za to zodpovědnej a se mnou i celý LM. Já jen… jen o tom nechci mluvit.“

Věřil jsem mu. Upřímně řečeno, nikdy jsem ho tak utrápeného neviděl. Ten výraz však rychle zmizel, nahradil ho obvyklý drsný zevnějšek. Odkašlal si. „S tím si starosti dělat nemusíme. Co se stalo, stalo se. Myers mi může políbit prdel. Prioritou číslo jedna teď je postarat se, aby tě nesebral nějakej mrtváckej kult. Jestli tě nechám zabít, Julie by si pak na to v jednom kuse stěžovala.“ Zvedl ruku a párkrát poklepal ukazováčkem o palec, univerzální gesto pro ukecanost.

„Páni, díky.“

„Ale, dělám si z tebe srandu. Tréninkový třídě zbývá posledních pár dní, a vypadaj pozoruhodně dobře. Svěřil jsem je pár zkušenejm Lovcům, ale pomoc by se jim asi hodila.“ Nikomu ze starších Lovců se nelíbilo, že je kvůli jejich výcvikovým povinnostem stahují z placených zakázek, protože trénink nezahrnoval žádné vybírání odměn a zřídkakdy v něm došlo na zabíjení, což byly dva hlavní důvody, proč s touhle prací většina z nás začala. „Odteď tě stahuju z aktivní služby. Zůstaneš na základně a budeš pomáhat s výcvikem.“

„Cože?“ vykřikl jsem. Harbingerův osobní tým byl něco jako mobilní speciální jednotka LM. Většinou jsme se drželi v okolí a pomáhali místním týmům, když bylo třeba. Mnoho lidí to považovalo za nejlepší flek ve společnosti, protože vzhledem ke stavu, v jakém země byla, jsme měli neustále napilno. „Ani náhodou. Měl bych být venku a makat na případech. Náš tým můžou kdykoliv zavolat.“

„Ostatní jo, tebe ne. Ne, dokud tohle neskončí. Podívej, Owene, není v tom nic osobního. Tohle bych udělal pro každýho ze svejch chlapů, a ty se zachováš stejně, až jednou budeš mít svůj tým.“ Všiml jsem si, že od chvíle, co jsem se rozhodl oženit s jeho pravnučkou a zřejmě i dědičkou, se Harbinger dost zajímal o moje velitelské schopnosti. „Za předpokladu, že se toho dožiješ.“

„Tohle není fér,“ zabručel jsem.

„Fér? Chlapče, vybral sis špatnou práci, jestli chceš mít všechno fér. Víš, co by nebylo fér? Kdyby nás všechny zabili v pasti, kterou nastražili na tebe. Tahle základna je teď pro tebe to nejlepší, budeš tu obklopenej pořádnou palebnou silou. Za posledních padesát let nemělo žádný monstrum dost silnej žaludek, aby nás tu napadlo.“

„Já se o sebe dokážu postarat, Earle,“ trval jsem na svém. „Tohle je blb…“

Zarazil mě. „Rozhodnutí je konečné, Lovče.“ Jeho tón naznačoval, že mě dál poslouchat nemíní. Earl vedl tenhle gang nájemných zabijáků s osobností typu A, když můj děda ještě nosil plíny. Nic, co bych mu řekl, by ho nezviklalo, když už se jednou rozhodl.

„Co jim zabrání poslat armádu zombií proti základně? V Mexiku to udělali.“

„Tohle místo je chráněný,“ vysvětlil mi. Pochopitelně jsem nechápal. Povzdechl si. „Víš, jak upíři nemůžou vstoupit na místa, kam nejsou pozvaný? No, tuhle základnu chrání něco ještě lepšího. Sem nemůže vstoupit žádnej nemrtvej, tečka. A pokud je hlavní zbraní toho chlapa ovládání nemrtvejch, tohle místo je teď pro tebe nejbezpečnější. To samé platí i pro transdimenzionální potvory, což vyřazuje všechno, co by mohli poslat Starobylý.“

„Jak to funguje?“ zeptal jsem se.

„Nemám zdání, ale funguje to. Kdysi dávno jsme našli ochrannej kámen a uložili ho tady. Každej nemrtvej, co přejde přes práh našeho pozemku, prostě vybouchne. Je to krásně jednoduchý. Jen to moc nešiř, protože čas od času si to chce s námi nějakej mrtvák vyříkat, a je vážně sranda sledovat, jak explodujou, jen co projdou branou.“

„Nelíbí se mi to…“ zamumlal jsem.

Harbinger vytáhl krabičku marlborek a vyklepal si jednu do dlaně. „Netvrdil jsem přece, že tě tady nechám sedět věčně, nebo snad jo? Žádnej strach. My zjistíme, jak se s tím kultem vypořádat. Federálové ho možná zvládnout nedokážou, ale oni jsou jen banda byrokratickejch šašků. Vyberu si pár laskavostí a nechám zapracovat naše zdroje na temné straně. Najdeme si je sami a pak se o ten problém postaráme, pěkně ve stylu Lovců monster…“

„Což obvykle zahrnuje motorové pily,“ řekl jsem šťastně.

„Jo. Jo, je to tak.“ Otevřel zapalovač Zippo s logem LM a zapálil si cigaretu, naznačoval tak, že už ho otravuju víc, než je ochotný snášet. V hlavní budově obvykle nekouřil, pokud nebyl pod těžkým stresem. „Ty se mezitím zahrabeš tady na základně.“

„Jestli je základna tak bezpečná, co ten špeh?“

„Myslím, že Myers lže,“ odpověděl Harbinger, možná trochu moc rychle. „Ale… nedožil bych se tak vysokýho věku, kdybych nebyl krapánek paranoidní. Podívej, jestli si myslíš, že zůstat tu jako instruktor je špatnej vtip, dobrá. Gratuluju, právě jsi odpovědnej za vyšťourání toho krtka, pokud tu vůbec nějakej je.“

Došlo mi, že si ze mě utahuje. „A to mám udělat jak?“

Harbinger ke mně posunul složku od federálů. „To zatím nevím. Použij představivost. Já shromáždím ostatní, kterejm můžu určitě věřit, v šest se sejdeme v hlavní konferenční místnosti. Federálních lasiček se zbav po cestě. A Franks ať se nemotá kolem našich věcí. Tomu chlapovi nevěřím.“

„Dobře, ze všeho nejdřív si musíme domluvit pár základních pravidel,“ řekl jsem pomalu a vyhýbal jsem se dlouhým slovům, abych Frankse moc nemátl. Naše společná historie naznačovala, že když je zmatený, má tendenci mě mlátit. On a zbývající tři federálové seděli naproti mně v jídelně LM. Franks do sebe cpal čtvrtý sendvič, očividně měl metabolismus jako pec spalovny. Zbytek agentů – Torres, Herzogová a Archer – soustředěně naslouchali. Jednu věc jsem musel federálům uznat, svou práci brali opravdu vážně. „Nemusíte bejt tak blízko. Tady na základně jsem v bezpečí.“

Franks si odfrkl. Agent Torres zvedl ruku, připadal jsem si kvůli tomu trochu hloupě. Ukázal jsem na něj.

„Owene. Mohu vám tak říkat?“ Přikývl jsem. Moji přátelé mi obvykle říkali Zede, ale to dřív zamrzne peklo, než někoho z UPKM povýším na přítele. „Vím, že je to nepříjemné, ale my jsme sem přišli pomoct.“ Torres byl nejmladší a působil nejupřímněji. Zdálo se, že si Lovců monster opravdu váží, což z něj dělalo menší abnormalitu. Po setkání s ním mi Holly pověděla, že jí připadal i nejroztomilejší, kvůli čemuž jsem protočil oči tak silně, až to bolelo. Ale vrátil mi moje zbraně, takže jsem byl v pokušení nesnášet ho jen trochu.

„Když mi lidé z vlády tvrděj, že chtěj jen pomáhat, trochu mě to znervózňuje. Měli byste tu splynout, co? Právě tu máme velkou třídu nováčků, základna je plná lidí, a pokud kolem mě budete chodit ve formaci jako oddíl storm trooperů, tak to moc nepomůže.“

Ozval se Archer. „Tak co od nás očekáváte, že budeme dělat? Sedět na zadku a čekat, až vás Dočasnost oddělá?“ Archer byl vysoký, ale na rozdíl od většiny přehnaně namakaných agentů UPKM hubený. Průměrný Lovec vypadal v porovnání s průměrným federálem trochu zavalitě, ale Archer byl štíhlý, s hranatým nosem a velkým ohryzkem. Měl jeden z těch účesů, co sednou mariňákům, ale na ostatních vypadají spíš blbě, s vyholenými spánky a zarovnaným vrškem, tak symetrický, jako by ho dělali pravítkem.

„Podívejte, Pitte, my tady nechceme být o nic víc, než nás tu chcete mít vy,“ řekla Herzogová. Byla první agentkou UPKM, kterou jsem kdy potkal, metr a půl vysoká s postavou jako buldok, a to včetně podbradku. Také měla nejhorší přístup. „My všichni víme, že tohle je podělaná mise, a nemám nejmenší ponětí, čím jsme Myerse nakrkli, že nás na tuhle zasranou práci nasadil, bez urážky, pane,“ kývla k Franksovi, který přestal žvýkat na tak dlouho, aby souhlasně zavrčel. „Měli bychom zabíjet monstra a zlikvidovat Dočasnost pěkně postaru. Vytloukat ze všech duši, dokud někdo nevyklopí, kde se jejich šéfové schovávají, a pak vpálit kulku každýmu z těch fanatických uctívačů hlavonožců. Když jim budeme drtit čéšky a řezat palce dost dlouho, někdo promluví. Vždycky promluví. Měli bychom být tam venku a naučit ty pošuky bát se skutečného Boha, ne hlídat… vás.“

Torres na ranveji zmínil pohraniční hlídku. Archer měl na předloktí tetování 82. výsadkového pluku. Co jsem věděl, všichni agenti UPKM začínali v obyčejných vládních agenturách. „Herzogová, co jsi dělala, než tě naverbovali do Úřadu pro kontrolu monster?“

„Federální berní úřad.“

Bůh nám pomáhej. „Aha… no… dobře.“ Dávalo to smysl. Měl jsem menší podezření, že kdysi auditovala moji práci. Někdo v IRS si dokonce našel čas a červeným inkoustem na mnou vyplněný seznam odpisů přikreslil zamračené ksichtíky. Vypadala jako ten typ. „Podívejte, já osobně s váma souhlasím. Byl bych vážně rád, kdybyste zůstali u svojí práce, uřezávali palce a tak, a neplížili se za mnou. Takhle budete akorát vyčnívat. Prostě to nebude fungovat.“

„Jediní Lovci, kteří vědí, co jsme ve skutečnosti zač, jsou Harbinger a jeho nejbližší. Mohli bychom tedy splynout s novými rekruty,“ navrhl Franksovi Torres. „Nikdo, včetně špeha Dočasnosti, nikdy nezjistí, že tu jsme, dokud nás Owen nebude potřebovat.“

„Vy tři možná jo… ale Frankse tu zná každý,“ poznamenal jsem. Nedodal jsem, že jeho brutalitou získaná pověst měla v kruzích Lovců monster prakticky status městské legendy. „Ten bude muset odejít, já nevím, třeba do lesů nebo tak něco.“

Torres se nenechal zastrašit. „Dobře, krycí verze agenta Frankse by mohl být prostředník, přidělený sem kvůli vybudování přátelských vztahů mezi soukromým sektorem a vládními Lovci.“ Ten chlap byl plný nápomocných návrhů, i když mně se představa v lese žijícího Frankse líbila víc. Franks pomalu přikývl, jako by nápad, že se stane vyslancem dobré vůle, dával nějaký smysl. „Nebudeme se vám plést do cesty, stále budeme plnit svůj úkol a všichni budou spokojení.“

„Všichni dnes ráno viděli přistávat vaše velký letadlo.“

„Ale s výjimkou vašich přátel poblíž nikdo nebyl. Můžeme tvrdit, že to byl agent Franks. My ostatní budeme poslední přírůstky do třídy.“

Kousl jsem se do rtu. Torres měl pravdu. „To bude fungovat, ale je tu ještě něco.“

„Omlouvám se, je vám naše nasazování životů při vaší ochraně před silami zla nepříjemné?“ zeptala se Herzogová, z hlasu jí odkapával soucit.

„Jo, to je.“ Na tyhle blbosti jsem neměl trpělivost. Já se o jejich pomoc neprosil. „Tady v hlavní budově nebudete mít přístup do prvního patra. Když pracuju na základně, můj pokoj je nahoře. Horní patro je zakázaný. Suterén je zakázanej taky.“ Ve skutečnosti by mi to bylo jedno, ale LM tam měli uskladněnou spoustu věcí, o kterých vláda neměla vědět. Sakra, ani já netušil, co v půlce sklepa je. Navíc to byl další způsob, jak se stát ještě větší osinou v zadku Franksovy Tupý roty. Nemohl jsem si pomoct. Měl jsem vážné problémy s autoritami.

„To nám náš úkol moc neusnadní,“ namítl zdvořile Torres.

„Chcete splynout s nováčky? Ani oni nesmí nikam mimo přízemí, dokud nedokončí výcvik. Vyrovnejte se s tím.“

„Myers nás varoval, že s vámi budou potíže,“ řekl Archer, lehce při tom zvýšil hlas. „Takže bude to takhle. Kdo si sakra myslíte, že…“

Umlčel jsem ho zvednutím ruky. „Chcete nahoru, sežeňte si povolení k domovní prohlídce. Jinak sklapni, Ježku. Všichni víme, proč tady jste – dopadnout pár zabijáků. Na tom, co se stane se mnou, by vám nemohlo záležet míň. V nejhorším scénáři mě zabijou, vy se budete moct sbalit a váš boss bude mít velkou radost. Celá tahle záležitost je stejně uhozená a já nechci, abyste se mi všichni cpali do mýho osobního prostoru.“ Zdálo se, že tohle Herzogovou a Archera opravdu vytočilo. Torres vypadal, jako by ho ranilo, že pochybuji o jeho nejčestnějších úmyslech. Byl takovou vládní skoroverzí Tripa.

Franks se překvapivě nehádal, jen dál přežvykoval, vychutnával si wonder bread s boloňským salámem. Když konečně polkl a otřel si pusu mohutnou dlaní, prohlásil: „Klidně… je to tvůj pohřeb.“ Podíval se na svůj tým a nařídil jim: „Dohodnuto. Držte se zpátky, dokud se někdo nepokusí unést Pitta. Pak vyslechněte přeživší.“

Nějak jsem z toho vážně neměl dobrý pocit.

Složka na Posvátnou církev dočasné smrti byla plná barevných fotek, divných zpráv a znepokojujících hlášení. Poznámkami jsem se probíral poslední tři hodiny, a čím víc jsem toho přečetl, tím větší jsem si dělal starosti. Venku se stmívalo a v konferenční místnosti v druhém patře přibývali lidé.

„Páni, to je ale tlupa magorů,“ řekl Milo Anderson, když se opřel na židli a zvedl před obličej s ježatým rudým plnovousem list papíru, oči za tlustými kulatými brýlemi mu jezdily sem a tam, když procházel seznam všemožných zvěrstev. „Nevěděl jsem, že je tolik způsobů, jak obětovat pannu!“

„Dávej si bacha, Tripe,“ rýpla si polohlasně Holly, zatímco se probírala stránkami, boty na konferenčním stole, s nepřítomným výrazem okusovala tužku. „Jdou si pro tebe.“

Trip ji významně ignoroval a pokračoval ve čtení složek lidí, co mě chtěli nacpat do balíčku a poslat napříč vesmírem, kde mě sežere obří měkkýš. Harbinger řekl, že přivede jen ty lidi, kterým věří, a to zjevně znamenalo všechny, kteří by tu byli i normálně, což nebylo zas tak velké překvapení. Když s některými lidmi strávíte tolik času riskováním života a končetin, nejsou to jen spolupracovníci, jsou vaše rodina. A ta brala zatraceně vážně, že je jeden její člen ohrožen.

„Tak kdo z vás už má plán, jak tyhle lidi pobijeme?“ zeptala se Dorkas a zvedla seznam podezřelých kultistů. Hlasitě usrkla ze svého hrnku s kafem. Naše stará recepční by se obvykle týmového plánování neúčastnila, ale v průběhu posledního roku si mě zamilovala jako vlastní babička. Buď to, nebo už ji příliš svrběl prst na spoušti.

„My jsme Lovci monster s. r. o., ne Lovci blbců s. r. o.,“ uklidňovala ji Julie. „Tihle trotlové nás nezajímaj. Většina z nich asi ani netuší, co čeho se zapletli. Navíc jak znám vládu a její schopnost shánět informace, půlka těch jmen asi bude špatně. Promiň, Dorkas.“

„Ale je to pokušení…“ prohlásila Holly při pohledu na seznam. „Filmy toho chlapa nesnáším.“

„Příšernej herec,“ souhlasil Trip.

Albert Lee dorazil jako poslední. Vkulhal do místnosti, pod jednou rukou nesl několik knih, které narychlo vyhrabal v archivu, a druhou se opíral o svou hůl. Lee nám dělal archiváře od té doby, co si v jeskyních DeSoya ošklivě zranil nohu. Přestože byl talent na výbušniny, jeho skutečným posláním byl výzkum. Položil těžké knihy a tvrdě mě praštil do zad. „Rád vidím, že jsi to zvládl domů, chlape,“ zazubil se.

Potřásl jsem nabízenou rukou. „Je dobrý být zpátky doma, Ale.“

„Počkej, až uvidíš, co jsem našel. Kámo, jsi těžce v prdeli,“ řekl, a když se posadil vedle mě, jeho kovová ortéza hlasitě zaskřípala. Cítil jsem se blbě pokaždé, když jsem viděl, že mu působí nepohodlí, což bylo dost často. Byl jsem velitelem jeho týmu, když to schytal, a stále jsem za to cítil zodpovědnost. Reálně jsem tenkrát nemohl nic udělat, ale i tak jsem to cítil stejně. Lee, tvrdý bývalý mariňák, si nikdy jediným slůvkem nestěžoval, jen vtipkoval, že teď má konečně záminku koupit si tvrďáckou hůlku s ukrytým mečem.

Místnost byla relativně plná. Earl Harbinger, Julie Shacklefordová, Milo Anderson, Trip Jones a Holly Newcastleová by tu byli i normálně, protože tvořili základ mého týmu. Spolu s nimi tu byl i Skippy, náš pilot a vůdce orčího mužstva, který stál tiše vzadu v místnosti. Pořád nosil kuklu a brýle, a odmítal si sednout ke stolu, i když byl mezi přáteli. Ne že by byl Skippy nespolečenský, jen pobývat ve společnosti lidí pro něj bylo bolestně nepříjemné. Ale v porovnání s většinou ostatních orků byl vyložený vymetač večírků.

Jediným dalším aktivním Lovcem v místnosti byl někdo, koho jsem znal jen letmo a nikdy s ním přímo nespolupracoval, tedy s výjimkou loňského roku, kdy se u jeskyní DeSoya shromáždili Lovci úplně všichni. Jmenovala se Esmeralda Paxtonová, velela týmu Seattle a připadla na ni povinnost cvičit nováčky. Paxtonová byla vysoká něco málo přes metr a půl, pár let přes čtyřicet, kaštanové vlasy svázané do drdolu a nosila brýle s drátěnými obroučkami. Nosila pestrobarevnou vestu, což byla móda, která k tvrdým zabijákům dvakrát nesedla. Vypadala, že spíš upeče pekáč čokoládových sušenek, než že zapíchne upíra, ale měla tolik Earlovy důvěry, že jí svěřil vedení týmů v jedné z nejaktivnějších oblastí země. V péči navíc měla i Juliina mladšího bratra, takže musela být mnohem nebezpečnější, než naznačoval její mateřský vzhled. Moc toho zatím nenamluvila, jen pečlivě studovala předložené materiály.

Raymond Shackleford Třetí, Superlovec v částečném důchodu, kterému Julie říkala děda a všichni ostatní šéf, seděl na svém obvyklém místě v čele stolu. Za tu dobu, co jsem ho znal, dost zestárl. Bílé vlasy mu prořídly, zjizvená polovina tváře kolem oka ochabovala a já nerad zkonstatoval, že jeho kašlání se od našeho návratu z Mexika zhoršilo. Byl to spíš symbolický vůdce. Earl Harbinger, skutečným jménem Raymond Shackleford Druhý, řídil každodenní běh firmy, ale šéf v žádném případě nemínil zůstat stranou, když někdo vyhrožoval smrtí jeho Lovci. Protože mu chyběla pravá ruka, získal si pozornost všech tím, že do stolu zabušil hákem z nerez oceli.

Odkašlal si. „No dobře, lidi. Na čem se můžeme shodnout?“

„Zed je v pořádným průseru,“ navrhl Trip.

„Děkuji, pane Jonesi. Všichni souhlasí?“

Celý stůl zahalekal „Jo!“ Pak se zasmáli na můj účet.

„Díky, lidi,“ zamručel jsem. Julie mi pod stolem poklepala na ruku.

„Dobře, konec blbnutí,“ nařídil šéf. „Zhodnocení hrozby?“

„Velmi zlá, pane.“ Lee zvedl první knihu. „Nikdo neví, co je ten nekromant zač. Dneska jsem si o nich něco přečetl a ten titul může používat každej, kdo fušuje do magie smrti, oživuje mrtvoly nebo prostě spousta dalších vážně špatnejch lidí, co udělali pár opravdu příšernejch věcí.“

„Jak příšernejch?“

„Prakticky všechno, na co si vzpomenete. Poslední případ LM, co jsem s nimi našel, byl na Haiti 1978. Byla tam spousta mrtvých,“ řekl Lee.

„To si pamatuju,“ řekl šéf. „To byl ten chlap se spoustou doppelgangerů, co nahradil všechny vyšší úředníky ve městě a pak uspořádal velkej masakr.“ O doppelgangerech jsme se ve výcviku něco učili, ale moc jsme se s nimi nezdržovali, protože je nikdo neviděl už desítky let. Uměli dokonale napodobovat a v průběhu historie ta záhadná stvoření natropila spoustu škod. „Dobře, že jsme se s těmi prokletými měňavci od té doby už nepotkali.“

„Ne, pleteš si to s Kubou v třiapadesátým,“ opravil Harbinger syna. „Na Haiti byl ten nekromant, co sešil všechna těla do jednoho obřího masovýho golema.“

„Moje paměť už není, co bejvala,“ odvětil prostě šéf. Všiml jsem si, jak při tom Harbinger trochu posmutněl. Muselo být těžké sledovat, jak vaši milovaní zestárnou o deset let za každý váš jeden rok.

„Tak jako tak máte pravdu. Tohle může být opravdu pěkně ošklivý. V minulosti oživovali mrtvoly, vytvářeli úplně nový druhy nemrtvejch, otevírali portály do jiných dimenzí a tak podobně,“ řekl Lee. „A já předpokládám, že to bude ještě horší.“ Náš archivář si natáhl chirurgické rukavice, než otevřel největší, nejzaprášenější a nejstarší knihu. Desky byly vázané ve vydělávané kůži a stránky ze žlutého pergamenu pokrývaly inkoustem ručně psané poznámky. Lee s knihou zacházel velmi opatrně, skoro až něžně, aby ji nepoškodil. „Poznámky federálů se zmiňují o tom, že Dočasnost má shoggothskýho mazlíčka, tak jsem se rozhodl podívat, co tyhle potvory dokážou…“ Kresba zobrazovala hrozivou, oteklou, neforemnou asymetrickou věc s příliš mnoha tlamami a očima. „Na různých místech jsou na ně stručný odkazy. Tenhle je arabsky, ale je v něm nejvíc informací.“

„Nechutný… Co to umí?“ zeptala se Holly.

Šéf a Harbinger si vyměnili rychlý pohled. „Jsou pořádná osina v zadku, to umí. Můj bratr Leroy a já jsme s jedním kdysi bojovali, přímo tady v Cazadoru. Před lety se přistěhoval do místních lesů. Ta smradlavá nechutná bestie začala požírat lidi z města a dobytek. Zkoušel jsem ho zabít, ale dostal se pryč.“

„Nikdy jsi mi neřekl, že jsi lovil shoggotha, dědo.“ Julie se přese mě naklonila, aby na kresbu viděla taky. „Nevěděla jsem, že ještě existují.“ Julie se při studování obrázku zamračila. „Počkejte chvíli… Pan Popelnice?“

„Kdo je Pan Popelnice?“ zeptal jsem se.

Když ho poznala, spadla jí brada. Julie ukázala na starou knihu. „Přímo tady! To je Pan Popelnice! Byl to můj imaginární přítel, když jsem byla malá holka. Hráli jsme si spolu v lesích. Byl velkej, roztomilej a hodnej. Vždyť víte, jaký imaginární přátelé jsou. Ale tohle je celej on, Pan Popelnice. Mohlo mi být tak šest, ale pořád si ho pamatuju.“

Musela si ze mě utahovat. „Tvůj imaginární přítel byl hrouda masa?“

„Promiň, Julie. Nebyl imaginární,“ řekl omluvně Earl. „A byly ti čtyři. Nikdy jsme nezjistili, proč tě nesežral. Probrečela jsi několik dní, když jsme ho zahnali.“

Julie se na mě podívala, vypadala zmateně. „Páni… tohle… tohle je vážně na prd,“ řekla pomalu moje snoubenka. „Byl tak milá… věc.“

„Jo, a proto jsem o tom s tebou nemluvil,“ přiznal její děda. „Říkal jsem si, že bys nechtěla zjistit, že tvůj nejlepší přítel byl duše vysávající stvůra ze záhrobí. Doufám, drahoušku, že tomu rozumíš. Prosím, pokračujte, pane Lee.“

Lee vypadal trochu překvapeně, že se jeden z jeho nadřízených přátelil se shoggothem. „Ehm… jo. Shoggothové jsou obvykle sluhové, nádeníci Starobylých. Plní rozkazy, nosí vzkazy, vrtají tunely a tak podobně. Abych citoval původního autora, na kterého se odkazuje jen jako na Šílenýho Araba: ‚Pohled do tisíce jejich zrádných očí je jako poznat hrůzu a utrpení nekonečného šílenství, jsou jak hrobky temnoty, kde nevinní jsou požíráni po zbytek věčnosti.‘ A tak dále…“

„Vypadal vážně mile…“ řekla váhavě Julie. „Teď je náš největší problém…“

„Jsou amorfní. Mohou rychle měnit tvar, na délku mají 450 metrů a váží kolem dvou tun,“ řekl Earl. „Umí komunikovat, ale jsou relativně hloupí. Jen brutální síla, parní válce z asfaltu a očí. A sežerou všechno.“ Kromě čtyřleté holčičky. Naštěstí. Julie vypadala, že to snáší dobře, ale ona pocházela z dlouhé řady Lovců pyšných na své flexibilní myšlení. Harbinger pokračoval. „Posledně ho zahnal oheň. Milo, chci, abys zkontroloval a připravil všechny plamenomety.“

Julie si promnula krk. „No, z tohohle je mi vážně smutno.“

Teď byla řada na mně, abych jí pod stolem poklepal po ruce. Esmeralda Paxtonová se do toho vložila zdvořilým zvednutím ruky. „Máme víc problémů než toho shoggotha, ne že by ten nebyl příšernej až až, jestli se ptáte mě. Jeden ze zadrženejch emailů se zmiňuje, cituji: ‚Velekněz je připraven použít Sílu a Násilí, aby splnil přání Starobylých, bez ohledu na cenu.‘“

„No, hodil po mně záchodovou mísou,“ poznamenal jsem. „To je sakra násilnický.“

Zavrtěla hlavou. „Síla a Násilí jsou napsaný s velkými písmeny.“

Přihlouple jsem se na ni podíval. „Kultisti jsou na štíru s gramatikou?“

„Jsou to obyčejná podstatná jména?“ zeptal se Trip. „Nejsou to skutečná jména?“

Esmeralda se usmála a ukázala na Tripa. „Bingo. A pokud jsou to ti, co si myslím, tým Los Alamos už s nimi jednou bojoval, když jsem ještě byla nováček.“

Harbinger se nad tím chvíli zamyslel, zamračil se. „Cratos a Bia? To nemůžou bejt oni. To už je dvacet let.“

„Sedmnáct. Prosím, nedělej mě starší, než jsem, Earle,“ probodla ho drobná žena pohledem. „Zatím ještě malá stará dáma nejsem, ale mám v plánu stát se překvapivě agresivní malou starou dámou. Používají jako jména starořecká slova Síla a Násilí. Jsou tady už pěkně dlouho. Někteří tvrdí, že jsou nesmrtelní.“

„Všichni jsou nesmrtelný,“ prohlásil Earl, „dokud nenajdeš způsob, jak je zabít.“

„Můj tým je stopoval napříč jižní Evropou. Bylo snadné je sledovat se vší tou spouští, co po nich zůstávala. Jednou se nám je dokonce podařilo přepadnout, jen abychom zjistili, že jsou doslova nezničitelní. Rozplynuli se ve vzduchu. Tyhle odměny jsme si nikdy nevybrali.“

„Co jsou teda Síla a Násilí zač?“ zeptala se Julie. „Tenhle druh si nepamatuju.“

„Nejsme si jistí, co jsou,“ vysvětlila Esmeralda. „Po fyzické stránce se podobaj zlobrům, ale jsou chytřejší, tedy přinejmenším ta samice, Bia, je pěkně mazaná. Samec, Cratos, je blbej jako štoudev, ale má neuvěřitelnou sílu. Buď jsou opravdu tak prastaří, nebo přijali jména po menších bozích z řeckýho pantheonu, aby si zlepšili image.“

„Antický Řecko? Jako Zeus, co si odskakoval z Olympu a měnil se v nadrženou labuť a tak podobně?“ zeptal jsem se. „Protože, víte, jako by celá ta záležitost nebyla dost divná i bez toho.“

Earl se opřel, zahloubaný v myšlenkách. „Ze starejch řeckejch monster si neutahuj. Jednou mě málem dostal minotaurus. Není nic tvrdšího než obří býčí chlap s neprůstřelnou kůží… udělal jsem si z něj kabát.“

„No, nevíme přesně, co jsou zač, ale jsou to monstra, co se vždycky objeví a rozjedou krvavou jízdu. Nejdivnější věc je, že oni nezabíjejí jen lidi, oni masakrujou i jiný monstra. Jejich chování je jedna velká záhada. Ta zpráva možná neodkazuje na ty stejný potvory, ale myslela jsem si, že bych na to měla upozornit,“ řekla Esmeralda. „Pokud narazíme na dva humanoidy, z nichž jeden bude tři a půl metrů vysoký a červený, a druhý dva a půl metrů vysoký a fialový…“

„Dost,“ zarazil ji nečekaně Skippy. Při zvuku jeho hrdelního hlasu jsem sebou trhnul. Byl tak potichu, až jsem zapomněl, že je v místnosti. Ork nejistě přišel ke stolu a zíral na Esmeraldu, brýle měl nakřivo. „Skippy… zná. Zná ty…“ Skippy řekl nějaké slovo ve vlastním jazyce. „Jak ty, HarbAngere, jako LM… loví. Ale špatně. Oni špatný. Ne čest… Ne lov pro ochranu… lov pro zabíjení. Loví kvůli utrpení. Lovili můj lid. Mnoho Urků zemřelo.“ Skippy k nám naklonil hlavu v kukle, zakryté oči nečitelné jako vždy. Mluvit anglicky pro něj bylo obtížné. „Nepřítel… zaplatit za zabití hodně Urků.“ Znovu řekl to slovo.

„Co to znamená?“ zeptal se Trip. Můj přítel strávil v posledních několika měsících ve Skippyho vesnici spoustu času, kmen ho fascinoval, a pochytil spoustu slov z orkského jazyka.

Skippy tam nervózně stál, naklonil hlavu na stranu, hledal v angličtině správná slova. „Myslím, že vy jim říkat… nájmoví vrazi.“

„Nájemní vrazi,“ Esmeralda zamyšleně pokývala hlavou. „To dává smysl. Nikdy jsme nepochopili, proč zaútočili tam, kde zaútočili, ale určitě v tom byl vzor. Když odvedli svou práci, prostě se vypařili.“

„Tohle je pořád lepší a lepší. Zlobří nájemní vrazi…“ zabručel jsem. Dočasnost byla vážně zábavná společnost. „Takže oni jsou taková monster verze nás?“

„Ne!“ odpověděl s překvapivou hlasitostí ork. Skippy vehementně vrtěl hlavou. „Oni ne jako Lovci. Ne čest!“

„Jak se od nás liší, Skippy?“ zeptal se Trip klidným hlasem.

Ork dál vzrušeně vrtěl hlavou. Skippy vypadal těžce uražený představou, že by měl jeho adoptivní klan s těmi věcmi něco společného. „Vy, Lovci, dostat peníze… za zabíjení monster. Ti dva… oni zabíjejí, ale dostat… dostat za to duše. Sníst duši, žít věčně.“ Skippy skončil svou řeč a stáhnul se zpátky do rohu, viditelně v rozpacích, že příliš mluvil. Ostatní vzrušenými hlasy pokračovali v probírání našeho problému. Lovci měli tendenci se rozpalovat při pomyšlení, že uloví něco nového.

Moji pozornost od rozhovoru odvedly otevírající se dveře konferenční místnosti a osoba, co vešla dovnitř. Okamžitě jsem ho poznal, ale dočista mě to překvapilo. Ostatní si ho asi zatím nevšimli.

Nově příchozí byl asi tak vysoký jako já, ale zatímco já byl mohutný, on byl štíhlý; a na rozdíl od mé ošklivé vizáže se honosil pohledností filmové hvězdy. Stále nosil standardní tělesnou zbroj Lovců monster, ale jeho byla černá, šitá na míru, aby lépe sedla, a očividně si udržovala magickou schopnost nikdy se neušpinit. Na místě, kde na jeho paži býval zelený smajlík s rohy, byl jen prázdný suchý zip, ale jinak vypadal úplně stejně jako ten den, kdy rezignoval.

„Ahoj, vespolek, omlouvám se, že jdu pozdě. Musel jsem nejdřív dokončit dnešní trénink. Začali jsme s odstřelovacími puškami,“ omluvil se Grant Jefferson, bývalý Lovec, když přišel ke stolu. „Přišel jsem, jak nejrychleji to šlo, Earle. Proč agent Franks hlídá schodiště?“

Od minulého léta jsem ho neviděl. Podíval jsem se na Julii a ta byla stejně jako já překvapená, že tu vidí svého ex-přítele.

„Sedni si, Grante, zbytek informací ti řeknu pozdějc,“ řekl Earl a ukázal na prázdné místo naproti mně.

Nebyl jediný, kdo potřeboval nějaké informace. „Hej, Grante, co tady vlastně děláš?“ zeptal jsem se možná trochu hlasitěji, než bylo třeba. Asi za to mohla špatná akustika místnosti, že můj hlas zněl trochu ostřeji, než měl. Akustika. No jasně.

„Ahoj, Julie,“ řekl Grant a klidně mě ignoroval, když sklouznul na židli. Pohodářsky se opřel obrněnými lokty o stůl. „Kdy ses vrátila z Mexika?“ Používal přátelský tón.

„Dnes odpoledne…“ odpověděla pomalu. Nebyl jsem si jistý, co ji překvapilo víc, jestli Grant, nebo Pan Popelnice. „UPKM nás odvezl zpátky.“

„Promiň, že jsem tě předtím propásl. Tvůj bratr je stále v terénu. Říkal, že ti to poví, protože tě prý uvidí dřív.“ Pak Grant předstíral, že si poprvé všiml i mě. „Pitte, rád tě zase vidím,“ zalhal zdvořile.

Zavrčel jsem něco nesrozumitelného.

Obrátil pozornost zpět k Julii. „A gratuluju k vašemu zasnoubení. To je vážně skvělé.“ Jeho falešný úsměv byl fakt přesvědčivý.

„Děkuju.“ Julii na řeči neužilo. „Co tady děláš?“

Grant povytáhl obočí. „Nikdo ti to neřekl?“

„Aha, sakra, zapomněl jsem,“ ozval se rychle Earl. „Posledních pár dní toho bylo moc. Když jste byli v Mexiku, Grant za mnou přišel a požádal o svoji starou práci.“ Podíval jsem se na Tripa a Holly. Oni se vrátili včera. Očividně se kvůli všemu tomu vzrušení zapomněli o Grantově znovupřijetí zmínit. Dobře věděli, jak spolu my dva vycházíme. Trip se mi podíval do očí a pokrčil rameny, jako by říkal ops. „Máme velkej podstav, tak jsem byl za jeho pomoc vděčnej.“

„Hádám, že ti kariéra v Hollywoodu moc nevyšla, co?“ zeptal jsem se podezřívavě.

Jen se usmál. Jeho perfektně tvarované bílé zuby vypadaly jako Tic-Tac. „To ani ne. Byla to zábava, ale mým skutečným posláním je Lov. Jsem rád, že jsem doma.“

Kousl jsem se do jazyku. Doma? Jistě, ve spárech sedmi Upířích pánů pracujících pro Starobylé viděl pár příšerných věcí, ale po návratu na něj všichni byli tak milí, jak jen to šlo, a on stejně odešel. Skončil.

„No… dobře, že jsi zpátky,“ přivítala ho zdvořile Julie. Jejich rozchod neproběhl zrovna hladce. Přestože přímo u „diskuse“ jsem nebyl, byl jsem pak u toho, když ho omráčila pažbou M14. Julie o tom nechtěla mluvit, tak jsem to nechal být. Když Grant odešel, stalo se z toho téma, kterému jsme se svorně vyhýbali.

„Kde máš nášivku týmu?“ zeptal jsem se jako naprostý hajzl. Grantova ruka sebou povědomě škubla směrem k druhé paži, uteklo mu krátké zamračení. Náš zlatý chlapec selhání snášel vždycky špatně.

Earl vycítil napětí a vložil se mezi nás. „Přiřadil jsem Granta k Esmeraldě, aby jí pomohl s výcvikem. Až se tu za pár dní na promoci ukáže zbytek velitelů týmů, nějaké místo už mu najdeme. Potřebujeme do terénu dostat všechny zkušené Lovce, co máme.“

„Rád pomůžu,“ odvětil Grant a stále na mě zíral. Usmál jsem se, když jsem si všiml, že jeho kdysi dokonalý nos srostl nepatrně křivě po tom, co jsem mu ho zlomil.

„Ano, ano, mohli bychom se vrátit k práci?“ ozval se šéf, kterému naše malicherná osobní dramata byla víceméně ukradená. „Je tu ještě něco, co bychom o Dočasnosti měli vědět?“ Nikdo se nezmínil o možném špiclovi. Earl zachytil můj pohled a nepatrně zavrtěl hlavou tak, aby si toho nikdo nevšiml. Tahle část měla zjevně zůstat tajemstvím.

„Stojíme tu proti organizaci, která má pár set členů,“ řekl Earl. „A většina z nich budou spíš jen fanatici, a ne profesionálové jako ti v Povzneseném řádu sráčů. Schopnosti jejich šéfa jim tady nepomůžou, takže před přímým útokem jsme relativně v bezpečí. Pokud proti nám nepošle nějaký ne-nemrtvý monstra, a jestli k tomu dojde, tak si na ně prostě došlápneme a vyřídíme je. Mezitím se musíme připravit na všechno, co by nám od nich mohlo hrozit. Mimo tuhle místnost o tom nikdo necekne ani slovo. Přijdeme na to, jak se o tu Dočasnost postarat.“ Začal štěkat úkoly. „Všichni dávejte bacha na Frankse. Nevěřím mu. Lee, podívej se do archivu, jestli tam nemáme něco o těch zlobrech. Julie, Dorkas, od vás chci, abyste kontaktovaly všechny velitele týmů, rychle je poinformovaly o tom kultu a zjistily, jestli nezvládnou schrastit nějaký místní info. Milo, Tripe, Holly, zajděte za elfy a zjistěte, jestli už s nimi neměli co dočinění.“

Holly hlasitě zasténala.

„Předpokládám, že je asi znám nejlíp.“ Milo mě probodl pohledem. „Moje žena bude mít co nevidět dítě, a jestli na parkovišti přívěsů prokecám porod svýho prvního dítěte, činím za to odpovědnýho tebe.“

Pomalu jsem přikývl, nebyl jsem si moc jistý, jak takový rozhovor pomůže.

Earl pokračoval. „Esmeraldo, Owen ti pomůže s výcvikem. Nenech se oblbnout jeho pitomostma. Ve skutečnosti je to slušný střelecký instruktor.“

„A teď přijde ta špatná zpráva,“ řekla.

„A taky do svý třídy zařadíš tři tajný federální agenty,“ dodal Earl. Řekl bych, že Esmeralda zasténala ještě hlasitěji, než když se Holly dozvěděla o elfech. Velitelka týmu Seattle s vládou očividně vycházela stejně jako všichni v LM. „Jo, já vím. Prostě předstírej, že tam nejsou.“

„Zatracený federálové na mým pozemku,“ zabručel šéf. Přísahám, že nebýt takový gentleman, odplivl by si na zem. Vláda nám přes Fonasil platila velkou část účtů, ale to neznamenalo, že si spolupráci s jejich Lovci budeme užívat.

„Můžu na ně alespoň bejt extra tvrdá?“ zeptala se Esmeralda.

Harbinger předvedl dravčí úsměv, jaký zvládne jenom vlkodlak. „Ale to je samozřejmost.“

„Zrovna mě něco napadlo,“ zazubila se na něj na oplátku Esmeralda. „Milo, budu na zítra potřebovat další kravský lejna na Plazení ve sračkách. Nebylo by fér, kdyby o to naši noví rekruti přišli.“

„Nemám zrovna žádný čerstvý…“ upozornil ji Milo.

„O to je to lepší…“

KAPITOLA 5

Příštích pár dní sklouzlo do rutiny. Kdykoliv jsem pracoval na základně, spal jsem v malém pokoji v horním patře, hned naproti Juliinu dočasnému bytu. Někteří členové Harbingerova týmu měli vlastní domy, většinou v nedalekém Cazadoru, ale já bydlel ve starém rodinném panství Shackleford, nebo tam alespoň bydlet budu, až Earl uzná, že je to bezpečné. Rutina začala brzy, Esmeralda a její Lovci nováčky vzbudili a proháněli už od šesti. Když jsem se osprchoval a sešel do přízemí na večeři, pokaždé tam na mě na židli u paty schodiště čekal agent Franks. Přidělili jsme mu soukromý pokoj, ale nevšiml jsem si, že by ho někdy používal. Obr patrně nikdy nespal, a pokud ano, klidně bych se vsadil, že jedno oko nechává otevřené. Každé ráno, co jsme se vrátili zpátky, byl na tom samém místě, na skládací židli ukradené z jídelny, zády ke zdi, a vyčkával. A každé ráno na mě jen kývnul, když jsem se objevil, jako by věděl dlouho předem, kdy sejdu dolů, kde na mě trpělivě čeká.

Franks se rozhodl být inkognito. Po prvním dni jsem ho upozornil, že pokud má vystupovat jako vyslanec dobré vůle, pravděpodobně by se tu neměl promenádovat v plné zbroji s útočnou puškou přes rameno a asi tak dvaceti kily dalšího vybavení. Očividně se mnou souhlasil. Franks se tedy převlékl do jiné uniformy, levného černého obleku s černou připínací vázankou a bílou košilí, u které nikdo nepředpokládal, že se bude zapínat kolem tak tlustého krku. Všiml jsem si, že nosí dva dlouhé glocky, a hádal jsem, že v každé kapse saka schovává granát, ale na Frankse to bylo opravdu nenápadné vystupování.

„Brý ráno, sluníčko,“ pozdravil jsem ho sarkasticky a v duchu si přál, aby prostě odešel.

Chvíli se na mě mračil, očividně ztrácel trpělivost s tím, že se mě nikdo nesnaží zabít. Upravil si granáty v kapsách, zkontroloval kravatu a vstal. Jako obvykle toho Franks moc nenamluvil. Zamířil jsem do jídelny, rozmrzelý agent se držel pár kroků za mnou.

Dnešek měl být stejný jako včerejšek. Po snídani budu muset dohánět papírování, pak bych měl jít na střelnici a naučit nováčky líp střílet – s trochou štěstí na cíle a ne na sebe navzájem, jak budou cvičení postupně složitější. Esmeralda mě to nechala dělat většinu dne.

„Nějaký nový zprávy od tvejch lidí?“ zeptal jsem se nad snídaní agenta Frankse. Ve velké jídelně jsme byli sami. Třída nováčků běhala a zbytek týmu většinou dělal na úkolech, co jim přidělil Harbinger. Věděl jsem, že Holly, Trip a Milo včera odjeli do Corinthu, aby něco vyklepali z elfů v autokempu Čarovný les. Šťastlivci.

„Ne,“ zavrčel s pusou plnou slaniny. Franks žvýkal s pusou dokořán. Hlasitě.

„Máte ponětí, kdy by mohl kult zaútočit?“

„Ne.“

„Myslíte si, že je odstrašilo, že jsem tady?“

Pokrčil rameny.

„Stalo se v noci něco zajímavýho?“

„Ne.“

Protože jsem typ člověka, co nesnáší dlouhé ticho, zkoušel jsem to dál. „Když už tu spolu musíme trčet, mohli bychom se třeba líp poznat. Nějakou dobu už se známe.“ Nedodal jsem, že při našem prvním setkání mi mířil pistolí na hlavu a při tom druhém ze mě vymlátil duši. „Já ani nevím, jaký je tvý křestní?“

S odpovědí si dával načas. „Agent.“

Tolik k přátelskosti. „No, agente, máš nějaký koníčky? Pěstování chia petů9? Sbíráš kartičky pokémonů?“

Cítil jsem jeho znechucení. Jak jsem ho otravoval, kabelům podobné žíly na čele mu začaly lehce pulzovat. „Ne.“

Takhle dopadal prakticky každý rozhovor, který jsem s Franksem vedl. Vláda ho očividně zapomněla vybavit osobností. Ten chlap byl mohutná, násilnická a tichá záhada. Povzdechl jsem si a vrátil se k rutině.

Moje kancelář byla v nejvyšším patře. Dalo by se říct, že to bylo něco jako ministerstvo financí Lovců monster s. r. o., ale to byl trochu snobský titul pro mě a počítač s nainstalovaným Quickbooks Pro. Předpokládal jsem, že budu jen dočasným ministerstvem financí, protože jsem konečně přemluvil Earla, aby přijal na plný úvazek účetního, ale poslední vývoj jsem neměl čas sledovat, a tak to zatím zůstávalo jen na mně.

Účetnictví v LM nebylo tak složité jako moje stará práce. Většinou jsem všechno stíhal mezi misemi. Než jsem přišel, měli v tom příšerný bordel. Zabíjení a matematika se evidentně u většiny lidí navzájem vylučovaly, ale účetní knihy jsem do pořádku dát dokázal. Před pár měsíci jsem nás provedl auditem IRS a bylo to skoro tak náročné jako porážka lorda Machada.

Účetní knihy byly dost hrubé. Na hlavní účetní knihu jsem zrovna pyšný nebyl, ale v tom spočívala krása práce pro společnost v soukromých rukou. Nebyli tu žádní podílníci, které bychom museli udržovat spokojené, ani žádné příšerné SarbOx10 pitomosti, s nimiž se musely potýkat velké korporace. Většina našich peněz pocházela z Fonasilu, a ti vždycky platili včas. Nejtěžší částí byla snaha udržet přehled o výdajích, protože různé týmy kolem sebe při plnění misí rozhazovaly pytle peněz a všem šlo líp rozsévání zkázy než pravidelné zasílání emailů se zprávou o výdajích.

Štos faktur dost povyrostl, co jsem odjel do Mexika. Ostatní Lovci se jako obvykle neobtěžovali se správným vyplňováním a všichni měli tendenci vytvářet uprostřed mého stolu co největší hromadu. Zaúčtovat to bude trvat věčnost. Horní list měl nadpis Projekt Leviatan vyvedený v červeném Sharpie. „Sakra, Milo, deset tisíc dolarů za zakázkové harpuny? Kolik těch věcí potřebuješ?“ zabručel jsem a odložil fakturu stranou. Vedl jsem speciální výdajovou kolonku nadepsanou „Milo“. Byla plná divných věcí.

S vrčením jsem se tou hromadou prohrabával. Dnes jsem na to prostě neměl náladu. Nic se mi nedařilo, protože mě příliš zaměstnávalo přemýšlení o kultu mrtvých. Uvnitř jsem věděl, že bych měl být tam venku a dělat něco užitečného. Na stole jsem měl několik zarámovaných fotek – já s Julií po společném zlezení Mt. Cheaha. Úžasný oddíl nováčků vyfocený Šťastným Fernandem, když jsme se vrátili do jeskyní DeSoya, ale tentokrát jako turisti, a ne likvidátoři, a jediný obrázek, co jsem měl s Mordechaiem Byreikou.

Byla to černobílá fotka, kterou Lee loni našel v Mordechaiově starém deníku, Lovec tam pózoval před něčím velkým, šupinatým a na první pohled mrtvým. Zvedl jsem ji a povzdechl si. Ne že by mi chyběl tajnůstkářský duch, co se mi zabydlel v mozku, ale Mordechai by věděl, co má dělat. Vždycky měl ty správné odpovědi, i když mi je v mém vlastním zájmu zamlčoval. Neřekl mi tehdy, co mám udělat, protože jinak bych to uspěchal a otevřel při tom bránu. Musel jsem na spoustu věcí přijít, ale on byl moudrý, pečlivý a uvážlivý, vlastnosti, kterých se mi nedostávalo. Mordechai zemřel celá desetiletí před mým narozením, ale vždy bude mým mentorem.

„Kéž bys tu byl, staříku,“ povzdechl jsem si. „Právě teď by se mi nějaká rada hodila…“ Nechtěl jsem být výjimečný, ale jak řekl Mordechai, vytáhl jsem si od vesmíru krátkou sirku a rozhodoval o osudu světů. A teď za to platím.

Odložil jsem rámeček a podíval se na hromadu faktur.

Do hajzlu s tím. Papírování může počkat.

Alespoň mi platili za střílení, což pro mě, pro celoživotního blázna do zbraní, bylo jako splněný sen. Od deseti do poledne jsem s nováčky cvičil střelbu a ovládání zbraně. Touhle dobou už tu byli druhý měsíc, takže ty tupé a nebezpečné jsme vyhmátli a poslali domů s tučným šekem.

Zbývající nováčci byli pěkně ostří. Jako obvykle šlo o přeživší z brutálních nadpřirozených útoků. Tahle třída zahrnovala vojáka, který zastřelil akkadskou bouřnou bestii v Iráku; taxikáře, který svezl upíra (nejenže se ho pokusil sežrat, navíc dával i mizerný dýško); dva bratry, jejichž společnost Haight Brothers prováděla zemní stavby a vyhrabala při tom skinwalkera; archeologa, který učinil objev, že některé věci je lepší neobjevit; a dokonce i kluka čerstvě ze střední, kterému vlezl krvavý fiend do okénka drive-through u Arbyho, kde pracoval. Jo, a ukázalo se, že krvavý fiend se dá zabít i přimáčknutím obličeje na sporák, když ho tam podržíte dost dlouho, aby přestal kopat.

Požádali mě, abych pomohl na střelnici, ale musel jsem uznat, že většina nováčků jsou slušní střelci. Jeden z Esmeraldiných chlapů, drsný střelec jménem Cooper, při jejich zacvičování odvedl skvělou práci. Ale Cooper v prvé řadě plnil funkci experta na výbušniny, střelec byl až na druhém místě, a tak jsem se mohl s nováčky podělit o pár fíglů, jak se zlepšit při střelbě z brokovnic a pistolí. Nechci se moc vytahovat, ale co vím, v LM to s brokovnicí neuměl nikdo líp než já. Být v něčem dobrý, a být dobrý učitel neznamenalo nezbytně totéž, a já mohl jen doufat, že odvedu alespoň z poloviny tak dobrou práci, jakou odvedl s mojí třídou nováčků Sam Haven. Ten byl zatraceně dobrý instruktor.

Grant pracoval s těmi, co vybrali jako odstřelovače. Nerad to přiznávám, ale o střílení z dalekonosných pušek toho věděl víc než já – i když podle mého názoru byl perfektním případem zkušeného, ale jinak neschopného učitele, jenže já byl přece jen trošku zaujatý.

Byla to největší třída nováčků, jaká kdy prošla výcvikem, a pod Esmeraldiným trpělivým dohledem to také vypadalo, že bude mít nejvyšší kvótu úspěšných zakončení. Raději by měla být opatrnější. Pokud svou práci odvede příliš dobře, Earl by mohl chtít, aby dohlížela na výcvik každé třídy, a já silně pochyboval, že by to zkušení Lovci chtěli dělat na plný úvazek.

Přecházel jsem sem a tam za palebnou čárou Lovců. Dnes jsem jich tu měl asi polovinu. Všichni nováčci byli spárovaní, kde jeden fungoval jako kouč a druhý střílel. Dnes jsem je školil ve střídání zbraní. Jakmile vystříleli náboje v pušce, rychle ji přehodili přes rameno a vytáhli pistoli. Franksova Tupá rota mezi ně zapadla hladce. Tohle jsem musel agentům UPKM nechat. Byli to profíci. Ostatní nováčci a Esmeraldin tým si mysleli, že agenti byli součástí poslední výcvikové třídy, ale kvůli různým zraněním při výcviku ji nemohli dokončit. Tím se také vysvětlovaly jejich nadprůměrné výkony a znalosti. Jak jsem je sledoval na střelnici, zjistil jsem, že Torres je zatraceně dobrý, Archer metodický s dobrým výcvikem a Herzogová ucházející, ale ta si to kompenzovala zákeřností.

Mojí ochrance se nelíbilo, že se procházím kolem ozbrojené bandy potenciálních zabijáků Dočasnosti, ale já si stejně myslel, že je to blbost. Tajní agenti stále vrhali pohledy mým směrem, čekali, až se stane něco strašného. Naneštěstí pro ně k ničemu nedošlo. Po přehazování zbraní, střelbě v pohybu a střelbě z různých krytů jsme si dali přestávku na napití, svačinku a doplnění zásobníků, než přejdeme k sérii komplikovanějších cvičení. Grant začal okamžitě všem, kdo měli zájem, vyprávět nějakou historku, kde byl hlavním hrdinou. Našlo se jich dost. Nad palebnou čárou stála kvůli stínu plechová střecha a já se složil na betonovou lavičku, abych si vypil gatorade, chtěl jsem na chvíli vypadnout od nováčků. Dokonce i jaro bylo v Alabamě žhavé, když jste na sobě měli plnou polní a kevlarovou zbroj. Můj stín Franks se na chvíli vzdálil, když zvedl telefon.

Od davu se oddělila mladá dívka a zamířila mým směrem. Musela patřit mezi nejmladší ve třídě, atraktivní holka, takovým tím roztleskávačským způsobem, blonďatá a energická. „Nevadí, když si přisednu?“

„Klidně.“ Ukázal jsem na místo vedle sebe. Skočila tam, brašny na zbroji zachrastily. Všiml jsem si, že Torres, Archer a Herzogová si ji prohlížejí a hodnotí, jak velká je hrozba a jestli by neměli přijít taky a chránit mě. Lehce jsem zavrtěl hlavou. Agenti se vrátili ke svačině.

Ukázala mi müsli tyčinku. „Chceš jednu?“

„Ne, díky.“ V duchu jsem si projel seznam jmen. Na jména jsem měl vždycky špatnou paměť. „Dawn, je to tak?“

„Jo,“ usmála se, pak se rozhlédla kolem, jestli nás někdo neposlouchá. „Nevadilo by ti, kdybych si na chvilku půjčila tvůj mozek?“ Měla roztomilý texaský přízvuk. Dobře jsem ho znal, kdysi jsem bydlel v Dallasu. Vyrazil jsem si se spoustou holek, co mluvily stejně.

„Půjčovna mozku. Od toho tady jsem,“ odpověděl jsem. Koneckonců jsem tu zastával roli zkušeného vzoru. „Co pro tebe můžu udělat?“

Zase se rozhlédla, jestli někdo neposlouchá. Všiml jsem si, že pár nováčků se dívá, jako by obdivovali její odvahu, že za mnou přišla. Dawn se ke mně spiklenecky naklonila. „Ty jsi ten chlap, co zničil lorda Machada, je to tak?“

To vlastně nebylo žádné tajemství, jen něco, o čem jsem nerad mluvil. Tu noc se stalo příliš mnoho věcí, které jsem chtěl uchovat v tajnosti. „Kde jsi to slyšela?“

„Děláš si srandu?“ zasmála se. „Esmeralda nám o tom včera vykládala na hodině monstropisu. Lovci monster za ten boj vybrali největší odměnu v historii! A ty jsi příjemce Fonasilu číslo jedna. Sám jsi zvládnul jednoho upířího pána, u pár dalších asistoval, a sólo jsi oddělal megaodměnový monstrum.“

To byla všechno pravda a já na té misi opravdu vydělal pěkný balík, ale nikdy mě nenapadlo, že to ze mě udělá celebritu. „Jo, to jsem byl já, ale šlo o týmovou práci. Jen jsem byl ve správnej čas na správném místě.“

„Věděla jsem to. Vsadím se, že jsi shrábnul miliony.“

„Tak nějak.“ Byla to značná sumička. Většinu ze svého osobního podílu z jeskyní DeSoya jsem ale věnoval rodinám Lovců, co tam zemřeli, i když jsem se o tom příliš nešířil. Prostě mi to připadalo jako správná věc. „Byl to těžkej případ.“

„Páni,“ zamrkala na mě velkýma modrýma očima. „Tohle je vážně boží!“

Právě jsem upíjel z gatorade a málem se při tom imitací hroznů udusil. „Prosím?“ zakašlal jsem.

„Och, to mě mrzí.“ Z pohledu, který na mě vrhla, bylo vidět, že ji to nemrzí ani náhodou. „Já prostě tyhle věci miluju. Víš, měli bychom se později sejít a ty bys mi o tom všechno pověděl, chci to slyšet z první ruky. Možná zajít na drink nebo tak něco.“

Protože jsem chlap, kterého po většinu života hezké holky ignorovaly, chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomil, že po mně vážně jede. Mé vyšší mozkové funkce potřebovaly na zformulování odpovědi několik vteřin. „Ehm, promiň, Dawn. Mám toho teď vážně moc. Víš, je tady agent Franks, dělá tu toho… vyslance dobrý vůle… a já musím zůstat s ním.“ Klidně jsem si stáhl rukavici a doufal, že uvidí můj prsten.

Uviděla. „Takže ty jsi ženatej, co?“

„Zasnoubenej.“

Ani to ji neodradilo. „No nekecej. Já taky byla zasnoubená, ale rybí chlap mu utrhnul hlavu. Dlouhý příběh, ale takhle jsem skončila tady. Viděl jsi někdy, co se stane humanoidní rybě, když ji strčíš do lodního šroubu?“ Obdařila mě úsměvem, který by se dal nejlépe popsat jako flirtování. „Někdy ti o tom budu muset povědět. Možná spolu ještě někdy pokecáme.“ Zvedla se z lavičky. Ženám se nějak dařilo vypadat dobře i v tělesné zbroji. „Tak zas někdy.“

Dawn se vrátila k houfu nováčků. Další žena se zahihňala něčemu, co jí Dawn řekla. Co to sakra mělo bejt, LM střední? Potřásl jsem hlavou a vrátil se ke svému pití. Když jste single, tak s vámi ženy samozřejmě nemluví, ale jakmile máte nějaký vztah… prásk, hned jste pro ně středem pozornosti. Franks vyřídil svou federální záležitost a vrátil se ke mně. Podíval se na mě, uviděl můj konsternovaný výraz a pokrčil rameny.

Po několika hodinách ječení na nováčky a střílení kartónových terčů ve tvaru různých monster jsem si vzal oběd pro dva, vysadil Frankse v jeho základně pod schodištěm a zašel za Julií do její kanceláře.

Kancelář mé snoubenky odpovídala její osobnosti. Trocha pořádku, trocha chaosu, ale chaos tu představovala rozdělaná práce. Stěny vymalovala nějakou barvou mořské pěny, pověsila několik pěkných obrázků a všude kolem rozmístila dekorace, jen aby je rychle pohřbila pod papíry a vybavením LM. Měla tu několik květináčů s kytkami, které uměla pojmenovat latinskými jmény (mně připadaly všechny stejné a dráždily moji alergii, ale to jsem jí nikdy neřekl). Za zády jí visela nástěnka plná fotek přátel a rodiny, včetně několika mých, kde jsem se připitoměle culil do objektivu. Stůl pokrývaly papíry a pár strategických papírových hromádek se nacházelo na zemi, na skříních a v rozích.

Problém byl, že tenhle druh práce se nepřestával hromadit. Julie do ní šla, protože milovala Lov, a když se objevila zakázka, dostala hned přednost. Byla však také určeným dědicem rodinného podniku, proto se musela starat o každodenní blbosti jako všichni obchodníci. Navíc měla velké potíže, když došlo na rozvržení času.

Coby zkušený finanční profesionál jsem se jí mezi misemi snažil trochu pomáhat, ale Lovci monster by vážně potřebovali pár kancelářských krys na plný úvazek. Plán byl počkat na vážně chytrého nováčka, který nebude mít dost důvěry, abychom ho pustili do týmu, ale měli jsme tak hrozný podstav, že naše nároky pro nasazení v terénu byly v tomto ohledu docela nízké.

„Jak je, krásko,“ řekl jsem ve dveřích.

Julie zvedla ruku, aby mě utišila. Poslouchala někoho v telefonu. Položil jsem její oběd na hromadu poznámek, nabídek, faktur, hlášení a odrbaný výtisk knihy Jane Austenové. I Julie si tu a tam dopřála přestávku. Teď ale popadla bloček, vytáhla zpoza ucha propisku a začala si dělat poznámky. „Ano… gumovití. Zelení… tři metry vysocí. Ano, pane. Přesně vím, co jsou zač, a ano, zvládneme je.“

Přitáhl jsem si židli a rozvalil se na ní, stále jsem byl cítit střelným prachem a olejem. Vypadalo to, že máme další práci. Skvěle. Obchody jen kvetly, a přestože šlo o území jiného týmu, o odměny se dělila celá společnost. Poslední rok lámal rekordy, ale za to mohla nebývale velká aktivita monster, nemluvě o absurdně velkých odměnách z Fonasilu, které nám vyplatili po případu lorda Machada.

Julie pořád mluvila. „Ne. Ne, pane. Nesnažte se, opakuji, nesnažte se k nim přiblížit… Proč?“ Zakoulela očima, jako by se osoba na druhém konci linky zeptala na nějakou neuvěřitelnou blbost. „Protože by vás snědli… Ano. Snědli.“ Zarazila se, zakryla sluchátko a otočila se na mě. „Co je to za lidi, co se chtějí domluvit s monstry? Pitomci.“

„Z toho viním Stmívání.“ Ve skutečném životě vám upír zajiskří leda tak na hranici.

Julie se vrátila k telefonu. „Dobře, náš tým tam bude za…“ Podívala se na hodinky, a protože nikoho nezavolala, aby zkontroloval připravenost týmů, usoudil jsem, že to vezme náš tým. „Tři hodiny.“

Osoba na druhém konci linky z toho začala šílet. Julie bubnovala nehty na stůl, čekala, až tiráda skončí. Stejné chování jsem nedávno viděl u její matky, ale zatímco Susan měla nehty špičaté a rudé, Julie si je stříhala, aby jí nepřekážely při střelbě. „Poslouchejte, pane. Oni tam pořád budou. Dokud se k nim nepřiblížíte, nebudete je obtěžovat nebo na ně divně zírat, tak nezaútočí. Očekáváme, že záloha bude na našem účtu dřív, než tam dorazíme. Ano, děkuji. Přeji dobrý den.“ Zavěsila telefon. „Jak jen může bejt dobrej, když to tam máš zamořený trolama.“

„Aha, tak trolové. Jakej je plán?“

„Pojedeme do Bessameru. Skippy má dneska kvůli něčemu volno, takže žádnej vrtulník. Řeknu Milovi a ostatním v Mississippi, ať se tam s náma sejdou, s trochou štěstí dorazí včas. Tak budeme mít pohromadě většinu týmu. Trolové jsou zalezlý v malý opuštěný budově, nemůže jich tam bejt moc. Nic, co bychom nezvládli. Odměna za dospělýho je…“ Zkontrolovala tabulku na stěně. „Padesát tisíc. To není zlý.“

„Skvělý,“ řekl jsem a těšil se, až popadnu Anihilátora a rozpráším pár monster. „Trola jsem ještě neviděl. Nech mě hádat, malej roztomilej chlápek s dlouhejma vlasama?“

Sladce se na mě usmála a zamrkala velkýma hnědýma očima. „Smůla, že teď žádnýho neuvidíš.“

„To snad nééé,“ zakvílel jsem.

„Já vím, já vím. Ale takový jsou Earlovy rozkazy. Tady je bezpečněji.“

„Nemohla bys mě propašovat v kufru?“

„Na to seš moc velkej. Podívej, zlato, já vím, že tě to rozčiluje,“ snažila se mě Julie utěšit, i když věděla, že nemá šanci. Jen jsem se na židli opřel a schoval tvář do dlaní. Bylo pořád divné dotýkat se jí a necítit zjizvenou tkáň. Tohle nebylo správné. Měl bych být se svým týmem. „Ale žádnej strach. Jakmile ten kult vyřídíme, všechno se vrátí k normálu.“

Odfrknul jsem si. „K normálu?“

„Relativnímu normálu. A když už o tom mluvím, ve všem tom vzrušení jsme na něco zapomněli,“ řekla s úšklebkem.

Zaváhal jsem. Zapomněl jsem na nějakou pitomost ohledně svatby? Já ji chtěl jen unést do Vegas nebo tak něco, ale Shacklefordové trvali na tom, že to musí být velká událost. Čekala, povzbuzovala mě, ať hádám. „Vybrat ubrousky?“ Byl to výstřel do tmy, ale už mi to všechno splývalo.

„To je vyřízený. Žlutý a levandulový. Jak jsi mohl zapomenout?“

„Ehm… kult mrtvejch?“ zabručel jsem na svou obranu. Ani jsem netušil, jakou barvu mají levandule. Většina mužů by ji asi považovala za světle modrou nebo tak něco.

„Ne. Měla bych se setkat s tvojí rodinou. Chystal ses jim zavolat, vzpomínáš?“

Plácnul jsem se přes čelo. No jasně. Se svojí rodinou jsem moc často nemluvil. Naposledy jsme se viděli, když mě přijeli navštívit po pokusu pana Hoffmana roztrhat mě na kusy. Mámě jsem už o zasnoubení pověděl po telefonu, hodinu a půl se pak do něj rozplývala v slzách, ale jejich návštěvu jsem musel kvůli různým loveckým zakázkám několikrát odložit. Moji rodiče si pořád mysleli, že jsem účetní.

„A taky jsi měl zavolat bratrovi.“

„Ten je pořád na turné.“ Se svým bratrem Davidem, nebo Moshem, jak ho znal zbytek světa, jsem mluvil nedávno, ale to jsem zařizoval VIP vstupenky pro pár přátel, a i tak to byl velmi stručný rozhovor. Pittovic rodina se navzájem milovala, svým dysfunkčním způsobem, ale moc jsme toho spolu nenamluvili. „Má toho vážně moc.“

„Tenhle týden bude projíždět naším státem,“ poznamenala Julie.

„Pozdě. Už je tady a hraje dnes v Buzzard Island. Mám pro Skippyho a jeho lidi lístky. Chtěl jsem jít taky, ale hádám, že to teď nepřipadá v úvahu,“ zabručel jsem.

Julii to překvapilo. „Ty máš lístky na veřejnej heavymetalovej koncert pro kmen orků? Jak to má jako fungovat?“

„Soukromá lóže,“ vysvětlil jsem. „Víš, jak jsou na tom s davy. Nakukal jsem bráchovi, že dělám dobrovolníka na oddělení popálenin v místní nemocnici, to bude vysvětlovat ty brýle a masky. Byl z toho úplně nadšenej.“ Taky byl silně podezřívavý, že jsem se stal dobrovolníkem v nemocnici, ale Mosh o mně nevěděl spoustu věcí.

„No nevím, ale pokud se Skippy postará, aby se nedostali do problémů…“ řekla Julie a v jejím hlase zaznívaly jasné obavy. Na orky se vztahoval Fonasil, takže ti, co tady žili, byli technicky vzato ilegální přistěhovalci. „Díky za oběd, ale jdu najít Earla. Musíme ulovit pár trolů a já potřebuju střelce navíc, co tě nahradí.“

„Esmeralda je dobrá, stejně tak chlapi, co přivedla s sebou. Cooper je pekelně dobrej s FAL. Nepochybuju, že se jenom třesou na nějakou záminku, aby mohli zdrhnout z výcviku. Já pár nováčků zvládnu.“

„Dobře, přibereme i Esmeraldin tým. Bude zábava spolupracovat s mladším bráškou. Pokud se Milo zdrží, poradíme si s troly i bez něj. Tohle bude hračka. Mimochodem, jak jde výcvik?“

„Dobře, ale mám pocit, že se jedna holka od nováčků se mnou snažila flirtovat,“ přiznal jsem. „Víš, my oškliví chlapi na to nejsme zvyklí. Vždycky nás to dost rozhodí.“

„Hmm, mladí citliví nováčci se občas upnou na svoje zkušenější instruktory… och, počkat. Proč mi to připadá povědomý? Jakže jsme se to seznámili?“ Julie na mě upřela svůj nejlepší hraný přihlouplý pohled. „Jak se ta fešanda jmenuje?“

„Dawn z Texasu.“

Pokývala hlavou. „Tak ta je pěkná. Byla Miss Houston nebo tak něco. Škoda, budu ji muset zavraždit.“

„Žádný strach, ty jsi pro mě ta jediná,“ odpověděl jsem suše. „I když jsem neodolatelnej vzor mužnosti. Vy se postarejte o troly. Grant a já zatím budeme držet pevnost.“

„Slibuješ, že na něj budeš hodnej?“

Zvedl jsem ruce na obranu. „Máš moje slovo, žádný útoky na Granta.“ Dokud mi k tomu nedá dobrej důvod, dodal jsem v duchu. „Vážně, myslím, že jsme v pohodě. Ale vidět ho tady bylo překvapení, co?“

Julie rozpačitě pokrčila rameny. „Nečekala jsem, že ho ještě někdy uvidím, a už vůbec ne tady. Ne po tom, co se mu stalo a jak rychle odsud vypadnul.“

Zvážněl jsem. „Jsi v pořádku?“ Ona a Grant si loni byli dost blízcí. Stále to pro nás bylo nepříjemné téma k hovoru. Věděl jsem, že jedna její část se cítí provinile, že jsme se dali dohromady tak rychle poté, co jsme Granta prohlásili za mrtvého.

Vstala, obešla stůl a lehce mě políbila. „Jsem v pořádku… Ti trolové se sami neodstraněj. Musím vyrazit dřív, než se znovu ozve klient, aby mě seřval. Miluju tě.“ To byl kód pro teď o tom nechci mluvit.

„Taky tě miluju,“ odpověděl jsem. „Buď opatrná.“

„Budu. A nezapomeň zavolat svejm rodičům.“ Julie mi před odchodem z kanceláře věnovala svůj dokonalý úsměv. „Nedostaň se do průšvihu!“ zakřičela z chodby.

„Jako vždycky,“ odpověděl jsem, ale ona už byla pryč.

Už se skoro stmívalo, když se mi konečně podařilo vymanit se ze své rutiny. Pomáhal jsem na překážkové dráze, zatímco Grant Jefferson ječel na pomalejší nováčky. Agent Franks stál celou dobu tak blízko, až jsem cítil jeho dech. Nováčci na hromotluka za mými zády neustále vrhali ustrašené pohledy. Franks už byl legendou dokonce i mezi zbrusu novými Lovci.

Základna vypadala bez týmu Harbinger a Paxton relativně klidně. I Skippyho kmen byl pryč, ale ti byli prakticky neviditelní, i když tu byli. Alabamský jarní vzduch zhoustl pylem, až mi z toho začínaly slzet oči, a za pletivovým plotem se žiletkovým drátem kolem základny poblikávaly světlušky. A protože tu byl takový relativní klid, sedl jsem si na lavičku před hlavní budovou a chystal se zavolat rodičům. Budu si muset vymyslet další výmluvu, proč se nemůžou setkat s mojí nastávající nevěstou. Banda psychopatů, co po mně šla, si vybrala opravdu špatné načasování.

Vždy přítomný Franks postával pár metrů ode mě. Založil ruce a zamračil se, když jsem vytáhl telefon. „Můžu mít trochu soukromí?“ zeptal jsem se podrážděně.

Rozhlédl se kolem. Byli jsme sami. Žádná možná hrozba v dohledu. Znovu se podíval na mě. „Ne.“

„Ty seš ale ubožák,“ povzdechl jsem si a našel číslo svých rodičů. Franks se s reakcí neobtěžoval. S ním nehnulo nic.

Ne že bych rodiče neměl rád. Jen nám trochu drhla komunikace. Máma měla tendenci mluvit trochu moc, ale málokdy o něčem důležitém, a táta spíš mluvil na mě než se mnou. Hovory s ním byly vždy rozpačité, protože jsem byl zvyklý, že mi dává rozkazy a cvičí mě na nevyhnutelný apokalyptický konec světa v plamenech, což se normálnímu vztahu moc nepodobalo. Musel jsem ale uznat, že kdyby se mnou otec, válečný hrdina, nestrávil tolik času bojovým výcvikem, tak už bych dneska nežil. Bohu dík za jeho paranoiu.

Zazvonilo to třikrát, než to někdo zvedl. Hlas byl chraplavý a cizí. „Kdo je to?“

„A kdo jste vy?“ odpověděl jsem, automaticky jsem se podíval na displej Blackberry. Jasně jsem tam viděl Máma, takže špatné číslo jsem nevytočil.

„Vida, zdravím, pane Pitte,“ odpověděl s pobaveným smíchem. „Tomu říkám dobré načasování. Vaši rodiče tu mají na venkově opravdu krásný dům. Vážně byste je měl navštěvovat častěji.“

V žaludku se mi usadil studený balvan. Můj výraz musel vysílat i mé obavy, protože Franks okamžitě zbystřil, jedna ruka mu podvědomě vklouzla pod sako. „Kdo je to?“ dožadoval jsem se odpovědi.

„Nikdo důležitý.“ Následoval chraplavý smích. „Jsem pouhým akolytou stínů, ale přináším zprávu od Velekněze Svrchovaného pána hrůzy. Máme vaše rodiče. Nabízíme vám obchod – vaši rodinu za vás.“ Pak v pozadí někdo vykřikl, rána následovaná zaduněním a ženský křik. Nějak jsem věděl, že to je máma. „Pokud neuděláte přesně to, co vám řekneme, kousek po kousku s nimi nakrmíme mocného shoggotha.“

Stáhl se mi žaludek. Oněměl jsem. Franksovi došlo, co se děje, vytáhl vlastní vysílačku a začal štěkat rozkazy, ale byl jen šeď, bzukot v pozadí, zatímco pode mnou se točil svět. Já… já…“

„Vy uděláte přesně to, co vám řeknu, pane Pitte, protože my jsme hrot spravedlivého hněvu Starobylých. My – hej, pozor na toho starocha!“ Tříštící se sklo, nějaké rány, něco, co mohl být jen výstřel, a pak telefon zmlkl.

„NE!“ zařval jsem, ale ztratil jsem spojení a křičel jen do ticha. „Zatraceně! Franksi! Moji rodiče! Mají moje rodiče!“

„Dělám na tom,“ řekl klidně a poslouchal vysílačku. Jejich tlustá složka o mně jim zjevně napověděla, kam přesně mají jít. „Místní policie je na cestě.“ V panice jsem znovu naťukal číslo. Telefon jen zvonil, nikdo ho nezvedal.

Uvědomil jsem si, že chodím sem a tam. Tohle se nemělo stát. Oni s tím neměli nic společného. Tohle nebyl jejich boj. Oni ani nevěděli, čím se ve skutečnosti živím. Byli stovky mil daleko. Pocit bezmocnosti mě zasáhl jako parní buchar. Uplynula trýznivá minuta a já nevěděl, co mám dělat. Bylo mi na zvracení.

„Agent Myers,“ oznámil Franks, držel při tom vysílačku.

Vytrhl jsem mu ji a zmáčkl příjem. „Myersi, ty zkurvysyne, radši bys je měl dostat!“

„Uklidni se, Pitte. Moji lidé už na tom dělají. Pokud utečou před naším příjezdem, postavíme v celé oblasti zátarasy. Moje vrtulníky už se zahřívají. Na pátrání osobně dohlídnu.“

„To bys sakra měl. Tohle je tvoje vina,“ zuřil jsem.

„Jen se uklidni a zůstaň na základně,“ nařídil Myers.

Hodil jsem vysílačku po Franksovi. Snadno ji chytil ve vzduchu, dřív než ho zasáhla do obličeje. Rozeběhl jsem se k hlavní budově.

„Kam jdeš?“

„Jedu za nimi,“ křikl jsem na něj.

„Dostat se tam bude trvat hodiny,“ prohlásil obr.

„Kurva!“ Samozřejmě měl pravdu, ale to nic neměnilo na tom, že jsem musel něco udělat. Koho mají Lovci monster v oblasti? Julie by to věděla. Vytáhl jsem telefon a stiskl rychlé vytáčení J. Zatímco opakovaně zvonil, chodil jsem v kruhu.

„Ahoj, právě jste se dovolali Julii Shacklefordové, obchodní koordinátorce Lovců monster. Po pípnutí prosím zanechte detailní zprávu.“

Zaklel jsem. Samozřejmě mi nemohla zvednout telefon – lovila troly. Po pípnutí jsem zanechal nesouvislou vystrašenou zprávu, že kultisti unesli moje rodiče.

Můj telefon zavrněl. Přepnul jsem na příchozí hovor. „Haló?“ vyhrkl jsem rychle.

„Synu?“ Vážný hlas zněl vyčerpaně.

„TATI!“ vykřikl jsem. „Jsi v pořádku?“

„Jo,“ zafuněl. „Pár kreténů mi vykoplo dveře, začali nás svazovat. Namluvili spoustu šíleností. Podělaní amatéři.“

Znovu jsem mohl dýchat. „Je máma v pořádku?“

„Jasně, je v pohodě.“

Díky ti, Bože. „Co kultisti?“

„Kultisti? Ti smradi? No, tři jsem dostal. Poslední se plazí po příjezdový cestě, ale s těma dírama, co v sobě má, se daleko nedostane, takže to s ním za chvíli skoncuju. O co tady sakra šlo?“

S úlevou jsem si dlouze oddechl. Můj táta přežil všechno, co na něj komunisti a teroristi za posledních pětadvacet let poslali, ať už oficiálně, nebo neoficiálně. Nebyl ten typ, co se snadno vyděsí.

„Tati, dobře mě poslouchej. Zůstaň na místě, policie už je na cestě. Máš tam další zbraně, že jo?“ zeptal jsem se. Zabručel, jako bych ho tou otázkou urazil. „Jo, dobře. Pro všechny případy si nějakou silnější vezmi.“

„Jak silnou?“

„Tu nejsilnější, co seženeš.“ A věděl jsem, že u táty to znamená pořádnou palebnou sílu. Militantní jablko nepadlo daleko od militantního stromu.

Franks nás přerušil. „Přeživší kultista?“ Zvedl jsem jeden prst. „Potřebujeme ho.“ Přikývl jsem.

„Tati, do toho posledního chlápka už nestřílej. Poldové ho chtěj vyslechnout.“

„No tak to by si radši měli pospíšit. Půjdu mu hodit ručník a řeknu mu, že na něj má tlačit a přestat vyřvávat. Ale teď mě poslouchej, chlapče. Do jakýho svinstva ses namočil? Děláš snad účetního mafii?“

Jasně, pořád si myslel, že jsem účetní. „Všechno ti vysvětlím později, slibuju. Potřebuju tě mít tady v Alabamě, jak nejrychleji to půjde. Federálové tě doprovodí.“ Když jsem to řekl, podíval jsem se na Frankse. Souhlasně přikývl. Nějak se mu podařilo svolat Tupou rotu, protože Archer, Herzogová a Torres běželi naším směrem a nesli si všechno vybavení. „Neříkali ještě něco?“

„Sakra, zapomněl jsem,“ sykl táta. „Jo. Tvůj bratr, říkali, že na něj poštvou ‚násilí a zlo‘, nebo tak něco.“

„Sílu a Násilí?“

„Jo. Ale pak jsem si šel pro svoji kuchyňskou pušku.“ Když jsem vyrůstal, bylo u Pittů zvykem schovat v každé místnosti alespoň jednu zbraň, takže kuchyňská puška se nakonec vyplatila. „Toho sráče, co to řekl, jsem střelil do ksichtu, takže jsem ho moc nevnímal. Musíme za Davidem.“

„Je kousek ode mě. Postarám se o to, tati. Uvidíme se v Alabamě. Drž se.“ Zavěsil jsem a roloval seznamem, dokud jsem nenašel bratrovo číslo. Ruce se mi třásly tak silně, že jsem měl problémy s nalezením trackballu telefonu.

„Jo?“ Telefon zvedl někdo neznámý a mně se znovu sevřelo srdce. Volám pozdě?

„Potřebuju hned mluvit s Moshem!“ zakřičel jsem.

„Kámo, ten každou minutu vyleze na pódium. Zavolej pozdějc.“

„Tohle je naléhavá rodinná záležitost!“ řekl jsem rázně.

„No, já jsem jeho manažer. Až skončí představení, můžu mu to vyřídit.“ Ten hlas byl tak bezstarostný, až to hraničilo s ignorancí.

„Mosh je v nebezpečí. Musíte ho odtamtud hned dostat!“

„Hele, kámo, už to neber. Jseš z toho paranoidní. Zavolej za pár hodin.“ Zavěsil.

Zakřičel jsem něco sprostého a nesrozumitelného a vyrazil k hlavní budově. Potřeboval jsem své vybavení.

„Kam jdete?“ zeptal se Torres.

„Jdou si pro mýho bráchu. Dneska vystupuje v Montgomery. Musím za ním. Můžeme tam být za půl hodiny.“

„Náš zásahový tým je v Maxwellu,“ ozval se rychle Archer a odkazoval na leteckou základnu u Montgomery. „Zavolám jim.“

„Myers řekl, že nemáte opouštět základnu,“ vyštěkla na mě Herzogová.

„Náš tým už tam je. Oni se o to postarají. Když tam pojedete, jen se vystavíte nebezpečí. Právě o to nejspíš Dočasnosti jde,“ naléhal na mě zdvořile Torres. „Mohla by to být past.“

„Jedu tam.“ Otočil jsem se. „A přerazím koleno každýmu, kdo se mě pokusí zastavit.“ Když se rozčílím, jsem ztělesněné fyzické zastrašování. Tři mladší agenti automaticky o krok ustoupili. Franks se ani nehnul. Nikdo z nich neřekl ani slovo, jen se na mě dívali. „Pomůžete mi, nebo ne?“

Franks se nad tím zamyslel, pravděpodobně zvažoval výhody a nevýhody toho, že se vystavím nebezpečí, a šance, že dneska bude moct někoho zabít. Rozhodování netrvalo dlouho. „Budu řídit.“

KAPITOLA 6

Tachometr neoznačeného vládního vozidla se držel na 225 kilometrech v hodině, ale my jeli mnohem rychleji, když jsme se vřítili do Montgomery a pokračovali na západ po pětaosmdesáté. Černý obrněný suburban Franksovi před pár dny doručili jeho poskoci a já teď byl šťastný, že ho má. Přestože Lovci monster měli spoustu vozidel, žádné se nehonosilo šíleným motorem o výkonu čtvrt milionů koní vykovaným v plamenech Mordoru, který tohle auto muselo mít. Cesta na předměstí mi z Cazadoru obvykle trvala pětačtyřicet minut, ale Franks to zvládl pod dvacet, a přitom já se šlápnutí na plyn nikdy nebráním. Démonický řev motoru byl skoro tak hlasitý jako bánší siréna, která všechny varovala, ať se nám klidí z cesty, jestli nechtějí skončit rozplácnutí pod ocelovým nárazníkem. Naše daně zajistily agentu Franksovi SUV přímo z pekla.

Franks v odrazech červeného a modrého světla nedával najevo žádné emoce, stále na sobě měl svůj levný oblek. Kolem zpětného zrcátka poskakoval osvěžovač vzduchu tvaru borovice. Seděl jsem na sedadle spolujezdce, předkloněný kvůli zbroji a brašnám na zádech. Anihilátor, s hlavní otočenou k podlaze, jsem držel mezi koleny. Bylo skoro nemožné se obléknout, když jsme se proplétali okresem Keene, ale dokázal jsem to. Tupá rota seděla na další řadě sedadel, po zuby ozbrojená, napjatá a připravená bojovat.

Do hlavní budovy LM jsem naběhl jen na tak dlouho, abych popadl své vybavení a stručně informoval Dorkas. Když jsme odjížděli, snažila se sehnat ostatní. Nasadil jsem si sluchátka LM, částečně kvůli ochraně uší před sirénou, ale také jsem chtěl zkontrolovat, jestli v dosahu není nikdo z našich. Byl jsem sám. Rádio napojené na talíř SUV bylo nastavené na zašifrovaný kanál Úřadu pro kontrolu monster, takže jsem věděl, že jejich útočný tým už mobilizoval a přesunul se k Buzzard Island Amphitheatru, od kterého nás dělilo jen pár kilometrů.

„Alfa tým na pozici před koncertem a čeká,“ řekl někdo v rádiu.

„Nějaká podezřelá aktivita?“ zeptal se přes rádiové vlny Myers.

Dlouhá pauza v éteru. „Ehm, pane, většina lidí tady vypadá podezřele.“ Očividně byli na vystoupení Cabbage Point Killing Machine poprvé. Jejich turné byla legendární. Do jejich průměrného kotle byste mohli hodit všechna možná nadpřirozená stvoření, a nikdo by si toho nevšiml.

Zazvonil mi telefon, rychle jsem ho vyndal z malé kapsy na přední straně zbroje. „Jo?“

„Zede?“ Byl to Albert Lee. „Právě mi volala Dorkas.“

„Kde jste?“

„Pár kilometrů severně od Cazadoru.“

„Koho tam máš?“

„Sebe a Granta. Dorkas volala Harbingerovi. Vracejí se zpátky.“ Výborně. Lee byl dobrej chlap a Granta, říkejme si o něm, co chceme, jsem alespoň znal, což bylo mnohem víc, než se dalo říct o mém současném týmu. „Poslouchej, musím ti něco říct. Dorkas tvrdila, že tam budou Síla a Násilí. Něco jsem si o nich přečetl. Měli byste být vážně opatrní.“

Franks to nějakým nemožným způsobem zaslechl. „Dej ho na odposlech.“

Udělal jsem to, aby mohl poslouchat i zbytek federálů. „Za prvé, co dokážou? Za druhé, jak je sejmeme?“

„Nikdo přesně neví, co jsou zač. Podle popisu to vypadá na zlobra a zlobryni, ale na to jsou příliš rychlí, příliš chytří a zjevně nezničitelní. Esmeralda si myslí, že jsou z Řecka, v té oblasti se přinejmenším poslední tři tisíce let objevovali nejčastěji, ale podle popisů si myslím, že to budou takzvaní oni.“

„Tři tisíce let?“ vydechla nevěřícně Herzogová. „Ty krávo.“

Franks ji umlčel zvednutou rukou.

„Co jsou zač ti oni?“ zeptal jsem se.

„Hodně se o nich mluví v legendách z Dálnýho východu. Jsou to zlý přízraky, který získaly tělo, většinou velký a silný. Aby svý těla mohly udržovat neomezeně dlouhou dobu, vysávají ze svejch obětí život. To asi myslel Skippy tím, že jim platí v duších. Nevidím důvod, proč by se jeden pár nemohl zatoulat do Evropy a stát se součástí místního folklóru.“

Někteří Lovci se chovali jak geekové, když došlo na fakta o monstrech. „To je skvělý. A jak je zabijeme?“

„To kdybych věděl,“ odpověděl. „Nenašel jsem žádný záznam, že by Lovci někdy oni zabili. Esmeralda tvrdí, že kulky se od nich odrážej.“

„Super…“ zabručel jsem. „Budeme improvizovat.“

„Elektřina,“ vložil se mezi nás Archer. „Dostatečně silný proud je omráčí. Tvrdí to polní příručka.“

„Je toho víc. Když po nich šli LM posledně, měli problémy s jejich sledováním, což je divný, protože podle svědků jsou obrovští. Ale oni se nečekaně objeví, někoho zabijou, pak poof, a jsou pryč. Proto hádám, že umí buď lítat, nebo se teleportovat. Složka od federálů tvrdí, že nekromant je schopen vytvářet stínové portály, takže je možná používaj taky. Mohou dokonce měnit podobu, takže kdo ví…“

„No tak tím se nám to zužuje. Díky, Ale. Uvidíme se na místě. Až přijedeš do Montgomery, zavolej.“ Upustil jsem telefon zpátky do kapsy. Tohle nebude zábavná noc.

Od útočného týmu, který obkličoval koncert, dál přicházely aktuální informace. Všichni byli na pozicích. „Nepřitahujte na sebe pozornost a zůstaňte na svých místech,“ rozkázal Myers týmům. „Počkejte, až Dočasnost udělá první krok. Naším primárním zájmem je zajištění operativce Dočasnosti. Civilní ztráty jsou sekundární. Myers konec.“

„Cože?“ vykřikl jsem a praštil pěstí do přihrádky na rukavice. Mosh bude na pódiu jako sedící kachna. „Řekni jim, ať tam naběhnou a zajistí mýho bráchu!“

Franks zavrtěl hlavou. „To není cílem mise.“

„To do hajzlu vidím, že není. Používáte ho jako návnadu, stejně jako jste to udělali se mnou. On do tohohle světa nepatří.“ Sáhl jsem pro vysílačku, ale Franksova mohutná dlaň se najednou sevřela kolem mojí levé ruky, znehybnila ji stejně snadno, jako bych byl dítě.

„Teď už patří,“ řekl Franks, prázdný pohled stále upřený na silnici, když nás s jednou rukou na volantu absurdní rychlostí proplétal mezi auty na dálnici.

„Tam venku je můj bratr. Máš nějakou rodinu, Franksi?“

Zamračil se. „Jo. Velkou rodinu.“

„Nechal bys je jen tak zemřít?“

„To není můj problém…“

Něco se ve mně zlomilo. Měl jsem toho dost. Mosh nezemře, pokud tomu budu moct nějak zabránit. Z hlubin mého žaludku vybublal vztek, když jsem ze stehenního pouzdra Kydex vytrhl svou STI .45. Zavrtal jsem hlaveň Franksovi do ucha, tvrdě, a vyštěkl: „Nařiď jim, ať odvedou Moshe. Hned.“

Trvalo jen vteřinu, než zareagovala Tupá rota. Ozvalo se cvaknutí pojistky, když mi Herzogová k hlavě přitiskla HK .45. „Odlož zbraň, Pitte! Polož ji!“ zaječela. Archer byl o zlomek vteřiny pomalejší, ale i on mi do hlavy praštil hlavní svého Sig 229.

„Drž hubu!“ zařval jsem na ni. Kvůli jejich pitomé misi bratra zemřít nenechám. Prst jsem měl na spoušti, a jestli v téhle rychlosti Frankse sejmu, bude to konec pro nás všechny. „Zavolej Myersovi!“ Od rtů mi odletovaly sliny. „Hned!“

Franks neodlepil oči ze silnice, ale podvědomě silněji stiskl moji ruku. Kosti zapraskaly a můj obličej se stáhl bolestí. „Zamítá se,“ řekl.

„Owene, odlož zbraň,“ naléhal mírným hlasem Torres. „Použij mozek, chlape. Varovali jsme tě před Dočasností. Oni budou dál útočit na každého, koho jsi kdy měl rád, dokud tě nedostanou. Musíme někoho z nich zajmout, jinak to nikdy nepřestane. Prosím, odlož zbraň.“

Franks byl naprosto klidný, i když mu do ušního kanálku mířila stříbrná střela ráže .45. „Udělej to.“

Mého bratra se chystali zabít, a já s tím odsud nemohl nic udělat… Sakra. Neměl jsem Franksovi vyhrožovat. Když ho zastřelím, ničeho tím nedosáhnu. Poražený jsem palcem zajistil pojistku a pomalu sklonil zbraň. Franks pustil mou bolavou ruku a vrátil ruce na volant do pozice 10 a 2. Archer a Herzogová na mě dál mířili pistolemi.

„Podej mi svou zbraň, pomalu!“ zakřičela, její hlas se mi zařezával do ucha. „Udělej to, nebo ti vystřelím mozek! Jsi zatčenej.“

„Polib mi prdel,“ odsekl jsem. Přitlačila hlaveň ještě víc. Věděl jsem, že tentokrát jsem zašel příliš daleko. „No dobře.“ Pomalu jsem jí podal zakázkovou pistoli s prodlouženou hlavní i zásobníkem, pěkně rukojetí napřed. Znovu mě dloubla a já jí dal přes hlavu Anihilátora, zkrácená mohutná brokovnice doplněná granátometem by mezi sedadly neprošla. Další dloubnutí a dozadu jsem poslal i druhou STI z levého stehna, tahle byla kompaktní pětačtyřicítka, odlehčená s krátkou hlavní.

„Všechno.“ Pro dobrý pocit mě znovu praštila.

Pomalu jsem jí dal oba nože Spyderco, které jsme měl v kapsách na stehnech, pak jsem vytáhl 21“ Chitilangi, těžké kukri, kterým jsem nahradil ztracený Ganga Ram. Lovci monster byli jedním z nejlepších zákazníků Himalayan Imports. „Opatrně, tohle je ostrý,“ poznamenal jsem, když jsem to podával za sebe. S trochou štěstí si někdo z nich náhodou uřízne prst. Další rána. Kvůli té ježibabě budu samá boule. „Zatraceně,“ zamumlal jsem, když jsem se natáhl ke kotníku a vytáhl zkrácený .357 Airweight Smith & Wesson, který jsem si schovával pro nejhorší případy. Teď už se trojice za mnou musel potýkat s menší hromadou zbraní.

„Kolik pistolí máš?“ zeptal se nevěřícně Torres.

„To je Druhý dodatek. Tomu bys nerozuměl.“

„Jsi zatčen za vyhrožování federálnímu agentovi, Pitte. Dej ruce za hlavu,“ zavrčela Herzogová.

„Ehm… pořád má granáty,“ upozornil Archer.

„Stáhněte se,“ nařídil svým lidem Franks, znělo to rozčíleně. Chvíli trvalo, než zareagovali. „Řekl jsem, že se máte STÁHNOUT.“ Obě kovová závaží opustila mou hlavu. Franks se otočil a podíval se na mě, nevšímal si dálnice, po které jsme letěli. Pro jednou ukázal nějakou skutečnou emoci, a naneštěstí pro mě to byl vztek. Jeho černé oči se zavrtávaly do mé duše, když klidně řekl nejvíc slov, co jsem od něj kdy najednou slyšel. „Primární cíl – udržet Pitta naživu. Potřebujeme návnadu, takže ti teď hlavu urvat nemůžu. Ale jestli na mě ještě někdy namíříš zbraň, modli se ke Starobylejm, aby si tě odvedli pryč, protože v porovnání s tím, co ti udělám já, ti ty prastarý věci chystají jen zasranej piknik.“ Bez ohlédnutí nás trhnutím volantu poslal po bok tahače s návěsem a prohnali jsme se kolem něj tak rychle, že splynul ve stříbrnou šmouhu. Franks na mě dál zíral, v černých očích měl jen stěží zadržovaný vztek. Trojice agentů se snažila vmáčknout do sedadel. „Rozumíme si?“

„Jo.“

„Dobře.“ Pak mi jednu vrazil.

Bylo to tak neuvěřitelně rychlé a neskutečně silné, že jsem to neviděl přicházet. Velká pěst udeřila do mé lebky jako blesk z čistého nebe. Uvnitř šedé hmoty mozkové mi vybuchla bomba. Moje hlava narazila do neprůstřelného skla na straně spolujezdce takovou silou, až se v něm udělala prasklina. Nebylo to jen jako jedna rána, ale spíš, jako kdyby mi nějak zasáhl celý obličej. Oči se mi automaticky zaplnily slzami a z nosu mi vytryskla bublající krev.

Omráčil mě, a když jsem se o minutu nebo o celý den později probral, můj mozek se jen snažil přijít na to, co se sakra právě stalo. „Au,“ zachraptěl jsem, což neskutečně podhodnocovalo mé pocity.

Franks se vrátil ke své šílené jízdě nočním provozem. Jasná světla státního Kapitolu a centra Montgomery zářila po naší pravici. Franks sundal jednu ruku z volantu jen na tak dlouho, aby zakřupal prsty. „Teď jsme si kvit.“

Buzzard Island Amphitheater byla nová stavba hned za řekou Alabama, severně od Montgomery. Po většinu zaznamenávané historie to byl jen úzký pruh vlhkého bahna, ale oni ho zpevnili oceánem betonu, a navrch postavili prvotřídní centrum pro konference a koncerty. Byla to velká oválná budova s bachratým dómem místo střechy a věžičkami z nerez oceli, které patrně představovaly industriálně moderní umění. Dnes bylo kolem amfiteátru rozmístěno několik velkých reflektorů, které ve velkých kruhových vzorech vrhaly na jasnou noční oblohu obří a zdánlivě nekonečné proudy světla.

Na parkoviště jsme zajeli rychlostí něco pod 120 kilometrů za hodinu, při odbočení z hlavní silnice za námi zůstala tlustá parabola spálené gumy a nad retardérem jsme pořádně poskočili. Náš sociopatický řidič málem přejel správce parkoviště v oranžové vestě, ignoroval všechna bezpečnostní i společenská pravidla, když v řadách aut pátral po cíli. Franks ho zjevně našel, protože šlápl na plyn, oholil jedno auto a prohnal se přes chodník, aby v poslední možné vteřině dupl na brzdu a zastavil vedle velké černé dodávky, co vypadala jako od SWATu, na opačném konci parkoviště. Gigantická neoznačená dodávka by odpovídala, protože přesně tak si Myers představoval nenápadnost.

Vylezli jsme ze SUV a shromáždili se za dodávkou, kde stál hlouček agentů v černých zbrojích, co se drželi z dohledu lidí chodících po parkovišti. Stále omámený ze zákeřného úderu jsem se potácel kolem auta, jednou rukou jsem si svíral krvácející nos. Agent Myers seděl na zadních schůdcích dodávky, poslouchal vysílačku v jednom uchu a telefon u druhého. Pokyvoval hlavou, ale mimo rytmus hudby, co sem doléhala z druhého konce parkoviště. Franks mi položil na hruď masivní dlaň a zatlačil mě zpátky ke dveřím spolujezdce. „Zůstaň tady.“

Nechce se dostat do problémů, že mě sem přivedl.

„Hlídejte ho,“ nařídil Franks Tupé rotě, pak se otočil a odešel za nadřízeným. Torres si vzal na starost předek vozidla, Herzogová zadek a Archer zůstal stát vedle mě. Trojice agentů založila ruce, pušky se jim pohupovaly na třmenu, jak čekali, jestli udělám nějakou další pitomost. Předpokládal jsem, že bych se měl považovat za zadrženého, i když UPKM nepatřili k tomu druhu policajtů, co lidem odříkají práva… nanejvýš tak poslední pomazaní. Myers vzhlédl, očividně překvapený, že vidí svého podřízeného. Byli příliš daleko, abych je slyšel, ale Myers vypadal vážně vytočený, když mě uviděl. Začal křičet a divoce mávat rukama, ale Franks něco řekl a jeho šéfa to okamžitě uklidnilo.

Musel jsem něco udělat. Oni se chystali jen tak sedět venku a čekat, dokud ti špatní nezaútočí. Mosh byl nahraný. Možná bych mohl pár agentů zmlátit a běžet za ním, ale i kdybych se přes ně dostal, moje zbraně ležely na zadním sedadle a já bych jen přeběhl pár set metrů parkoviště, aby mě dostali zabijáci Dočasnosti, co sledovali Moshe. Do hajzlu s takovým plánem. Možná bych se z toho mohl dostat, kdyby mi někdo pomohl. Torres z trojice působil jako nejpřístupnější, ale ten stál příliš daleko. „Archere,“ zašeptal jsem k nejbližšímu agentovi. „Ty obludy se chystají zabít mýho bráchu. Musíme tam jít a zachránit ho.“

„Sklapni,“ zavrčel naštvaně, zjevně se stále cítil uražený, že jsem vyhrožoval zastřelením jeho veliteli. „My rozkazy posloucháme.“

„Kvůli tomu ses přihlásil? Aby sis nechal zabíjet civilisty přímo pod nosem, když tím budeš plnit rozkazy? Ale no tak, chlape. Udělej správnou věc.“ Byli jsme na odlehlejší straně parkoviště, daleko od davů, ale já kývl k houfu lidí na schodech amfiteátru. „Kolik těch děcek musí dneska umřít?“

Podrážděně mě chytil za popruh zbroje. „Tolik, kolik bude třeba, sakra! Ty nevíš, čeho je Dočasnost schopná. Musíme je zastavit!“ Pak se mě pokusil odstrčit na SUV, ale zjevně zapomněl, že jsem pořádný kus chlapa. Mohl jsem být tak o šedesát kilo těžší než hubený agent. Skoro se mnou nehnul.

„Jo, když to dělá Franks, vypadá to snadné,“ rýpnul jsem si.

Archerovi došlo, že působí hloupě, a pustil mě. Ohryzek mu nervózně poskakoval, ale oči měl chladné a vzteklé a jednou rukou pevně držel pažbu M4. „Prostě sklapni, jasný?“ Trhl hlavou k improvizovanému velitelskému centru, kde se dohadovali jeho nadřízení. „Agent Myers ví, co dělá. Je to profesionál. Podívej… já nechci, aby se tvýmu bratrovi nebo komukoliv jinýmu něco stalo, ale tohle je větší než on. Tenhle kult se snaží probudit něco velkýho.“ Archer si uvědomil, že moc mluví. „Zapomeň na to a prostě drž hubu.“

S federály nehnu. Budu muset vymyslet něco jiného, a to rychle.

Za Archerovým ramenem jsem zahlédl pohyb. Něco malého a černého se plížilo mezi řadami namačkaných aut, pak další stín a po něm další. Jak jsem mohl být takovej hlupák? Úplně jsem na ně zapomněl. Hlava v brýlích vykoukla za kapotou volkswagenu, prohlédla si kontingent federálů a zajela zpátky, kromě mě si jí nikdo nevšiml.

Zmírnil jsem tón. „Podívej, agente Archere, nechci otravovat, ale nebyl by kleenex nebo tak něco? Zakrvácím si celou zbroj.“ Ukázal jsem na nateklý nos. Opravdu bolel, tuhle část jsem nehrál.

„Dobře ti tak…“ Zaváhal, zamračil se, ale nakonec ustoupil. „Dobře, chvíli vydrž.“ Sáhl dolů a otevřel suchý zip na lékárničce. Neviděl tvora, který se vyplížil zpod nedalekého auta a neslyšně mu vstal za zády. Ork Archera chytil za popruh zbroje a současně mu zezadu kopl do obou kolen. Agent padl nazad, stáhla ho váha jeho zbroje a vybavení, a překvapeně vykřikl.

Byl to můj starý kámoš Edward. Poznal jsem ho jen díky tomu, že se pohyboval tak hladce, že Bruce Lee proti němu vypadal jako roztřesený dědek. Ork ani nezpomalil. Překonal vzdálenost mezi Archerem a Torresem a v poslední vteřině vyskočil do vzduchu, když se agent otočil, aby zjistil, co se děje. Edwardova pata se srazila s federálovým hrudníkem, odkopl ho dozadu. Torres narazil na kapotu auta, upadl a natáhl se na asfaltu. Z druhé strany se ozvala další rána, když druhý černý stín přetáhl Herzogovou po hlavě klackem. Gretchen se sice neuměla pohybovat jako Edward, ale s totemovou holí zacházela obratně. Agentka se zhroutila k zemi.

Dveře pro spolujezdce u pekelného SUV se otevřely. „Šlechetný pane, pospěš,“ nařídil Skippy. Franks nechal klíčky v zapalování. Skočil jsem na sedadlo, Gretchen si vlezla dozadu. Torres, stále ležící na zemi, se pokusil vytáhnout pistoli, ale Edward byl okamžitě u něj a odkopl HK přes parkoviště. Ork se sklonil a praštil Torrese do obličeje, knokautoval ho, otočil na záda jako želvu a bez větší námahy ho odtáhl k Archerovi. Prvního agenta, který se pokoušel vstát, znovu nakopnul, vytáhl z Torresovy vesty dvoje pouta a přivázal ruku jednoho agenta ke kotníku druhého.

Skippy nastartoval a démonický motor zařval jako Tyranosaurus Rex. Zařadil zpátečku a pneumatiky zakvílely, když jsme vystřelili dozadu. Obrněným zadkem jsme nabrali zaparkovanou corvettu. Corvetta prohrála.

Třicet metrů od nás sebou škubla Franksova hlava. Ruka mu vletěla pod sako a vrátila se s tlustým glockem. Skippy dupnul na plyn a masivní vozidlo poskočilo kupředu. Gretchen podržela dveře otevřené, aby Edward mohl bezpečně naskočit dovnitř. Franks zamířil na Skippyho, ale zaváhal, pravděpodobně se víc bál poškození svého auta než poranění primárního cíle. Pak jsme se prohnali kolem. „Velký federál vypadá naštvaný,“ zabručel Skippy a přišlápl plyn.

Otočil jsem se a uviděl Frankse, jak se zbraní v ruce běží za námi. Skippy nežertoval. Vypadal naštvaně.

Všichni orkové měli nějaký dar. Nevěděl jsem, jak přesně to funguje, ale každý z nich měl unikátní schopnost. Edward nakopával zadky. Gretchen byla pozoruhodná léčitelka. A Skippy, velitel LM orků, bratr Edwarda a manžel Gretchen (jedné z pěti žen), byl pilot vrtulníku s téměř nadpřirozenými schopnostmi. Jeho um se však očividně nevztahoval na řízení aut, protože Skippy právě se SUV brutálně oholil řadu zaparkovaných aut, všemi směry létala koncová světla, sklo a kousky plastu. Návštěvníci koncertu museli uskočit do bezpečí, když se Skippy vysokou rychlostí prodíral ke vstupu do amfiteátru.

„Rád vás vidím!“ zakřičel jsem na Skippyho, když přejel zaparkovanou motorku suzuki. Tlumiče si s otřesem poradily vážně skvěle. „Musíme se dostat k mýmu bráchovi. Mosh je v nebezpečí.“

Orkové vzadu mi jen začali podávat moje zbraně. Oni toho stejně nikdy moc nenamluvili. „Ano. Joo-Lee volala,“ odpověděl Skippy, když jsem si zastrkával zbraně a nože – dokonce i kukri! – zpět na příslušná místa. „Říct, Velký náčelník… ve velkém nebezpečí. Přijít dvojčata. Vzít duši.“ Jeho extra hrubý hlas zněl rozzuřeně. Jeho lidé metal a metalové hudebníky nade vše zbožňovali. A hrozba mému bratrovi, kterého nazývali Velký náčelník, byla vážná záležitost. „Dvojčata dřív zabít mnoho Urků. My najdeme… bratra Náčelníka. Viděli lidi vlády.“ Zvedl si spodek kukly, odhalil tak kly, a odplivl si na volant. Orkové možná byli jediní „lidé“, se kterými jsem se kdy setkal, co měli větší problémy s autoritou než Lovci. „Lidi vlády tě vzít za zajatce. My zachránit.“

„Koho tady máš?“

Skippy potřásl hlavou. „Jen pár… Grtxschnns, Exszrsd a…“ drmolil dál jejich skutečná, nesrozumitelná jména, a znovu mi připomněl, proč se mu říká Skippy. „Když lidi vlády tady, poslat kmen zpátky do vesnice. Jít domů. Do bezpečí. My… my zůstali pomoct.“ Udělal dobře. Orkové, dokonce i ti, co drželi s Lovci monster, byli pořád na seznamu Fonasilu a tím pádem lovná zvěř pro federály. To, co ti tři udělali, bylo neuvěřitelně odvážné.

„Míří k hlavnímu vchodu,“ ozval se hlas ve vysílačce. „Pronásledujte je! Pronásledujte je!“

„Ten rozkaz ruším,“ řekl Myers. „Všechny jednotky zůstanou na pozicích. Počkejte, dokud neuvidíte ta monstra. Pitte, ty otravná osino v zadku, já vím, že mě slyšíš. Neopovažuj se tam jít.“

Popadl jsem vysílačku a zapnul mikrofon. „Myersi, tady mluvíme o mojí rodině.“

„Oni tě zabijou,“ řekl.

„Jo, to už jsem slyšel.“ Vytrhl jsem kabel z vysílačky. Byl to dobrý pocit. Skippy zvedl ukazováček a prostředník a naznačil rohy. Válíš. „Máte nějaký zbraně?“

„Ne. Bezpečnost.“ Skippyho kukla kývla k řadě detektorů kovu před rychle se přibližujícím vchodem na koncert. Gretchen ukázala totemovou hůl, zdobenou pery a malými zvířecími lebkami, kterou nějak propašovala skrz. Ozvala se dvě náhlá cvaknutí, když Edward roztáhl teleskopické obušky, které musel sebrat Torresovi a Archerovi. Edward byl mizerný střelec, ale na blízko se z něj stávala zosobněná smrt. Vytáhl jsem svou velkou pětačtyřicítku a podal ji Skippymu. „Díky,“ řekl. „Něčeho se chytnout, hned.“

Vyjeli jsme po schodišti u vchodu a narazili maskou chladiče do betonové zídky přímo před bronzovou sochou Hanka Williamse staršího. Obrněné SUV bylo tak těžké, že jsem ten náraz skoro necítil.

Vyskočil jsem ven a prohlížel si dav. Byla to různorodá směska, co sledovala naši chaotickou, zničující jízdu. Většina jich měla piercing nebo tetování a nabízeli neuvěřitelně pestrou přehlídku účesů – všechno od vyholené hlavy po dlouhé rovné vlasy, dokonce i pár staromódních čír. Ukazovali na neoznačené auto a smáli se, červenomodrý majáček poblikával vyhřezlý na schodišti, což znamenalo, že každou vteřinu dorazí ochranka.

Skippy zabručel, aby si získal moji pozornost. „Převlek.“ Hodil mi modrou bundu, co měla na zádech velkými zlatými písmeny vyvedeno Ministerstvo vnitřní bezpečnosti. Byla tak velká, že se pod ni vešla i moje zbroj, takže musela patřit agentu Franksovi. Zapnul jsem ji a pod rukou v ní nepohodlně schoval Anihilátora. Teprve pak jsem si poprvé všiml, že všichni tři orci nosí přes obvyklé černé, pytlovité oblečení trička Cabbage Point Killing Machine. Skippyho pyšně hlásalo Hold the pig steady. V přestrojení tu byli i orkové.

„Jděte dovnitř,“ křikl jsem a všichni čtyři jsme se rozběhli ke vchodu. Koncert už začal, takže ve frontě, kterou jsem se bezohledně prodíral, moc lidí nestálo. „Z cesty. Vnitřní bezpečnost. Procházím!“ křičel jsem. V posledních deseti minutách jsem se dopustil napadení smrtící zbraní a ukradl auto. Co proti tomu bylo malé vydávání se za federálního agenta?

A do hajzlu. Zákon. „Co jste sakra zač?“ zeptal se uniformovaný policista, který se prodíral mořem potetované kůže. Musel vidět neoznačené auto.

„Agent Franks, vnitřní bezpečnost,“ zakřičel jsem na něj a dál jsem pokračoval ke vchodu. „Máme tu teroristický incident.“

Se zakrváceným nosem ze mě moc přesvědčivý federál očividně nebyl. Zvedl ruku, aby mě zastavil, druhou položil na pistoli v pouzdře u boku. Alabamští poldové se s tím nepárali. „Ukažte mi nějaký průkaz.“

„Edwarde, můj průkaz, prosím,“ požádal jsem. Ork hladce proplul davem a srazil poldu obuškem na chodník dřív, než mohl kdokoliv zareagovat. Obě postavy šly k zemi a ztratily se ve vířící mase. „Neubližuj mu,“ nařídil jsem mu, ani jsem nezpomalil. Dostali jsme se za roh a dál od suburbanu. Dal jsem se do běhu.

Na kontrolu lístků a ovládání detektorů kovu u brány dohlížela čtveřice ve žlutých tričkách bezpečnostní služby. „Žádné zbraně, žádné drogy, jen čtvrtlitrové láhve s pitím, žádné foťáky s bleskem…“ odříkal automaticky první bezpečák. „Lístek, prosím.“ Ignoroval jsem ho a šel přímo skrz. Detektor začal pípat jako šílený. „Hej, kreténe.“ Na rameno mi dopadla masitá dlaň. Okamžitě jsem ji chytil a zkroutil mu ruku. Bezpečák zaječel a šel do kolen. Moje bunda se otevřela a odhalila brokovnici.

„Ještě někdo chce můj lístek?“ zeptal jsem se.

„Ne, to je v pohodě,“ řekl pomalu druhý bezpečák, rukou podvědomě sáhl po vysílačce. S tím jsem toho moc udělat nemohl, pokud jsem je nechtěl všechny postřílet, a protože jsem se prohlašoval za toho dobrého, tahle možnost nepřipadala v úvahu. Pustil jsem prvního bezpečáka, zapřel mu nohu o rameno a odstrčil ho z cesty. „Užijte si show…“ řekl ten klidný. Tři orci šli hned za mnou, každý si našel čas, aby zdvořile ukázal VIP pásek omotaný kolem předloktí, i když bezpečáci jim teď moc pozornosti nevěnovali.

Pak jsme se ocitli uvnitř haly. To místo bylo obrovské a já věděl, že nemám moc času. Obyčejní poldové už hledají velkého chlápka v modré bundě, a vystoupení jako tohle bude policajty prolezlé. Dlouhá řada obchodníků se suvenýry, tričky, pivem a jídlem se táhla snad čtvrt míle, než se budova konečně otevřela do skutečné haly. Mezi mnou a mým bratrem se potulovala tak tisícovka lidí, bavili se mezi sebou ve skupinkách nebo nakupovali nejrůznější věci. Ti mi poslouží jako krytí.

„Jděte rychle, ale snažte se vypadat, že sem patříte,“ řekl jsem, i když jsem si hned uvědomil, jak hloupě to zní. Kolem prošel chlap v kostýmu Vikinga se zapálenými prskavkami na helmě a z druhé strany se blížily dvě holky, jejichž jediným oblečením na horní půlce těla byla černá elektrikářská páska na strategických místech. Jo, už to byl nějaký čas, co jsem naposledy navštívil bratrovo vystoupení. Edward najednou vystartoval stranou směrem k toaletám. Buď tam něco viděl, nebo orky ve stresu trochu zlobil močový měchýř. Pokračoval jsem dál.

Sakra, další poldové. Pár jich probíhalo halou ke vchodu. Sklonil jsem hlavu, abych nevypadal tak vysoký, a zařadil se do fronty buď na funnel cake, nebo na kroužky do nosu. Policejní sbor města Montgomery prošel kolem mě, ale já věděl, že štěstí mi nevydrží věčně.

Poklepání na rameno. Edward mi podával velký kožený plášť. V jeho brýlích jsem viděl svůj odraz, když kývnul k záchodům. Jeho angličtina byla ještě horší než Skippyho. „Tlustý muž. Močit. Plášť nepotřebovat.“ Pak vydal hluboký zvuk jako zatřesení kýblem plným štěrku, což mohl být jen srdečný orkský smích. Stáhl jsem si federální bundu a upustil ji na podlahu, na chvíli jsem odhalil hromadu zbraní, než jsem si rychle natáhl dlouhý plášť. Teprve pak jsem zjistil, že je ozdobený řetězy a na každém rameni má řadu bodců.

„Skvělý,“ řekl jsem. Gretchen mi podala směšný kovbojský klobouk s proužkem kůže, který jsem odhadoval na pravého pásovce, jenž si „vypůjčila“ od někoho jiného. Když se orkové snažili, uměli být pěkně nenápadní. I když mi byl klobouk trochu malý, narazil jsem si ho na hlavu a vyrazil na show.

V hlavní koncertní hale už hudba ohlušovala, chrlená obrovskou stěnou repráků za pódiem. Bylo tu narváno. Podlaha byla mořem poskakujících těl, ruce zvednuté, pohybovaly se do rytmu muziky, opravdový oceán rukou a hlav poskakujících nahoru a dolů. Kvůli tělesnému teplu tu bylo dusno a já se pod vrstvou kevlaru a pod bizarním pláštěm začal okamžitě potit. Vzduch ztěžkl glycerínovou mlhou, stroboskopy a lasery nad námi vytvářely matoucí obrazce. Trojice orků začala okamžitě poskakovat, nedokázali odolat dotírající hudbě.

Nade mnou se objevila obří postava. Monstrum! Už jsem se chystal vytáhnout Anihilátora, když jsem si uvědomil, že ta velká věc je nějaký divný démonický kostým, kde na ramenou vysokého muže seděla holka oblečená v pytlovině a plachtách. Nenacházet se v tak nebezpečné situaci, zastavil bych se a ocenil detail, že místo očí měla nasazená červená LED světla. Vážně bych měl na Moshovy koncerty chodit častěji.

Bratr měl hudební nadání vždycky. Táta to ocenit nedokázal, protože tahle dovednost se v boji o přežití uplatnit nedala. Ale máma si dupla a mladý David Uhersky Pitt začal chodit na lekce klasické kytary. Pak jsme se jako teenageři jednou vyplížili na koncert Slayerů, kde našel své životní poslání. A tím začala jeho kariéra.

Jasné reflektory zářily na pódium, kde vystupovala Cabbage Point Killing Machine. Zpěvák se kolébal sem a tam, poskakoval a ječel. Vybuchující ohnivé koule se vznášely nad ním, jak pyrotechnici předváděli, za co je platí. Pak jsem zahlédl bratra, kytaristu, jen siluetu stojící před propanovou explozí, s kytarou to uměl stejně dobře jako já s brokovnicí. Podle mého skromného názoru byl jedním z nejtalentovanějších hudebníků na světě, a v tom mě jen utvrdily jeho prsty, které létaly tam a zpět rychleji, než mohlo oko sledovat. Mámil ze svého nástroje akordy, jež nebyly určené pro lidské uši. Ten kluk byl génius.

Snažil jsem se držet na okraji hlavního podlaží, protože na rozdíl od neskutečně přecpaného středu tu nebyl takový nával. Mířil jsem přímo k pódiu. Asi tu byla i lepší cesta okolo, ale já tu nikdy dřív nebyl a neměl jsem nejmenší tušení, jak vypadají prostory vzadu. Nemluvě o tom, že tam bude i víc policajtů.

Hudba byla ohlušující, ale hlas ve sluchátku jsem zaslechl i tak. Připlácl jsem na něj dlaň, abych ho lépe slyšel. „…me po dálnici. Ze severu k Montgomery,“ říkal. Byl to někdo další z LM.

Můj mikrofon byl v popruhu kolem krku, armádní design, aby vojáci jedoucí u kulometu byli slyšet i přes hučící vítr. S trochou štěstí to bude fungovat i tady. „Tady Zed. Jsem na koncertě.“

„Co je to za hluk?“ Poznal jsem, že hlas patří Grantovi Jeffersonovi. „Kultisti už útočí?“

„Ne, to je jen muzika.“ Vzpomněl jsem si, že když jsem loni v létě jel Grantovým autem, všechny stanice byly nastavené na operu nebo tak něco. „Držte se mimo koncert. Parkoviště se hemží federály a jsou vážně namíchnutí. Asi by vás zabásli hned, jak by vás zahlídli.“

„Cože? Přes ten příšernej kravál tě vůbec neslyším.“ Někteří lidé prostě nedokáží ocenit dobrou muziku.

Chystanou odpověď jsem spolkl, když jsem uviděl je. Dvě bytosti se prodíraly k pódiu, paralelně se mnou, ale na druhé straně jeviště. Tyčily se nad poskakujícím davem, dvojice mohutných nahrbených stínů, jen černé obrysy v blikajících světlech. První byl vyšší než všichni kolem a druhý byl ještě mohutnější, na rozdíl od plandavých kostýmů, které jsem viděl předtím, se pohybovali příliš hladce, proráželi si cestu nic netušící masou lidí.

Popadl jsem Skippyho za ruku a ukázal na monstra. Jeho obrýlená hlava se otáčela sem a tam. Nakonec pokrčil rameny. Neviděl je. „Sakra, ty dvě velký věci. Jsou obrovský. Přímo támhle.“ Ukázal jsem znovu. Ostatní orkové tím směrem zírali taky, stoupli si kvůli tomu na špičky, pak se podívali jeden na druhého a vrtěli hlavami, zatímco se kolem nich mačkaly tisíce zpocených těl. Ani oni je neviděli.

Nebyl čas záhadu řešit. Zrychlil jsem, tlačil se a odstrkával, obrovský chlap na cestě za svým cílem. Zlobři, oni, nebo co to sakra bylo, se na druhé straně haly pohybovali stejnou rychlostí. Lidi, které odstrkávali stranou, je z nějakého důvodu vůbec neviděli.

Do tváře mě zasáhl loket a do stehna nakopla těžká bota. Tohle nebyl ten typ davu, co si nechá líbit neurvalost. Prostě jsem pokračoval dál. Edward stáhl k zemi vysokého mladíka, který měl problém s tím, že se tlačím před něj. Každý, kdo byl na vystoupení jako tohle, věděl, že do prvních několika řad slabší povahy nepatří. Tohle byla Darwinova evoluce v praxi. Jak jsme se blížili k pódiu, hala se zužovala, bylo to jako trychtýř, co nás přibližoval k těm stvůrám.

Riskoval jsem rychlý pohled do strany. I přes mlhu jsem je viděl jasně. Ten první byl o dobrých třicet centimetrů vyšší než můj metr devadesát, a i tak vypadal trochu nahrbeně. Hlavu mu zakrývala šedá kápě. Narazil do tancujících fanoušků a ti se rozestoupili, pár jich mělo ve tváři zmatený výraz, protože stvůry vůbec neviděli.

„Už je vidíš?“ křikl jsem na Skippyho.

„Ne,“ řekl a díval se přímo na ně. „Cítím. Cítím monstra.“

Netuším, jak mohl Skippy něco cítit přes odér tisíců těl a různé ilegální kuřivo, ale fungovalo to. První stvůra už byla skoro u pódia, když jsem konečně dorazil ke scéně. Za řadou hliníkových zábran, které oddělovaly dav od kapely, stáli další bezpečáci v žlutých trikách. Vylezl jsem na zábranu, jen aby mě několik párů silných rukou strčilo zpátky. Tenhle druh práce dostávali jen tvrdí chlapi. Něco podobného bych v minulosti možná dělal i já a dost si to užíval. Vždycky jsem měl slabost pro práci, kde jsem mohl mlátit lidi a dostat za to zaplaceno.

Proto v tom nebylo nic osobního, když jsem ochranku udeřil dlaní do hrudníku a poslal zády na beton. Jen jsem se potřeboval dostat na pódium. Druhý bezpečák, co se mě dotknul, šel k zemi po seknutí Edwardovým ukradeným obuškem, křičel a držel se za prsty. Ve vteřině jsem byl za zábranou a vytáhl se na pódium, někde po cestě jsem ztratil svůj stupidní kovbojský klobouk.

Skladba finišovala kytarovým sólem podtrženým bubny, spolu s propanovou explozí přímo nad mojí hlavou. Světla kroužila a poblikávala, reflektory se otáčely jako kaleidoskop. Byl jsem nahoře, převalil jsem se na tvrdá prkna, když dav začal šílet a žádal si, ne, vyžadoval přídavek. Klekl jsem si. Zpěvák zahodil mikrofon a skočil přese mě do moře rukou. Musel jsem uznat, že za jiných okolností by to byla vážně skvělá zábava. Mosh by to raději dělat neměl, protože já si neprobojoval cestu až sem nahoru jen proto, abych se díval, jak skáče do toho pekla. Zamířil jsem ke kytaristovi. Orky jsem cítil hned za zády. Jeden z nich, Skippy, se oddělil a běžel k řadě repráků.

Můj bratr si stáhl kytaru a mával s ní nad hlavou jako nějakou středověkou zbraní. Lidé tvrdili, že vypadá jako já, ale já žádnou podobu neviděl. Byl o pár let mladší, pár cenťáků nižší a několik kilo lehčí. Osobně jsem si myslel, že se podobá spíš mámě, zatímco já byl ten snědší, ošklivější a s prasečíma očkama po tátovi. Nosil tankistické triko bez rukávů, předváděl tak typickou Pittovic mohutnost a lásku ke zvedání těžkých předmětů, spolu s různými tetováními, co mu pokrývala tři čtvrtiny hrudníku. Nedokážete si představit, jak strašně tím otce rozčílil. Mosh měl dlouhou černou kozí bradku a vyholenou hlavu, na které se odrážela okolní světla. Já začal předčasně plešatět, a můj bratr si svou bujnou hřívu oholil. Idiot.

Na vteřinu jsem si myslel, že Mosh kytaru rozbije o pódium, ale to by bylo jako zničit perfektní pistoli. Byl sice rocková hvězda, ale vyrůstal v příliš chudých poměrech, aby takhle plýtval. Nakonec sklonil kytaru a zahrozil davu pěstí, ve snědé tváři široký úsměv někoho, kdo miluje práci, kterou dělá, a ví, že je v ní nejlepší.

Pak mě uviděl. Jeho rty zformovaly moje jméno, jak se snažil domyslet, co tady dělám. Zpoza pódia si pro mě šli bezpečáci, ale když jsem se k němu přiblížil, mávnutím ruky je poslal pryč. Zmatený se mě chystal na něco zeptat, když zaútočila první stvůra. Ječící tělo v žlutém triku letělo šest metrů vzduchem, než narazilo do visícího repráku a ve spršce jisker strhlo celou soustavu na zem. Dav to rozvášnilo.

Bezpečákův dopad předčasně spustil obří chrlič konfet, ten teď metal tuny reflexního bílého papíru, sypal se všude jako sníh. „Co to sakra, chlape?“ zakřičel Mosh, když na pódium bez viditelné námahy vyskočila obrovská šedá masa, převrhla stojany a rozdrtila velkou soustavu syntetizérů od Digitechu. Za stěnou třpytivého falešného sněhu se otočila k nám. Tvář pod kápí byla z větší části lidská, ale pokroucená, tak nějak příliš protáhlá a špičatá, hříva kudrnatých vlasů rámovala vypouklé rudé oči zasazené do purpurové tváře. Monstrum se narovnalo a jeho kabát se otevřel, tyčilo se teď nad námi, dlouhé purpurové paže roztažené, na šestiprstých rukou nehty velikosti steakového nože. Postava měla ženské tvary, ale byla příliš velká a kůže vypadala jako z boxovacího pytle.

Publikum zajásalo.

Přísahám, že se v tu chvíli usmála – lesklé bílé špičaté zuby vykoukly v ďábelském úšklebku – otočila se a uklonila davu.

„Tohle je ale pořádná ženská,“ prohlásil připitoměle bubeník.

A pak se vrátila zpátky ke své práci, dvěma kroky přešla obrovskou scénu, zakroucené drápy na nohou vytrhávaly z pódia třísky. Než promluvila, rty olízl rozeklaný černý jazyk, hlas měla překvapivě ženský a normální. „Pojď s námi, hudebníčku. Představení skončilo.“

„Do prdele!“ zaklel Mosh a zavrávoral dozadu, moc dobře věděl, že tohle k vystoupení nepatří. „Co to je?“

„A najednou je všichni vidí!“ zakřičel jsem, když jsem se postavil před bratra, setřásl kabát, pozvedl Anihilátora a přepnul na plný automat. Holografický zaměřovač EO-Tech se usadil na středu nestvůry, když jsem stiskl spoušť. Anihilátor sebou škubl nahoru a doprava, jakmile jsem napříč jejím trupem nasázel řadu broků. Purpurová postava sebou pod silnými nárazy zaškubala a zvedla spáry, aby si chránila obličej, když jsem do ní s řevem nasázel deset střel magnum. Tohle nemohla žádná normální bytost přežít.

„Moshi. Utíkej,“ nařídil jsem, vyhodil prázdný zásobník a vytáhl z vesty další.

Ruce s drápy klesly dolů a agresivní rudé oči se přes vířící konfety zaměřily na mě. „Ty!“

Zarazil jsem nový zásobník, trhnutím nabíjecí páky poslal do komory náboj, namířil a vystřelil. Čtvrt kila vážící stříbrná střela by prošla středně velkou krávou, ale na oni zjevně neplatila. Projektil se vlastně se slyšitelným zabzučením odrazil a pak se ozvala rána, když sejmul bubny.

Otočila se ke kotli a zaječela: „Crate! Je tady. Lovec dorazil, přesně jak nám tvrdili.“

Na pódium se vyvalilo druhé monstrum, také oblečené v šedém, ale tenhle byl zatraceně obrovský. Svalnaté paže, tlusté jako můj trup, měl jasně rudé a zvrásněné žílami o velikosti zahradní hadice. Hlava se zvedla a odhalila mnohem démoničtější vizáž, ze třicet centimetrů široké tlamy trčely dva kly velké jako roh nosorožce. Nad nimi přihlouple pomrkávala malá černá očka. Zavalitý, s tlustýma nohama i krátkým trupem, byl skoro dvakrát tak vysoký jako já a každičký jeho kousek byl pokrytý rudou kůží a pevnými svaly. Vážně z něj šla hrůza. „Za toho nám mistr zaplatí mnoho duší, Bio,“ zaduněl a jeho hlas otřásl základy budovy.

Publikum úplně šílelo. Pro ně to bylo představení. Dokud si budou myslet, že to patří k show, navzájem se neušlapou v tlačenici u východů. Edward prudce sekl rukama dolů, oba obušky se s cvaknutím natáhly. „Připravenej, Ede?“ Ork kolem sebe zavířil obušky tak rychle, až svištěly vzduchem, podíval se na mě a přikývl.

Jeden z vyhazovačů vyděšeně zíral na obra a pomalu ustupoval, zatímco ostatní měli dost rozumu a utíkali, jako by jim za patami hořelo. „Ňam… svačinka,“ zabručel Velkej rudoch. Obr se natáhl, bez potíží zvedl muže ze země a klidně mu ukousl hlavu. Škubající se dekapitované tělo, ze kterého tryskala fontána krve, odhodil dobrých deset metrů do publika, jako by zahazoval prázdnou plechovku od piva. Křupání žvýkané lebky bylo slyšet přes celé pódium. Purpurová se zasmála.

Edward se podíval na obušky ve svých rukou a pak na mě, jako by říkal: Na tohle kašlu. Oba jsme se rozběhli.

Můj bratr mě neposlechl a dál s pusou dokořán zíral na dvojici obrů, v ruce se mu pohupovala kytara. „Dělej, brácho!“ Popadl jsem ho za ruku a táhl za sebou, když jsme zamířili do zákulisí. Ozval se hromový řev a zavřeštění harpyje, jakmile se stvůry vrhly za námi, každý jejich krok odpovídal několika našim. Všichni lidé v téhle oblasti byli dost blízko, aby viděli, že to nejsou žádné speciální efekty, a utíkali všemi směry. Napůl slepý kvůli reflektorům jsem proběhl pod lávkou, na které visela většina ozvučení, do holé betonové chodby. Narazil jsem a zakopl o vozík, Moshe jsem táhl za sebou. Gretchen a Edward nebyli daleko, stejně jako prchající kulisáci.

Málem jsem vrazil do kovové bedny na kolečkách, kterou k pódiu tlačil Skippy. Chvíli trvalo, než mi došlo, co to je. Černá písmena hlásala POZOR: PYROTECHNIKA. Skippy ukázal na moji vestu. Hned jsem věděl, co po mně chce, vytáhl jsem zápalný granát a podal mu ho.

„Owene, co jsou – počkat, to je granát?“ zeptal se Mosh, pořád se snažil pochopit, co se tu děje. Vítej na párty, brácho.

„Jo, a když se vytáhne pojistka, pan granát už není náš kamarád, takže radši pohni zadkem.“

„Bio, tady jsou,“ řekl červený oni, když přidřepl a podíval se do chodby. „Špinavý dušičky k sežrání… he-he-he.“ Jeho pochechtávání mě znervózňovalo.

V chodbě žádní nevinní civilisté nebyli. Ne že by na tom Skippymu záleželo. Vytrhl pojistku, upustil granát na vozík a oba jsme ho vší silou odstrčili, překvapivou rychlostí jsme těžký náklad poslali zpátky chodbou. Na těch s bílým fosforem je pětivteřinová roznětka. Vozík kodrcal k obrovské postavě, která se právě přikrčila a cpala do chodby. „BĚŽTE!“ Cratos odstrčil vozík stranou, aby si uvolnil cestu k našemu pronásledování.

Všichni tři jsme se stihli dostat na konec chodby a za roh, než granát explodoval. Willie Pete nespustil s typickou explozí – spíš to bylo takové pop-fizz – a pak se všemi směry rozprskl hořící povlak, který se na všechno přilepil a dokázal roztavit ocel. Cratos zařval, když se mu fosfor zažral do kůže. „Pokračujte!“ zakřičel jsem. Bedna s pyrotechnikou vybuchla o chvíli později, ale ne tak silně, jak jsem doufal. Přehnala se přes nás tlaková vlna, ze stropu pršel prach.

Skočil jsem na podlahu, jel po břiše, převalil se na záda a zkontroloval chodbu, kterou jsme přišli. Valil se z ní kouř.

„To pálí!“ křičel hloupější oni, když se vypotácel z plamenů. Stál přímo za námi, ale teď ho pokrýval živý oheň. Šířily se kolem něj plameny, nějak se jim podařilo vyšplhat po betonové stěně a pohybovat se mezi nosníky. Rozkvílela se siréna a naskočil protipožární systém, pokropil nás studenou vodou. Obr se potácel, ničil vybavení a drtil zdi na prach, oheň ho zřejmě oslepil. Ten zatracenej parchant se netvářil, že by to chtěl vzdát.

Celé tohle místo bylo jako bludiště, labyrint betonových chodeb. „Jak se odsud dostaneme?“ zakřičel jsem.

„Tudy.“ Mosh ukázal na další koridor, tenhle lemovaly zelené skříňky na vybavení. Uvědomil si, že za krk pořád drží kytaru, a zahodil ji. Škoda, ta věc by na eBayi určitě hodila balík. Běželi jsme, nechali hořícího oni za zády a probíhali šatnami, sklady vybavení a kolem stolů s vybranými pochoutkami, co se právě topily ve vodě z rozprašovačů. „Parkoviště je tudy.“ Před námi se mačkala skupinka lidí, většinou groupies, co se tu shromáždily na afterparty, soudě podle nedostatku oblečení většiny holek. Groupies byly stejně promáčené a vyděšené jako všichni ostatní a ukazovaly na křižovatku chodeb.

„Proč všechny ječíte?“ chtěl vědět Mosh, když jsme se proklouzali vodou za ženy. Odpovědí mu byl malý černý předmět, který proletěl pod rozprašovači. Edward dopadl na zem v kotoulu a hned se s cákáním překulil na nohy. Purpurová oni byla hned za ním, divoce máchala drápy. Nějak se jí podařilo dostat se před nás a odříznout nám cestu.

Edward uhnul před černými drápy, v betonové stěně za ním zůstaly dlouhé rýhy. Otočil se, praštil stvůru obušky – pop, pop, pop. Údery zněly jako pořádné rány a Edward se pohyboval neskutečně rychle, ale ona jako by to nevnímala. Bia vykopla jednou drápatou nohou a vyrvala díru do koberce v místě, kde Ed ještě před chvílí stál.

Protlačil jsem se přes groupies. „Edwarde, dolů!“

„Všichni běžte tudy!“ křičel Mosh, popadl nějaké ženy a protlačil je dveřmi, které právě trhnutím otevřel. Naštěstí se zdálo, že stresovým situacím se rychle přizpůsobují všichni Pittové. „Rychle!“

Purpurová stvůra se sehnula pod zavěšenými světly, která blikala a jiskřila v umělém dešti. Na podlaze najednou naskočilo oranžové nouzové osvětlení. Edward uskočil stranou, uvolnil mi palebné pole. Bia si předtím chránila obličej, tak jsem holografický zaměřovač posadil na hlavu a stiskl spoušť. Hlava sebou škubla dozadu, když se střela odrazila od jejího čela. Vedle mě se objevil Skippy a moje půjčená .45 se rozštěkala, když zahájil palbu. Bia zavrčela a zvedla svůj potrhaný šedý plášť, aby si chránila tvář. Pokračoval jsem ve střelbě, dokud se neskrčila a nestáhla směrem, odkud přišla. Skippy přestal střílet. „Kam šla?“ zabručel.

Umí se zneviditelnit. Díky tomu se mohli pohybovat v publiku. Ale proč jsem je viděl já? Možná měla ta záležitost s Vyvoleným přeci jen nějaké výhody. „Její hlava je zranitelná,“ pověděl jsem Skippymu.

„Garáže jsou tímhle směrem,“ křikl ode dveří Mosh. Z kozí bradky mu stékal pramínek vody. Od hořícího Crata se ozval hromový řev. Dal se do pohybu. „Vypadněme odsud.“

Sledoval jsem bratra, pozadu jsem ustupoval a čekal, že se ta uvřískaná purpurová mrcha každou chvíli vrátí. Nevinní přihlížející využili příležitosti a utíkali jako šílení, na podlaze zůstalo pár zahozených bot s vysokými podpatky. Mosh, Gretchen, Edward, Skippy a já jsme seběhli dobrých padesát metrů dlouhou příkrou rampu, než jsme se dostali do velkého otevřeného prostoru parkovacích garáží. Tady se rozstřikovače nespustily, alespoň to tu tak neklouzalo. Parkovalo tu několik tahačů a přívěsů, stejně jako sbírka různých osobních aut.

„Pitte! Stav!“ zakřičel hlas v mém sluchátku.

„Teď mám trochu napilno, Grante,“ zafuněl jsem a pokračoval v běhu.

Minuli jsme sloup a já najednou ztratil rovnováhu, jak mě někdo chytil za ruku. Praštil se mnou o sloup, málem mi vyrazil dech. Snažil jsem se zvednout brokovnici, ale srazil mi ji stranou. Agent Franks mě znovu přirazil ke sloupu, tvrdě, a podržel před rty jediný vztyčený prst, naznačoval, že potřebuje ticho. Důvod byl brzy jasný, když stěna šest metrů nad rampou vybuchla ve spršce kamení, prachu a kusů kovových výztuží. Cratos pěstmi prorazil zeď. Velký rudoch skočil do garáže, dopadl tak tvrdě, že podlaha v okruhu tří metrů popraskala.

Franks mě levačkou přitlačil ještě víc, v pravé držel FN F200 pušku s krátkou hlavní. Stále byl v obleku, neměl ani čas si sundat kravatu. Cratos se okamžitě zaměřil na mého prchajícího bratra a orky a pustil se do pronásledování. „Špinavý dušičky k SEŽRÁNÍ!“ Nakopl zaparkované auto a převrátil ho na bok, kolem se rozletělo roztříštěné sklo. Ze skřípání kovu trnuly zuby. Monstrum proběhlo kolem nás, při každém jeho kroku se otřásala zem. Z kůže mu stoupal dým, ale nezdálo se, že by mu koupel v chemických plamenech uškodila.

„Teď!“ zakřičel Franks, vyšel zpoza sloupu a namířil pušku na záda běžícího netvora. Za různými vozidly se objevil tucet dalších federálů a všichni zahájili palbu, zaplnili garáže ohlušujícím rachotem automatických zbraní a duněním granátometů. Cratos se ocitl uprostřed kanonády, stovky kulek a subsonických šrapnelů dopadalo na jeho obrněnou kůži. Na okamžik zmizel v mračnu kouře a plamenů, otáčel se, ztratil rovnováhu. V jednu chvíli jsem ho zahlédl, jak si v reakci na útok kryje hlavu. Netvor zakopl a při pádu pod sebou rozdrtil pick-up. Moshe a orky jsem nikde neviděl.

Střelba pokračovala, dokud poslední zbrani nedošla munice. Následovalo simultánní cvakání, když zkušení agenti měnili zásobníky. Oni se nehýbal. To by normálně nic nepřežilo, ale on normální nebyl. „Kabely,“ rozkázal Franks, vytrhl ze své bullpup pušky zásobník a vytáhl ze saka nový. „Běžte.“

Vytřel jsem si z očí vodu a nevěřícně zíral na čtveřici agentů běžící k ležícímu netvorovi. Všichni nesli obří ocelové okovy, vzájemně propojené tlustými ocelovými lany. Za nimi běželo několik dalších federálů ozbrojených nějakým kopím, za kterým se táhl tlustý elektrický kabel. S řevem naskočil generátor. Bylo to něco jako elektrický paralyzér na monstra. „To si snad ze mě děláte prdel,“ hlesl jsem. „Běžte a usekněte tomu hlavu nebo tak něco.“

„Rozkaz zní zajmout živé,“ odvětil Franks.

Tohle bylo pitomé. Zajmout živého kultistu byla jedna věc, ale přibližovat se k té sražené obludnosti byla pěkná blbost. „Někde tu je ještě jeden,“ varoval jsem ho.

„Bia,“ řekl Franks, čímž naznačoval, že toho o těch věcech ví víc, než dával najevo. Parchant. „Nejdřív se postaráme o toho velkýho.“

Rudoch se stále hýbal, sešrotovaný pick-up pod ním skřípal. Agenti začali křičet a bodat do něj kovovými kopími. Zapraskala elektřina a oni sebou zaškubal a napnul se, divoce se svíjel, ze zasažených míst stoupal kouř páchnoucí po spálené gumě. „Zajistěte ho!“ zakřičel jeden agent a čtveřice začala nasazovat obří okovy na Cratova zápěstí a kotníky. Kdykoliv se Cratos začal hýbat, čtveřice se stáhla a ostatní ho znovu bodli kopími. Musel jsem uznat, že řešení UPKM funguje. LM by tu bestii prostě rozřezali motorovými pilami hned, jak by dopadla na zem.

Franks mluvil do vysílačky. „Tady Delta. Bereme Sílu do vazby. Násilí je zatím nezvěstná.“

„Výborně. Výzkumné oddělení se nemýlilo, že jsou oni citliví na elektřinu,“ slyšel jsem Myersovu odpověď. „Je Pitt stále naživu?“

Franks se zamračil. „Jo…“

„No, když teď máš monstrum k vyslechnutí, znamená to, že jsme vyrovnaní?“ zeptal jsem se nadějně.

„Kvůli tobě tu mám tři zraněné agenty,“ odpověděl Franks. „Tohle ještě neskončilo…“

„Pohyb! Dejte mu šok!“ zakřičel od Cratova boku jeden agent. Muži od okovů ustoupili a nahradili je ti s kopími, ale tentokrát se nic nestalo, žádný elektrický oblouk, žádné jiskry, nic. „Porucha! Bodněte ho ještě jednou!“ Další výpad kopími, ale bez účinku. Agenti s hrůzou v hlase křičeli o pomoc.

Franks k nim zamířil, chtěl problém vyřešit. Rudý obr se začal zvedat. Muži od okovů se stáhli, křičeli, že potřebují podporu. Podíval jsem se stranou. Elektrický kabel, který vedl od kopí k přenosnému generátoru, byl přetržený. „Bia!“ zařval jsem, když purpurová postava shodila svůj plášť za agenty, kteří se starali o krycí palbu. Se zachechtáním se po federálech ohnala, rozervala jejich zbroje, vytryskla krev. Zemřeli rychle, ani nevěděli, co se jim stalo.

„Miřte jí na oči!“ zakřičel Franks, ale ona už byla pryč, přesunula se za nějaké zaparkované přívěsy.

Má pozornost se rychle vrátila k rudochovi. Agent křičel: „Pane, Síla je…“ ale větu nikdy nedokončil. Mohutný oni vstal, zaryčel, lana se kroutila a praskala, a jedna obří pěst muže zasáhla, odhodila ho přes celou garáž v mračnu tělních tekutin. Ostatní muži začali střílet, ale stáli příliš blízko. Síla se na ně s řevem vrhl a dostál svému jménu. S každým jeho pohybem klesl k zemi další agent a během pár vteřin se přeživší dali na překotný ústup.

„Všechny týmy se hned přesunou do garáží!“ rozkázal do vysílačky Franks. Zapřel pušku o rameno a pečlivě zacílil na zmítající se monstrum, hledal oko. Přiložil jsem k rameni Anihilátora a zamířil na pohybující se cíl. Byl to mimořádně obtížný výstřel. Franks minul. Oni se zběsile ohnal jedním lanem, prásknul s ním jako bičem, a nedaleký agent šel k zemi, nesrozumitelně ječel, obě nohy odseknuté v kolenou. Vytěsnil jsem jeho řev a vydechl. Oči se pohybovaly. Soustředil jsem se na holografickou tečku. Spoušť se hladce pohnula až dozadu.

Moje střela zasáhla Crata do malého černého oka. Obr se zarazil, jako by se právě zaobíral neskutečně komplikovanou myšlenkou. Zavrávoral a klesl na jedno koleno. Ze zejícího otvoru, kde bývalo oko, se řinulo něco, co připomínalo hustou páru. Zapřel se jednou masitou dlaní o podlahu, potřásl hlavou. Když se na mě přes vířící oblak podíval znovu, oko bylo zpět. Rudé rty se odtáhly z tesáků, v rozptylujícím se kouři na mě zavrčel. „Lovec se špinavou duší!“ Zvedl se z podlahy a zaútočil jako rozzuřený býk.

Franks mě v poslední vteřině strhnul stranou. Cratos se prohnal kolem a narazil do sloupu, vyrazil z něj velký kus betonu. Franks se odvalil jedním směrem, já se odplížil druhým. Rychle jsem šoupal zadkem mezi sutinami. Obr se zvedl z prachu, silně se třásl. Ani si nevšiml, že má v hrudi zaražený železný prut z výztuže. „Ztratil jsem kvůli tobě pár duší. Nahradím je tvojí!“ zavrčel a vrhl se na mě. Uhnul jsem, ale on stál hned nade mnou, cítil jsem jeho nechutný sirný dech.

Probodávala mě mrňavá černá očka a temnota za nimi jako by se táhla donekonečna, inkoustové studny do místa, kde není žádné světlo. Natáhl ke mně jednu dlouhou červenou ruku, dlaň měl velkou jako moje hruď. Cítil jsem, jak slábnu, jako by ze mě přes žebra vysával všechno teplo, ruce i nohy jsem měl ochablé a zmrzlé. Nemohl jsem dýchat. Vytahoval ze mě život…

Najednou jako bych mohl vidět skrz jeho kůži. Tělo oni byla jen skořápka, zkonstruovaná masa falešné tkáně, a pod ní se ukrývala skutečná stvůra, kroutící se pytel plný ukradených duší.

Oni si hladově olízl rty.

A pak byl pryč. Do Crata narazil zadek autobusu a s brutálním křupnutím ho přirazil ke sloupu. Zatřásl jsem hlavou, když mi plíce znovu naplnil vzduch a do končetin se mi vrátila krev. Bolelo to. Vyškrábal jsem se na nohy. Dveře luxusního zájezdového autobusu Cabbage Point Killing Machine se s automatickým zasyčením otevřely. Za volantem seděl Mosh. „Nastup!“

Jedna rudá paže už začínala šátrat kolem, přimáčklá mezi sloupem a autobusem. Přední kola začala podkluzovat, jak se oni snažil odtlačit autobus. Tohle je ale odolný monstrum. Rozběhl jsem se a naskočil dovnitř. Trojice orků stála v hloučku za Moshem. Edward měl sečnou ránu na ruce, Gretchen ho ošetřovala. Někdo se protlačil za mnou. Franks.

„Jeď na dálnici,“ nařídil. Přes hrudník se mu táhla velká tržná rána, bílou košili měl otevřenou a nasáklou krví. Nevěděl jsem, jestli patřila jemu, nebo někomu jinému. Franks nedával najevo, jestli ho to bolí, ale na druhou stranu jsem si nebyl jistý, jestli Franks vůbec bolest cítí. „Sledují Pitta.“

„Mě?“ zeptal se zmateně Mosh.

„Ne, jeho.“ Frank na mě ukázal palcem. „Jeď.“ Mosh přeřadil. Proběhl jsem uličkou. Autobus byl tak opulentní, že nebýt nebezpečné situace, asi bych jen stál a zíral. Byl jako death-metalová verze Lifestyles of the Rich and Famous11. „Ty tady máš Jacuzzi?“ zavolal jsem na něj.

„Sakra, jo,“ řekl Mosh. „Radši se drž. Řídil jsem ho jen jednou.“

Autobus poskočil dopředu, zastavil se, znovu poskočil a pak nabral rychlost, mířil k východu z garáží a do noci. Zadek měl pomačkaný a na mě rozbitým zadním oknem zíral obří červený obličej. Cratova tvář s tesáky se zkřivila v zavrčení, když jsme se rozjeli a uvolnili ho. Zvedl jsem Anihilátora, pečlivě zamířil a položil prst na druhou spoušť. Tihle tvorové pohlcovali lidské duše, a díky tomu se nějak dožívali tisíců let. Viděl jsem ten napěchovaný vak uvnitř. Brána k němu byla očividně v hlavě. Když ztratil trochu energie kvůli střele kalibru .68 v oku, uvidíme, co s ním udělá 40mm granát v nose.

„LOVČE!“ zařval Cratos.

Když jsme se rozjeli, střelil jsem ho do otevřené tlamy.

Výbuch mu rozerval hlavu a vykloubil čelist. Když se obr svalil a zem zaduněla, zase se z něj vyvalil bílý kouř.

Muselo ho to dorazit. Oni se na zemi třásl, ležel tváří k zemi a hlava mu splaskávala jako vyfouknutý balón, jeho falešné tělo jako by se zmenšovalo. „Neměl jsi vstupenku do zákulisí, tak táhni,“ zasmál jsem se.

Ale pak se hlava znovu nafoukla. Lebka byla chvíli měkká, nadouvala se a protahovala, ale pak jakoby v jediné vteřině ztvrdla. Obnovený vzhlédl a soustředil se na mě, černé oči plné čiré nenávisti. Cratos se zvedl z kleku a rozběhl se za námi, každý krok duněl jako hrom. „Šlápni na to, Moshi.“

KAPITOLA 7

Vyjeli jsme z parkoviště Buzzard Island Amphitheater a zamířili po dálnici na jih. Byla tu spousta majáčků, kolem koncertní haly se shromáždily ambulance, hasičská auta a policie. Potulovaly se tu tisíce lidí, kteří si uvědomovali, že se děje něco divného, jen nevěděli co přesně. A celá záležitost se stala ještě divnější, když za námi vyběhl ten nezničitelný rudý bastard.

„Jeď na leteckou základnu,“ instruoval Franks Moshe.

„Poslouchej, velkej děsivej chlape, já netuším, kde ta letecká základna je,“ řekl Mosh. „Owene, co je to za kreténa?“

„On je můj bodyguard…“ Bratr se začal otáčet. Bylo mi jasné, že má spoustu otázek, a pohled, který na mě vrhl, naznačoval, jak moc je naštvaný. „Jen… to je fuk… Pokračuj dál na jih. Řeknu ti, kde máš odbočit.“ Držel jsem se ocelové tyče u sedadla řidiče, zatímco autobus trhavě řadil.

Franks zapnul vysílačku. „Tady velitel Delty. Mířím na jih v černém autobuse, primární cíl na palubě.“

Odpověděl mu Myers. „Jste všichni v pořádku, Franksi?“

„Ano, pane. Ale tým Alfa byl vyřazen z boje.“ Termín „vyřazen z boje“ očividně znamenal, že většinu z nich roztrhali na kusy. Málomluvný agent to oznámil s méně emocemi, než kolik by jich průměrný člověk projevil při naražení palce na noze.

„Právě je evakuujeme. ETA Apache tam bude za deset minut,“ informoval ho Myers. Při těch slovech jsem si oddechl úlevou. Cratos nás nemohl pěšky dohnat dřív, než nás bude seshora jistit pořádná palebná síla. „Máme tu problémy s izolací úrovně pět, pár set možných svědků.“ Starší agent zněl dost podrážděně.

„Dostali jste Násilí?“

„Negativní.“

Franks se začal rozhlížet přes tmavá okna. „Rozumím.“

„Owene, musíme si promluvit,“ oznámil Mosh, když potrápil autobus přeřazením na vyšší stupeň. Otočil se a podíval na mě. „Dobře, co jsou ty věci do hajzlu zač? Proč si tady hraješ na commandos? Ty jsi účetní! A tamti pošukové se mi neustále klaní a říkají mi Náčelníku.“ Mávl k orkům. Všichni tři se společně uklonili. „Vidíš? Vidíš!“

„To ti vysvětlím pozdějc.“

„Ne. Nevysvětlíš,“ nařídil mi Franks. Vzpomněl jsem si, že součástí jeho práce je vraždění těch, co neudrží jazyk za zuby.

„Počkat,“ vložil se mezi nás Skippy dřív, než jsem mohl Franksovi říct, ať mi políbí. „Cítím monstrum.“ Zvedl si masku a odhalil obličej. Široké nozdry v jeho prasečím nose se nadmuly, když nasál vzduch.

„Aaaahhhh!“ zaječel Mosh, když uviděl Skippyho tvář, a strhnul volant zájezdního autobusu. Narazil do zadku projíždějícího auta a vytlačil ho z dálnice do bažiny. Jen tak tak znovu získal kontrolu, než jsme z dálnice vyjeli i my, se všemi uvnitř to v uličce házelo sem a tam. „Co to kurva je!“

Skippy si stáhl masku. „Omlouvám se… Náčelníku.“ Pak se Moshovi omluvně uklonil. „Sestra tady.“

Zadunění na střeše.

Zvedl jsem brokovnici a nahodile do stropu udělal pár děr. Franks svou pušku někde ztratil. V jeho ruce se objevil glock, přidal se ke střelbě. Skippy vytáhl .45 a vystřílel zbytek kulek v zásobníku. Pár vteřin, a střecha byla jako ementál. Purpurová ruka prorazila strop a sevřela se kolem ramene mé zbroje. Bia mě zvedla z podlahy, jako bych nic nevážil. Narazil jsem hlavou do pokrouceného kovu, jak se mě snažila protáhnout skrz díru. Bezmocně jsem kopal nohama. Franks se pokoušel najít nejlepší palebné postavení. Zvedl jsem Anihilátora a vyprázdnil přes střechu do Biina těla zbytek zásobníku. Nepustila mě.

Skippy a Gretchen mě popadli za nohy a stahovali dolů. Přetahovaná monster. Zaječel jsem, když moje hlava opakovaně narazila do stropu. Edward zahodil naprosto neúčinný obušek, vyskočil a vytáhl mi z vesty kukri. Rozmáchl se a zarazil čepel hluboko do paže oni. Bia zaječela a její drápy povolily.

Přistál jsem na minibaru, rozbil jsem pár lahví drahého pití a přezdobené zrcadlo. Paže zmizela. Na podlahu jsem dopadl tvrdě, ale ze svého nového úhlu jsem měl dobrý výhled na dálnici před námi. „Moshi! Bacha!“

Bratrovu pozornost přilákala akce za jeho zády. Otočil se právě včas, aby viděl tahač, do kterého jsme se chystali narazit. Se všemi to smýkalo sem a tam, když to Mosh prudce strhl doprava a dupl na brzdy. Urvali jsme jedno světlo o zadek návěsu. Autobus nadskočil, když jsme sjeli z asfaltu, kola vytrhávala velké drny z trávníku. Klouzali jsme, mamutí vozidlo jelo bokem, a pak sebou prudce trhlo, když najelo zpátky na silnici.

Vřítili jsme se na sjezd z dálnice.

Mosh autobus sice vyrovnal, ale stočili jsme se zpátky a mířili na severovýchod. Vyjeli jsme na nadjezd, vraceli jsme se přes dálnici. Jeli jsme na příliš vysoký stupeň, motor zachrčel, když Mosh podřadil.

„Špatný směr,“ prohlásil prostě Franks, když zastrčil nový 10mm zásobník.

„Možná jsme tu mrchu setřásli!“ ozval se s nadějí v hlase Mosh.

Bia tentokrát prorazila bok, purpurová šmouha ze střechy. Masivní pěst oni zasáhla Frankse přímo do hrudi a on prostě zmizel, jeho tělo vyletělo oknem na opačné straně.

„Franksi!“ Ale on už byl pryč, vyhozený z jedoucího vozidla do noci. Snažil jsem se ze zbroje vytáhnout další zásobník do saigy. Dlouhá purpurová paže se natáhla dopředu, hledala mě, vytrhávala kusy tlustého koberce. Edward se po ní znovu rozmáchl s kukri a bodnul ji. Čepel se zasekla hluboko, ale z rány nic neteklo. Bia zavřeštěla, ohnala se po Edwardovi a ten před ní nemohl v omezeném prostoru uhnout. Ork proletěl uličkou a tvrdě dopadl na schodiště, skutálel se ke dveřím.

Nabitý Anihilátor poslal Bie do obličeje dávku broků. Odvrátila se ode mě a já zahlédl řídícího bratra, oči měl přilepené k silnici, nad holou hlavou mu přes čelní sklo blikalo několik oranžových světel. Bia se vmáčkla hlouběji do autobusu. „Moshi, bacha! Moshi!“ zakřičel jsem.

Ale ona nešla po něm. Srazila Moshe ze sedačky řidiče. Drápy sevřely volant a mně došlo, co se právě děje, ale bylo příliš pozdě, mohl jsem jen zakřičet, ať se všichni drží. Purpurové prsty se sevřely a škubly do strany, kola zakvílela na protest a blikající oranžová světla se nám hnala naproti.

Na staveniště jsme se vřítili rychlostí šedesát kilometrů v hodině.

Probral jsem se.

Musela uplynout jen chvilka. V puse jsem cítil měděnou pachuť. Z čela mi do obličeje tekla krev. Otřel jsem ji rukávem, abych ji neměl v očích. Autobus stál nakřivo, pravá strana a zadek o dost výš než zbytek. Dveře byly otevřené. Na schodišti se pomalu zvedal Edward. Můj bratr byl pryč.

„Moshi?“ Pomalu jsem se posadil, chtělo se mi zvracet. Žádná odpověď. „Jsi v pořádku, Ede?“ Zachrčel, ale on tak zněl vždycky. Chystal jsem se zavolat na Frankse, ale mému mozku chvíli trvalo, než si uvědomil, že jeho už Bia zabila. Díra v boku autobusu byla potřísněná Franksovou krví. „Skippy? Gretchen?“

„Pěkný autobus… celý rozbitý,“ posteskla si Gretchen.

„Náčelníku?“ ozval se Skippy. Oba skončili vzadu u Jacuzzi.

„Moshi?“ zeptal jsem se znovu a narovnal si nohy. Omámený jsem se plazil dolů po schodech, kolem Eda, rukama jsem drtil střípky skla v tlustém koberci, a vypadl obličejem napřed na asfalt. Bia s námi nabourala do velkého oranžového vozidla s nápisem Alabamský odbor dopravy. Soudě podle předku autobusu to byl pěkně odolnej krám. Za ním parkovala další oranžová vozidla. Jeden pruh nadjezdu, ten, ve kterém jsme se právě nacházeli, blokovaly gumové kužely. Při pohledu zpátky jsem zjistil, že Moshovi se jich podařilo přejet tak padesát. Vytáhl jsem se na nohy podél boku autobusu a zapřel o rameno pažbu brokovnice. „Moshi! Slyšíš mě?“

Stáli jsme na okraji nadjezdu. Pod námi se k jihu hnala řada aut, k jihu, kde jsme se měli setkat se vzdušnou podporou. Budou vrtulníky Apache vědět, kde nás hledat? Zvedl jsem zbraň a kulhal kolem autobusu. Ta pekelná démonka musela být někde poblíž.

„Pitte. Ozvi se, Pitte.“ To byl Grant.

„Poslouchej, jsme na nadjezdu asi tak tři kilometry na jih od koncertní haly, severně od řeky,“ odpověděl jsem. „Potřebujeme co nejrychleji vyzvednout.“

„Sakra, takže to za náma jste byli vy.“ Jeho hlas se ztišil, když řekl: „Otoč to, jedeme zpátky k nadjezdu,“ pak normální hlasitostí pokračoval: „Jsme na cestě.“

Stavbaři už byli na nohou, běželi jako o život po náspu nadjezdu, něco je k smrti vyděsilo. Otevřeným pruhem se prohnalo auto. Všichni pasažéři uvnitř, čtyřčlenná rodina, otáčeli hlavy stejným směrem, pusy dokořán, dívali se na něco na druhé straně autobusu.

Bia! Oběhl jsem roh, Anihilátor připravený ke střelbě. Chystal jsem se ji střelit do obou očí a pak skopnout ten její purpurový zadek dolů z mostu.

„Hej, brácho…“ zachraptěl Most, „…šikla by se pomoc.“

Bratr se houpal nad okrajem nadjezdu, Biiny drápy kolem krku. Mosh se oběma rukama držel za její zápěstí, bicepsy vyboulené, nohama marně kopal ve vzduchu, zatímco pod ním svištěla auta. Oni se usmála, její špičaté bílé zuby ostře kontrastovaly s kožnatým obličejem. Stála na vyvýšené betonové zábraně, která autům bránila vyjet ze silnice. Jestli Moshe nezabije pád, tak projíždějící auta určitě.

Bia mi na pozdrav kývla hlavou. „Zdravím, Lovče.“

„Pusť ho,“ řekl jsem.

Ignorovala mě a mluvila dál. Můj bratr vážil minimálně sto deset kilo, ale nezdálo se, že by s jeho váhou měla potíže. Veškerou pozornost upírala na mě. „Chtěla jsem vytáhnout tebe, ale vy lidi páchnete všichni stejně, když je z vás cítit strach.“

Ve sluchátku se mi ozval Grantův hlas. „Jsme jižně od tebe. Co je ta purpurová věc?“

Zapnul jsem rádio, jak nejdiskrétněji to šlo. „Odstřel ji,“ zašeptal jsem a doufal, že to hrdelní mikrofon zachytí.

Oni nevypadala, že by mě slyšela. „Dnes v noci se na nás staří bohové usmívají. Bála jsem se, že ti budeme muset ublížit. Smlouva se Stínovým lordem jasně stanovuje, že v případě tvého zranění bude odměna poloviční. Bláznovství lidí naštěstí nezná hranic, když jsou v ohrožení jejich příbuzní. Jakmile nám služebník Stínového lorda oznámil, v jakém spěchu ses vydal bratrovi na pomoc, věděla jsem, že tě dnes dostaneme.“

To mnou otřáslo. Je tu špion. Měl jsem čistý výhled na její oči, ale bál jsem se, že upustí Moshe. „Tvoje smlouva mě nezajímá, jde mi jen o mýho bratra.“

Bia se zasmála. Z toho nepřirozeného zvuku se mi ježily chloupky na rukou. „Smlouva je vším. Porušil bys smlouvu, bratře Lovče?“

„Bratr Lovec?“ odfrknul jsem si, ale hlaveň mé zbraně se ani nezachvěla. „To pochybuju.“

„My jsme si tak podobní! Bratr a já podnikáme ve stejném oboru jako ty, jen nejsme tak vybíraví ohledně zaměstnavatelů.“ Sáhla volnou rukou do šedého pláště a vytáhla smotané lano. Hodila mi ho k nohám. „Stejně jako ty i my máme dohody, které musíme splnit, a já právě plním tu svou.“

Bylo to jen pár smyček konopného lana. Pak se najednou zachvělo. O krok jsem ustoupil. Lano se pohybovalo, jako by mělo vlastní vůli, rozmotávalo se do nacvičeného kruhu. Nakonec se ohnivě zablesklo a beton uvnitř kruhu ustoupil prázdnotě. Jako by se ve vozovce nadjezdu objevila černá díra.

„Portál tě zanese ke Stínovému lordovi. Vstoupíš do něj dobrovolně.“

„Až naprší a uschne.“

„Nebo tvého sourozence upustím vstříc jisté smrti.“ Silně s Moshem zatřásla. Vyjekl bolestí, pevně zavřel oči. „Pak tě do portálu vstoupit přinutím. A když se to nepodaří mně, bratr tu bude každou chvíli. Cratos ti prostě urve ruce a nohy a protlačí tě skrz. Já bych dala přednost domluvenému bonusu. Tak jako tak, než tato noc skončí, budeš ležet u nohou Stínového lorda.“

„Násilí…“ Ztrhaný hlas se ozval kousek za mnou. Otočil jsem se.

Franks! Byl naživu, ale měl namále. Z tuctu řezných ran se mu valila krev. Z obleku zbyly jen cáry. Pistoli musel ztratit, protože v pravé ruce svíral jen zavírací bojový nůž. Kulhal kolem mě, jednu nohu táhnul po asfaltu.

Zuřil.

„S tvým druhem žádný spor nemám,“ řekla Bia. „Tohle není tvoje věc.“

„Kecy,“ zamumlal Franks, přibližoval se, zůstávala za ním krvavá stopa.

Biinu pozornost teď rozptyloval Franks. „Grante, máš padesátku?“

„Jo. Mám svýho McMillana.“

Dneska s nováčky trénoval ostrostřelbu. Mohl jsem jen doufat, že má dobrou mušku. Vítr nefoukal. „Miř na hlavu. Nesmíš minout. Čekej na můj signál.“

„Jsem skoro tři sta metrů daleko,“ protestoval.

„Je to velká hlava, kreténe,“ zasyčel jsem.

Bia znovu zatřásla mým bratrem. Mosh se snažil udržet její paže, klouzaly mu ruce. „Já chci jenom Lovce.“

„Jeho mít nemůžeš,“ řekl pomalu Franks, dál se přibližoval k cíli. Musel jsem něco udělat dřív, než se dostane dost blízko, aby zaútočil, protože jsem věděl, že jemu je úplně jedno, jestli Mosh skončí jako přejetá mršina.

„To jsi se stal tak slabým, tak závistivým, že budeš žít jako otrok?“ Prosebně k Franksovi natáhla mohutnou ruku. „Stínový lord padlé chápe. Může ti nabídnout skutečnou svobodu. Přidej se k nám.“ Bia dodala ještě něco ve zvláštním jazyce, znělo to skoro jako hudba.

Franks se zastavil, lehce pootočil hlavu, jako by zvažoval její nabídku, ať už tenhle bizarní rozhovor znamenal cokoliv. V dálce se ozval řev. Troubily tam klaksony aut. Cratos už tu skoro byl.

„Připravený,“ informoval mě v uchu Grant. „Rukojmí mě blokuje.“

„Hej, Bio!“ zavolal jsem na ni. Znovu pozornost upřela na mě. Byl jsem příliš daleko, abych se mohl pokusit Moshe chytit. „Pokud bych tím ochránil rodinu, tak bych s tebou šel. V tom se tvůj stínovej chlápek nemýlil. Ale je tu jeden menší problém…“

„Ano?“ Podezřívavě přimhouřila červené oči.

„Tohle není můj bratr. Omylem jsi vytáhla bubeníka.“

Ohnula masivní paži, přitáhla si Moshe blíž, aby si ho lépe prohlédla. Zmateně stáhla purpurové rty zpátky přes tesáky. Mosh teď visel nad betonem.

Grant byl klidný. „Čisto.“

„Sejmi ji.“

Dopad kulky doprovázel zvláštní zvuk, jako když do melounu praštíte baseballovou pálkou. Prásknutí odstřelovací pušky .50 BMG dorazilo o zlomek vteřiny později. Kulka minula její oči, ale prošla přímo uchem.

Biina hlava sebou prudce škubla do strany. Upustila Moshe na asfalt, tvrdě dopadl na ramena a odkulil se stranou. Z oni vyšlo děsivé zahvízdnutí, když něco nepřirozeného prasklo. V křeči si přitiskla dlaně k uším, snažila se udržet energii unikající ze své hroutící se hlavy. Netvor uvnitř byl zasažen. Z uší, očí a tlamy jí unikaly víry bílého světla a páry, svíjely se a stoupaly pod halogenovými lampami.

Franks překonal posledních pár metrů a sledoval monstrum, když Bia přidala k hukotu i nelidský jekot. „Vždycky jsi moc mluvila,“ řekl prostě. Pak se jí zapřel rukou o hrudník a shodil oni přes okraj.

Byl to šest metrů dlouhý pád na dálnici, ale nedokázal jsem říct, jestli na zem vůbec dopadla, než ji nabrala mřížka rychle jedoucího kamionu. Celý motor tahače se kolem jejího těla okamžitě promáčknul dovnitř, prošpikoval Biino umělé tělo ocelí. Kamion sebou smýkl do strany a celý návěs se převrátil, když tahač přimáčkl oni k nadjezdu. Kamion se zastavil, zůstaly za ním stopy spálené gumy. Z místa nárazu se náhle rozšířila tlaková vlna. Jasné bílé světlo na okamžik proměnilo noc v den. Vlna se šířila a uvnitř byly přízračné postavy, doslova stovky siluet, lidé i monstra, mysli a životy uvězněné celá tisíciletí, osvobozené a stoupající k obloze. Celé se to odehrálo během několika vteřin.

„Všichni ti lidi…“ hlesl jsem, když jsem přišel k bratrovi, a snažil se plně pochopit strašlivost monstra, se kterým jsme právě skoncovali.

„Jaký lidi?“ zeptal se hystericky Mosh, určitě čekal někoho dalšího, kdo se ho pokusí zabít. „Kde?“ Neviděl je.

Frank se na mě podezřívavě podíval, potřásl hlavou, pak přistoupil k okraji a podíval se dolů. Byl tam nabouraný tahač, jeho přívěs – obrovská trubka z nerez oceli – ležel na boku přímo pod nadjezdem, blokoval celé dva pruhy. Byl tak vysoký, že bych na něj mohl seskočit a nic by se mi nestalo.

Franks stále měl vysílačku. „Jsme na nadjezdu.“ Byl jsem příliš daleko, abych slyšel odpověď. „Dobře. Evakuujte silnici.“ Dopravu z jihu blokoval vrak. Federálové museli zablokovat i sever, protože z toho směru nic nepřijíždělo.

Objevili se orkové, Edwarda podpírali jeho bratr a švagrová. Zkontroloval jsem Moshe. Byl otřesený, zmatený, ale jinak vypadal v pořádku. Teprve když jsem se od něj zvedl, všiml jsem si, jak vážně je zraněný Franks. Při dopadu na silnici si rozerval levou ruku, maso bylo potrhané a viselo v cárech, v záplavě krve byly vidět úlomky kostí. Kolem bicepsu si jako škrtidlo uvázal kravatu.

Všiml si mého šokovaného výrazu. „Jen škrábnutí,“ prohlásil nonšalantně.

„BIO!“

Výkřik byl tak hlasitý, že halogenová světla nad námi vybuchla. Všichni jsme sebou trhli. Z nebe pršelo sklo.

„SESTRO!“ Po dálnici se řítil Cratos a narážel do stojících aut. Šedý plášť za ním vlál, odhaloval ho všem kolem. Lidé opouštěli auta a s křikem utíkali před rudým obrem z nočních můr. „Špinavý duše! Špinavý duše musí chcípnout! Zabít! Zabili SESTRU! NÉÉÉ!“

„Podívej se na to. Naštvali jsme ho,“ řekl jsem.

Franks se zamračil, počítal. Oni byl pár set metrů daleko a rychle se přibližoval. „Běž,“ řekl, ani se neohlédl. Dokulhal k nejbližšímu autu stavbařů a zdravou rukou vytáhl zezadu dlouhý silný kabel.

Nevěděl jsem, co Franks plánuje, ale cokoliv zahrnující zůstat tu a bojovat byla jasná sebevražda. „Neblbni!“ zakřičel jsem na něj a rozběhl se k jednomu náklaďáku Alabamského odboru dopravy. Klíčky v něm samozřejmě nebyly. Zaklel jsem.

„Primární cíl – ochránit Pitta před Dočasností,“ zopakoval Franks, když vytahoval kabel. Ze zraněné paže mu všude tekla krev, ale i tak se mu povedlo otevřít levou rukou kovovou svorku na konci kabelu a udělat smyčku. Franks vytáhl i druhý konec kabelu, přitáhl ho k autobusu a vlezl pod něj. Začal kabel přivazovat k nápravě.

„Pitte! Jsme pod tebou!“ zaječel mi do ucha Grant. Na jižní straně havarovaného kamionu na dálnici zahoukal klakson. „Žene se sem velká červená potvora a já mám takovej dojem, že jsem mu právě zastřelil ségru!“

Franks se chystal obětovat, aby zpomalil Crata. Vzhlédl od své práce jen na tak dlouho, aby se na mě podíval. „Na misi jsem nikdy neselhal.“

Jinými slovy byl čas odejít.

Nejrychlejší cesta k Leeovi a Grantovi vedla přímo přes okraj. Skippy už měl náskok. Vylezl na betonovou zábranu a seskočil na cisternu. Jeho boty se odrazily a on uklouzl, ale přes okraj nespadl. Vstal a pokynul své ženě. Gretchen byla mnohem lehčí a potřebovala, aby ji někdo chytil. Ed se hodně potácel, ale i tak byl mnohem hbitější, než kdy budu já. Pomohl jsem Moshovi na nohy a odvrávorali jsme k okraji. „To si snad ze mě děláš prdel,“ prohlásil, když se podíval na sakra děsivý skok na úzkou ocelovou lávku. Cratos znovu zařval, tentokrát mnohem blíž. „Jo, chápu.“ Skočil, nedopadl moc šikovně. Čekal jsem, až mu Skippy pomůže, než jsem seskočil i já.

Žlutá značka tvrdila, že nadjezd má šest metrů. Když jsem udělal krok do prázdna, připadalo mi to desetkrát víc. Moje boty zrovna dopadly na cisternu, když jsem to ucítil. Benzin. Kotníkem mi projela bolest, ještě byl citlivý od Mexika. Silné ruce mě popadly za paži. Mosh mě táhl k žebříku. „Cisterna s benzinem!“ křičel.

Sjel jsem po žebříku, minul skupinku cedulí Nebezpečí/Peligro a Hořlavina a s cáknutím jsem dopadl na zem. Stál jsem v benzinu. Cisterna při srážce praskla. Můj bratr byl dole jen vteřinu po mně. Lee zatroubil. „Pospěšte si!“ Ale Mosh se rozběhl špatným směrem.

„Sakra!“ zaklel jsem a utíkal za ním. Běžel k místu, kde zemřela Bia. To mu nedošlo, že se odsud musíme klidit, než cisterna vybouchne, nebo než sem dorazí Cratos? Blbej idiot.

A pak jsem si jako idiot připadal já, když Mosh vylezl na havarovaný návěs. Snažil se dostat k řidiči. Motor byl celý zaražený do zdi a jeho kusy se rozletěly všude kolem, ale řidič mohl být stále naživu. Mosh zacloumal dveřmi, ale ty byly promáčknuté a zaseklé. Dostal jsem se k němu, zrovna když hlavou napřed prolezl rozbitým oknem.

„Pospěš si. Musíme zmizet,“ naléhal jsem.

„Dělám na tom,“ přišla tlumená odpověď.

„ZABIJU! ZABIJU!“ ječel Cratos.

Agenta Frankse jsem viděl stát na vrcholu nadjezdu, nakláněl se na tom samém místě, kde ještě před minutou byla Bia. V ruce držel tlustý kabel, smyčku připravenou. To se tu stvůru opravdu chystal chytit do lasa? Zadek cisterny se otřásl, když do něj narazil Cratos, tlačil se kolem, všude stříkal benzin. Byl neskutečně vysoký, jeho hlava dosahovala téměř do tří čtvrtin nadjezdu. Uviděl mě.

„ŠPINAVEJ LOVEC CHCÍPNE!“

Franks trpělivě čekal, až se mu monstrum ukáže.

Síla zařval. Ten zvuk začal jako rachocení, ale nabíral na intenzitě, dokud z něj nebyl prvotní výkřik plný čiré nenávisti. Sklonil hlavu a zaútočil.

Franks hodil smyčku. Hlava oni prošla přímo skrz, udělal ještě tři kroky, než se kabel s trhnutím napjal. Autobus o metr poskočil. Cratova malá očka se vyboulila, když se mu kabel utáhl kolem krku. Příliš rozzuřený, aby se zastavil, se dál nezadržitelně přitahoval mým směrem, autobus táhl za sebou.

Zem byla posetá sutí, kolem se rozléval benzin. Překvapeně jsem si uvědomil, že suť jsou vlastně pozůstatky Biy. Purpurové kusy vypadaly jako vysušený jíl. „Popadni mě za nohu a tahej!“ zakřičel Mosh. Chytil jsem ho a byl rád, že nosí ty vysoké boty se šněrováním po kolena, zatáhl jsem tak silně, jak jen to šlo. V žilách mi proudil adrenalin a já vytáhnul bráchu z okna. Mosh uviděl Crata, jak se lopotí sto metrů od nás, ale on byl muž s posláním. „Pomoz mi s tím chlapem.“

Oba jsme se natáhli do okna. Našel jsem jeho podpaždí, zabrali jsme a protáhli bezvědomého muže dírou po okně. Samozřejmě to musel být těžký podsaditý chlap. Ne, bylo by příliš žádat, abychom z co nevidět explodující cisterny a se stvůrou, co se mi snažila sežrat duši, za zády tahali nějakého zakrslíka. Ne, Owen Z. Pitt musí dostat stopadesátikilového chlapa. Bylo zapotřebí dvou silných a zoufalých mužů, abychom ho protáhli oknem. Přehodil jsem si kamioňáka přes záda jako hasič a pak už jsme jen utíkali o život.

Cratos se pokusil zařvat, ale kabel zvuk přidusil. Čím víc tahal, tím těsnější byl, ale i tak se pořád přibližoval. Poháněný nadpřirozenou silou částečně přetáhl zájezdní autobus přes praskající okraj. Jestli ten krám spadne, vykřísne při dopadu jiskru a všechny nás odpálí až do nebe.

Pak jsem uslyšel vrtulníky. Bojové helikoptéry MCB Apache se blížily od západu, letěly nízko a rychle. Jejich úkolem bylo trochu pocuchat naše monstrum.

Ale oni nevědí o cisterně s benzinem.

To, co potom udělal Franks, mě absolutně ohromilo. S nožem ve zdravé ruce seskočil z okraje nadjezdu, ne na cisternu, ale přímo na zem za Crata. Franks dopadl na nohy, automaticky se překulil, aby vstřebal náraz, ale i tak si určitě zlámal kosti. Kutálel se benzinem a zvedl se v petrochemické spršce za nohou oni. Franks seknul nožem do toho, co nadpřirozené stvůře sloužilo jako svaly, a přeseknul Cratovi podkolenní šlachu. Netvor se zhroutil na jedno koleno, kabel se tak přitáhl ještě víc.

Bestie se po Franksovi ohnala jednou obří pěstí, ale zasáhla jen benzin a zem, protože Franks už se překulil k druhé noze a hluboko zarazil nůž i do ní. Tentokrát už Franks dost rychlý nebyl a hřbet ruky ho zasáhl takovou silou, že vyrval mračno asfaltu ze dvou metrů silnice. Franks odletěl do tmy, zmizel mezi stromy u řeky.

Pod oni se podlomily obě zraněné nohy, teď už tam jen visel. Vzpíral se a kroutil, kopal nohama, zatímco se pohupoval pod nadjezdem.

Benzin byl úplně všude, čvachtal mi pod botami, když jsem se potácel k dodávce LM. Grant mi držel otevřené dveře. „Hoď mi ho!“ zakřičel. Vrazil jsem mu do rukou zraněného kamioňáka a vylezl dovnitř. Grant a Mosh mě následovali o vteřinu později a Lee se rozjel dřív, než jsme stihli zavřít zadní dveře. Nad hlavou nám proletěl rozzuřený stín ve tvaru vážky, když se první vrtulník Apache zaměřil na cíl.

„Dupni na to, Lee!

„Jedu, jak nejrychleji to jde,“ odvětil klidně malý Lovec, když se vší vahou a vůlí zapřel do plynového pedálu. Dodávky LM byly do jedné posílené V8, což se nám teď opravdu hodilo.

„Jeď! Jeď! Jeď!“ ječel Grant.

Za námi Cratos zuřil a bojoval. Tisíce let starý zabiják visel a mlátil kolem sebe, malé oči vyvalené vzteky, když vrtulník zahájil palbu. Třicetimilimetrový kanón ho zasáhl do trupu, na zádech mu v bílých záblescích a šrapnelech vybuchovaly střely z ochuzeného uranu. Apache pod nadjezd odpálil rakety. Benzin chytil, po dálnici se rozjely plameny, vyšplhaly se do poškozené cisterny a zapálily obrovské množství výparů uvnitř ve výbuchu, který asi viděli až v Cazadoru.

Do dodávky narazila horká vlna, roztříštila zadní okno ve spršce rozpálených střepů. Zakryl jsem si hlavu. Vnitřkem dodávky se prohnal smrtící vítr, rozžhavený a štiplavý. Vnější barva chytila plamenem.

Ale zvládli jsme to.

Za námi se desítky metrů vysoko zvedal vířící černorudý hřibovitý mrak. Jen já jsem nějak mohl přes ohnivé peklo vidět poslední chvilky oni. Za oponou plamenů kouře se bestie ve vyjícím větru houpala na třepícím se kabelu, falešné maso se vypařovalo a energie unikala, dokud Crata v jediném záblesku zcela nepohltila. Nádoba byla zničena a tisíce lapených duší osvobozeno, když tělo vybuchlo v oblaku jílu, který hned nasál ohnivý vír.

„Jsi v pořádku?“ zeptal jsem se tiše.

Bratr strávil posledních patnáct minut oživováním řidiče cisterny. V dodávce jsme zbyli jen my dva a rychle chladnoucí tělo. Dělal, co bylo v jeho silách, hrudník se mu trhaně zvedal kvůli vyčerpání a stresu. Páchl po benzinových výparech.

Když jsme zastavili dodávku, Gretchen muže prohlížela jen pár vteřin, než zavrtěla hlavou a odešla. Když Gretchen řekla, že už nejde nic udělat, pak to byl opravdu konec. Mosh na rozdíl ode mě o jejích léčitelských schopnostech nevěděl a dál se ho pokoušel resuscitovat, pumpoval mu na hrudník, tvrdohlavě se snažil rozběhnout srdce, co už se zastavilo, pak mu naplnil plíce vzduchem a zkusil to znovu.

Zadní prostor dodávky byl prázdný. Bylo to ucházející místo pro poskytnutí první pomoci. Mosh se opřel o stěnu a promnul si špinavýma rukama obličej.

„Jsi v pořádku?“ zeptal jsem se o trochu důrazněji.

Kamioňák byl velký postarší chlap s bradkou jako Charlie Daniel, měl takové ty tukem obalené, ale stále úžasně silné paže a na prstech tetování LÁSKA a VZTEK. Bylo to laciné, ale na tom teď nezáleželo, protože on byl mrtvý a byla to moje vina. Děcka z vysoké v Mexiku, bůhvíkolik nevinných dneska v noci, ohrozil jsem vlastní rodinu, a stále tomu nebyl konec… To všechno kvůli mně.

Mosh se smutně uchechtl. Byl to žalostný zvuk. „Pekelná noc.“

„Jo… Hele, brácho, můžu ti všechno vysvětlit.“

Jen zavrtěl hlavou. „Nemluv na mě.“

„Ne, vážně. Všechno, co jsi viděl, dokážu vysvětlit.“

Mosh svěsil ruce. Tvář měl plnou škrábanců a modřin. „Prostě mě teď nech chvíli o samotě, jo?“ Výhružně při tom přimhouřil oči a já na okamžik spatřil rodinnou podobu, o které všichni pořád mluvili.

Přikývl jsem. Chápal jsem ho. Venku přistával vrtulník. Tenhle hovor mohl počkat. Zadní dveře dodávky se otevřely. Ve své dokonale černé zbroji tam stál Grant. „Jsou tu federálové,“ oznámil, i když to bylo jasné z toho, že na dálnici sto metrů od nás přistávala černá helikoptéra.

„Hej, Grante.“

„Jo?“

Poplácal jsem ho po rameni. Bylo to trochu trapné. „To byla dobrá rána.“

Grant jen přikývl, ve tváři nečitelný výraz. Nebylo žádným tajemstvím, že mě nesnáší. „Jen dělám svou práci.“ Záchrana mého života byla profesionální zdvořilost, nic víc. „Hádám, že teď jsme vyrovnaní.“

Mluvil o tom, jak jsem ho vytáhnul z jeskyní DeSoya. Já byl sice toho názoru, že mi ještě jednou dluží, ale za ten incident už jsem mu přerazil nos. „To beru.“

V dálce stále hořel požár. Parkovali jsme na mostě mezi Buzzard Island a Montgomery. Státní policie z nařízení federálů most u města zablokovala. Oblast se teď nacházela v karanténě, pravděpodobně to souviselo s tím, co Myers ve vysílačce označil jako Izolace pátého stupně. Agent Myers, následovaný agenty Torresem, Herzogovou a Archerem, mířil mým a Grantovým směrem. Tupá rota vypadala pěkně potlučeně. Archer měl monokl a Sig 229 v pohupující se ruce. Skippy, Gretchen a Edward nebyli nikde v dohledu, což od nich bylo moudré rozhodnutí.

„Pitte… Jeffersone,“ oslovil nás Myers, stěží zadržoval vztek. Čekal jsem, že vybuchne. Když budu mít štěstí, skončím jenom v base.

„Myersi,“ řekl jsem vážným hlasem. „Už jste našli Frankse?“

„Najdeme ho,“ prohlásil věcně Myers, nějak se mu podařilo mluvit se zaťatými zuby. „Co se týče tebe…“

Trpělivě jsem čekal na zatčení.

Agent Myers zaváhal, očividně váhal mezi nasazením želízek a zastřelením na místě, aby už ode mě měl pokoj. Pohled, který na mě vrhl, byl směsicí frustrace, vzteku a něčeho dalšího, co jsem nepoznával. Odvrátil se ode mě, postupně si prohlížel přeživší členy mé ochranky, a pak se na mě znovu zamračil. Hluboce se zamyslel. Nakonec trochu splaskl. Zuby se oddělily a Myers zase vypadal jako unavený postarší agent, kterým byl. „Ty. S tebou to vyřeším později. Běž domů…“ Mávl na mě rukou. „Prostě… běž domů.“

Tohle bylo překvapení. „Vážně?“

„Ale pane!“ vyhrkla Herzogová. „On nás napadl.“

„Nikdy jsem se vás nedotkl,“ namítl jsem a byla to pravda. To orci z nich vymlátili duši – ne já.

„Vytáhl zbraň na agenta Frankse,“ přidal se Archer. „To je…“

„To stačí!“ okřikl podřízené Myers. „Pitte, kdybych si myslel, že to mojí misi prospěje, zavřel bych tě do vězení na zbytek věčnosti. Tvoje jednání ohrozilo moje lidi.“

Nechápal jsem, proč mě nechává jít. Moudrý muž by držel jazyk za zuby, ale můj temperament většinou běhal rychleji než mozek. „O těch oni jsi věděl víc, než jsi nám řekl. Já za selhání vaší léčky nemůžu. To sis vážně myslel, že je nechám zabít svýho bráchu?“

„Na svobodě jsi z jedinýho důvodu. Pořád jsi to jediný, co proti té skupině máme,“ vyštěkl Myers. „Nepleť si moje jednání s milosrdenstvím. Všechny své muže teď potřebuju na izolaci, ale brzy ti pošlu novou ochranku. Musíme posoudit, jak dnešní neúspěch ovlivní případ Dočasnost. S trochou štěstí kultista, co ho postřelil tvůj otec, přežije a my z něj získáme nějaké informace.“

„Jak jsou na tom rodiče?“ zeptal jsem se.

„Jsou v pořádku. Právě sem letí.“

„Rodiče?“ ozval se za Grantem Mosh, v hlase byly patrné obavy. „Co se stalo?“

Myers ukázal do dodávky. „Jeden z vašich lidí?“

„To je můj bratr, kterýho jsi chtěl nechat zabít,“ řekl jsem a ukázal na Moshe, který vypadal vážně naštvaně.

Myers si povzdechl. „Myslím toho mrtvýho.“

„Řidič cisterny,“ promluvil poprvé Grant.

„Snažili jsme se ho zachránit,“ dodal Mosh.

„Rozumím,“ pokýval hlavou starší federál. „Pánové a dámo, odneste tělo do vrtulníku.“

„Co je s mámou a tátou?“ chtěl vědět Mosh.

„To ti vysvětlím později,“ řekl jsem. Mosh se zamračil způsobem, který naznačoval silné nutkání nakopat mě do zadku. Byl jsem větší a měl jsem víc zkušeností, ale věděl jsem, že když se bratr naštve, je zatraceně nebezpečný. „Klídek, brácho. Jsou v pořádku.“ Mosh praštil do boku dodávky a odešel pryč. Počkal jsem, dokud Tupá rota neodnese kamioňáka, než jsem plnou pozornost obrátil zpátky k Myersovi. Na řidičovo vytažení a odtažení bylo zapotřebí všech tří a každý z nich vysílal své znechucení nad šéfovým rozhodnutím, že mě nezabásnou. „Nějaký odhad, kolik mrtvejch na koncertě?“

„Ne tolik, kolik si myslíš,“ odpověděl Myers. „Měli jsme štěstí. Několik civilistů, a já mám čtyři mrtvý chlapy a spoustu zraněných.“ Nevěděl jsem, jestli do toho počítá i Frankse. „Většinu aut jsme zastavili dřív, než mohla dojet k cisterně, a lidi, co uvízli za havárkou, měli dost rozumu, aby se dali na útěk, když Síla odhodil neviditelnost. Co zatím víme, výbuch nikoho dalšího nezasáhl. Já tu ale mám pár stovek svědků a moře škod, co musím vysvětlit. Nějaký idiot si určitě bude chtít pustit pusu na špacír a já se o něj budu muset postarat…“ Odmlčel se, jako by mu ta představa připadal nechutná.

„Nebylo by lepší, kdybychom prostě nechali vyjít pravdu na povrch?“ navrhnul jsem.

„Tohle není moje rozhodnutí, Pitte. Já jen prosazuju politiku jiných.“ Zamířil k čekajícímu blackhawku.

„Vraždíš přeživší a svědky!“ zakřičel jsem na něj. „Ničíš životy, abys udržel iluzi bezpečí! Lidé by měli vědět, co je tam venku!“

Myers se zastavil a otočil, smutně potřásl hlavou. „Umíš si představit, co by se stalo, kdyby svět zjistil pravdu? Chaos. Pandemonium. Ne. Musíme chránit lidi před nimi samotnými, a já udělám cokoliv, co bude třeba, budu lhát, podvádět… zabíjet… prostě cokoliv, abych svou zemi udržel v bezpečí.“

Zvedal se mi z toho žaludek. „Jak můžeš v noci spát?“

Myers se zasmál, ztráty zjevně nabouraly jeho jinak byrokratické vystupování. „Nespím. Kdybys věděl, co se blíží…“ pokračoval v chůzi, vítr od rotorů mu přehodil levnou kravatu přes rameno, skoro ho nebylo slyšet, „…tak bys nespal taky.“

„Co to má znamenat?“ zakřičel jsem za ním.

Ale on neodpověděl. Vrtulník se o minutu později odlepil od země a já přemýšlel, co podle Myerse přichází. Ohledně kultu tu zjevně bylo ještě něco, co nám federálové neprozradili. Lee kulhal kolem svojí dodávky. Na sobě měl džíny a tričko Schlock Mercenary. Ze základny vyjel tak rychle, že se ani nestihl vybavit. Grant se musel obléct po cestě. Při pohledu na Leeovo normální oblečení jsem byl opravdu vděčný, že mám tak dobré přátele. Neváhali s tím vyrazit mi na pomoc ani o trochu déle než já, když jsem vyrazil za bratrem. „Zede, na telefonu mám Harbingera. Snažil se ti dovolat.“

Vytáhl jsem mobil. Někdy během našeho nočního povyražení se rozbil. „Krám mizernej!“ sevřel jsem ho v pěsti a hodil co nejdál do řeky Alabama. Ten malý výbuch vzteku mi zlepšil náladu.

Lee zavrtěl hlavou a zazubil se. „Víš o tom, že telefony mají záruku? Mohl sis ho nechat vyměnit zadara. Teď si budeš muset koupit novej.“

Zasténal jsem. „Co říkal?“ Věděl jsem, že to bude nějaká variace na: Pitte, tos podělal. Padej se schovat zpátky na základnu. Lee mi podal telefon.

Můj šéf ve skutečnosti zněl ustaraně. „Jak si tam všichni vedete?“

„Jsme v pohodě. Jen menší zranění.“ Spěchal jsem, věděl jsem, že si mě chce podat za neuposlechnutí rozkazů. „K bráchovi jsme se dostali včas. Agent Franks je mrtvej.“ To znělo fakt divně. Franks vždycky vypadal tak klidně, tak nezničitelně, že bylo těžké představit si něco, co by dokázalo jeho život ukončit.

„Byl to kretén, ale jinak profík,“ řekl Earl prostě.

Otočil jsem se tak, aby mě ostatní neslyšeli. Užíralo mě něco, co řekla Bia. „Ty mrchy věděly, že sem jedu. Někdo jim pověděl, že jsem na cestě. Máme na základně špicla.“

Dlouhé ticho na druhém konci linky, jak se nad tím Earl zamyslel. „Buď je tam, nebo je to někdo, koho mám zrovna u sebe. Julie dostala tvoji zprávu a všem o tom pověděla. Jsme na cestě zpátky. Dostal jsem nápad. Chci, aby ses se mnou někde setkal. Zvládneš setřást federály?“

„Už se stalo.“

„Dobře. Řídí Lee? Dej mu telefon.“

Šel jsem zpátky k ostatním a předal telefon Leeovi. „Co se děje?“ zeptal se Grant. Lee si vyslechl instrukce a zadal adresu do GPS na palubní desce.

„Earl se s ním chce někde sejít.“

„To se mi nelíbí. Myers řekl, že se máme vrátit na základnu,“ namítl Grant.

„Ten ať mi políbí,“ odsekl jsem automaticky. „Odkdy se řídíš tím, co říkají federálové?“

Grant si odfrkl, jako by to byla úplná blbost. „Neřídím.“

„Takže máš jen strach, že jsi pro vězení moc velkej hezoun.“ Granta by v Tijiře milovali. Lee se vrátil. „Kam jedeme, chlape?“

„Birmingham. Harbinger mi dal adresu v sousedství, co se jmenuje Hensley,“ řekl Lee.

„Nikdy jsem o něm neslyšel, ale to je v pohodě.“ Takže Harbinger přece jen měl eso v rukávu. Ten úžasný plán „schovat se a čekat, až mě ti špatní přijdou zabít“ zatím moc nevycházel, proto jsem doufal, že našel způsob, jak přejít do ofenzivy.

Já ofenzivu miloval.

KAPITOLA 8

Birmingham byl další velké město na sever od Montgomery. Chvíli trvalo, než jsme k němu dodávkou projeli všemi těmi zátarasy, co vyrostly po koncertě. Gretchen tak měla příležitost obcházet mezi sedadly a nanášet na všechna možná zranění páchnoucí olejnaté masti.

„Sakra, Time, jo. Autobus vybouchnul… Jo, slyšel jsi dobře. Vy-Bouch-Nul,“ oznamoval do Leeova vypůjčeného mobilu trochu otřesený Mosh. Chtěl zavolat kapele, aby věděli, že žije. „Ne, nevím, co se děje… Atlanta? Do hajzlu, hádám, že to budeme muset odpískat, co myslíš? Protože náš autobus vybouchnul.“ Mosh smutně zavrtěl hlavou. „Dobře, jak chceš, zavolám ti hned, jak to půjde.“ Bratr vrátil vypůjčený telefon a praštil čelem do okna.

Jo, podobné noci už jsem zažil.

Moshovi nebylo dvakrát do řeči, vypadal hluboce pohroužený do svých myšlenek. Dokonce ani nekomentoval, když mu Gretchen na škrábance na rukou a obličeji nanesla mast z bylinek a mrtvých veverek. Napadlo mě, že bych ho vzal do skutečné nemocnice, ale se mnou bude ve větším bezpečí, než kdyby se potuloval tam venku, sám a s terčem na zádech.

Nejhorší zranění v naší skupině utrpěl Edward. Bia ho sejmula pořádně. Ležel na zádech a Gretchen nás informovala, že bude v pořádku. Orci měli tuhý kořínek. Rozbitá okna hovoru neprospívala, ale proud vzduchu alespoň odnášel nesnesitelné výpary benzinu, kterým jsem měl nasáklé boty. Grant jel na sedadle spolujezdce, v klíně mu ležela automatická brokovnice FN dvanáctka. Stále jsme nevěděli, kolik informací o nás Dočasnost získala, ale právě teď jsme byli relativně malá a zranitelná jednotka a museli jsme se spolehnout jen sami na sebe.

Lee ze mě tahal detaily o oni, zatímco Gretchen mi pastou zavírala třícentimetrový šrám na hlavě. Díky magickému vyléčení v jeskyních DeSoya jsem o spoustu jizev přišel, ale bez problémů jsem si opatřoval nové. Lee pumpoval pěstí do vzduchu, když jsem mu vyprávěl detaily o konci Síly a Násilí. „Ano!“ vykřikl knihovník. „Hlína, výbuchy, duchové, to je vyloženě učebnicovej příklad. Byly to obří oživlý nádoby na duše. Měl jsem pravdu. Určitě to byli oni, nehmotní duchové, co žijí uvnitř vytvořenýho těla. Tohle je skvělý.“ Přes sedadlo se na mě podíval. Podle všeho jsem se musel tvářit nechápavě. „Tobě to nedochází?“

„Ehm, ne. A dívej se na cestu, dneska už jsem zažil dvě bouračky. Nenuť mě k ubohejm poznámkám o asiatech za volantem.“

„Ale no tááák, copak řídím camry s obřími křidýlky?“ Lee se otočil zpátky. „Fonasil vyplácí za zlobra jen asi dvacet táců, záleží na druhu. Jsou velký, ale nic extra. Odměna za oni je ve stovkách tisíc.“

Grant se při těch slovech napřímil. „Všichni jste to viděli. Tu purpurovou jsem dostal já. Tím pádem jsem hlavní příjemce,“ prohlásil nafoukaně. V LM se o odměnu dělila celá společnost, ale tým, nebo jako v tomhle případě jeden člověk, který odvedl nejvíc práce, dostal největší díl. „A když si pomyslím, že mě Earl nechal cvičit pitomý nováčky, zatímco on sám marnil čas s ubohym trolem. O kolika stovkách tisíc se tu bavíme?“

„Na to se budu muset podívat. Oni už dlouho nikdo nedostal.“ Lee se prakticky zahihňal. Když došlo na monstropis, choval se jako trouba. „A ta nejlepší část? Federálové usmažili toho velkýho, ale zástupci vlády podle zákona z Fonasilu čerpat nesměj.“

„To jako fakt? Agenti z Fonasilu nevybírají?“ zeptal se nevěřícné Grant. „To je… to je na palici. No, je dobře, že nejsem federál! Ráno vyplníme papíry kvůli asistenci u toho červenýho.“ Kdysi býval zlatým chlapcem LM, ale odešel s hanbou. Byl tu pár dní, a hned velký zabití, to mu reputaci trochu napraví. „Kdybychom neodlákali jeho pozornost, nikdy by ho nedostali.“

„Tohle Myerse pěkně nasere, ale to je jenom dobře.“ Lee Grantovi nastavil pěst. Ten se na ni nejistě podíval a pak mu do ní ťuknul.

„A do záznamu, být cílem číslo jedna božský interdimenzionální potvory stojí vážně za prd, ale jsem rád, že obchodu to svědčí,“ dodal jsem.

„Dost,“ promluvil konečně Mosh. „Už mám těch kravin plný zuby. Fonasil? Zlobři? Oni? Co jste vy lidi sakra zač?“ Trhnul palcem dozadu, kde tiše seděli orkové. „Co jsou sakra zač oni?“ Otočil se ke mně a bodnul mě obviňujícím prstem do hrudního plátu. „A ty. Ty mi dlužíš vysvětlení, nebo hned zastav a nech mě vystoupit.“

Podíval jsem se z okna. Venkovská krajina uprostřed noci. „Tohle není nejlepší místo na stopování, brácho.“

„Přísahám, že tě zmlátím do kulatý krychle,“ vyhrožoval Mosh.

„No, je to dlouhý příběh,“ začal jsem.

„Chci krátkou verzi.“

„Monstra jsou skutečný. Jejich zabíjením vyděláváme spoustu peněz,“ ozval se Lee.

„Tebe jsem se neptal. Já se ptal svýho pitomýho bratra, který asi nebude normální účetní.“ Šťouchnul mi do zbroje. „Chci odpovědi.“

Zasmál jsem se. „Krátkou verzi?“

Mosh na mě vrhl nebezpečný pohled. „Udělej to pro mě.“

No, když to tak chtěl… „Dobře. Pamatuješ, jak se loni z mýho šéfa v účtárně vyklubal sériovej vrah? Lež. Byl to vlkodlak. Pamatuješ, jak jsme se posledně bavili a já ti pověděl o svý nový práci v účtárně? Lež. Jsem u Lovců monster. Tihle chlapi jsou něco jako moji spolupracovníci.“ Mávnul jsem ke Grantovi a Leeovi, pak jsem palcem ukázal dozadu. „Ta partička vzadu jsou orci, ale to je v pohodě, jsou na naší straně. Ten svalovec, co se nechal zabít na nadjezdu? To byl můj bodyguard, co mi ho přidělila tajná vládní agentura, která monstra před veřejností tají. Ty věci na koncertě byly mytologický potvory, který si najal kult mrtvejch, co mě chce obětovat obřímu vesmírnýmu měkkýši, protože si myslí, že jsem ho loni v létě šťouchnul do oka atomovkou… Další otázky?“

Mosh na mě zíral. „Ty jsi byl vždycky kretén.“

„Připravenej na delší verzi?“

Řekl jsem mu toho tolik, kolik jen šlo, než nás GPS zavedlo na místo, které Leeovi označil Harbinger. Byla to stará, ošuntělá a trochu děsivá čtvrť na severozápadě Birminghamu. Zajeli jsme do úzké uličky. Nalevo jsme měli řadu širokých hranatých budov z červených cihel. Všechny byly stejné a podobně esteticky odpudivé, se zamřížovanými okny a zahnědlou trávou po kolena na neudržovaných dvorcích.

„Tak co si o tom myslíš?“ zeptal jsem se bratra. „Jsme v pohodě?“

Mosh se tahal za kozí bradku, posledních pár minut se tiše díval z okna. Obrátil ke mně obličej. Stále vypadal nevěřícně, ale snášel to dobře. „Proč jsi mi to neřekl už dřív?“

Popravdě řečeno, chtěl jsem. Pokrčil jsem rameny. „Kdybys neviděl to, cos viděl dneska večer, věřil bys mi?“

„Ne. Poradil bych ti, ať už to nehulíš. Ale teď? Těžko se s tebou budu hádat po tom, co jsem dneska viděl.“ Když jsem se přidal k Lovcům monster, Harbinger mi řekl, že největší zbraní Lovců je pružné myšlení – jejich schopnost přijmout realitu, ať je sebevíc šílená, a vypořádat se s ní. Já se stal docela dobrým Lovcem, a soudě podle bratrovy reakce jsme měli pružné myšlení v rodině.

Hensley vypadalo jako drsné místo. V tuhle pozdní hodinu byly ulice většinou opuštěné, ale tu a tam na rozích pod lampami v hloučcích postávala místní omladina. Podezřívavě si nás prohlíželi, když jsme projížděli kolem, nepoznávali v nás obvyklé zákazníky. „Přátelský místo,“ poznamenal Grant a pevněji sevřel brokovnici. Tohle rozhodně nebylo auto, které by se vyplatilo přepadnout.

„Copak, chlapec z lepší společnosti nikdy nezavítal do ‚sousedství‘?“ zeptal jsem se sarkasticky. „Já s Moshem jsme na podobnym místě vyrostli. Je to tak, brácho?“

Mosh povytáhl obočí. My vyrůstali na předměstí, ale rychle se chytil a hrál to se mnou. „Sakra jo, bylo to vyložený ghetto. Hned za Comptonem. Kšeftovali jsme s… s kvéry. Hustý.“

„Tak nějak,“ řekl jsem.

„Dělat pasáka není žádná sranda,“ dodal smrtelně vážně Mosh.

Grant zavrtěl hlavou, znovu si potvrdil své špatné mínění o mně. Lee zadržoval smích, hned poznal, že si z něj děláme srandu.

Počítačový hlas GPS nám řekl, ať odbočíme a pokračujeme pod železničními kolejemi do ještě starší části města. Lee musel dupnout na brzdy, aby nerozmáznul odrbaného psa čau-čau, který se před námi přihlouple motal po ulici. Na pravé straně ulice stály malé domky s mrňavými dvorky. Dům na udané adrese byl jediný, kde se svítilo. Na příjezdové cestě parkovalo auto LM a další stálo na ulici. Postavili jsme to za ně a vystoupili.

Z oploceného zadního dvorku jsem slyšel hluboké psí štěkání. Kromě něj vypadala ulice nepřirozeně klidně. Na všech dvorcích se válely odpadky a rozbité flašky, trávníky do jednoho pomřely. V ulici jsem viděl spoustu vymlácených oken. Vypadalo to, že okolní budovy jsou dlouho opuštěné a výjimkou je tenhle jediný dům. Bylo příjemné protáhnout si nohy. V dálce jsem slyšel několik výstřelů.

„Owene!“ vykřikla Julie, která vystoupila z dalšího auta LM. Přiběhla ke mně a sevřela mě v objetí. Za ní vystupovali Lovci z Esmeraldina týmu. Pevně se mě držela, když jsem ji políbil na čelo, skoro jako by se mě bála pustit. „Jsem ráda, že jsi v pořádku.“

„O nic nešlo,“ řekl jsem skromně.

Mosh si odkašlal.

„Julie, tohle je…“

„Davide!“ řekla Julie, pustila mě a popadla Moshe za ruku. Byla skoro stejně vysoká jako on. „Hodně jsem o tobě slyšela!“

Mosh vypadal překvapeně. V prvé řadě kvůli tomu, že znala jeho pravé jméno, a pak tu byl její silný stisk. Já na něj při našem prvním setkání reagoval podobně. „Ty musíš být Julie… Víš, jeden čas jsem chodil s Miss červenec, ale ty jsi mnohem hezčí.“

Julie zaváhala, nebyla si jistá, jak má ten kompliment přijmout. „Nekecá,“ dodal jsem s povzdechem. Můj bratr chodil s dívkami z titulních stránek, supermodelkami a známými herečkami. Zatímco já se v přítomnosti žen měnil v úplného idiota, Mosh byl ztělesněná elegance.

Mosh se zazubil. „Zed na tebe pěl samou chválu.“

„To se vsadím. Je to učiněnej básník,“ řekla. „S jeho rodinou se chci setkat celou věčnost. Musíme toho tolik probrat, ale nejdřív…“ Škubla hlavou k domu. „Owene, Earl čeká vevnitř.“

„Co je to za místo?“ zeptal jsem se.

„Nevím. Neřekl mi to. Byl neoblomnej – jen ty a…“ Odmlka naznačovala, že další část se mi nebude líbit. „Musíš tu nechat všechny zbraně.“ V obraně zvedla ruce. „Jo, jo, já vím. Bylo mu jasný, že budeš vyšilovat, ale řekl, že je bys urazit nechtěl.“

Je? „Hmm, co teď?“ zasténal jsem. Z principu jsem nesnášel být neozbrojený, zvlášť po posledním týdnu, ale Earlovi jsem věřil. Sundal jsem Anihilátora z ramene. „Dobře…“ Kompletní odzbrojení zabralo skoro minutu.

Připojil se k nám Skippy. Jednou se podíval na světlo v domě, pak zasmušile zavrtěl hlavou. „Problémy,“ zamumlal, než odešel.

Pod oranžovým světlem pouliční lampy vypadal Mosh trochu nesvůj, že by tu měl zůstat s bandou těžce ozbrojených cizinců. Chytil mě za ruku a přitáhl si mě blíž. „Co to děláš?“

„Jen klid, chlape. Julie ti to navíc dokáže všechno vysvětlit líp než já.“

„Jo, ohledně toho, sice jsi tvrdil, že je to kočka, ale… páni.“ Hvízdl. „Jak se sakra může někomu, jako je ona, líbit někdo, jako jsi ty?“

„Moje okouzlující osobnost.“ Setřásl jsem jeho ruku. „A teď se kliď, nebo ti za to jednu natáhnu. Za minutku jsem zpátky. Jen klid.“

O chvíli později jsem stál v pletivové, do pasu vysoké brance před plotem. Byla tu plastová cedule s nakresleným pitbulem a varováním před psem. Zvedl jsem závoru a vstoupil na cestu. Nepřiběhlo nic, co by mě chtělo pokousat. Na tomhle dvorku žádný bordel nebyl, ale tráva tu byla stejně hnědá a mrtvá jako celé sousedství. Pouliční lampy blokovaly přerostlé stromy, většina dvorku tonula ve stínech. V uschlém záhonu tu stál jeden z těch laciných zahradních trpaslíků, ale jinak nic nenaznačovalo, co za člověka uvnitř bydlí. Světlo přicházelo oknem, ale rolety byly zatažené, nic jsem vevnitř neviděl.

Měl jsem z toho místa špatný pocit. Vyšel jsem na verandu a chystal se zazvonit, když mě zarazil záblesk světla z květinového záhonu. Podíval jsem se dolů a zjistil, že to byl oranžový popel na konci tlustého doutníku. Zahradní ozdoba vrátila zapalovač do modré košile, oklepala si popel z bílého plnovousu a otočila ke mně hlavu. Zpod špičaté červené čapky na mě zírala malá očka.

Nejistě jsem se zastavil. „Ahoj.“

„Na co tak čumíš?“ vyjel na mě pidimužík. „Máš ňákej problém?“

„Ne.“

„To máš sakra štěstí, ty buzno, a teď radši padej z mojí terasy,“ procedil kolem masivního doutníku. Byl stěží půl metru vysoký, když nepočítám čapku, ale jeho vystupování naznačovalo, že si s ním není radno zahrávat. „Lovci si myslej, že sou tvrďáci, chovaj se, jako by tomu tady šéfovali, co? Zazvoň na ten zvonek, a vzbudíš Mamču, a Mamču bys vzbudit nechtěl.“ Vytáhl si košili, odhalil pažbu malé pistole zastrčené za opaskem. „Slyšel jsi mě, dlouháne?“

„Hej, já o potíže nestojím.“

„To máš recht, že vo ně nestojíš. Já z Lovců vítr nemám,“ zavrčel přes doutník, drobnou ruku položenou na pistoli. „Tak sebou hni.“

Sestoupil jsem z terasy, ruce jsem na obranu držel před sebou. Tohle bylo divné setkání, dokonce i podle mých značně tolerantních standardů. „Hledám Earla Harbingera.“

„Tvůj boss je vzadu s mejma kámošema. Dlužíme mu laskavost, což je taky jedinej důvod, proč ti nevylezu na palici a neukážu tvejm lidem, co je vevnitř. Jsem závislej na zabíjení, tak mě moc nepokoušej.“

„Chápu,“ řekl jsem pomalu, natáhl jeden prst a ukázal k zadnímu dvorku. „Já jen půjdu…“

Trpaslík pustil pistoli a stáhnul si košili. Vyfoukl hustý oblak kouře. „Takže máme jasno. Pojď za mnou. Tvůj boss by se asi nasral, kdyby tě náš hafík sežral, jestli víš, co tim myslím?“

„Ehm… jasně.“

Pidimužík si vykračoval kolem domu a já ho poslušně následoval, sledoval jsem mračno kouře. Branka na zadní dvorek byla vyšší. Strčil do ní a šel dál. Tam vzadu se nacházel i zdroj štěkání. Zadní dvorek byl ještě víc holý než přední. Od domu ke kotci se táhl dlouhý ocelový kabel, uprostřed se na něm houpal těžký řetěz. Právě teď ale k psímu výběhu žádné zvíře přivázané nebylo. Tráva pod ní byla udupaná, zbyla tu jen tvrdá hlína. Štěkot zesílil a něco těžkého narazilo do plechové stěny kotce.

Trpaslík šel ke kotci, odemknul velký visací zámek a otevřel pletivovou bránu. „Lehni, chlapče,“ rozkázal, jeho hlas byl na tak malé stvoření příliš hluboký. Štěkání poslušně ustalo. Trpaslík zmizel uvnitř. Zmateně jsem se zastavil před kotcem. Byla příliš velká tma, abych viděl dovnitř. Ze dveří vykoukla červená čepice. „Deš dovnitř, nebo ne?“

„Co je tam?“

„Naše tajná skrejš, co jinýho?“ Červená čepice zmizela ve stínech, zatímco si trpaslík mumlal: „Dlouháni jsou vážně blbí.“

Sklonil jsem hlavu, abych se nepraštil o strop. Měl jsem neblahé tušení, že si tady sebemenším říznutím koleduju o tetanus. Nakonec jsem musel přidřepnout. Uvnitř to páchlo po mokrém psovi a výkalech. Ve stínech v rohu se choulilo velké zvíře. Nevrlý trpaslík se zastavil jen na tak dlouho, aby odstrčil stranou misku s vodou a zvedl skryté padací dveře. Na misce stálo Fafnir. Žebřík se ztrácel ve tmě.

Trpaslík prostě vstoupil do díry a zmizel. Pes si zavrčením získal moji pozornost. Ve tmě to znělo neuvěřitelně děsivě. Stín se s řinčením řetězů a brutální silou lehce pohnul. „Raději sebou pohni, protože on ještě nežral,“ zakřičel z díry trpaslík. Pak se zasmál. Došoural jsem se k díře a podíval se dolů. Na dno jsem neviděl, ale vypadalo to tam neskutečně stísněně. Do hajzlu.

Pes trochu popošel. Teď už jsem na něj viděl lépe a hned jsem si přál, aby tomu tak nebylo. Měl masivní hlavu jako rotvajler, a když stáhl tlusté černé pysky, odhalil řadu ostrých zubů a kapající sliny. Pak se na každé straně objevila další psí hlava. Byly dost velké, aby mi uhryzly ruku, a všechny končily na jediném svalnatém těle.

Všechny tři hlavy zavrčely.

Díra byla stěží tak široká, abych tam protlačil ramena, ale pořád lepší než zůstávat se superpsem. Ve vteřině jsem sjel po žebříku. Dopadl jsem tvrdě a padací dveře se za mnou s prásknutím zavřely. Vzplál malý plamínek a odhalil mi, že se nacházíme v cihlové místnosti. Trpaslík na mě zavrčel přes zapalovač. „Dávej bacha, ty pitomej člověče, kam dupeš těma velkejma haksnama. Vodři mi botu, a tvoje prdel zažije středověk.“

„Raději to dej pryč. Jsem celej od benzinu.“

Zdálo se, že chvíli přemýšlí o tom, že mě zapálí. „Jo, zdálo se mi, že smrdíš trochu divně.“ Zaklapl zapalovač a znovu mě tak oslepil. Zabušil pěstí na něco kovového. Objevila se svítící štěrbina na úrovni kolen, odkud se na nás podíval další pár prasečích oček. Pak se špehýrka zavřela a ozvalo se kovové skřípání, když se odsouvaly závory a otvíraly zámky. Dveře, naštěstí normální velikosti, se otevřely na škvírku.

Čekal tam na nás druhý trpaslík s červenou čapkou, bílým plnovousem a upilovanou dvojhlavňovou brokovnicí. Opřel si ji o předloktí, krátká zbraň byla větší než on. Nedokázal jsem si představit, co by se stalo, kdyby z ní ten prcek vystřelil, ale pohled, který na mě upřel, mi napovídal, že by ji neváhal použít, jen aby to zjistil. Můj průvodce udělal rukama několik komplikovaných gest a zeptal se: „Jak to de?“

„Pohoda.“ Brokovnice poskočila, když kývl špičatou červenou čepicí do slabě osvětlené místnosti za sebou. Prohlédl si mě zezdola nahoru. „Šéf už na tebe čeká, tak sebou pohni. Chovej se k němu s úctou, jinak do tebe nasypeme olovo, dlouháne. Chápeš, co říkám? Teď jsi na trpasličím území.“ Opřel brokovnici o zeď, zvedl detektor kovu a přejel s ním nad mojí spodní půlkou. I když si stoupl na špičky a natáhl se, nedostal se výš než k pasu. To ho vážně naštvalo. „Ohneš se, abych to moh dodělat, nebo tě mám čapnout za prdel a stáhnout dolů?“

Vyvaroval jsem se obvyklých sarkastických komentářů a kleknul si, aby mě mohl prohledat. Přístroj zapípal jen nad přezkami a drobnými v kapse. Strážného očividně zklamalo, že nemá důvod střelil mě svojí dvacítkou, a pokynul mi, ať pokračuju dál. Můj průvodce zamířil do místnosti. Soudě podle velikosti chodby šlo o normální lidskou stavbu, než si ji zabrali pro sebe. Zdivo bylo staré a drolilo se. Holé žárovky poblikávaly a houpaly se na obnažených kabelech. Zabočili jsme za roh a vešli do velké místnosti.

Stereo vyhrávalo gangsta rap. Malých tvorů tu byly nejméně dva tucty. Všichni mrňaví, s bílým plnovousem a špičatou červenou čepicí. Nábytek uvnitř asi původně navrhli pro děti, protože byl z plastu a měl veselou barvu, ale oni měli do dětí daleko a k veselosti ještě dál. Jeden trpaslík měl sundanou košili a ležel na plastové stoličce, na bench zvedal dvacetikilovou činku. Na hrudníku měl tetování Žiju pro zločin. Každý trpaslík v ruce držel sklenici s alkoholem, která měla řádnou lidskou velikost. Kouř byl tak hustý, až se mi z něj stáhly plíce. A zbraně, pánové, ti pidižvíci byli po zuby ozbrojení, většinou levnou pětadvacítkou nebo dvaadvacítkou, ale občas se někomu u pasu pohupoval i větší kalibr.

Když jsem vstoupil, trpaslíci vzhlédli. Vysoko. Všichni se snažili vypadat co nejvýhružněji. Pár na mě dělalo složité gangsterské posunky. Jeden prcek doširoka roztáhl ruce, jako by říkal: „Chceš si to rozdat?“ Pak na mě trhnul hlavou, aby zjistil, jestli neucuknu. Protože byl tak malý, že bych ho možná překopnul přes celé hřiště, můžu upřímně tvrdit, že jsem žádný strach neprojevil.

„Zdar, brácho,“ řekl můj průvodce největšímu trpaslíkovi, který měl i s čepicí sedmdesát centimetrů. Předvedli složitě potřesení rukou a pak jedno z těch chlapských objetí, kdy se navzájem poplácali po zádech. Během toho rituálu jsem si všiml, že na mě vzadu v místnosti čeká Harbinger. Průvodce mi položil nohu na lýtko a překvapivou silou mě postrčil dopředu. Když jsem zavrávoral, tak se zasmál, a já měl co dělat, abych sebou nefláknul přes celou místnost.

Harbinger na mě kývnul, když mě uviděl. Někdo sem přinesl dvě skládací židle pro dospělé a on na tu druhou ukázal. Seděl u dřevěného stolu s uříznutými nohami. Na druhé straně seděl další trpaslík, oblečený stejně jako ostatní, jen na krku mu visel velký zlatý přívěšek ve tvaru dolaru. Ve slabém světle se třpytil. Místnost byla dost velká, aby nám od ostatních trpaslíků poskytla trochu soukromí. Všemi směry se táhly další tunely, což naznačovalo, že tohle místo je víc, než se na první pohled zdá. Sednul jsem si.

„Owene, tohle je Sven Kostěná ruka, vůdce Birminghamských trpaslíků. Svene, tohle je Owen Pitt,“ řekl Harbinger trpasličímu šéfovi. „To o něm jsme mluvili.“

Oba jsme se nahrbili nad nízkým stolkem, seděli jsme naproti trpaslíkovi, skoro to vypadalo, jako bychom si s plyšáky hráli na čajový dýchánek. Trpaslík si mě změřil pohledem. „Je hodně velkej,“ řekl pomalu, jako by to bylo něco špatného. „Hodně vysokej.“

Harbinger přikývl. „Já vím, ale je v pohodě. Ručím za něj.“

„Neříkal jsi nic vo tom, že bude vysokej,“ prohlásil trpaslík. „Tím se všechno mění, kámo. Já vysokejm lidem nevěřím.“

„Ty nevěříš žádnejm lidem.“ Můj šéf se předklonil. „Chceš vycouvat z dohody?“ Sáhl do kožené bundy a vytáhl svazek gumičkou stažených bankovek. Byl tlustý a na těch viditelných se skvěl Ben Franklin. Položil peníze na stůl a postrčil je k trpaslíkovi.

Sven peníze sebral a pročísl je palcem. Usmál se. V zubech měl zasazené diamanty. „Harbingere, můj bratře… Možná sem zloděj, ale slovo držím. Jen mě nech něco vyřídit.“ Pak zmizel.

Doslova zmizel, protože jednu vteřinu tu seděl, a pak byl pryč. Jeho židle byla prázdná. Zmizely i peníze. Zamrkal jsem. Earla to nepřekvapilo.

„Kam šel?“ zeptal jsem se.

„Trpaslíci umí takovej trik. Proto se hodí. Mají dar být neviděni.“ Někdo dal Earlovi pivo a on s ním kývl mým směrem, jako by mi připíjel. „Nezůstal jsi na základně, jak jsem ti říkal.“

„Ne. Ne, nezůstal.“

Dopřál si teatrálně dlouhý lok. Neuposlechl jsem jeho rozkaz, ale on mě dobře znal. Věděl, že když dojde na oddanost, mám až sebevražedné sklony. „Ohrožovali tvoji rodinu. Překvapilo by mě, kdybys tam zůstal.“ Alespoň se na mě nezlobil.

Rozhlédl jsem se po sklepě. „Tak co jsi to právě koupil?“

„Informace.“

„Aha, super. Už jsem si myslel, že rozšíříme firmu na obchod s drogami nebo tak něco,“ řekl jsem. „Jakej druh informací?“

Neodpověděl přímo. „Nejdřív jsem si myslel, že Myers lže. Na základně v žádnym případě krtek bejt nemohl, ale s tím, jak se to teď semlelo, se musíme podívat pravdě do tváře. Infiltrovali nás. Proto musíme nasadit naši tajnou zbraň. Už jsi se setkal s pár tvory, co žijou ve stínu lidstva, ale ti živořili na okraji společnosti. Trpaslíci nám žijou přímo pod nosem, za ty tisíce let jsou v tom mistři, jsou přímo mezi náma. Trpaslíci jsou nenápadní. Najdeš je ve všech městech, a nikdo o nich neví.“

„Oni jsou městští?“

Earl se podíval na skupinu mrňavých tvorů, co nás podezřívavě sledovala za dunění rapu. „No, tak nějak.“ Vrátil se ke svému pití. „Původně jsou ze Skandinávie, ale každej se musí přizpůsobit. Za starejch časů se schovávali na farmách a proklínali zvířata, když jim vlastníci nenechávali dobrý dary. V podstatě je to staromódní placení za ochranu, i když dneska už jdou s proudem. Tihle se naneštěstí učili americký kultuře ze sledování telky… většinou raperských klipů.“

Ztišil jsem hlas. „Myslel jsem, že trpaslíci by měli bejt veselí a roztomilí. Víš, jak to myslím, růžový tvářičky, velký úsměvy, buclatí chlapíci, co si stavíš na trávník. Tihle prckové roztomilí nejsou… tihle mě vyloženě děsí.“

„Lidi milujou, když se vezme děsivá věc a udělá se roztomilou,“ řekl Earl. „Přečti si pár starých příběhů, než je upravili pro malý děcka. Když jsi nechal farmářskýmu trpaslíkovi talíř ovesný kaše a zapomněl přidat máslo, tak se nakrknul a podřezal ti všechny krávy. Připadá ti tohle roztomilý?“

„Ne. To mi spíš připadá jako někdo, koho si najmeš a on tě pak podrazí. Můžeme jim věřit?“ zašeptal jsem.

„Jasně že ne, jsou to křiváci. Ale tahle banda mi něco dluží… Mluvení nech na mně.“

Před námi se zavlnil vzduch a na židli najednou zase seděl Sven. Jeho „diamantová rovnátka“ zazářila, když se usmál. Trochu mě to znervózňovalo.

„Jsme dohodnutí?“ zeptal se Harbinger.

„Má se to takhle… já tu musím řídit byznys, Harbingere. Vzdát se vojáka? B’ham je zralej k utrhnutí, můj příteli. A na to potřebuju spoustu silnejch rukou. Takže tě to bude něco stát. Tohle je svět vlků, víš, jak to myslím?“ Skoro jako by ho slyšel, kotec nad námi se otřásl a trojhlavý mutant začal na něco štěkat. „Trpaslíci ze Západního pobřeží se cpou na moje území. Ty parchanty musí někdo usměrnit.“

Můj šéf na mě kývl, očividně měl potřebu mi to vysvětlit. „Jižanský trpasličí rodiny jsou ze Švédska. Ty kalifornský jsou Norové. Nosí modrý čepice.“

„My s nima nemáme žádnej spor, ale ti trpaslíci právě vylezli z lodi a hned zkouší machrovat na mým území. Leda ve snu. Tohle je drsnej Jih, víš, jak to myslím?“

Earl se usmál. „Co kdybych ti dal půlku předem? Druhá půlka, až dopadneš práskače. A já vím, že to zvládnete. Zmínil jsem se o tom, že jsem jednou dělal pro Al Capona? Trochu mi ho připomínáš.“

Trpasličí boss se při komplimentu rozzářil. Přirovnání k Al Caponovi pro něj musela být velká pocta. Luskl prsty. Po jeho boku se okamžitě materializoval další trpaslík. Málem jsem vyskočil z kůže. „Tohle je můj kluk, Heimdall Thorfinn Flargin, ale říkáme mu G-Nome, protože je to rozenej zabiják. Je jak trpasličí Tony Montana. Bude vám krejt záda.“ Nově příchozí potáhl z doutníku. Poznal jsem v něm trpaslíka, co mi vyhrožoval na verandě.

„To by měl,“ přikývl Earl.

„Měl co?“ zeptal jsem se nechápavě.

„Vyčmuchat práskače. Postarat se o byznys.“ G-Nome zvedl košili a znovu se pochlubil pistolí. V lepším světle jsem v ní poznal pochromovaný Walter P22.

„Ne. Zůstaneš na základně, a neviditelnej. Budeš dávat bacha, dokud nezjistíš, kdo donáší Dočasnosti. A mluvit budeš jenom se mnou nebo s Owenem, tak to bude.“

„Kurva, no jak chceš, pse. Dokud platíš.“

„Čím dřív práskače najdeš, tím dřív dostaneš zbytek peněz.“

Zdálo se, že Sven k tomu má výhrady. „G-Nome je fakt dobrej, myslím, že zbytek prachů bychom měli dostat hned, jestli víš, jak to myslím?“

„Já si myslím, že chceš shrábnout prachy, aniž bys ukázal nějaký výsledky. Ne. Polovina teď, polovina, až najdeš špeha.“ Earl se choval, jako by s kriminálními živly už párkrát jednal, ale sakra, vždyť on se podle všeho znal s Al Caponem. Musel jsem si připomenout, že můj šéf už tu je nějaký čas.

„Harbingere, můj pse, G-Nome je můj nejlepší trpaslík. Můj hlavní tomte, jak se říkalo ve staré vlasti. On to zvládne. I když se bude muset snížit ke spolupráci s…“ zavrčel na mě, „…vysokejma.“

Ti malí surovci a jejich ubohé vytahování už mě začínalo unavovat. „Alespoň nejsem zahradní ozdoba,“ zamumlal jsem.

„Cože?“ zařval Sven a odstrčil stůl. „Cos to řekl?“

„A do hajzlu,“ zabručel Earl.

Ozval se hlasitý chór cvakání a chrastění, když byl tucet pistolí vytažený z různých pouzder a odjištěný, natahovaly se úderníky a cvakaly uzávěry. Protože jsem seděl, G-Nome mi mohl dosáhnout na krk. Jeho malý walter se mi bolestivě zaryl pod ucho. „Ty chceš chcípnout, buzno?“ zaječel. Celý trpasličí gang postoupil kupředu, zbraně namířené, většinou to byly pistole, takže mě čekala smrt v krupobití kulek malého kalibru.

Zjevně jsem se dopustil hrubého porušení trpasličí etikety.

„Udělejte to, a dostanu hlad,“ prohlásil Harbinger. „Varuju vás.“

Při tom trpaslíci zaváhali. Podle všeho věděli, čeho je můj šéf schopný. Tucet malých hlavní se vznášel kolem mojí lebky, jak Svenova tvář rychle dostávala tmavě rudý odstín. „Máš představu, jak potupný je trčet na dvorku a odhánět fey? Máš, šmejde? Už tě někdy proklel čaroděj a zasadil si tě do trávníku, co?“

„Omlouvám se. To jsem nevěděl!“ vykřikl jsem, zvedl jsem ruce na znamení, že se vzdávám.

„Přijdeš do mýho domu, a myslíš si, že ti projde, když nám budeš nadávat do zahradních trpaslíků? Já si to nemyslím. Chlapci, sejměte ho,“ nařídil Sven.

„Nestřílejte.“ Můj šéf vstal, tyčil se nad mrňavými gangstery. „On se ve skandinávskym folklóru nevyzná. Dejte tomu klukovi pokoj. Dneska měl pernej den.“

G-Nome zavrčel. „Vyžaduju respekt!“

„Zastřel ho, a budeš se muset vypořádat se mnou, a i kdyby jeden z vás mrňavejch hajzlíků měl nabito stříbrnejma, venku parkuje moje pravnučka a parta Lovců. Uslyší střelbu, přijdou sem dolů a Julie vás všechny zabije.“

„Já ji viděl,“ ozval se jeden trpaslík. „Na holku je vážně vysoká!“ Několik dalších trpaslíků při tom pokývalo hlavou, jako by ta skutečnost byla nějak obzvláště děsivá. Byla to napjatá chvíle.

„Tvůj chlap musí zaplatit za to, že se v našem vlastním domě posmíval mýmu klukovi,“ trval na svém Sven.

„Sakra, ne,“ řekl Harbinger.

„Ty víš, že nemůžu ztratit tvář před svejma lidma. On sem přišel a nazval mýho tomte zahradním trpaslíkem. Takže buď projeví nějakej respekt, nebo promluví naše zbraně. Alespoň nakládačku dostat musí.“

Zdálo se, že nad tím Earl chvíli přemýšlí. „To zní fér.“

„Earle!“ vykřikl jsem.

„Říkal jsem ti, že mluvení máš nechat na mně,“ pověděl mi klidně. „Výprask je lepší než se nechat zastřelit. Dobře, Svene, ale uděláme to sportovně. Bude to férovej boj. Můj chlap vyhraje, ty odvedeš svou práci a dostaneš polovinu před a polovinu potom. Tvůj trpaslík vyhraje, dostaneš všechno hned a ještě ti přihodím deset táců jako bonus.“

Vůdce trpaslíků se nad tím zamyslel, pomalu si pročesával plnovous. „Ale musí to být férovej souboj…“

„Férovej?“ zeptal jsem se zmateně. Pohádkové bytosti, nebo ne, já vážil sto třicet kilo a dřív jsem bojoval v ilegálních zápasech v jámě. Na bench jsem zvedl sto osmdesát kilo a jednou jsem umlátil chrlič páčidlem. Souboj s někým velkým jako panenka Cabbage Patch Kid bude těžko férový boj.

Sven zvedl obě ruce, roztáhl prsty a ukázal je Harbingerovi. Trpaslíci měli na každé ruce šest prstů. „Dvanáct.“

Můj šéf zavrtěl hlavou. „Osm.“

Oni o něčem smlouvali? Sven ohnul dva prsty. „Deset. Nebo tady někdo schytá kulku.“

„Dobře, ale žádný zbraně. A nesmíte ho zabít. Potřebuju ho ve svým týmu. Jakmile odpadne, necháte ho bejt, nebo se do toho vložím já.“

„Dohodnuto.“ Trpaslík tleskl. Najednou jako by v místnosti bylo nejméně o třicet trpaslíků víc. Peníze putovaly z ruky do ruky, když okamžitě začali uzavírat sázky.

„Vážně?“ zeptal jsem se nevěřícně. G-Nome stáhnul pistoli z mého krku. Divoce se zubil, když dvaadvacítku hodil dalšímu pidimužíkovi, pak začal ukazovat na některé trpaslíky. I ti se zbavili zbraní. Polonahý Žiju pro zločin se zařinčením pustil činku, vstal a zapraskal prsty. Další trpaslíci hbitě vyklízeli z prostředku místnosti nábytek. Měl jsem takový pocit, že to nedělají poprvé.

„Nedrž se zpátky. Jsou tvrdší, než vypadaj. Sam Haven se jednou opil, porval se s polovinou trpaslíků, co čekaj tebe, a dostal pořádně na prdel. Byla to vážně sranda. Neboj se, že bys někoho z nich zabil. Jsou to magický bytosti, takže něco vydržej. A snaž se neprohrát, protože to by společnost přišlo na dalších deset tisíc dolarů.“ Když jsem vstal, Earl mě poplácal po rameni. „I když pohled na tebe, jak se najednou pereš s deseti trpaslíky, mi za to stojí.“

„Ale, ale…“ Nějak se mi to všechno vymykalo z rukou. „Vždyť už mám za sebou celej podělanej den!“ V místnosti teď byla spousta trpaslíků, opravdové moře červených čepic kolem nás vytvořilo kruh. Čekalo tam na mě deset těch malejch hajzlíků. G-Nome chodil tam a sem, ukazoval všem prsty vítězná véčka. „Nemůžu do nich mlátit! Jsou prťaví.“ Publikum začalo bučet.

„Owene, nejsou tu žádný pravidla. Nezapomeň si chránit, no…“ Earl mávl rukou k mému rozkroku. „Víš, oni budou většinou tlouct pod pas.“

Tohle bylo směšné. Nemohl jsem do nich mlátit. Mohli by vybuchnout nebo tak něco.

„Začněte!“ zakřičel Sven Kostěná ruka ze své vyhlídky na stole.

„Vítej v Dómu hromu, ty buzno!“ zaječel G-Nome.

„Ach jej, tohle je vážně na prd,“ zabručel jsem, když se na mě najednou vrhlo deset trpasličích gangsterů.

Rvaček už jsem zažil spoustu, ale tohle byla úplně nová zkušenost. Vlna těl se srazila s mými čéškami a já byl okamžitě smeten k zemi mořem bílých plnovousů. Malé pěsti do mě bušily s rychlostí a intenzitou tropické bouře, ale každá dopadala tvrdě jako kámen. Něco jsem nesrozumitelně zaječel a snažil se ochránit si citlivé partie. Na svou velikost byli pozoruhodně silní.

„Říkal jsem ti, že se nemáš držet zpátky!“ křikl na mě z publika Earl, když mě kožená bota dětské velikosti nakopla do ohryzku. „Tak už sakra vstaň a bojuj! Vsadil jsem na tebe velký prachy.“

Ležel jsem na zádech. Tři trpaslíci mi seděli na hrudníku a břiše, poskakovali a bušili do mě jako mrňavé sbíječky, zatímco ostatní kolem mě vytvořili kruh a kopali. Natáhl jsem se a chytil první věc, co mi přišla pod ruku a ze které se vyklubal plnovous. Pak jsem vší silou zatáhl. Trpaslík mi odletěl z hrudi a zmizel.

„Podlý!“ ječelo publikum. Vousy podle všeho byly citlivé místo. No, víte, co mi můžete. Pekelně to bolelo. Chytil jsem na každé straně za vousy jednoho kopajícího pidižvíka a praštil jimi o sebe. Vážili asi jen deset kilo, takže do sebe narazili pořádnou silou. Převrátil jsem se a odhazoval trpaslíky všemi směry. Bití nepřestávalo.

Zařval jsem, přimáčkl jednoho pod sebou a ten mrňavej hajzlík mě stejně dál mlátil do ledvin. Posadil jsem se, na každém rameni jeden trpaslík. Jeden se mi snažil zaháknout ruku od koutku úst, druhý mě kousal do ucha. „Aaarrrgghh!“

Nabral jsem pěstí toho na obličeji a odhodil ho do vzduchu. Vyškrábal jsem se na nohy, všude na mně viseli trpaslíci, všichni do mě tloukli, kopali, bušili do mě koleny i lokty a kousali, zažíval jsem jednu nepřetržitou bolest. Když už jsem stál, začal jsem trpaslíky odhazovat do publika. Po dopadu se jim dostalo poplácání po zádech od jejich bratrů, než se rychle vrátili do rvačky.

Byl to sám G-Nome, kdo se prosmýknul přede mě a uštědřil mi pravý hák do varlat. Projela mnou neuvěřitelná bolest následovaná mdlobami. Klesl jsem na kolena. „Aha… tak to by bylo…“ zachrčel jsem přes neustávající příval ran. Všechny myšlenky o fér boji vyletěly komínem, když z mého nitra na povrch vybublal oprávněný vztek. Ve výhledu se objevil G-Nomeův usmívající se obličej, mrňavá očka hledala příležitost k další ráně. Úsměv zmizel, když jsem ho svojí velkou prackou popadl pod krkem. Vyvalil oči.

Zvedl jsem G-Nomea, vstal, chytil ho druhou rukou za kopající nohu a třísknul s ním o cihlový strop. Zmizel v oblaku červeného prachu. Publikum vydalo zvuk, který zněl jako „ooohhh“. Stáhl jsem ho dolů, pustil mu krk a roztočil ho za nohu. Půl tuctu trpaslíků jsem s ním vyrazil z kruhu. Na vrcholu oblouku jsem G-Nomeův kotník pustil a on odletěl daleko do chodby. Trpaslíci se na mě znovu vrhli. Pamatuju si, že mi viseli na každé noze, táhnul jsem je po podlaze a další pidimužíci odletovali všemi směry. Ale pak mi někdo zezadu o hlavu rozbil láhev od piva a všechno se zamlžilo.

„Řekl jsem žádný zbraně!“ zařval Earl. „Tohle zbraň byla!“

Zavrávoral jsem dozadu a upadl na zadek, kolem byla rozesetá doslova hromada sténajících trpaslíků. Publikum bučelo a házelo na mě odpadky, ale naštěstí už mezi nimi nebyly žádné flašky.

Šílený vzteky jsem se zvednul, dezorientovaný a připravený umlátit celé publikum k smrti. Cítil jsem horkou krev stékající mi po krku. Letělo na mě několik dalších předmětů. „Hej! Čumte na tohle, vy mrňaví sráči!“ Chytil jsem pod krkem nejbližšího trpaslíka a zvedl ho nad hlavu.

„To stačí!“ zakřičel Sven a bombardování ustalo, od boty se mi odrazila poslední plechovka od coly. Hruď mi ztěžkla vyčerpáním, mozek mě bolel od rány lahví, každá píď mého těla pulzovala zhmožděnou tkání i skřípnutými nervy a měl jsem pocit, že se každou chvíli pozvracím. Ale hlavně jsem zuřil. Byl jsem připravený na další kolo. Napřáhl jsem se pěstí. Trpaslík, kterého jsem držel, zapištěl hrůzou.

„Owene, pusť toho trpaslíka,“ nařídil mi Earl.

Pomalu jsem sklonil pěst a pidimužíka pustil. Stáhnul se zpátky mezi ostatní. Sven překřičel bučící dav: „No dobře, Harbingere. Vyhráls. Dohoda je dohoda.“

Znovu se objevil G-Nome, chyběla mu čepice, plnovous měl špinavý od prachu a krve. Vstoupil zpátky do kruhu a odplivl si na zem. Publikum ztichlo. Výhružně se na mě podíval, protahoval si svaly, a já se připravil na další útok. „Ještě ti to nestačilo?“ zachrčel jsem.

Ta nebezpečná malá potvora si mě chvíli prohlížela. „Víš ty co? Máš právo být takhle vysokej.“ Konečně se usmál, vycenil krví potřísněné zuby. „Tohle byla ta zatraceně nejlepší rvačka za celý roky.“ Otočil se na Harbingera. „Jedeme dál?“

Harbinger natáhl ruku s ruličkou bankovek. „Pokud seš na to dost trpaslík.“

„Sakra, jo,“ odpověděl G-Nome, když mu vytrhl peníze.

Všichni trpaslíci začali jásat.

Když mě Julie viděla, jak celý potlučený a plný modřin vycházím z trpasličího domu, chtěla vědět, co se mi stalo. Krycí historku jsme si s Earlem bohužel nevymysleli a lhát Julii, zvlášť když jsem asi utrpěl menší otřes mozku, mi nepřipadalo jako nejlepší nápad. Proto jsem jí řekl, že je to tajný a že jí to vysvětlím později. Pochybuju, že by se jí to za mák líbilo, ale byla profesionál a chápala, že k tomu s Earlem máme své důvody. Když se na to podívám z té lepší stránky, opravdu jsem nijak netoužil jí vyprávět, jak mi nařezal gang zahradních dekorací.

Mosh zase telefonoval, snažil se někomu dalšímu vysvětlit, že jejich zájezdní autobus explodoval. Řádění monster očividně trochu přesahovalo obvyklé povinnosti jeho PR firmy. Vlezl jsem si dozadu do dodávky a Gretchen mi začala sešívat zátylek, doplňovalo se to se stehy, co mi předtím udělala na čele. Ach… ta symetrie. Earl nám ukázal, že se máme otočit, a náš konvoj vyrazil zpátky do Cazadoru.

Julie a Mosh jeli stejným autem, a zatímco má zničená maličkost ležela vzadu a kostěná jehla a nit mi projížděly kůží na hlavě, snoubenka se bratrovi snažila vysvětlit, o kolik je pro něj bezpečnější zůstat chvíli s námi. Bezpečí bylo očividně hodně relativní pojem. Za pár minut byl jejich hovor jen bzukot v pozadí.

Asi nebyl nejlepší nápad dát si šlofíka, když jsem zrovna dostal silnou ránu do hlavy, ale byl jsem utahaný, samá modřina a dlouho jsem nespal, takže jsem odpadl hned, jak jsme najeli na dálnici.

KAPITOLA 9

Jasné sluneční světlo se propalovalo mými víčky. Musel jsem spát celé hodiny.

Ne.

Snil jsem. Obklopoval mě městský park, ale žádný, který bych znal. Stromy husté, s jasně zelenými korunami, tráva byla dokonale zastřižená. Vzduch čistý a čerstvý. Nacházel jsem se ve velkém městě. Nad listy se všude kolem tyčily vysoké budovy, ale obzor jsem nepoznával. Běhaly tu děti, smály se a hrály si, zatímco nedaleký stánkař prodával jídlo, vonělo vážně dobře. Všichni vypadali šťastní a na cestách nebyla žádná špína nebo odpadky.

Musela to být Kanada.

Bloumal jsem po dlážděné cestě, nebyl jsem si jistý, kam jdu. Uvědomil jsem si, že jsem ve snu oblečený stejně, jako když jsem byl vzhůru, v kompletní zbroji a se zbraněmi. Všichni mě zdravili se zdvořilým úsměvem, zbraně nezbraně, což definitivně vylučovalo Kanadu.

„Zdravím,“ řekl Anglán. Seděl na dřevěné lavičce na okraji jezírka, vypadal stejně neupraveně, jako když jsem ho potkal poprvé, hrbil se tam v šedé tlusté mikině, na hlavě a tvářích měl šedohnědé strniště. Vypadal relativně průměrně, ten typ chlapa, u kterého byste nikdy netipovali, že v sobě hostí démonickou pijavici. V chladných očích měl tu samou smrtící soustředěnost, jako když se mě chystal unést, ale teď měl v ruce krajíc chleba, odtrhával z něj kousky a házel je do jezírka. Nahloučilo se tam hejno kachen, bojovaly spolu o drobky. „Sedni si, příteli. Musíme si promluvit.“

„Ehm, ne,“ odpověděl jsem a automaticky vytáhl z pouzdra pětačtyřicítku. Zvedl jsem ji v jedné ruce a čtyřikrát ho rychle střelil ze strany do hlavy. Pistole sebou trhla, hluk udeřil do mých ušních bubínků, ale jeho nic nezasáhlo.

„Tohle nebylo třeba. Tady je neutrální půda,“ řekl nevzrušeně, ani se na mě nepodíval, pozornost dál věnoval kachnám. Přihlouple jsem sklonil STI, když kolem proběhla parta dětí s balónky pokroucenými do různých zvířecích tvarů. Dokonce i kachny se chovaly, jako by střelbu neslyšely. Anglán vytáhl velký kus chleba, zmačkal ho do tvrdé koule a hodil daleko do jezírka. Kachny plavaly za ním, vztekle kvákaly. „Tady jsi v bezpečí. Už jsi tu vyjednával dřív.“

Ve snech jsem jednou mluvil s lordem Machadem, a nedopadlo to obzvlášť dobře. „Zůstanu tady, díky.“

„Jak je libo, ale musíme si spolu promluvit obchodně, ty a já. Okolnosti se od našeho posledního setkání změnily.“

„Setkání? Snažil ses mi sežrat mozek a povraždil jsi spoustu nevinnejch lidí.“

„Za to se omlouvám. Pracuji pro samotného Svrchovaného pána hrůzy. Nemůžeš si dovolit váhat, když pracuješ pro stvoření tak majestátní a hrozivé, že pouhé vyslovení jeho skutečného jména u obyčejných smrtelníků vyvolává šílenství.“

„No, ty rozkazy si klidně můžeš vzít a nacpat je svýmu Svrchovanýmu pánovi hrůzy do prdele, nebo čím si ten měkkejš ulevuje.“

Ignoroval mě. „Ale to bylo předtím, než tě ta vlezlá upírka vystavila úlomku posvátného artefaktu. Události se daly do pohybu a já se obávám, že už je pro nás všechny možná pozdě.“ Anglán se ke mně konečně otočil. Jeho oči mě probodávaly nepříjemným chladem. „Potřebuji tvou pomoc.“

Hlasitě jsem se zasmál. Jeho výraz se nezměnil. „Počkat… to myslíš vážně? To ani náhodou.“

„Myslíš si, že jsem zlo, že jsem nějaké monstrum, je to tak?“

„Na nekromantské střední vyučujou deduktivní logiku?“

Zavrtěl hlavou. „Já nejsem monstrum. Jsem stejný jako ty.“

To mě dožralo. „Já nejsem jako ty. Já se nepotuluju kolem a nevraždím nevinný.“

„A přesto,“ odvětil chraplavým hlasem, „každý den zabíjíš, aby sis vydělal na živobytí. Nevinnost je pro Lovce tak relativní. Kde ty vidíš zlé stvůry, já vidím zázraky nadpřirozeného světa, které ty zabíjíš ze strachu a chamtivosti.“

„A jsem v tom sakra dobrej. K věci.“

„Pamatuješ, jak jsi hledal Machadovo Místo moci? Tehdy jsi se dozvěděl, že existují jen na jistých křižovatkách, na určitém místě v určité době, a že jsou velmi vzácná. No, nejsou to jen místa, příteli. Jsou to i lidé. Lidé jako ty a já. Jen na pár z nás se jako plášť snese osud, ať už se ti to líbí, nebo ne.“

Nebo jak by řekl Mordechai, vytáhl jsem si krátkou sirku. Tuhle část jsem moc dobře znal. „Jo, jo, jsem Vyvolenej. Co s tím?“

„Ano, Vyvolený, ale ne Ten Vyvolený, spíš jeden z mnoha. My jsme umělci a realita je naším plátnem,“ začal mě poučovat, připomínal mi tak, že je vůdcem náboženského kultu. „Jsme bratři, pěšáci v kosmickém sváru, kde jen…“ Zvedl jsem pistoli, namířil mu ji doprostřed čela a stiskl spoušť. PRÁSK. Stále bez účinku, ale i tak zvláštně uspokojující. Zdálo se, že tohle už Anglána otrávilo. „Oh, kašlu na to. Řeknu ti, proč jsem tady.“

„Už bylo sakra na čase.“

„Se mnou to není tak jednoduché, jak si myslíš. Ano, pracuji pro ně, ale jen kvůli tomu, že vidím budoucnost. Největší ze Starobylých se vrátí bez ohledu na to, co lidstvo udělá. Je to nevyhnutelné.“

„Nevyhnutelné?“ Tohle jsem nedokázal přijmout. „Už jednou jsme ho porazili. To já jsem ho minule zastavil. Za pět set let to zkusí znovu, a zastaví ho někdo jinej.“

„Ty si myslíš, že to byla jediná cesta? Opravdu si myslíš, že je to tak snadné? Ne. Jsou další plány, další cesty zpět. Je jen otázkou času, kdy se vrátí. Býval jsem stejný jako ty. Dozvěděl jsem se o Starobylých a myslel si, že se jim dokážu postavit. Studoval jsem jejich způsoby, jejich moc, původně s těmi nejšlechetnějšími úmysly, jen abych zjistil, že je to marné. Nemohl jsem je zastavit, a proto jsem se k nim přidal.“

„Takže chceš líbat zadek vítězící straně? Šlechetné,“ odplivl jsem si. „Prodal jsi lidství, abys neskončil jako večeře? Stejnou nabídku jsem dostal od Machada, a moje odpověď zůstává stejná. Táhni do pekel.“

„Machado byl hlupák.“ Vrátil se k chlebu a kachnám. „Klidně si to mysli, jestli chceš, ale já lidstvo ‚neprodávám‘. Ne, já jsem zachráncem lidstva. Pokud dokážu dobýt tento svět a nabídnout jim ho jako dar, pak budeme ušetřeni jejich nespoutaného hněvu. Takové jsou podmínky mé služby.“ Bylo to naprosto šílené, ale poznal jsem na něm, že on tomu opravdu věří. Byl to skutečný věřící. „Pokud selžu, oni nakonec stejně vyhrají, nebudou však tak milosrdní, jak bych býval byl já.“

„Tobě přeskočilo.“

Zasmál se. Byl to drsný zvuk. „Možná. Ale blíží se válka, válka, kterou člověk nemůže vyhrát. Jedinou otázkou zůstává, jak brutální bude naše porážka. Tvůj způsob, tvůj vzdor, ten skončí jen smrtí, vyhlazením veškerého života na Zemi. Když bude po mém, mnoho lidí sice zemře, ale mnohem víc jich bude žít. Bude to čas znovuzrození a obnovy, kdy člověk zaujme právoplatné místo jako služebník Starobylých.“ Znovu jsem začal zvedat pistoli. „Dobře, dobře. Jsi zatraceně netrpělivý. Udělám ti nabídku…“

„Já se k tobě nepřidám.“

„Přidat se ke mně?“ zopakoval nevěřícně. „Proč bych ti tohle nabízel? Žádám tě, aby ses vzdal.“ V tu chvíli jsem si opravdu přál, aby to nebyl snový svět a já nedržel snovou pistoli nabitou snovými náboji, protože jinak bych jeho mozkem pokropil celé kachní jezírko. „Vyslechni mě. Svrchovaného pána hrůzy člověk nikdy dřív osobně neurazil. On tě nazval jménem!“ Řekl to, jako bych na to měl být hrdý. „Jeho zuřivost nemá konce. Když se obětuješ, ukojíš tím jeho hněv. Čím déle mi bude trvat dostat tě k němu, tím víc celý svět za tvoji zpupnost zaplatí.“

„To je mi ale ďábelská nabídka.“

„Já jsem lidumil. Mysli na své přátele, na milované… Ty jsi osobně plivnul do oka nejsmrtonosnější bytosti ve vesmíru. On tě dostane, je to jen otázka času. Mojí prací je postarat se, že tvoje vměšování neohrozí nás všechny. Já se snažím ochránit nevinné. Tvá nezodpovědnost ohrožuje můj plán na záchranu světa.“

Říkal pravdu, ale bylo za tím něco víc. Zamyslel jsem se nad tím, co mi řekla Susan. „Je tu ještě něco… něco, co z toho budeš mít ty.“

„Uzavřel jsem dohodu, ano. Velcí bohové druhé strany nerozdávají moc jen tak. Musíš si ji zasloužit. Budeš vyměněný za něco, po čem toužím a po čem přede mnou toužil i můj otec. Jsi klíč k dosažení mého životního díla, mého milosrdného ovládnutí tohoto světa.“

„Jsi stejně pomatenej jako Machado. Viděl jsem, co ty věci chtěly, a milosrdenství na stole nebylo,“ řekl jsem.

„Starobylí nechtějí tento svět zničit. Jsou to rozporuplní páni. Oni zničí jen to, co nemohou mít.“ Hodil do vody další chleba. Kachny kvákaly a bojovaly o zbytky. „Mezi Starobylými je mnoho frakcí. O nás se nezajímají. Oni jen chtějí kontrolovat tolik světů a tolik duší, kolik jen jde, a připravit o jejich vlastnictví ostatní.“

„Milej přístup.“ Ukázal jsem na kachní jezírko. „Takže tohle bude nějaká symbolická iluze velkejch bojechtivejch mezihvězdnejch věcí, a my jsme ten chleba?“

Podíval se na mě, jako bych byl natvrdlý. „Ne. To jsou jen kachny.“

„Jo, já v těch metafyzickejch věcech o snění nikdy moc dobrej nebyl. Co kdybychom se sešli někde ve skutečnym světě, kde tě můžu zastřelit skutečnejma kulkama?“

„Owene, já tě prosím. Pomoz s předáním tohoto místa. Je to jediný způsob, jak všechny zachránit. Bojem je jen rozzuříš.“ Ukázal na město. Poprvé jsem si na obzoru všiml obrovského mimozemského stromu, vysokého jako mrakodrapy kolem něj. Větve měl segmentované, pokroucené a nepřirozeně černé. Nebyly na něm žádné listy, spíš takové zvláštní membrány, leskly se jako křídla kobylek přikrčených mezi hmyzími větvemi. Tohle bylo špatné. Do našeho světa nepatřil.

„Co je to?“

Vyloženě se nadmul pýchou. „Klíč k sjednocení lidstva. Klíč k našemu přežití. Pod jeho větvemi je jen mír.“

Překrásné město bylo postavené kolem stromu, pro strom. Zachvěl jsem se.

„Tohle je můj svět. Můj svět se stane utopií. Žádné další války. Žádné hladomory, sváry nebo nemoci. Já zapudím smrt. Ale když budeme dál vzdorovat, ztratí s námi trpělivost a jejich metody se z úskoků změní v brutální sílu…“ Když to řekl, obloha potemněla. Nedaleké listy a tráva zhnědly, seschly a odumřely. Obří budovy se ohnuly a zhroutily v šířícím se oblaku prachu, ale velký strom zůstal nezraněný, osamocený stál před hořícím obzorem. Nebe krvavě zrudlo kouřem a ohněm. Vzdálený smích přešel v bolestný křik a kvílení mučených. „A tohle bude výsledek…“ Čistá voda v jezírku zčernala. Na kachnách vzplálo peří, páchly kyselinou a zvratky. Purpurová olejnatá chapadla, tlustá jako špagety, obklopila šílící ptáky a stáhla je v mračnu bublin pod hladinu. „Můj způsob je ten jediný. Pomoz mi tohle zastavit.“

Rozhlédl jsem se po hrozivé krajině, věděl jsem, že nepřehání. Tohle už jsem viděl, mnoho různých verzí téhle vize. Starobylí přicházeli. Tohle byla budoucnost…

Ne. Tohle byla možná budoucnost. Jen to posílilo mé odhodlání a dalo mi konečnou odpověď. „Já už si svoji stranu vybral.“

„Tvoje strana?“ řekl posměvačně. „Tu já dobře znám. Tvoje strana jsou samí duchové a hlupáci. Spojil ses s Lovci, i když je Harbinger lhář a vrah. Myslíš si, že tě vláda ochrání, i když je Myers zrádce a zbabělec. Upíři Shacklefordovi ti nabídli cestu ven, ale moje hříchy blednou v porovnání se Susaninými ambicemi a Rayovou pýchou. Tvoje strana je stranou zkaženého pohodlí a roztříští se při první zkoušce.“

Mluví, jako by je znal… „Kdo doopravdy jsi?“

„Jsem tvůj přítel. Jsem jediný, kdo ti říká pravdu.“ Jeho hlas nabíral na hlasitosti a síle. „Jsem Stínový lord, Velekněz Posvátné církve dočasné smrti. Jsem prvním Jezdcem Apokalypsy, zvěstovatelem planoucího soumraku jednoho věku a temného úsvitu nového.“

Můj stisk na pistoli zesílil. Zničeným parkem se prohnal horký vítr. Už mě ten nesmysl unavoval. „Ne. Jsi jen další psychoušská osina v prdeli, co se sere do magie, do který by se srát neměla. Dobře mě poslouchej, ty kolaborantskej sráči, já si pro tebe a tu tvoji církvičku dojdu a skoncuju to s váma.“

„Obávám jsem se toho, ale nabídnout jsem ti to musel. Já v podstatě nejsem mužem násilí,“ odpověděl Anglán, ale ocel v jeho hlase ho usvědčovala ze lži.

„No, já jo,“ odtušil jsem.

Pohltil nás stín obrovského těla, zastínilo rudé slunce. Vzhlédl jsem, můj mozek nedokázal přijmout velikost tvora, který nad námi plul vzduchem; maso, rohy a tisíce očí se táhly dobrý kilometr. Zčásti balón, zčásti hlavonožec, dohromady hrůza, ze které se mi svíral žaludek. Věděl jsem, že hned za obzorem jsou stovky dalších.

„Svoji volbu jsi učinil,“ řekl Anglán, ale když jsem se na něj znovu podíval, hubený muž byl pryč, zůstala po něm jen mohutná stínová postava, neforemná masa z olejnatého kouře. Zahodil zbytek chleba, drobky zasyčely v bublajícím asfaltu. Postava se pohnula, vznesla se z lavičky, před odchodem se zastavila přede mnou. „Až se znovu setkáme, nečekej milost.“

„Nápodobně.“

Když jsme vjeli na základnu, obloha už měla slabě šedou barvu, která předchází úsvitu. Většina pasažérů v autech spala. Za volantem stále seděl vyčerpaný Lee. Julii se nějak podařilo použít pažbu své M14 k podepření hlavy, hlasitě chrápala, což dělala často, i když jsem jí to nikdy neřekl. Mosh konečně odpadnul, poté co obvolával PR managera, agenta a členy kapely, dokud se vypůjčenému telefonu nevybila baterka.

Mé svaly hlasitě protestovaly a kotník hořel bolestí, když jsem vystoupil na štěrk před kancelářskou budovou. Pořád jsem byl zraněný z Mexika, nemluvě o tom, že jsem boural se zájezdním autobusem a nechal si nakopat zadek od trpaslíků. Zul jsem si benzinem nasáklé boty a malé kamínky se mi bolestivě zakously do příliš měkkých chodidel a stále obvázané paty. Na bolest jsem ale příliš nemyslel, tu otupí hrst aspirinu, mě spíš zaměstnávalo setkání se stínem.

Věděl o Harbingerovi, Myersovi a Juliiných rodičích. Tón, jakým o nich mluvil, naznačoval, že je nějak zná. O Earlovi jsem měl vyšší mínění, než že je vraždící lhář, jistě, ale jeho zhodnocení federálů a upírů jsem za hlavu tak snadno hodit nemohl. Pokud je znal on, mohli by i oni znát jeho, a právě teď byla každá informace dobrá. Dohnal jsem Harbingera, který vystoupil z místa spolujezdce jiného auta LM. „Musíme si promluvit. Právě jsem měl mentální setkání se zlým hochem.“

To, že ani nemrkl okem, jen dokazovalo, jak divná naše práce je. „No nepovídej. Dobře, za pět minut v konferenční místnosti. Jen ty, já a Julie. Nevíme, komu dalšímu můžeme věřit.“

„Radši za deset. Dej mi šanci smejt ze sebe ten benzin, nebo dostanu rakovinu nohou nebo tak něco,“ řekl jsem rychle, zatímco cestou unavení Lovci z Esmeraldina týmu vystupovali z auta a vykládali vybavení. Musel jsem mít na paměti, že jeden z těch lidí by mohl být zrádce.

„Tak tohle byla jen ztráta času,“ stěžoval si Cooper, když z náklaďáku sundával bednu se zbraněmi. „Na troly jsme si ani nevystřelili.“

„Ty seš prostě ten typ chlapa, co vidí jen poloprázdnou sklenici,“ řekla velitelka jeho týmu a snažila se potlačit zívnutí. Esmeralda nevypadala v plné zbroji o moc hrozivěji, než když na sobě měla svetr s koťátky. „Ber to jako příležitost k projížďce po krásách Alabamy.“

„Byla tma. Pak jsme zastavili v ghettu,“ zabručel Cooper. Byl to relativně nový Lovec, asi mého věku, o pár cenťáků nižší než já a podsaditý, s hranatými brýlemi a krátkými tmavými vlasy. Než se k nám minulý rok připojil, býval pyrotechnik. Právě ukončil aktivní službu a vydal se na cesty, když v Nevadě, na odpočívadle I-15 uprostřed ničeho, narazil na okřídlený běs, který tu hodoval na turistech. Elegance, s jakou netvorovi do tlamy hodil ilegální granát, mu zajistila naverbování. „Jo, to bylo vážně úžasný.“

Na sedadle řidiče si Nate Shackleford rozepnul pás. Byl juniorem týmu, ale muži s naší postavou vždycky dostali místa vpředu. Juliina mladšího bratra jsem zatím moc neznal, ale vypadal jako sympatický, energický a slušný kluk. Stejně jako Julie byl víc po Susan než po Rayovi, ale viděl jsem tu i podobnost s otcem, tedy až na to šílenství. „Nemůžu uvěřit, že se Milo postaral o celý zamoření.“

Cooper si odfrkl. „Zamoření… byl to jeden trol!“

„Varovala jsem vás, že svědci vždycky přeháněj,“ pokárala je Esmeralda.

Julie se k nim přidala. „Klient zněl v telefonu opravdu přesvědčivě.“

Esmeralda automaticky přepnula do poučovacího módu. „Nikdy nevíte, co se stane, když potkáte nového klienta. Většinou jsou docela normální, ale jednou za čas jim zaklepete na dveře, a oni vám zkusí useknout hlavu sekerou.“

„Páni, to už se někdy opravdu stalo?“ zeptal se Nate.

„Ne… ale mohlo by.“

Mosh se držel za Julií, zmateně se rozhlížel po polovojenské základně. „Ty jo…“ Když uviděl náš červenobílý ruský bojový vrtulník MI-24 zaparkovaný před hangárem, spadla mu brada. Předpokládám, že moje pracoviště poněkud vybočovalo z průměru. „Vy tu máte hind?“ On vždycky dokázal ocenit cokoliv s motorem víc než já. „To je vážně super!“

„To je Skippyho mazlíček,“ řekl Julie.

Bratr se otočil k orkovi. „Můžu se s ním proletět?“

Skippy začal nadšeně kývat hlavou, dychtil potěšit Velkého náčelníka.

„Psss…“ zvedl Earl ruku. Já nic neslyšel, ale taky jsem neměl vlkodlačí sluch, tak jsem radši mlčel. „Blíží se vrtulník.“ Zarazil se. „Blackhawk.“

To mohla být jen vláda. Po tom obrovském debaklu s explozí na dálnici a stovkami svědků útoku oni jsem si myslel, že budou mít příliš práce s kontrolou škod, než aby mi přidělili nové chůvy. Zjevně jsem se mýlil. S Franksem po smrti jsem neměl nejmenší tušení, koho by mohli poslat tentokrát. Po rozhovoru s Anglánem jsem naneštěstí osudy těch, co mi přidělí jako ochranku, moc růžově neviděl.

Trvalo dalších třicet vteřin, než blackhawk uslyšel někdo další. Přeletěl nízko nad stromy a jednou základnu obkroužil, než přistál na parkovišti před kancelářskou budovou. Když se otevřely dveře, listy vrtule se stále otáčely. Vystoupil z něj federál v helmě a overalu, který se postavil tak, aby mohl pomoci ven další osobě, ze které se vyklubal starší rozložitý muž.

„Ale do hajzlu,“ zaklel jsem. „Já zapomněl.“

„Táta?“ zeptal se zmateně Mosh.

Táta už z několika vrtulníků vystupoval, a jeden pod ním dokonce v roce 1968 sestřelili. Všechny ty historky jsme slyšeli už jako děti. Zamračil se na agenta, který mu chtěl s vystoupením asistovat, dokud federál před jeho zastrašujícím pohledem neustoupil. Jednu ruku držel na hlavě, aby mu neulétl klobouk, a druhou natáhl dozadu a…

„Mami?“ Tohle už bratra opravdu znervóznilo.

Má matka byla vážně nadšená, že se proletěla vrtulníkem. My stáli daleko a rotor stále hučel, takže jsme ji nemohli slyšet, ale viděli jsme, jak hučí do agenta, pravděpodobně ohledně počasí, svého čtenářského klubu, případně se mu snažila najít manželku nebo cokoli jiného, protože máma o něčem mluvila pořád. Agent si dokonce našel čas tátovi rázně zasalutovat. Pravděpodobně dřív sloužil v armádě, a otci salutovali všichni, když zjistili, kdo je. Táta mu oplatil jedním z těch „mně je to fuk“ zasalutování, chytil mámu za ruku, čímž přerušil rozhovor – ne že by ji pod rotorem mohl kdokoliv slyšel – a táhl ji pryč od vrtulníku. Posádka začala na parkoviště vykládat kufry.

Táta nás zahlédl a vyrazil k nám tou buldočí chůzi, kterou si můžou dovolit jen muži s opravdu širokým krkem a rameny, protože i pak vypadají tvrdě. Máma se zastavila, aby ukázala na odlétající vrtulník, protože i přes současné okolnosti, kdy ji evakuovali z jejího domova, v němž se ji pokusili unést vzteklí kultisti, bylo proletět se vrtulníkem opravdu super.

„Máma a táta?“ Myslím, že Mosh vypadal méně překvapeně, když ho oni na nadjezdu držela za nohu nad dálnicí, než když uviděl z blackhawku vystupovat naše rodiče.

„Mami, tati!“ zamával jsem.

„Ale sakra. Tvoje matka… to je zlý, kéž bych měla šanci se převlíknout,“ začala vyšilovat Julie. Já si myslel, že vypadá pěkně reprezentativně, protože na sobě stále měla zbroj a odstřelovací pušku, což jsem shledával pozoruhodně sexy, ale ženský se v tomhle ohledu chovaly divně. „Proč jsi mi to neřekl?“ Nedodala ty neskutečnej idiote, ale já to slyšel i tak.

„Měl jsem toho teď hodně,“ zamumlal jsem koutkem úst.

„Jako by tohle byla omluva.“ Snažila se vykoumat, co udělat se svojí puškou. Nakonec ji pověsila přes rameno a na záda. Dlouhé vlasy si při práci vždycky stahovala do ohonu, ale to ji nezastavilo, aby na ně nepoklepala rukou, jestli tam ještě jsou.

Moji rodiče se zastavili přímo před naší skupinou. Táta zuřil. Což bylo pochopitelné, protože právě zastřelil čtyři chlapy a věděl, že je to nějak moje chyba. Ukázal mi na nohy. „Kde máš boty?“

„Ehm…“ Se všemi těmi divnými věcmi, co se právě děly, tohle nebyla otázka, na kterou bych byl mentálně připravený.

„Budeš mít díry v ponožkách!“ Máma do USA imigrovala už hodně dávno a její přízvuk skoro nebyl slyšet, pokud se opravdu nerozrušila. Moje ponožky podobné rozrušení očividně vyvolat dokázaly. Matka měla skoro bílé blond vlasy a bledou pleť, byla vysoká a s ohledem na muže, kterého si vzala, a na syny, které porodila, překvapivě štíhlá.

Táta se jen mračil. Jeho pleť byla tmavá a vrásčitá díky rokům stráveným na slunci a silnému větru. Kdysi husté černé kudrnaté vlasy mu zešedivěly. Většinou nosil klobouk a já věděl, že pod ním schovává pleš. Jeho zabijácký pohled přelétl náš tým. Pestrá směsice Lovců mimoděk o krok ustoupila, načež rychle usoudili, že zbytek vybavení bude lepší vyložit později, a bez dalších řečí se rozešli. Z táty právě vyzařoval přístup: Nezabiju tě jen proto, že mi to zakazuje zákon. Jen já a Mosh jsme byli proti Pohledu imunní, a to díky dlouhodobému vystavování.

„Chlapci,“ řekl táta.

„Owen vyhodil do vzduchu můj autobus,“ vyhrkl Mosh, jako by se tím vše vysvětlovalo. Nesmím zapomínat, že s rodiči nemluvil už několik let a že se naposledy nerozešli v dobrém. I přes Moshův obrovský úspěch táta jeho rozhodnutí stále neschvaloval. Tohle rodinné shledání bude trochu nepříjemné.

„Vláda vyhodila do vzduchu tvůj autobus,“ opravil jsem ho klidně.

Zůstali jen Earl a Julie. Ta mě šťouchla loktem do žeber. Zabručel jsem, uvědomil jsem si, že bych ji měl představit, a zakoktal jsem: „Tohle je Julie. Moje přítelkyně. Říkal jsem ti o ní… a tak. Myslím.“ Musel jsem si připomenout, že všechno, co jsem o ní rodičům navykládal, byla lež, protože tehdy jsem neměl v úmyslu vyprávět jim, jak jsme se skutečně setkali a čím se živím. Tím se to komplikovalo.

„Jé!“ rozzářila se matka a okamžitě Julie objala. „Je nádherná. Ukaž mi prsten! Jsem na tebe tak pyšná, Owene.“ Máma si zjevně ani nevšimla, že je Julie oblečená v bojové zbroji. Asi byla prostě šťastná, že jsem si konečně našel holku. Kvůli tomu mě uháněla prakticky celý můj dospělý život. Máma už asi začínala mít podezření, že je Julie vymyšlená, ale teď do mě snad rýt přestane.

Táta se na Julii podíval a souhlasně přikývl hlavou. „M14. Pěkná puška.“ Můj otec byl vždycky praktický člověk. Pak na Earla vrhl Pohled. Earl ani nemrkl. To samo o sobě mělo tátu varovat, že Earl Harbinger už není člověk. Táta na mého šéfa dlouho zíral, kousal si ret, na chvíli se zatvářil zmateně a podrážděně jako bojovný býk, do kterého právě dloubli pohrabáčem a který teď přemýšlí, koho by za to rozdupal. Mosh a já jsme se na sebe podívali. Zmatený táta byl ještě děsivější než obvyklý táta. „Neznáme se?“ zeptal se Pitt starší.

Earl zavrtěl hlavou. „To si nemyslím.“

„Jo… já myslím, že jo.“ Táta o tom byl přesvědčený. „Ale to nemůže bejt pravda. Jsi příliš mladej. Nebyl tvůj táta ve Vietnamu?“

Earl dlouho mlčel. „Ne,“ řekl klidně.

„Nejsi náhodou spřízněnej s jedním chlápkem, co dělal pro CIA a vystupoval pod jménem… jak to bylo… pan Wolf?“

Pan Wolf? Pokud to byl jeden z jeho pseudonymů, pak byl pěkně ubohý.

Earl se lehce zamračil. „Nikdy jsem o něm neslyšel.“

„Dobře, protože to byl vážně strašnej kretén. Ale ať se propadnu, jestli nevypadáte jako dvojčata. Dobře že nejste, protože on a já máme nevyřízenej účet.“ Táta měl na první pohled nějaké podezření. Mosh, Julie, máma, vrtulníky, základna, pokus o únos i vše ostatní bylo zapomenuto, když se táta jako laserový paprsek soustředil na Earla. „Jak se jmenuješ, chlapče?“

„Harbinger. Earl Harbinger. Váš syn pro mě dělá.“ Nabídl ruku k potřesení. Můj otec sevřel jeho menší dlaň ve své pracce o velikosti baseballové rukavice a já věděl, že se mu ji táta pokusí rozdrtit.

„Auhangamea Pitt,“ představil se táta a stiskl. „Tohle je moje žena Ilyana.“

Earl se nepatrně pousmál a stisk mu oplatil. Táta naježil obočí a já poznal, že nemá daleko k tomu, aby se zkroutil bolestí. Většina normálních lidí by to udělala. Earl ho pustil a přikývl. „Rád vás poznávám, pane Pitte. Jsem si jistej, že máte na svýho kluka spoustu otázek, a nepochybuju, že se třese nedočkavostí, až vám na ně odpoví. Ujišťuju vás, že tahle nepříjemnost je jen dočasná. Najdeme vám pokoj a zařídíme ho pro vás. Vítejte u Lovců monster s. r. o.“

Nejlepší volný pokoj v hotelu se nacházel v přízemí hlavní budovy, vedle schodiště do suterénu a archivu. Zřídil se pro klienty a VIP, ale protože podobné návštěvy byly velmi vzácné, pokoj, přestože zařízený krásným nábytkem, páchl trochu zatuchlinou.

„Lepší než hotel,“ poznamenal jsem nápomocně, když táta položil kufr na postel. Pořád jsem páchl benzinem a na oblečení jsem měl trochu zaschlé vlastní krve. Táta se na mě jen mračil.

Mosh se šel vykoupat. Už to bylo dobrých patnáct let, co jsme se naposledy museli dělit o pokoj, ale bylo to buď spát se mnou, nebo přespat v kasárnách s nováčky. Dneska už si podivností užil dost a poslední věc, po které toužil, bylo trávit čas s nadšenými novopečenými Lovci.

Julie nás doprovodila. Máma nepřestala mluvit od chvíle, co vystoupila z vrtulníku. Julie nechala svou vestu a pušku za stolem u Dorkas, takže teď na sobě měla jen přiléhavé, a dle mého názoru rozkošné armádní triko. Julie trpělivě přikyvovala, zatímco máma nepřestávala popisovat svá dnešní dobrodružství, a nosila dveřmi další zavazadla. Věnovala mi trpělivý pohled, který v podstatě říkal: Se svými rodiči jsi nepřeháněl.

Táta počkal, dokud tu nebudeme všichni čtyři. Jeho hluboký hlas naznačoval, že nemíní chodit kolem horké kaše. „No dobře, chci nějaký odpovědi, a chci je hned. Děje se tady něco vážně moc divnýho. Nejdřív…“

„Jak jste se vy dva seznámili?“ zeptala se máma a nadšeně při tom spráskla ruce. Táta zakoulel očima a zasténal.

Julie na mě ukázala. „No, vymysleli jsme si pro vás krycí verzi, ale myslím, že teď už můžeme říct pravdu. Pracujeme spolu. Když jsem se s Owenem setkala poprvé, zpovídali jsme ho kvůli téhle práci.“

Máma si zakryla pusu, jako by mé randění se šéfovou pravnučkou byla ta nejskandálnější věc v historii. Sakra, jako by máma věděla, čím si vydělávám. „Ty jsi jeho nadřízená?“

„Technicky ano, ale on nařizování moc dobře nesnáší,“ zasmála se Julie. Máma se přidala a pak se začala Julie vyptávat na podrobnosti. Obě si sedly na okraj postele. Já a táta jsme se na sebe podívali. Naznačil mi, že si mám přitáhnout židli, abychom se mohli věnovat chlapským záležitostem.

Máma měla tak silnou osobnost, že když vstoupila od místnosti, vytvářela si vlastní gravitační pole, které ovládlo naprosto vše. Jakmile se vymanil ze sféry matčina vlivu, otec zvážněl. „Dnes jsem zabil čtyři lidi. Už je to dlouho, co jsem někoho zabil. Rád bych věděl proč.“

„Takže ten poslední to taky nezvládnul?“ Vážně jsem doufal, že by z něj federálové mohli něco dostat.

Táta pokrčil rameny. „Vypadalo to na zásah do jater. Divil bych se, kdyby z něj v nemocnici něco dostali dřív, než zaklepe bačkorama. Jak stárnu, už mi to tak nestřílí. Ty ostatní jsem sejmul čistě. A neuhýbej před otázkou, hochu.“ Podíval se na hodinky. „Dneska kvůli tomu propásnu rybářskej vejlet.“

„Dobře…“ Chvíli jsem nad tím přemýšlel, jak bych to co nejlépe podal, ale všechna nacvičená slova jsem pod pohledem jeho tvrdých očí zapomněl. Za celý můj život mě nikdy vyloženě nepochválil. Pořád byl nevrlý a chladný. Pokud jsme k sobě někdy měli blízko, tak tehdy, když mě učil zabíjet. No, jakmile všechno ostatní selže, je čas na upřímnost. „Půjdu rovnou k věci. Monstra existujou a já jsem jeden z lidí, co je loví.“

Táta pomalu přikývl. „Platěj dobře?“

„Platěj královsky.“

„Monstra?“ Táta si sundal klobouk a odložil ho na malý stolek mezi námi. Poškrábal se na lysině. „No dobře. Jsem rád, že jsme si to vyjasnili.“

To je všechno? Neprojevil jedinou emoci. Tohle nepatřilo mezi reakce, které jsem čekal. „Ehm… skvěle. Nějaký otázky?“

Propletl prsty, opřel se lokty o stůl a tiše si mě prohlížel. Nikdy jsem nedokázal odhadnout, na co myslí, a teď jsem na tom byl stejně. Když na mě zíral přes tu svou sebevědomou fasádu, připadal jsem si jako pod elektronovým mikroskopem. Ten chlap mě uměl přečíst jako moderátor čtecí zařízení. „Mám otázky – spoustu.“ Pak se vrátil k zírání. Bylo to strašně nepříjemné. Nejistě jsem se na židli ošil.

Dvakrát jsem zemřel, cestoval časem, zastavil mimozemskou invazi a bojoval s každou příšernou věcí, kterou kdy peklo vyvrhlo na naši Zemi, ale i tak jsem si před ním připadal jako ubohý tlustý kluk. Vážně mě to štvalo. Celý život jsem se snažil, aby na mě byl pyšný. V každém ohledu jsem selhal. Ať jsem udělal cokoliv, nikdy jsem se nedotáhl na jeho nemožné ideály, které měl podle něj splňovat skutečný chlap.

Ale to už neplatilo. Já věděl, kdo jsem. A už si to od něj nenechám líbit. Chystal jsem se ho přimět, aby to pochopil. „Poslouchej, tati,“ řekl jsem, natáhl se přes stůl a chytil ho za ruku. „Já…“

V hlavě mi zajiskřila temná energie.

„Zatraceně, chlapci, tohle bylo ubohý,“ zakřičel jsem na syny, když jsem shodil batoh na zem. I já jsem byl unavený, ale nemínil jsem to dávat najevo. Oni nikdy neuvidí slabost jako řešení. Kluci byli na svůj věk velcí a silní, ale já jim schválně přetížil batohy. Věděl jsem, že teď už musí být celí rozbolavělí. „Bylo to pomalý.“ Teatrálně jsem se podíval na hodinky. „V průměru jsme na jednu míli potřebovali třináct minut. Třináct!“

„Bylo to pořád do kopce!“ protestoval Owen. Musel se zarazit, vytáhnout inhalátor a zhluboka se z něj nadechnout. Nepoužíval ho kvůli astmatu tak často, jako když byl malý, ale právě jsme se nacházeli o několik set metrů výš, než byl zvyklý.

„A země byla celá rozmáčená,“ kňoural David. „Bolí mě nohy.“

A taky je sakra bolet měly. Mě ty moje zabíjely, a to jsem pochodoval skoro celý život. Jim bylo jen čtrnáct a jedenáct. Popruhy batohů se jim touhle dobou už určitě musely prodrat pod kůži. „Myslíte si, že kdyby za námi byl nepřítel, stěžoval by si? Sakra ne, oni by nás dohnali, znásilňovali nás, dokud bychom nechcípli, a pak by si nás nakrájeli na steaky a sežrali.“

„Ale nás žádný ‚nepřítel‘ nesleduje, tati. Tohle mělo bejt jen táboření.“ Můj starší syn ukázal na okolní hory. Vždycky si hrál na chytráka. Ten kluk nevěděl, kdy má mlčet. Přestože jsem ho neustále posílal k sousedům, aby tam dělal těžké manuální práce dospělých, pořád byl obtloustlý, i když silný jako ďábel. Otřel si z obličeje pot rukávem trička, ne že by to nějak pomohlo, protože celé triko už bylo dávno propocené.

David začal brečet. „Cítím, jak máma vaří. Tábor je už kousek. Můžu si sednout?“

„Jo, běž.“ Trhnul jsem palcem k táboru. I já to cítil a kručelo mi z toho v žaludku. „A nechovej se jako mimino.“ Připadal jsem si jako naprostý hajzl, když jsem to řekl, ale zase se mi vracel ten sen, minimálně jednou každý týden. Některé noci jsem neusnul vůbec, i když sen nepřicházel, protože jsem ho nemohl dostat z hlavy. Nepředstírám, že jsem mu rozuměl, ale věděl jsem, že je to pravda. Mé děti si slabost nemůžou dovolit.

„Kámo, shoď ten bágl. Já ho vezmu,“ nabídl Owen bratrovi a díval se při tom na mě. Jo, ten kluk možná je podsaditý, ale zdědil po mně horkou hlavu. Dobře. Jen ať zuří. Bude se tak moct na něco soustředit. David setřásl batoh a podal ho staršímu bratrovi. Owen ho vzal do rukou a David se rozběhl do tábora.

„Tohle měl bejt zábavnej víkend,“ řekl.

„Zábava je relativní,“ odpověděl jsem. „Mít sílu a znalosti, abyste přežili všechno, co na vás svět pošle, nemá bejt zábava. Ale udělá to z tebe chlapa. Tak se pochlap a přestaň fňukat.“

„Nemusíš bejt pořád takovej hnusák,“ odsekl Owen, než odešel.

Kdybys jen věděl, chlapče… kdybys jen věděl.

S cestou do tábora jsem si dával načas. Les byl chvíli před západem slunce opravdu mírumilovné místo. Měl pravdu. Tohle měly být prázdniny. Z armády jsem odešel před pár lety a právě teď jsem pracoval jako účetní. Ze všech pitomejch možností zrovna tohle… V otevřené krajině jsem proto příliš času netrávil.

Žena na mě čekala, ruce založené, mračila se, blond vlasy stažené pod šátkem. Voněla kouřem z hořícího dřeva.

„Udržuješ oheň v domácím krbu?“ zažertoval jsem.

Nemyslela si, že je to vtipné. „Deset mil? Ty jsi je nechal trmácet se deset mil po tom, co vynechali oběd?“ Vyrůstala v domě, kde kvůli blbosti komunistů často hladověli. Pro moji manželku, když se teď stala Američankou, bylo vynechání hlavního jídla vážná věc, protože tohle přece byla svobodná země, sakra.

„Tyhle věci dělat musím… Ty víš proč.“

Bohu dík, že mi to alespoň věřila. „Poslední dobou jsi byl trochu mimo. Zase ten sen?“

„Bylo to zlý.“ Ze stanu se začal ozývat zvuk akustické kytary. Bylo to vlastně docela dobré. David měl pro tu pitomou věc talent.

Ilyana pomal přikývla, chápala. Byla stejně pěkná jako první den, kdy jsem ji spatřil, den, kdy jsem její disidentskou rodinu propašoval na druhou stranu Železné opony. „Ty víš, že ti věřím, ale co když se pleteš? Tvoje děti si myslí, že jsi netvor, to víš. Příliš na ně tlačíš. A co když se mýlíš?“

„Já se každej den modlím, abych se mýlil.“ Kousl jsem se do rtu. Když jsem to řekl, zlomený hlas se mi roztřásl a do očí se mi mimoděk nahrnuly slzy. „Ale vím, že ne. Slyším bubny války. Jednoho dne bude jeden z těch kluků známej jako zabiják bohů, a teprve pak to začne být drsný.“

Žádný otec by neměl vědět, že úkolem jeho syna je zemřít při záchraně světa.

Táta umí plakat?

Byl jsem zpátky v pokoji, stále jsem držel tátovu paži. Pustil jsem ji, překvapilo mě, jak moc silně jsem ho držel. Na předloktí zůstaly otlaky. Táta mě ohromeně sledoval.

„Synku, stalo se něco?“

Byla to ta samá věc, co se mi před pár dny stala s agentem Myersem. Nějakým způsobem jsem nahlédl do vzpomínek jiného člověka. Potřásl jsem hlavou. Uplynulo jen několik vteřin. Bylo mi zle a motal jsem se. Když jsem pevně zavřel oči, stále jsem v koutcích viděl blýskající se obrazce. Pomalu se rozptylovaly. Pitomej artefakt. Tento přenos vám přinesla Veřejnoprávní televizní společnost sil zla.

Jeden z jeho synů měl zachránit svět? To už jsem udělal. Mordechai mi řekl, že jsem byl pro tento úkol vybrán dřív, než jsem se narodil. Jak to táta mohl tak dlouho vědět? „Ty jsi měl sen?“ zeptal jsem se. „Co ti ukázal?“

Tátu to zmátlo. „O čem to mluvíš?“

Začal jsem blábolit. „Všechny ty roky, to, jak jsi se k nám choval, věci, co jsi nás učil. Střelba, boj beze zbraně, schopnost přežít, to všechno kvůli snu? Zabiják bohů?“

Obvykle ledově klidný muž náhle vypadal, jako by strčil prst do elektrické zásuvky. „Jak o něm víš?“ chtěl vědět.

„Pověz mi to!“ zakřičel jsem. To vyplašilo mámu a Julii.

Táta se odstrčil od stolu a vstal. „Ne!“ vykřikl. „Nemůžeš o tom vědět. Nikdy se to nedozvíš.“

„Uklidni se, drahý, pamatuj na svůj stav,“ pokárala ho máma.

Otec začal přecházet sem a tam jako medvěd v kleci. Skoro jako by byl nervózní. Ale to nebylo možné. „Tajil jsem ti to, protože… protože jsem měl strach.“ Tuhle větu nikdy dřív nevyslovil. Auhangamea Pitt se ničeho nebál, nebo přinejmenším to jsem si celý život namlouval. „Bál jsem se o tebe ještě dřív, než ses narodil. Nechtěl jsem té vizi věřit. Bylo to prostě příliš děsivý, ale pořád to tu zůstávalo, někde vzadu v mý mysli, a proto jsem se vás snažil připravit. Byla to má povinnost. Ten sen mě naučil, co mám dělat. Připravit vlastní kluky bylo mým posláním. Proto jsem dělal, co jsem dělal. Proto jsem se na Davida tak zlobil, když utekl. Tak moc jsem se k tomu upnul, že jsem od sebe odehnal vlastního syna, a když se to stalo, přísahal jsem, že na ten zatracenej sen zapomenu a už o něm nikdy nebudu mluvit. Už jste dospělí a já udělal, co bylo v mejch silách. Má práce skončila.“

Opřel jsem se rukama o stůl. „Tati, poslouchej mě, na tom teď už nezáleží, ale potřebuju vědět, co jsi viděl.“

Zavrtěl hlavou. „Já… já nejsem připravenej.“

Teď byla řada na mně, abych se začal chovat jako velký šéf. „No tak to by ses měl sakra rychle připravit, protože všichni míříme do pořádně hustejch sraček.“

„Nemluv sprostě,“ okřikla mě automaticky máma.

Táta přestal chodit, vrátil se ke stolu a pomalu klesl na židli. Vypadal, jako by se zmenšil. Děsilo mě to. „Ten sen jsem míval desítky let. Jeden z mejch synů v něm musí zemřít, aby zachránil svět před něčím strašlivym…“ Jeho hlas zněl unaveně, když odhalil své břímě.

Celá ta záležitost byla tak velké překvapení, že jsem se nahlas rozesmál. „Tati, to je v pořádku! Ty věci, cos mě učil, se vyplatily. My tu hroznou věc porazili minulý léto a já jsem pořád naživu.“

„Ne,“ odtušil vážně jako muž, který ví, že jeho utrpení ještě neskončilo.

„Pane Pitte, to je v pořádku,“ uklidňovala ho Julie. Bylo zvláštní ji slyšet, jak mému otci říká „pane“, ale ona asi zatím jen nevěděla, jak přesně vyslovovat jeho křestní jméno. Příliš mnoho samohlásek. „Owen vám říká pravdu. Já tam byla. Udělal, co měl udělat, a my všichni žijeme.“

„Ne,“ zavrtěl táta hlavou. Vypadal, že se rozbrečí. Nikdy dřív jsem ho tak neviděl. Bylo to opravdu nepříjemné. „To, co jsem viděl, se ještě nestalo. To, co jste zatím spatřili vy, je proti tomu nic. Pár znamení stále chybí.“

„O čem to mluvíš?“ Já svou práci udělal. Zastavil jsem Prokletého. Co dalšího ode mě ještě chtěli? „Znamení?“

Otec začal mluvit, ale v chodbě došlo k rozruchu a někdo zabouchal na dveře. Ty se rozletěly a odhalily Tripa Jonese. Byl opravdu nadšený a vypadal, že sem celou cestu běžel. Musel se právě vrátit z vyhlazování trolů. „Omlouvám se za vyrušení, ale musíte hned jít se mnou. Zede, Julie, tohle musíte vidět. Je to vážně důležitý.“

„Zatraceně…“ zamumlal jsem. Máma se zamračila. „Promiň.“ Vstal jsem a ukázal na otce. „Promluvíme si o tom později.“

Táta se odstrčil od stolu. „Owene, synku…“ A pak mě překvapil. Nejistě mě chytil za ramena, přitáhl si mě blíž a objal. Tohle nikdy předtím neudělal. Bylo mi pětadvacet, a co si pamatuji, otec mě nikdy neobjal. Bylo to tak šokující, že jsem nijak nereagoval. Nakonec jsem ho na oplátku poplácal po zádech.

„Ach… to je milé,“ hlesla máma.

Po chvíli mě pustil. „Dej mi čas na přemýšlení, pak si promluvíme. Nevím, jestli ta chvíle někdy opravdu přijde. Povím ti úplně všechno.“

Trip trhnul palcem do chodby. „Musíme jít do Milovy dílny.“

KAPITOLA 10

Trip si očividně myslel, že jde o důležitou věc, protože celou cestu do Milovy dílny přes základnu běžel. Trip hrál na střední fotbal a uměl běhat neuvěřitelně rychle. To já byl na druhou stranu loudavý hromotluk, který utíkal jen tehdy, když ho něco pronásledovalo. Tentokrát ale podle všeho šlo o něco velkého, takže jsem pohnul zadkem a chraplavě křičel na různé nováčky a Lovce, ať se mi klidí z cesty. Milova dílna se naneštěstí nacházela na okraji základny, pravděpodobně ji izolovali pro případ, kdyby se nějaký jeho vynález ošklivě zvrhnul a rozprášil našeho vývojáře i jeho dílnu na atomy.

Když jsme tam s Julií dorazili, Trip už byl uvnitř. Zadýchal jsem se, ale Julie vypadala v pohodě. „Měl bys víc cvičit,“ řekla shovívavě, když mi podržela dveře.

„Bušení do pytle je cvičení,“ zasípal jsem.

„Jen když to děláš dýl jak minutu.“

„Kdybych musel do něčeho bušit dýl jak minutu,“ nádech, „byl by nejvyšší čas začít střílet.“

„Počkej.“ Chytila mě za paži. „Ta záležitost s tvým tátou…“

„Netuším, ale mám v plánu to zjistit. Pojď.“

Uvnitř Milovy dílny se nacházela směsice strojů a přístrojů všech druhů – svářečky, soustruhy, frézy, sloupové vrtačky a věci, které jsem vůbec nepoznával. V každém rohu a na každé polici se kupily rozmanité zbraně. Na paroží krokodýlí hlavy na stěně se na popruhu pohupoval raketomet.

Prošli jsme kolem největšího harpunového děla, jaké jsem kdy viděl. Bylo velké jako řiditelná sekačka na trávník, samá nerez ocel se smyčkami dostatečně dlouhého kabelu, co by se dal použít na sloupy elektrického vedení, a nabité harpunou dlouhou jako kůl v plotě. Na boku byla nakreslená žraločí hlava zakončená chapadly, uprostřed přeškrtnutá, pěkně ve stylu Krotitelů duchů. Tak v tomhle skončila Milova poslední rozpočtová diskreční položka. Kdybych tak nespěchal, zastavil bych se a chvíli tu obludu obdivoval.

Milo si všiml, že si prohlížím jeho vynález. „Jo, je to pěkně děsivý zařízení. Už mě přestalo bavit, jak se vždycky musíme babrat s luskama. Až budeme lovit žraločí chobotnice příště, půjdeme na ně stylově. Tohle zlatíčko by dokázalo harpunovat i Godzillu! Kluci v Miami ho budou milovat. Říkám mu Leviatan.“ Už na nás čekal, přecházel sem a tam, ryšavý plnovous mu při každém kroku nadskakoval. Rozvázal si copánky, do kterých ho měl obvykle zapletený, a celá ta rozježená masa mu teď sahala do půlky hrudníku. „No, možná tomu nebudete věřit, ale myslím si, že jsem našel způsob, jak vystopovat Dočasnost.“ Pokynul nám, ať ho následujeme dozadu do dílny.

Byla tam vytahovací vrata a na jednom z mála volných míst tu parkovala firemní Crown Victoria. U zadku jí stála Holly, .308 Vepr ledabyle namířenou na kufr. Když nás uviděla, usmála se. „Zede, jsi celej zpocenej. Snad jsme vás z něčeho nevyrušili?“

Byl jsem příliš zadýchaný, abych odpověděl, tak jsem jí jen ukázal prostředník. Mrkla na mě. Objevil se Trip se svazkem klíčů a zamířil ke kufru. „Připravená?“ zeptal se Holly.

„Připravená jsem se už narodila,“ řekla, když zapřela velké AK o rameno a zamířila. „Otevři to.“

„Zpomalte,“ zarazil je Milo. Malý chlapík si nejdřív posunul brýle na nose, než se vrátil k věci. „Vy nemáte ani ponětí, jak něco správně předvést. Mladý Lovci jsou tak nedočkavý. Nemůžete to na ně jen tak chrstnout. Musíte se k tomu nejdřív propracovat. Všechno záleží na prezentaci.“

Julie zabručela. Milovy nápady byly často dobré, někdy špatné, obvykle divné, ale vždy s nejlepšími úmysly. Neustále se snažil myslet mimo zajeté koleje. Hodně mimo zajeté koleje. Přísahám, že jestli je v tom zapojený powerpoint, někdo tu schytá kulku.“

I já byl trochu netrpělivý, protože otec se mi chystal povědět něco opravdu důležitého o mém osudu a tak. „No tak, Milo. Vyklop to. Jak najdeme Dočasnost?“

Milo se široce usmál. „Poslal jsi nás tři, abychom se sešli s elfy a zjistili, jestli něco neví…“

„K ničemu jako obvykle,“ ozvala se Holly. „I když elfí královnu zajímalo, jak se daří Snílkovi. Myslím, že po tobě jede, Zede. Na dvěstěkilovou ženskou je to docela kočka.“

„Ale pak nás odvolali do Bessameru kvůli zamoření troly. Vy jste měli vlastní problémy, tak jsme se o to postarali sami,“ řekl hrdě Milo. „Kolik toho víte o trolech?“

„Zabila jsem…“ Julie se zamyslela, „pět trolů ve dvou nesouvisejících případech. Jsou jako z gumy, super odolní, rychle se hojí, velmi zranitelní ohněm, sežerou úplně všechno, ale dávají přednost dětem a jsou chytřejší, než vypadaj. Nejlepší je zaútočit na ně z dálky a spálit je hned, jak jdou k zemi.“

„Ano, ano.“ Milo spojil prsty a podíval se na nás jako učitel ze základky, zjevně nás chtěl k něčemu nasměrovat. „To všechno je pravda, ale co je mnohem důležitější… víte, čím se baví?“

„Schovávaj se pod mosty a provokujou kozly?“ hádal jsem.

Julie zaváhala. „No… já… já vlastně nevím.“

„Aha!“ vykřikl Milo a sebral z nedalekého stolu pár potištěných papírů. Vrazil jí je do ruky. Julie se na ně podívala, zamračila se a začala je podávat mně.

„Žhavé burzovní typy? Nabídka iPodů zdarma? Zlevněná viagra? Zvětšete svůj… Co to sakra je?“ zeptal jsem se, jak mi Julie podávala vytištěné e-maily. Vážený pane, jmenuji se Barrister Kojima Loima, pocházím z Nigerie a obracím se na vás v extrémně naléhavé záležitosti. Můj klient, bývalý premiér Katanga, mne požádal, abych tajně a bezpečně převedl jeho jmění z naší země do USA. Potřebuji převést sumu dvaašedesáti milionů dolarů na váš bankovní účet… A tak dále a tak dále. „Co to má být?“

„Spamy,“ odpověděl vážně Milo.

„Trolové jsou spameři?“ ujišťovala se Julie.

„Jo, a je toho mnohem víc!“ pokračoval nadšeně Milo. „Otevři to, Tripe.“

Holly pevněji sevřela pušku. Trip otočil klíčkem a zvedl víko. Kufr vypadal, jako by byl plný mastných gumových hadic. Hromada se náhle pohnula, ukázalo se, že je to jedno tělo nepohodlně stočené do fetální polohy. Obrovy ruce s drápy a nohy byly svázané řetězem a zajištěné visacími zámky. Dvě kulaté žluté oči zamrkaly a podívaly se na nás. Mělo to špičatý nos, zahnutý přes tlamu plnou špinavých tupých zubů.

„Ubožáci!“ zasyčel tvor. Začal se zvedat. Trip přiskočil, zvedl pěst a udeřil ho přímo do velké tlamy. Netvor se svalil zpátky.

Překvapeně jsem se na Tripa podíval. Obvykle byl ten nejmilejší člověk, jakého znám. „Nesnáším spamery,“ vysvětlil, zatímco třásl bolavou rukou.

„Milo?“ zeptala se pomalu Julie. „Proč máš v kufru trola?“

Milo teď byl úplně u vytržení. „Když jsme zaútočili na cílový místo, čekali jsme těch věcí celou tlupu, ale nakonec jsme našli jen jeho. Usnul s hlavou na stole, kolem něj běželo hned několik počítačů.“

„Na zemi tam byla půl metru vysoká hromada plechovek od energy drinků a obalů od čokotyčinek,“ dodala Holly. „Hrál on-line hry, hádal se s různými lidmi na dobrých padesáti fórech a psal spamy. Bylo to vážně ubohý. Většinou naprosto nesouvislý bláboly.“

„A ta interpunkce,“ zamumlal zjevně uražený Trip. „Podle jeho profilu na MySpace je šestnáctiletá holka jménem Brittany, která ráda posílá svoje fotky ve spodním prádle.“

Věc v kufru se zavrtěla, vztekle si nás prohlížela. Byla to hrozivá bestie, hubená s končetinami, které byly v kufru namačkané a očividně příliš dlouhé. „Takže internetoví trolové… jsou skuteční trolové?“

Julie založila ruce. „Ne, Milo. Jako mazlíčka si ho nechat nemůžeš.“

„Samozřejmě že ne,“ ohradil se Milo. „Dobře se pamatuju, co se stalo, když jsem zkoušel vychovávat sasquatche. Jak jsem mohl vědět, že sní Samova psa? Chudák Kvíkal…“ Nevěděl jsem, jestli to bylo jméno Milova bigfoota, nebo zesnulého psa Sama Havena. Milo zvedl poslední stoh papírů. „Ale zpátky k tématu. Já vás přivedl kvůli tomuhle.“

Logo na emailu byl stejný nebeský hlavonožec jako na náborovém letáku, co nám ukázal Myers. Vzal jsem si papír a četl. Zpráva byla stručná.

Pozor, tvorové temnot, Stínový lord, Velekněz Posvátné církve dočasné smrti, k vám obrací své benevolentní ruce s nabídkou přátelství. Připojte se k naší mocné legii. Již nebudete muset žít v úkrytu kvůli rakovině jménem lidstvo. Blíží se nový věk. Nový temný úsvit.

Byla to pozvánka, datovaná několik týdnů zpátky.

Trol na mě dál zíral, vycenil špinavé tesáky. „Ty jsi člen Dočasnosti?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ zasyčel. „Dočasnosti se nedá věřit.“ Trolův hlas byl sípavý, jako by měl plíce plné pavučin a hlasivky obalené rzí.

Okamžitě si získal mou nedůvěru. Ta potvora byla prostě odporná. „Jak se jmenuješ? A vím, že to nebude Brittany.“

Z jeho tlamy vylétla kakofonie vychrchlaného vzduchu. Smích. „Neřeknu nic, člověče.“

Holly se naklonila blíž a zabodla mu ze strany do hlavy hlaveň AK. „Začni mluvit, spamíku, nebo ti do ksichtu uvolním trochu svojí zadržovaný agresivity.“

To upoutalo jeho pozornost. „Dobře… dobře. Nedovolte tý hezký, aby mi ublížila.“

„Ha… líbíš se mu,“ řekl Trip.

„Melvin, lidi mi říkaj Melvin,“ představil se rychle trol a zvedl jednu spoutanou ruku, aby si zakryl tvář. Drápy, které vyrůstaly z každého prstu, měly tak dva centimetry na délku. „Moje tlupa se připojila k Dočasnosti, ale Melvin zůstal. Nevěřil Dočasnosti.“

„Kde je tvoje tlupa teď?“ chtěla vědět Julie.

„Šli se připojit k armádě. Ale trolové jsou líný. On nechce líný služebníky. Mrtví sluhové nejsou líný. Teď je Melvin sám. Úplně sám…“

Bylo mi ho skoro líto. Skoro. „Víš, kde je najdeme?“

Zavrtěl hlavou. „Pusťte mě. Když vám to řeknu, tak nebohýho Melvina zabijete.“

Nebohý Melvin byl dva a půl metru vysoký masožravý stroj na zabíjení. Pustit ho nebylo na pořadu dne. Ale potřeboval jsem, aby mluvil. Možná když se k němu budu chovat trochu s úctou, tak se mi otevře. A když to nevyjde, vždycky můžu nechat Holly, aby ho otevřela ona. Zdálo se, že má mnohem menší morální zábrany vytlouct z někoho pravdu. „Pusťte ho.“

„Co, Zede?“ zeptal se Trip. „Vážně?“ Julie se na mě podívala, jako bych se zbláznil, ale já nic neřekl. Vytáhla z pouzdra pětačtyřicítku a držela ji svěšenou u boku.

Milo ustoupil stranou a vzal si z jednoho z mnoha stojanů brokovnici Mossberg. Napumpoval do komory náboj. „Nevěř mu, Owene. Jsem moderátor na fóru. Trolům nemůžeš nikdy věřit.“

„Poslouchej, Melvine. Dovolíme ti vylézt z auta. Zkus nějakou blbost, a my ti ustřelíme ruce i nohy a pak tě spálíme na popel. Je to jasný?“

„Melvin bude hodnej,“ slíbil trol. Pomalu začal vylézat z auta. Nejprve vystrčil jednu dlouhou nohu, řetěz řinčel, dokud drápy nezacvakaly na betonové podlaze, pak trvalo další minutu, než z úzkého prostoru vytáhl vychrtlé torzo. Nakonec se trol postavil, pokroucený jako sukovitá větev, zápěstí svázaná řetězem před úzkou hrudí. Jeho kůže opravdu vypadala jako na sebe naskládané špinavé zahradní hadice, které vytvářely přibližný tvar člověka. Musel jsem natáhnout krk, abych mu viděl do očí. Na hlavě měl zcuchané hnízdo tuhých černých vlasů. Ostatní Lovci na něj namířili zbraně, když jsem přistoupil blíž.

„Dobře, Melvine, budu s tebou jednat na rovinu. Nutně potřebuju vědět, jak najít Dočasnost. Pomoz mi pomstít vyvraždění tvý tlupy.“

Znovu se zasmál. „Mně nezáleží na zbytku tlupy. Tlupa byla hloupá. Změněná v zombie. Teď už nejedou na Melvinově vlně.“ Jeho dech páchl po zvětralém red bullu a zuby si taky dlouho nečistil, pokud vůbec někdy. „Oni jsou Padlý. Ne, Lovče. Ty pustíš Melvina. Pak ti řeknu, kam tlupa odešla.“

Toho jsem se bál, ale dostal jsem jiný nápad. Dvakrát za posledních několik dní jsem dokázal prožít myšlenky někoho jiného – Myersovy a před pár minutami tátovy. Susan mě vystavila tomu prokletému artefaktu, abych dokázal bojovat proti Dočasnosti. Pokud to fungovalo na lidi, možná to bude fungovat i na monstra. Jestli mi nechce říct, co potřebuju vědět, možná bych si to mohl prostě vzít. Za pokus to stálo. Natáhl jsem pomalu ruku k Melvinově drápaté paži.

„Co to děláš?“ zeptala se Julie.

„Věř mi.“

Trol mě podezřívavě sledoval. Konečně jsem se dotkl jeho paže. Byla teplá a rosolovitá. Nic se nestalo. Žádné temné blesky. Nada.

Melvin zaječel. „To pálí! To pálí!“ Strhnul jsem ruku zpátky. Další Lovci mimoděk o krok ustoupili. Trol se usmál, ukázal dvě řady zahnívajících zubů. „Sranda. Dělám si srandu.“ Pak mi dal hlavičku.

Jeho gumovitá lebka se odrazila od mojí, mozek mi zaplál bolesti, odhodilo mě to dozadu, zablokoval jsem Julii palebné pole. Trol se na svou velikost pohyboval překvapivě rychle. Ohnal se jednou pěstí, zasáhl Holly do žaludku a srazil ji k zemi. Milo mu to napálil do zad, všemi směry se rozletěly chuchvalce masa. Melvin jako by si toho ani nevšiml. Natáhl se dopředu, popadl Tripa za košili a hodil ho hlavou napřed do kufru crown vicu. Ten pak Melvin s prásknutím zabouchnul.

Slzely mi oči, když jsem odvrávoral Julii z cesty. Začala na Melvina střílet, její kulky se do trola zakously. Přísahal bych, že se chichotal, když se natáhl kolem Mila, chytil velkou polici se zbraněmi, nářadím a dalšími věcičkami a zatáhl. Těžká police se vteřinu kymácela, než se konečně převrátila.

„Rychle!“ vykřikla Julie, když jsme všichni uskočili do úkrytu. Police se zřítila na zem, věci na ní se rozletěly všemi směry. Odkulil jsem se stranou, když kolem mě projela motorová pila. Milo něco vykřikl.

S kotníky spoutanými dohromady Melvin prohopsal zvedacími dveřmi a pokračoval vstříc svobodě v lesích. Trolové byli úžasně rychlí. „Ha, ha! Dostal jsem vás, hajzlové!“ Smál se a mířil k východu. Milo se zmítal pod policí. Julie klela a nabíjela 1911. Holly měla vyražený dech a snažila se ho popadnout. Trip zevnitř bušil do kufru auta. Vytáhl jsem STI .45, otřel si uslzené oči a vyrazil za prchajícím trolem.

„Buďte svědky mý dokonalosti, newbové12!“ zakřičel Melvin a dál hopsal po asfaltu. Jestli se dostane k plotu, tak ho ztratíme.

Zpoza rohu Milovy dílny najednou vyšla postava a začala poskakujícího trola pronásledovat. Viděl jsem jen jeho záda, nedokázal jsem poznat, kdo to je. Bota zezadu dopadla na Melvinovo pokroucené koleno, velká ruka ho chytila za krk. Trol se zaječením: „To není fér!“ šel k zemi, zatímco mu muž druhou ruku obmotal kolem hlavy.

„Počkej!“ zakřičel jsem, ale bylo příliš pozdě. Trolův krk se při brutálním trhnutí zlomil a třesoucí se Melvin se zhroutil na asfalt.

Muž, co nad ním stál, se oprášil a nonšalantně otočil. Mohutný chlap nosil černý oblek, černé sluneční brýle a černé rukavice. Zalapal jsem po dechu.

Agent Franks mi na oplátku pokynul hlavou.

Zpoza rohu vyběhla Tupá rota a připojila se k němu. Torres, Archer a Herzogová vypadali vyčerpaně. Určitě za sebou měli dlouhou noc. „Spalte to,“ nařídil odcházející Franks a ukázal při tom na trola.

„Jak? Ale ty…“ zakoktal jsem.

Franks se přede mnou zastavil. „Brý ráno, sluníčko.“ Přesně tak jsem ho posměvačně zdravil každé ráno, když byl tady. Myslím, že si moji nervozitu užíval.

Julie stáhla z Mila polici. Byl podrážděný, ale jinak v pořádku. Holly se nejistě postavila na nohy. Trip pořád bušil do kufru a ječel. „Moh by ho někdo pustit?“ zeptal jsem se.

„Klíče má Trip,“ odpověděla Holly.

Archer, který mi mezi federály připadal nejschopnější, šel do dílny a našel acetylénový hořák. „Nevadí, když si to půjčím?“

„Posluž si,“ řekl Milo. Archer si přitáhl svářečku, pustil plyn a zažehl ho.

„Tak kdo koho dostal, ty šmejde?“ zeptala se řečnicky Holly, zatímco si mnula zhmožděné břicho. „Au, sakra, tohle nevyšlo, jak jsme si představovali.“

Milo pokrčil rameny. „Zajmout ho v tu chvíli vypadalo jako dobrej nápad.“

Trip něco nesrozumitelně zaječel z kufru.

„Byl to dobrej nápad. Počkej,“ zakřičela Julie na Archera. „Trolové regenerujou. Hodíme ho do sklepa a zamkneme. Pořád ho můžeme vyslechnout.“ Archer vypadal otráveně, když utáhl plyn a hořák zhasnul. Doprovázelo to tiché pop.

Franks se rozhlédl po zkáze v dílně. „Já tě prostě nemůžu nechat samotnýho, že ne?“

Vždycky jsem Frankse podezříval, že je v něm něco víc, než je vidět na první pohled. Byl neuvěřitelně houževnatý. Přestože jsem dřív zápasil, snadno mě zmlátil a v Jasnym spodku nelidsky dobře snášel zranění, než šel konečně k zemi, ale to nic nedokazovalo. Skutečnost, že teď stál přede mnou, když z něj ještě před dvanácti hodinami trčely kosti, dokazovala, že to v žádném případě nemůže být člověk. „Co jsi?“ zeptal jsem se.

Franksův obličej za černými brýlemi postrádal jakékoliv emoce. „Hladový. Pojďme na oběd.“

Franks, který nevykazoval žádné známky smrti, snědl jídlo od LM v hodnotě asi sedm tisíc kalorií, zatímco se jeho lidé odpotáceli do kasáren, aby se trochu vyspali. Zastrašovat tolik svědků v případě izolace úrovně pět musela být dřina. Únavu jsem cítil i já. V průběhu posledních třiceti hodin jsem spal necelou jednu, a to jsem měl schůzku se Stínem, takže jsem se blížil k brzkému zhroucení a byl jsem teď zatraceně utahaný.

Přesunul jsem pytlík s ledem na další místo na obličeji. Měl jsem ošklivou modřinu. „Takže, Franksi, vážně, minulou noc jsi měl ruku na kusy. A teď si tady sedíš a spokojeně se cpeš.“ Za šéfa jsem měl vlkodlaka, dvakrát, a za poslední rok jsem viděl pár bizarních věcí, takže mě hned tak něco nepřekvapilo, ale zároveň jsem byl i zvědavý. „Co jsi ve skutečnosti sakra zač?“

Franks žvýkal už páté jumbo burrito z mikrovlnky. Zásoby v jídelně LM nebyly zrovna z gurmánské restaurace. Stále si nesundal brýle nebo rukavice, dokonce ani uvnitř budovy. „Jsem reprezentant vlády Spojených států amerických a jsem tady, abych tě chránil.“

„Jo, jasně, ale ty nejsi normální.“

Žvýkal s otevřenou pusou. „Nebuď takovej rasista.“

Praštil jsem pěstí do stolu a odešel. Pokud měl vůbec nějaké emoce, věděl jsem, že si teď ze mě utahuje. Franks si vzal zbytek posledního burrita a následoval mě.

Potřeboval jsem si trochu odpočinout, ale Harbinger chtěl nejdřív prodiskutovat strategii, jeho původní plán naboural přílet mých rodičů. Julie a Earl už tam byli, když jsem dorazil. Milo, Holly a Trip přišli hned, jak se jim podařilo otevřít zámek na kufru auta. Protože ti tři byli na cestě do Bessameru ulovit pár trolů a nikdo je neupozornil, že se chystám opustit základnu a jít za Moshem, nemohli být v žádném případě naším špehem. Což bylo super, protože právě teď jsem potřeboval všechny přátele, co jsem měl. Svého nemluvného bodyguarda jsem ustájil pod schodištěm, než jsem zamířil do konferenční místnosti. Chtěl jsem si to odbýt rychle, abych si mohl promluvit s otcem. Měl jsem spoustu otázek, ale musel jsem to vzít pěkně popořadě. Bylo nutné vymyslet způsob, jak kultistům útok oplatit.

„Co se ti stalo s obličejem?“ zajímalo Earla, když jsem se posadil.

„Hlavička od trola,“ zabručel jsem.

Earl se zasmál. „Slyšel jsem. A viděl jsem, že Franks je zpátky.“

„Neříkal jsi, že je mrtvý?“ divila se Julie.

„Ruku měl skoro utrženou, a to bylo předtím, než ho odmrštili přes celou dálnici, takže mi něco pověz.“ Otočil jsem se na Earla. „Je jako ty?“

„Ne. To bych cejtil,“ odpověděl.

„Tak co z něj cejtíš?“ Možná by mi Earlovy nadpřirozené smysly mohly poskytnout nějakou nápovědu.

„Old Spice.“ Earl pokrčil rameny. Složil jsem hlavu do dlaní a zasténal. „Co? Fakt je po ní cítit.“

„Je děsivej, takovej je,“ řekl Trip. „Upřímně, naskakuje mi z něj husí kůže. Něco na něm je, prostě není úplně…“ Odmlčel se, hledal správné slovo.

„Člověk?“ napověděla mu Holly. „Teoreticky je na naší straně a zůstal nám na krku, takže ho klidně můžeme ignorovat. Ale jo, souhlasím s tebou. Mám z něj divnej pocit. Smůla, že Melvinovi trhnul krkem dřív, než jsme ho mohli přinutit mluvit.“

„Protože nám to zatím šlo tak skvěle…“ Obličej mě vážně bolel.

„Trol se časem vzbudí, i když to asi bude k ničemu.“ Julie nás vrátila zpátky k tématu. „Takže ty jsi mluvil s vůdcem Dočasnosti?“ Zasvětil jsem je do toho rozhovoru a popsal jim každičký detail, na který jsem si vzpomněl, a to včetně kachen. Když jsem se dostal k té části, že Harbingera možná osobně zná, Earl se zamračil.

Vstal a přešel ke zdi, kde byla připíchnutá podobizna našeho nepřítele od policejního kreslíře. „Já toho chlapa fakt neznám.“

Dál jsem se toho držel, protože to zatím bylo naše jediné vodítko. „Znělo to, jako by mu to uklouzlo. Jako by znal tebe, Raye, Susan, dokonce i Myerse. Vy všichni jste spolu dřív pracovali. Nedělal někdo z vás s někým z Anglie?“

„Jo, takovejch lidí byla spousta. Pracovali jsme tam na případech a spolupracujeme s týmy z Commonwealthu, například s Van Helsingovým institutem, někdy dokonce i s vládníma jednotkama, ale nikdo vyloženě podezřelej mě nenapadá.“ Earl dlouho mlčel, studoval ten obrázek, projížděl si prsty řídnoucí vlasy. Chystal se něco říct, pak zavrtěl hlavou, jako by ten nápad byl příliš hloupý, než aby se o něj s námi podělil. S rostoucí frustrací se od kresby odvrátil. „Sakra, kdybych jen věděl.“

„No tak jakej je plán?“ zeptala se Julie.

„Já žádnej nemám!“ odsekl Earl, což mě překvapilo. On na nás nikdy nezvedal hlas, zvlášť na svou pravnučku ne. Tohle k němu vážně nesedělo. Hned se za to omluvil. „Promiň, už jsem z toho všeho trochu unavenej.“ Sáhl do prastaré kožené bundy a vytáhl balíček cigaret, jak se znovu chystal porušit své vlastní nařízení o zákazu kouření uvnitř hlavní budovy. „Celá tahle záležitost už mě sere a zítra máme ten velkej den.“

„Co je zítra?“ Byl jsem příliš unavený, než abych si zkoušel vzpomenout.

„Promoce nováčků,“ odpověděla mi Julie. „Esmeralda říká, že jsou připravení. Přijede sem většina velitelů našich týmů a všichni další, kdo se můžou utrhnout, aby je vyzpovídali a vybrali si ty, co chtěj.“ I když měly naše týmy práce nad hlavu, chystaly se najít si čas, protože když si nováčky nevyberou, dostanou zbytky, a ty do týmu nechtěl nikdo.

„No to bude zábava,“ řekl jsem.

„Škoda, že je jeden z nich zrádce,“ odtušil Earl. Právě to ho asi celou dobu žralo. Pouhá představa, že by jeden z jeho Lovců pracoval pro špatné hochy, ho vyloženě urážela. Ve skupině jako tahle jsme si všichni museli navzájem věřit. Lovci byli závislí na svých týmech a tím i na společnosti, že jim bude krýt záda.

„Co přesně ti oni řekli?“ zeptal se Milo.

„Říkali, že služebník Stínového lorda ohlásil, že jsem narychlo opustil základnu, abych se tam dostal. Nebo něco takovýho.“

Milo si zamyšleně prohrábl plnovous. „Možná se jen někdo od nich schovává v lese s dalekohledem.“ Představa, že bychom tu měli špiona, mu zjevně připadala přitažená za vlasy. V mládí přišel o celou rodinu a Lovci monster ho prakticky vychovali. „No, až na to, že v lesích loví Skippyho lidi. Ti by si všimli, kdyby se tam někdo schovával příliš dlouho.“

„Musíme předpokládat to nejhorší,“ konstatovala Julie. „Musíme se zamyslet nad tím, kdo by mohl bejt krtek.“

„Všichni nováčci,“ nadhodil Trip. „Kolik z nich tě vidělo odcházet, nebo se o tom mohlo doslechnout, když jsi odjel?“

„Esmeraldin tým. Ona a Cooper byli s náma a jeden z nich si mohl zavolat, když jsme se nedívali,“ dodal Earl. Všiml jsem si, že nezmínil Juliina bratra Natea, protože ten byl z rodiny, a tak nepřicházel v úvahu, i když jeho otec Ray byl usvědčený zrádce. „Ale Esmeraldu znám celou věčnost a tohle mi k ní nepasuje. Cooper vypadá jako dobrej kluk, ale je s náma jen rok.“

„Dorkas,“ řekl jsem. Pak jsme se všichni rozesmáli. To ani náhodou.

„Co Grant a Albert?“ navrhla Holly. „Jeli hned za váma.“

„Al? To si nemyslím.“ Sice jsem se cítil zodpovědný za jeho zranění, ale to neznamenalo, že ke mně chová nějakou zášť. Byl to příliš čestný chlap, aby se zapletl s někým jako Dočasnost. Zarazil jsem se. Na druhou stranu Grant zmizel hned, jak opustil společnost, jen aby se vrátil, zrovna když to šílenství začalo. „Co celý ty měsíce dělal Grant?“ zeptal jsem se.

Julie zavrtěla hlavou. „Ani náhodou. On je spousta věcí, ale kultista ne.“

Ale bylo to jasné. Grant byl hlavní podezřelý. „Přemýšlej o tom. Je to perfektní. Načasování sedí. Proč by se jinak vracel zrovna teď?“

„Třeba kvůli tučnejm šekům,“ navrhla Holly. „Jo, přála bych si jít po těch hloupých oni místo po ubohym trolovi.“

„To dřív zamrzne peklo, než si bude Grant Jefferson dělat starosti o peníze. Jeho rodina vlastní Delaware nebo tak něco,“ připomenul Milo.

„Jseš si jistej, že se nenecháváš ovlivňovat osobníma pocitama?“ zeptal se Trip. „Zachránil tě před monstrem, co se tě chystalo unést, což by z něj dělalo pěkně mizernýho dvojitýho agenta.“

„Nebo vážně dobrýho!“ trval jsem na svém.

„Ty ho prostě jen k smrti nenávidíš. Grant to bejt nemůže,“ prohlásila Julie.

„A proč se ho ty zastáváš?“ oplatil jsem jí a pak toho hned litoval. Julie se na mě jen podívala.

„No, někdo to bejt musí,“ řekl Earl. „A dokud to nezjistíme, nejsme v bezpečí. Ten stínovej magor časem ztratí trpělivost a pošle svýho špicla, aby Owena střelil do zad.“

„A když odejdu, najde si mě pomocí magie a pošle na mě armádu nemrtvejch. Skvělý. Tady jsem v bezpečí alespoň před mrtvolama.“

„Ale když se na to podíváš z lepší stránky, jestli je to nováček, tak je už za pár dní vyexpedujem k někomu jinýmu,“ připomenula nápomocně Holly.

„Pokud si špicla nevyberu na jedno ze svejch prázdnejch míst. I já jsem velitel týmu a stále máme podstav, co jsem poslal Sama, aby v Coloradu vytvořil tým Haven,“ zabručel Earl.

„Ten velkej nešika mi chybí,“ přiznala Holly.

„A co další třída a ta po ní? Ne, nemůžeme dovolit, že budou Lovci monster plný fanatickejch magorů. Ne s těmi věcmi, na který každej den narážíme. Naši lidi mají přístup ke každý prokletý hračce, co na tomhle světě existuje. Musíme s nima skoncovat hned.“

Jako na povel se uprostřed konferenčního stolu objevila malá postava. Trpaslík před Earlem smeknul červenou čapku. „Zdar, pse. G-Nome se hlásí do služby.“

Vylekaná Julie sáhla po zbrani, ale já ji chytil za ruku. „Ten je v pohodě,“ řekl jsem jí.

„Sakra pravda, že jsem v pohodě. V pohodový pohodě,“ prohlásil trpaslík. Měl ošklivě potlučený obličej a na něm několik náplastí. Alespoň jsem mu to pořádně oplatil. Trpaslík obrátil pozornost k Holly, pohledem hodnotil její vyvinuté poprsí. „Hej, zlato. Vypadáš dobře. Blonďatý lidský kuřátka mám rád.“

„Co si do hajzlu zač?“ chtěla vědět, než dodala: „Prcku?“

„Hej, zlato, to je v poho. Jsem G-Nome z B’Ham.“

Teď už byla Holly vyloženě zmatená. „Genom?“

„Ne… G pomlčka Nome, rozenej trpasličí zabiják z North Side.“ Ukázal tetování gangu, pak založil ruce. „Jo, je to tak. Jsem Tony Montana, zlato.“

Julie si sundala brýle, otřela skla trikem a znovu si je nasadila. Ne. Pořád tam byl. Podívala se na mě a já jí odpověděl pohledem vysvětlím ti to později.

„Měl ses ukazovat jen mně nebo Owenovi, pamatuješ?“

G-Nome pokrčil rameny. „Mně se nezdá, že bys měl před nima nějaký tajnosti.“

„Našel jsi už něco?“ chtěl vědět Earl.

„Jen to tady zatím obhlížím, jestli víš, jak to myslím. Kochám se výhledem. Když o tom mluvím…“ Podíval se znovu na Holly a rychle povytáhl obočí. „Víš, říká se, že kdo trpaslíka zkusí, nikoho jinýho už nemusí.“

„Ewww,“ odpověděla, příliš unavená, aby ho odpálkovala.

„Zařaď zpátečku, zakrslíku,“ vyjel na něj Trip.

„Chceš si to rozdat, kámo? Myslíš si, že seš drsňák?“ řekl G-Nome a nafouknul hruď.

„Nezkoušej to, Tripe,“ varoval jsem ho. „V tomhle mi věř, chlape.“

„Zpátky do práce. Dej mi vědět, až něco najdeš,“ nařídil mu Earl.

„Mír.“ A byl pryč. Bylo to vážně zneklidňující.

„Takže tohle byla ta tajná zbraň, o který jsi mi říkal? Pidimužík z Rice Krispies13, jen úplně vyšinutej?“ zamumlala Julie. „Co se s tímhle místem děje?“

Milo si odkašlal. „A vy jste si ze mě utahovali, že jsem domů přivedl trola?“ vyčetl nám s nemalým rozhořčením.

Earl se snažil svoje lidi uklidnit. „Najde nám špicla. Trpaslíci jsou nenápadní. Já zatím zvýším místní zabezpečení. Ten útok na koncert byl příliš troufalej, příliš šílenej. Monstra takhle otevřeně obvykle nejednaj. Přitáhly by tak na sebe příliš pozornosti, ale těmhle to bylo jedno.“

„Nemrtví a transdimenzionální bytosti se na základnu nedostanou kvůli ochranám, ale mohl by zkusit zaútočit lidskými přisluhovači nebo jinými monstry,“ řekla Julie. „Očividně to nefunguje na lykantropy…“ Mávla na Earla. „Pravděpodobně by to nezastavilo nic, co se narodilo na Zemi.“

„Takže sem nemůže přijít ani nic přímo od Starobylejch?“ zeptal jsem se, myslel jsem při tom na roj monster z vánočního večírku, se kterými jsme bojovali v Jasnym spodku.

„Podle toho, jak chápu fungování ochran, je to vlastně ohnisko naší reality. Jako by byli na slunci pod lupou. Nemrtví jsou v tomhle světě nepřirozený, tak je to prostě odpálí. Věci z jiný reality to horko nesnesou,“ vysvětlovala. „Je to zčásti magie, zčásti fyzika, a jde to úplně mimo mě.“

„Boží,“ hlesl Trip. Věci kolem magie miloval. Tak už to bývá, když jste fantasy geek.

„Ve sklepě máme bezpečnostní centrálu. Celý perimetr je prošpikovanej kamerama a detektory pohybu, jen tam málokdy někoho posadíme,“ vzpomněla si Julie. „To by nám mělo dát dostatečně včasný varování.“

Earl přikývl. „Neustále tam chci někoho mít.“

„Udělám rozpis,“ odpověděla. „Budu muset do střídání zapojit i některý nováčky, což znamená, že budou mít omezenej přístup do sklepa.“

„Jen je drž dál od mýho soukromýho prostoru. No, to je prozatím vše. Pojďme si chvíli odpočinout. Vím, že včera v noci se k tomu nikdo z vás nedostal.“ Když to šéf dořekl, zívl. Lovci byli zvyklí pracovat v divných hodinách, ale i my měli meze.

„Ještě jsme tady neskončili, pane Wolfe.“

Zaúpěl. „Já si to jméno nevybral. Myslel jsem si, že je neskutečně pitomý. Hej, pojmenujme lykantropa pan Wolf, protože tohle nikdo neprokoukne. Vládní agenti se v podobnym pojmenovávání nadpřirozených zdrojů vyžívaj. Znal jsem jednu nebohou delfinodlačku, která ve čtyřiačtyřicátým dělala námořní průzkum pro OSS14. Chudák holka dostala označení slečna Fishová.“

„Delfíni jsou savci,“ zkoušel pomoct Milo.

„Přesně tak. A ano, Zede, potkal jsem se s tvým otcem. Ani já neznal jeho pravý jméno, takže jsem nevěděl, že jste příbuzní, i když teď už tu podobu vidím.“

„Ty jsi opravdu pracoval pro CIA?“ Znělo to trošku ujetě, skoro stejně jako všechny konspirační teorie o černých helikoptérách.

„Jsem jedinej vlkodlak na světě, na kterýho se nevztahuje Fonasil. Tenhle status ti nedaj jen z dobroty srdce. Dvakrát mě povolali, abych sloužil svý zemi, vlastně třikrát, když počítám i časy, když jsem byl ještě mladej lidskej kluk. Lidi jako já si musej výjimku z Fonasilu zasloužit, a někdy to znamená, že musím pracovat pro armádu, třeba vydat se tam, kam se nikdo jinej nedostane, a sežrat obličej nějakýmu padouchovi. Chápeš?“

„Ty jsi byl nájemnej vrah?“ zeptal se nevěřícně Trip.

„Guerillová válka se vede dost blbě, když se musíš o džungli dělit s vlkodlakem,“ povzdechl si Earl. „Dělal jsem, co jsem musel. Vy všichni byste se zachovali stejně. Nejsem na to hrdej, když tu bestii vypustím ven. Možná proto jsem tak dobrej Lovec. Protože rozumím oběma stranám, a to velmi dobře.“

To mě zarazilo. Anglán tvrdil, že je Earl lhář a vrah. Tohle dávalo tvrzení o vraždě úplně novou perspektivu. Budu to muset promyslet, ale právě teď jsem byl příliš unavený, abych se zabýval vážnějšími myšlenkami. „Promiň, Earle. Do toho mi nic není.“

KAPITOLA 11

Grant musel být špion. Možná jsem byl zaujatý. Šli jsme po sobě od chvíle, co jsem nastoupil. Nikdy jsem ho neměl rád a ten pocit byl vzájemný. To, že jsem měl zálusk na jeho holku, tomu nepomohlo, a když se na mě vykašlal na Antoine-Henri, bylo mezi námi jasno. Později jsem se dozvěděl, že svého rozhodnutí opustit mě litoval tak moc, až pochyboval o svých schopnostech Lovce. To a brutalita, kterou zažil jako zajatec Sedmičky, ho přinutilo odejít.

Ale to, že jsem byl zaujatý, nutně neznamenalo, že se mýlím.

Grant Jefferson dočasně bydlel v kasárnách. Za pár dní ho měli přiřadit k jinému týmu. Ostatním jsem řekl, že jdu do postele, ale okamžitě jsem se vydal na procházku. Napadlo mě, že ničemu neuškodí, když si s ním nejdřív promluvím sám. V duchu jsem si tu lež ospravedlňoval tím, že mě Earl Harbinger koneckonců pověřil vyšťouráním krtka.

Jen si s ním promluvím a uvidím, jestli jeho historka dává smysl, nic víc. Pokud se podřekne a ujede mu něco podezřelého, jen o tom informuju Earla. To, že jsem se v pokoji zastavil na tak dlouho, abych si přes rameno přehodil Anihilátora, byla jen náhoda. Jako by tady kolem nebyli všichni neustále po zuby ozbrojení. Bude to jen malé přátelské pokecání.

Franks se jako obvykle držel za mnou. Pořád jsem nevěděl, jak sakra může být naživu, ale vážně jsem neměl sílu to z něj páčit. Tenhle rozhovor se ho týkat nebude.

Společenská místnost v kasárnách byla plná odpočívajících nováčků. Byla vlastně docela dobře zařízená, s kulečníkem, velkoplošnou obrazovkou a spoustou videoher. Sice jsme byli polovojenská organizace, ale spartánství nás zdaleka míjelo. Dawn, nová holka, se kterou jsem mluvil včera, hrála kulečník. Hned se narovnala, když mě uviděla. Základní nastavení té holky bylo flirt. Zamrkala na mě. „Nazdar, Zede. Nechceš se přidat?“

Aha, tak teď už jsem byl „Zed“? „Ne, mám práci. Neviděla jsi Granta?“

Její výraz se změnil, když spatřila Franksovu mohutnou postavu vyplnit dveře za mými zády. Na vteřinu vypadala opravdu vystrašeně. Možná se u ní Franks stavil po jejím první setkání s monstrem. „Ne, neviděla jsem ho,“ odpověděla rychle. „Musím už jít.“ Hodila tágo na stůl a odešla.

Několik nováčků, co hrálo Guitar Hero, mě nasměrovalo k správnému pokoji. Škoda, že jsem měl úkol, protože v téhle hře jsem byl vládnoucím šampiónem firmy. A to si všichni mysleli, že všechno hudební nadání zdědil můj bratr. Nováčci utichli, když zjistili, že mám s sebou agenta Frankse. Nemůžu říct, že bych jim to vyčítal. On má prostě na lidi tlumící efekt.

„Jo, Franksi,“ řekl jsem, „nevadilo by ti počkat chvíli venku?“ Jen na mě vrhl prázdný pohled. „Soukromá záležitost.“ Ani se neobtěžoval odpovědět. Naklonil jsem se k němu blíž, aby mě neslyšeli nováčci. „Potřebuju si s někým promluvit. O samotě.“

Podíval se na mě, jako bych byl imbecil. Nemohl jsem mu říct, že Granta podezřívám, že je špion, protože on by mě pak za nic na světě nenechal o samotě s někým, kdo by mohl být člen kultu, před kterým mě měl chránit. Franks se rozhlédl po lidech v místnosti. Na místě zasvěceném odpočinku vypadal trochu nervózně.

„Potřebuju si promluvit s Grantem Jeffersonem. On… minulou noc mi zachránil život. Musím mu za to poděkovat. A taky se mu musím omluvit, že jsem se k němu choval jako kretén.“ Franks povytáhl obočí. Povahu slov „poděkování“ a „omluva“ asi jen odhadoval, ale z nějakého důvodu kývnul. „Jedna minuta.“ Nechal jsem Frankse sledovat nováčky, jak se snaží na Hard zvládnout Arterial Black, prošel chodbou a zaklepal na Grantovy dveře.

„Ano,“ ozvalo se z druhé strany. „Kdo je to?“

„Tady Owen Pitt.“

Dlouhá pauza a zvuk zavírající se zásuvky. Když se dveře konečně otevřely, Grantova černá zbroj visela ve skříni za ním a on měl pro jednou civilní oblečení. „Máme misi?“ zeptal se s nadějí v hlase. Zamítavě jsem zavrtěl hlavou. „Potřebuje mě Harbinger?“

„Ne, chlape, já… ehm… jen jsem si chtěl… promluvit.“

To ho překvapilo. „Promluvit?“

„Jo, o… věcech. Můžu dál?“

„Asi jo.“ Grant mi ustoupil z cesty. Harbinger mu alespoň dal soukromý pokoj, aby se o něj nemusel dělit s nováčkem. Byl tu stůl, přitáhl jsem si k němu židli a posadil se, brokovnici jsem nechal, ať se mi pohupuje u boku. Grant, zmatený, co tady dělám, se posadil na postel. „Co pro tebe můžu udělat?“

Já si plán moc podrobně nepromyslel. Plánování nepatří mezi věci, které děláte, když jste vyčerpaní a právě vás zbili trpaslíci. Možná bych se mohl pokusit chovat mile, aby přestal být ostražitý. A když to nevyjde, asi ho začnu mlátit do ksichtu tak dlouho, dokud nepromluví. „Jen jsem ti chtěl poděkovat, že jsi bráchovi zachránil život. Byla to dobrá rána.“

„Jo, to byla,“ odvětil Grant. „A?“

A? „No, jen jsem ti chtěl říct, že si toho cením.“ Zarazil jsem se. „A chtěl jsem tě přivítat zpátky,“ zalhal jsem. „My jsme spolu nikdy moc nevycházeli. Chtěl bych tentokrát vykročit správnou nohou.“

Grant byl dost chytrý, aby mi to nespolkl. „To je milý. Jsem rád, že jsem zpátky.“

„Jo, ohledně toho… proč?“

„Proč?“

Sakra dobře věděl, na co se ho ptám. „Proč ses vrátil? Slyšel jsem, že jsi šel do Hollywoodu a žil si tam na vysoký noze, tahal se s filmovejma hvězdama a tak. Sakra, říkali mi, že jsi boháč. Tvoje rodina jsou miliardáři nebo tak něco. Proč se vzdát slunce a koček, a vrátit se zpátky sem?“ Ukázal jsem na skromně zařízený pokoj. Neodpověděl, tak jsem pokračoval: „Plazit se krví a vnitřnostma, riskovat ztrátu života a končetin. Většina z nás to dělá, abychom si vydělali prachy, které ty už dávno máš. Proč to riskuješ?“

„Pravda, byl jsem požehnán penězi, jen taková šťastná náhoda.“ Podezřívavě si mě prohlížel. „Ale Lov nikdy nebyl o penězích.“

„Tak proč? Proč ses vrátil?“

Nepatrné zaváhání. Mám tě, ty šmejde, přidal ses ke kultu obřího hlavonožce. Přiznej to. Nakonec si Grant odkašlal. „Do toho ti nic není.“

„Já myslím, že je,“ odpověděl jsem, ale pak jsem se opravil. „Nejen mně, ale všem v týhle společnosti. Nakonec se tě na to začnou ptát. Co jim odpovíš?“

„Řeknu jim to samý jako tobě. Že jim do toho sakra nic není… Takže tohle je oficiální návštěva, nebo osobní? Poslal tě Harbinger, abys ověřil, jak moc jsem oddanej společnosti, nebo se ti prostě nelíbí, že jsem poblíž Julie? Máš snad z něčeho strach?“

Cože? „Blbost.“

„Opravdu?“

„Naprostá blbost. Ona s tím nemá nic společnýho.“

Grant se usmál. Holly mi jednou řekla, že má odzbrojující úsměv. Mně připadal povýšený. „Víš, co jsem dělal, než jsem se stal Lovcem?“ Pokrčil jsem rameny. Julie říkala, že chodil na Harvard. „Byl jsem advokátem ve velmi prestižní firmě. Vyhrál jsem každý případ, co jsem dostal, některý byly vážně působivý. Víš proč?“

„Protože jsi prostě dobrej?“

„Ano, to taky, ale vždycky jsem poznal, když mi někdo lže, a ty, Pitte, jsi příšernej lhář. Bojíš se, že tvoje budoucí manželka (prakticky to slovo vyplivnul) ke mně pořád něco cítí. Než jsi přišel, byli jsme si blízcí. Měli jsme spolu promyšlenou budoucnost. Tys to podělal. Necítíš se pro ni dost dobrej a teď, když jsem zpátky, máš strach…“

Utnul jsem ho. „Moc si nelichoť, kámo.“

„No, žádný strach. Já s ní skončil. Nevím, jestli má aneurysma nebo něco jinýho, co jí pokazilo úsudek, aby se zamilovala do někoho jako ty, ale na tom nezáleží. Teď je vadný zboží. Jestli si myslíš, že jsem se k Lovcům monster vrátil jako nějaký láskou zhrzený štěňátko, tak jsi idiot.“

Tohle se stočilo směrem, který jsem nečekal. Tak proč se na tom nesvézt? „Tak proč ses vrátil, Grante? Co tě přimělo spolknout svou pýchu? Bylo tak těžký přiznat, že jsi udělal chybu?“

Grant vstal. „Chybu?“ vykřikl. „Byl jsem svačinka v upířím hnízdě. Máš představu, jaký to je? Skončit nebyla chyba. To by udělal každej příčetnej člověk.“

„Takže jsi skončil, protože jsi měl strach?“

Přešel ke dveřím a trhnutím je otevřel. „Vypadni.“

Pomalu jsem vstal. Nerozhodně jsem váhal, jestli na něj mám dál tlačit, nebo ho nechat jít. Jestli se pletu, tak mi vytloukání duše z jiného Lovce v kasárnách neprojde, ale pokud je špion, tak čím déle bude na svobodě, tím větším nebezpečím pro všechny bude. Musel jsem to dobře zvážit. Zastavil jsem se ve dveřích, jen pár centimetrů od něj, a naposled jsem se zeptal: „Jen chci znát pravej důvod, proč jsi odešel. To je vše. Pak už tě otravovat nebudu.“

Grant vážně zuřil. Jeho obličej dostal načervenalý odstín, který jsem u něj nikdy neviděl. Něco v něm povolilo. „Vrátil jsem se, protože jsem nikdy v ničem neselhal. Já nevím, co to znamená selhat. Jasně že jsem měl strach, nebojí se jen idioti. Ale já nechal strach vyhrát a utekl jsem, a za to se nenávidím. Každičký den čtu noviny. Poznávám v nich krycí historky. Pohřešovaný osoby; jasný triky, co mají zakrýt útoky monster, a jsem prostě plnej vzteku.“

„Máš Lov v krvi,“ řekl jsem pomalu.

„To je jen mýtus Shacklefordů,“ zasyčel. „Není nic jako rozený Lovec. Jediná věc, co teď mám v krvi, je upíří prokletí, a až umřu, budou mi kvůli tomu muset uříznout hlavu. Píchat supermodelky a pařit celou noc je super, ale každý ráno vidím v zrcadle to selhání. Jsem tady z jednoho jedinýho důvodu. Jsem nejlepší ve všem, co jsem se kdy rozhodl dělat, a neskončím, dokud nedokážu, že jsem nejlepší i v tomhle… Neskončím, dokud toho nedosáhnu. Budu ten nejlepší Lovec na světě, nebo při tom snažení zemřu. Máš s tím nějakej problém?“

Zatraceně, on mi říká pravdu. Viděl jsem mu to na očích. Ten chlap byl jenom posedlý svou prací stejně jako já. Není divu, že jsme spolu nikdy nevycházeli. „Ne,“ odpověděl jsem a on za mnou zabouchnul. Dlouze jsem si povzdechl. „Vítej zpátky, Grante,“ zabručel jsem.

„Owene, ráda tě vidím,“ přivítala mě máma, když mi přišla otevřít dveře pokoje pro hosty. „Obávám se, že jsi nás vzbudil. Vím, že je teprve poledne, ale včera jsme oka nezamhouřili.“

„Omlouvám se, mami, ale potřebuju si promluvit s tátou. Je to vážně důležitý.“

„Co se ti stalo s obličejem?“

„Hlavička od trola… Vážně, potřebuju mu položit pár otázek.“

Máma si mě prohlédla. Nebyl jsem zrovna ve stavu, který by vyhovoval jejím obvyklým standardům. Vlastně mě překvapovalo, že nevytáhla kapesník, neplivla na něj a nezačala mi otírat obličej. Během posledních let se musela naučit troše sebeovládání. „Proč máš s sebou tu velkou zbraň?“ Ukázala na Anihilátora.

„Ochrana,“ pokrčil jsem rameny. Byl jsem připravený zastřelit s ní Granta, ale to byl dlouhý příběh. Když se teď ukázalo, že je jen další vyšinutý Lovec s emocionálními problémy, byl jsem zase zpátky na začátku. „Používám ji v práci. Víš, v mojí skutečný práci.“

„Ooohhh, tak to musí být tvoje Anihilačka. Julie mi o ní vyprávěla.“

„Mami…“ Když je necháte, rodiče dokážou zkazit i ty nejdrsnější věci. „Je to Anihilátor. A přestaň mě zdržovat, potřebuju vidět tátu.“

Otočila se a podívala zpátky do temného pokoje. Slyšel jsem, jak táta chrápe. Vyšla do chodby, bosá a v půjčeném županu. Zlehka za sebou zavřela dveře. „Potřebuje si odpočinout.“

„Ale…“

„Ne, žádné ale. Tvůj otec si potřebuje odpočinout. Je nemocný.“

Netušil jsem, o čem mluví. „Nemocný?“

„Ale, zdravím, mladíku. Vůbec jsem vás tam neviděla.“ Máma se zdvořile usmála na agenta Frankse, který se jako obvykle plížil za mnou. „Jsem Ilyana Pittová. Vy musíte být jeden z Owenových přátel.“

Odfrkl jsem si. Přítel…

„Madam,“ pokynul hlavou Franks.

Zarazil jsem ji dřív, než ho mohla zasypat otázkami. Věděl jsem, že jí nedokázali odolávat ani ti nejklidnější muži, jaké jsem kdy potkal, a ona by z něj během pár minut dostala celý jeho životní příběh a pravděpodobně by ho přihlásila i do knižního klubu, ale na to jsem teď neměl čas. „Musím s ním mluvit hned.“ Položil jsem dlaň na dveře a začal tlačit.

Překvapivě silná ruka se mi zapřela o hrudník. „To nepůjde.“ Máma mě odstrčila zpátky. Teď už se zlobila. „Můžeš si s ním promluvit, až si odpočine. O tom magickém prorockém snu jsem slýchávala posledních pětadvacet let, snášela jsem všemožné podivnosti a nesmysly a hromadění zbraní ve sklepě, dívala jsem se, jak se spolu celou dobu hádáte a jak ho nemůžeš vystát. To nejmenší, co můžeš udělat, je přijít později.“

„Ale mami, tohle je důležitý!“ Obávám se, že jsem škemral, rodiče vás k tomu někdy přinutí.

„A bude to důležité i za pár hodin, až všichni nebudeme rozmrzelí a vystresovaní. Teď běž, než se opravdu rozčílím.“

Nemohl jsem tomu věřit. Mluvíme o konci světa, a mě vykopne vlastní matka. Bylo to ponižující. Nebýt tak unavený a potlučený, asi bych naléhal víc, ale jak jsem tam stál, netoužil jsem po ničem jiném než se natáhnout na postel, kde mě chvíli nebudou tlouct žádní oni, trolové, trpaslíci nebo zombie. „Dobře,“ zamumlal jsem.

Pak mě poplácala po tváři. „Dobře. Uvidíme se později. Miluju tě.“ Vklouzla zpátky do pokoje pro hosty a zavřela dveře.

Povzdechl jsem si. Franksova neemocionální maska skoro vypadala jako úšklebek. „Tvoje máma vypadá mile,“ řekl.

Složil jsem se na postel, frustrovaný, vyčerpaný a bez sebemenšího ponětí, co si mám počít s problémy, kterým jsme čelili. Měli jsme tu špiona, stínový kult ukázal, že nemá žádné zábrany, teď do toho zatáhli i moji rodinu, a já znovu zažíval divné schopnosti Vyvoleného Starobylých. Za normálních okolností bych tu prostě ležel, příliš nervózní, abych dokázal usnout, ale dneska jsem tu měl spolubydlícího.

„Dobře, tak co byla zač ta divná ženská převlečená za nindžu, co mi na škrábance namazala smradlavou mast?“ zeptal se Mosh. Do rána nebude mít ani ponětí, jak účinná ta „mast“ je. „Ta s kly?“

Otázky ohledně monster mi pokládal už hodinu. „Ork. Vzdálenej příbuznej člověka. Většina z nich nemluví. Pořád nosí masky, ale i s nima jsou hrozně nervózní. Každej z nich má dar, něco, v čem jsou zázračně dobří. Gretchen je léčitelka. Skippy je nejlepší pilot na světě.“

Mosh ve tmě zamyšleně přikývl. „To by vysvětlovalo Stiga.“

„Koho?“

„To je jedno…“ zamumlal Mosh. „Myslel jsem, že orkové jsou ti zlí a elfové dobří.“

„To je složitý. Tenhle kmen je dobrej.“

„A jsou i elfové?“

„Jo, ti místní žijou na kouzelnym parkovišti příjezdů. Běž spát, Moshi.“

Světla jsem zhasnul, ale i tak jsem cítil, jak se převaluje na posteli na druhé straně pokoje. Potichu zůstal docela dlouho.

„Takže táta se k nám vždycky choval jako kretén kvůli snu? A protože měl strach?“

Povzdechl jsem si. Tohle jsem ještě vstřebat nedokázal. Celé ty roky jsem si myslel, že je táta obyčejnej paranoidní cvok, a teď se ukázalo, že k tomu měl důvod. „Myslím, že jo, ale jistě to zatím nevím.“

„Nemůžu uvěřit, že ti to řekl… Táta mi vždycky vyprávěl jen historky o tom, jak zabíjel komouše. Sakra, já ani nevěděl, že má nějaký city… Takže se ukázalo, že se táta celou dobu choval správně?“

„Huh?“

„Tobě to ještě nedošlo, že jo? Už odmala nás vláčel svým výcvikovým táborem Pitt a choval se k nám jako ke zvířatům, a my ho za to nenáviděli, protože jsme si mysleli, že je cvok… Ale teď je z tebe něco jako supertajnej drsňák, co bojuje s temnym kultem mrtvejch, a využíváš přesně ty dovednosti, co se do nás snažil vtlouct. Sakra, kdyby se táta nechoval jako hajzl, už bychom asi byli mrtví. Takže hádám, že to znamená, že měl celou dobu pravdu… Tohle člověku dokáže pořádně zamotat palici. Budu o tom muset říct svýmu terapeutovi.“

Do hajzlu. Mosh měl pravdu. Tomu se říká pořádný zvrat. Bude pěkně těžké přiznat, že jsem se v někom tak hrozně mýlil. „No i tak se choval jako kretén,“ zabručel jsem.

„Ale prorockej kretén… Brácho, pořád nemůžu uvěřit, že ti o tom řekl.“

Převalil jsem se a zíral do stropu. „Neřekl. Přečetl jsem mu myšlenky.“

„Ty umíš číst myšlenky?“

„To je dlouhej příběh.“

Tentokrát byl zticha skoro deset vteřin. „Dobře, na co teď myslím?“ zeptal se bratr. Pravděpodobně si myslel, že jsem mu zničil život. Pochyboval jsem, že mu už úplně došly důsledky toho, co se tady dělo.

„Myslíš si, že bys konečně měl jít na tu operaci, kterou jsi vždycky chtěl, a že to budeš mít jako holka mnohem jednodušší. Nebudeš muset žít v příšerný lži a nemůžeš se dočkat, až si oblečeš ty pěkný modrý šatičky, co by se ti tak hodily do jarní kolekce. A teď už běž sakra spát.“

„Modrá není moje barva… Dobrou, brácho.“

Můj mozek to konečně vzdal. Začal jsem usínat. Zítra něco vymyslím. Musel existovat způsob, jak Dočasnost porazit.

„Takže… existujou draci?“

Musíme si promluvit.

Probudil mě šepot. Zamrkal jsem očima ztěžklýma spánkem. Displej na budíku ukazoval přesně 3:00. Dlouhou chvíli jsem jen ležel a přemýšlel, jestli se mi to zdálo, nebo jestli na mě někdo opravdu mluvil. Na posteli na druhé straně pokoje ležela neznámá postava a mně chvíli trvalo si vzpomenout, že tu se mnou přespává bratr.

Navzdory veškeré snaze Gretchen mě bolelo celé tělo. V posledních dnech jsem byl terčem hned několika fyzických útoků, a teď jsem je cítil všechny. Každý sval protestoval, když jsem se posadil. Pitomá monstra. Nikdo další v místnosti nebyl, takže se mi to muselo zdát. Stejně jsem potřeboval vstát a dojít si na záchod.

Vyšel jsem naboso do chodby a zamířil do koupelny. Vládlo tam ticho. Ostatní dveře byly zavřené. Odskočil jsem si a vracel se zpátky do postele.

Musíme si promluvit.

Ztuhnul jsem, jistý si, že něco slyším. Rozhlédl jsem se na obě strany, ale nikoho jsem neviděl. Byl jsem na chodbě sám. Jistý jsem si byl jen tím, že šlo o ženský hlas.

Sejdeme se u hlavní brány. Neutrální půda.

Co to sakra? Určitě jsem slyšel něčí hlas, ale nedokázal jsem odhadnout, odkud to jde. Bylo to divné, a divné většinou znamenalo špatné. Rozsvítil jsem a přinutil Moshe, aby zabručel a převalil se na bok, přes oholenou hlavu si přetáhl přikrývku. Vzal jsem ze skříně Anihilátora a čekal. Teď už jsem byl dokonale vzhůru.

To je telepatie, ty blbče. Snažím se ti poslat diskrétní zprávu.

„Susan…“ řekl jsem pomalu a pevněji sevřel zbraň.

Přesně tak. Teď dávej pozor. Vysílání je dřina. Sejdeme se u hlavní brány. Přijď sám. Musíme si promluvit. Kdybych tě chtěla zabít, je spousta způsobů, jak to udělat jednoduše.

„Kecy,“ odsekl jsem. Nevěděl jsem, že tohle upíři umí, ale hádám, že to už patřilo k mlžným nocím, hypnotizování obětí a venkovním procházkám jako ze špatného filmu o Drákulovi. Určitě to nešlo tak hladce, jak se nám filmy snažily nakukat.

Máš moje slovo. Potřebuju si s tebou promluvit, ne tě zabít. Jde o našeho společného nepřítele. Dochází nám čas.

„Jestli mi něco potřebuješ říct, klidně to můžeš udělat teď.“

„Kámo, sklapni a zhasni,“ zamumlal Mosh. „Měl jsi jenom špatnej sen.“

Snažím se ti pomoct, ty idiote.

Zasmál jsem se. „Co když o tvoji pomoc nestojím?“

Aha, tak takhle to chceš. Dobře, ty tvrdohlavej osle. Nechoď sám. Probudím pro tebe někoho, kdo má alespoň půlku mozku, a pak se přijďte podívat, co vám chci říct…

Pak hlas zmizel. Seděl jsem tam, brokovnici položenou v klíně, čekal jsem, ale nic dalšího nepřicházelo. „Sakra,“ zabručel jsem, když mi došlo, že jestli je Susan opravdu u přední brány, pak musím vyhlásit poplach.

Mosh se posadil, konečně byl vzhůru a na první pohled nevrlý. „Brácho, vážně mě sereš. Ze spaní jsi mluvil vždycky, ale teď…“ Zarazil se, když uviděl připraveného Anihilátora. „Páni…“

„Ne, to je v pohodě. Zůstaň tady.“ Vstal jsem a nacpal své velké nohy do sandálů.

„Co se děje?“ zeptal se a protíral si oči, najednou začal mít obavy.

„Nic. Běž zase spát,“ nařídil jsem, když jsem otevřel dveře.

„Jasně, jako by to teď šlo,“ odpověděl mi bratr.

Dál v chodbě se skřípavě otevřely další dveře a ven vyšel Earl, přes triko si natahoval koženou bundu, v jedné ruce se mu houpal samopal Thompson. Všiml si mě.

„Susan?“ zeptal jsem se.

„Jo,“ odpověděl.

„Jakej je plán?“ Zavřel jsem za sebou dveře.

„Řekl bych, že se půjdeme podívat, co po nás chce.“

„A co když je to past?“

Jeho oči vypadaly ve slabém světle nepřirozeně zlatě. „Pak ji roztrhám na kusy.“

* * *

Earl Harbinger a já jsme se rychle přesunuli k zadnímu schodišti. Předpokládali jsme, že Franks se utábořil na obvyklém místě a chtěli jsme se mu vyhnout. Šéf mě zastavil zdviženou rukou, naslouchal prostoru pod schodištěm. „Čistý,“ řekl a opatrně sešel dolů. Nevšiml jsem si, že je Earl bos.

V přízemí jsme se nezastavili a pokračovali do sklepa. Neměl jsem tušení, kam mě vede. Earl rychle prošel spodním patrem, minul několik skladišť a vchod do archivu, než zabočil za roh a zamířil do nejhlubší části sklepa, kterou jsem nikdy neprozkoumal. Budova byla obrovská a já vážně neměl čas potloukat se po zaprášených nepoužívaných sekcích. Věděl jsem, že někde tady dole je i Earlova úplňková cela. Konečně se zastavil před dveřmi do kumbálu.

„Co tady děláme?“ zašeptal jsem.

Neodpověděl, jen dveře odemkl klíčem z tlustého svazku a vešel do místnosti. Přišel k polici s čistícími prostředky a odstrčil ji stranou. Byla na kolečkách a hladce odjela, aby odhalila těžké železné dveře. Earl odemkl visací zámek, pak dveřmi několikrát škubnul, aby je otevřel. Zaskřípaly na zarezlých pantech.

Do tmy tam vedlo kamenné schodiště.

„To si ze mě musíš dělat prdel…“

„Celý tohle místo je prolezlý tajnýma chodbama,“ odpověděl. „Všechny hlavní budovy na základně jsou propojený. Tahle nás zavede přímo k bráně. Jdeme.“ Začal sestupovat po schodech.

„Proč prostě nevyjdeme předními dveřmi a nejdeme přes parkoviště?“ zeptal jsem se, zatímco jsem si prohlížel pavučinami pokryté kamenné stěny. „Bylo by to o dost rychlejší.“ A míň děsivý, ale to jsem nahlas neřekl, protože jsem nechtěl vypadat jako srab. Podzemní prostory jsem vážně nesnášel.

„Jestli tu máme špicla, nechci, aby nás viděl scházet se s upíry,“ odvětil prostě. Měl pravdu. Čím méně toho Dočasnost ví, tím lépe pro nás.

V tunelu panovala černočerná tma. Zapnul jsem baterku Surefire na Anihilátorovi a prostor před námi zaplavil jasný paprsek. Ve světle se vznášel prach zvířený našimi kroky. Tunel byl nejméně dva metry vysoký a metr a půl široký. „Já o žádnejch tajnejch chodbách nevěděl.“

„Je spousta věci, o kterejch ještě nic nevíš,“ odpověděl šéf. „Nic ve zlym, ale pořád jsi v tom novej.“

„Relativně řečeno,“ odvětil jsem za chůze. „Co zabrání nemrtvejm, aby se sem vplížili?“

Zavrtěl hlavou. „Ochrany sahají i pod zem a do vzdušnýho prostoru. Je to něco jako bublina. Proto jsme zdroj ukryli uprostřed základny kvůli co největšímu pokrytí.“

„Proč to prostě nebereme s sebou pokaždý, když děláme na případu? Mohli bychom odpalovat nemrtvý vlevo vpravo. Bylo by to boží.“

„Jak jsem řekl, ještě se toho musíš hodně učit. Ochrany nejsou mobilní. Můžeš je někam umístit a zapnout, ale to jde udělat jen několikrát, než se vybijou, a to by byla škoda. Na daný místo se musí vyladit, ale i tak chrání spoustu důležitejch míst – Bílý dům, Vatikán, Norad a podobně. Ale jsou vzácný a drahý. Věda, podle který se vyráběly, je ztracená už stovky let. V soukromejch rukách je jich na světě asi tak tucet. Já tu naši sebral chlápkovi, co už ji nepotřeboval.“

Zabočili jsme za roh. Byla tu křižovatka, chodby se rozbíhaly všemi směry. Tunelů bylo překvapivé množství. Byl jsem naprosto dezorientovaný, jediné, co jsem poznal, bylo, že míříme vzhůru. „Kde jsi sebral ten náš?“

„Vyraboval jsem bunkr Adolfa Hitlera… Tak, už jsme tady.“ Ukázal na zrezavělý kovový žebřík zapuštěný do zdi. Hned na něj začal šplhat, nedal mi šanci zeptat se, jestli si ze mě neutahuje. „Zhasni baterku.“

Vypnul jsem surefire a poslal nás zpátky do tmy. Byl jsem úplně slepý. Nad sebou jsem slyšel skřípavý zvuk, jak Earl odsouval poklop. Do díry dopadala trocha světla. Na okamžik zmizelo, když mezerou prolézal Earl. Následoval jsem ho.

Bylo příjemné vrátit se na čerstvý vzduch. Všude se ozývali cvrčci. Moje oči potřebovaly minutku, aby se přizpůsobily. Stáli jsme hned u pletivového plotu, tak šest metrů od hlavní brány a příjezdové cesty. Earl se přikrčil. Chytil mě za ruku a ukázal, že se mám držet při zemi. Všude rostlo kudzu. Seděl jsem v povadlé vinné révě a čekal. Nejbližší světlo přicházelo z tlustých žárovek nad branou, rozmlžené kvůli viditelné mlze. Kolem světel bzučely roje rozmanitého hmyzu, rojily se tam stovky mrňavých černých teček.

„Kde je?“ zašeptal jsem.

„Pšššt,“ zasyčel Earl.

Pak cvrčci přestali cvrkat. Všiml jsem si, že klesá teplota. Najednou tu panoval nepřirozený chlad, na zpoceném těle jsem cítil nepříjemné brnění. V žaludku se mi usadil pocit strachu a odporu. Byla tady. „Už bylo na čase.“ Susanin hlas přicházel odněkud ze stinného lesa. Rozhlédl jsem se po stromech, ale nic jsem neviděl. „Ráda tě zase vidím, Earle.“

„Nazdar, dědo,“ přidal se Ray. „Už je to dlouho.“ Ani jeho jsem neviděl, ale hledat jsem nepřestával.

„Zkraťte to,“ odpověděl Earl staženým hlasem. Tohle pro něj bylo velmi obtížné.

„Nemusíš se chovat jako hajzl,“ řekla Susan. „Snažím se vám udělat laskavost. Kdysi jsme byli rodina.“

Earl ztuhl. „Ne. Lidská bytost jménem Susan Minerová se vdala za mého vnuka Raye. Byli to dobří lidé. Miloval jsem je. Ale teď jsou mrtví a pryč. Vy jste jen prázdný skořápky bez duše, co maj jejich vzpomínky. Tak už nech těch keců a řekni, co musíš říct, ty mizerný monstrum.“

Za plotem se objevily rudé oči. Blížily se přímo k nám. „Ty nechceš slyšet, co bych ti měl říct, starochu. Nechal jsi mě hnít v Appletonu za něco, co ani nebyla moje vina. Ty máš na rukou víc krve než celá legie upírů. Kdo z nás je skutečný monstrum?“

Harbinger vstal. „No, proč teda nepřelezeš plot a neukážeš mi, zač je toho loket, hochu?“

„Udělal bych to,“ řekl Ray. Červené oči se zastavily, vznášely se, coby kamenem dohodil. „Ale mě nijak neláká konečná smrt. Nezapomínej, že já o tom magickym kameni vím všechno. Proč ty nepřijdeš sem, ať můžeme dokončit jistý rodinný záležitosti.“

„Nech toho,“ nařídila Susan. Zněla při tom úplně stejně jako Julie. „My sem nepřišli bojovat. Nabídla jsem příměří a pořád si za tím stojím.“

„To svý příměří zatím můžete mít, ale dobře mě poslouchej – já ty vaše ubohý neživoty nakonec ukončím,“ sliboval Earl. „Ohrožujete mou rodinu, takže musíte zemřít.“

Susan už se vztekala. „Slibuju, že Julii nechám na pokoji.“

„Uvidíme…“

„Co chcete?“ zeptal jsem se a poprvé se tak ozval.

Připlížil se druhý pár očí, pohupoval se mezi stromy. Vystoupila ze stínů, děsivý zrcadlový odraz Julie, měla na sobě stejné oblečení jako v Mexiku. Byla děsivě krásná, jak jí mlha vířila kolem nohou. „Chci se zbavit toho nekromanta. On ví, že jsem ti pomohla, a teď se mě snaží zničit.“

„Pomohla?“ vyprsknul jsem. „Jak můžeš něčemu, co pošpinili Starobylí, říkat pomoc?“

„Co ti to udělalo?“ zeptal se dychtivě Ray. „Co to odemklo?“

„Neodpovídej mu,“ nařídil mi Earl. „Ray hodně kecá, ale v černý magii je to cucák. Málem Alabamě vyrval v zádech interdimenzionální díru. Zapříčinil smrt vlastního syna. Vždycky se nechával zaslepit pýchou a kašlal na nebezpečí.“

„Říkal jsem ti, že to nebyla moje vina!“ vykřikl Ray. „Udělal jsem to nejlíp, jak jen to šlo.“

„A malýmu Rayovi kvůli tomu vyrvali střeva a spolu s ním zařvalo dalších sto dvacet nevinnejch lidí včetně mých sedmadevadesáti Lovců. Appleton byl pro tebe příliš dobrej. Měl jsem tě nechat v tý trhlině se Starobylejma, co tak zbožňuješ.“

„Obelhali mě,“ bránil se Ray. „To kouzlo mělo fungovat.“

„Nemůžeš vinit nikoho jinýho než sebe. Nikdo tě neobelhal. Vrtal ses ve věcech, do kterých lidem nic není, a my všichni za to zaplatili. Býval bych tě sejmul osobně, vlastní krev, nebo ne. Jediná osoba, co tu někoho obelhává, jsi ty. Dokonce jsi zapálil archiv, abychom náhodou nenašli nic, čím bychom tu tvoji drahocennou díru zavřeli. Přesně jsi věděl, co děláš.“

Ray se zasmál. Byl to vzteklý, zahořklý zvuk. „Já archiv nezapálil, ty starej hlupáku. Byl jsem v Gulf Shores a připravoval večírek, když ta bomba spustila. Využili mě stejně jako tebe, stejně jako všechny ostatní.“

Earl zaváhal. Poznal jsem, že zuří, že by se nejraději pustil do boje, ale tohle ho rozhodilo. Překvapeně jsem si uvědomil, že je to poprvé, co spolu ti dva mluví od vánočního večírku, kdy málem všechno skončilo. „Vždycky jsme si mysleli, že jsi pracoval sám.“

„Slíbila jsem Owenovi, že mu to povím hned, jak to budu vědět jistě. Ten samý muž, nebo spíš to, co bývalo mužem, se kterým teď bojujeme, to všechno zinscenoval…“ řekla Susan. „Můj nebohej ztrápenej muž to vše udělal jen z lásky. Jen mě chtěl přivést zpátky. Kdyby jen věděl, že je ze mě upírka, drží mě jako otroka a nemůžu ho nijak kontaktovat – ne, Earle, šetři hněv. Raye využili. Ten zatracenej nekromant zneužil jeho slabosti, jeho zármutku kvůli mně, a pokroutil ho pro svoje účely, využil ho, aby se pokusil vytvořit most s druhou stranou. To on je váš skutečný nepřítel a byl jím celou dobu. Nenávidí Lovce monster pro to, co představujou, a zvlášť nenávidí přímo tebe, a je tomu tak už celá léta.“

„Ne,“ prohlásil Earl. „Už dost lží. Nevymýšlej si výmluvy pro Rayovo špatný rozhodnutí.“

„Co? Nedokážeš snést pravdu? Nechceš slyšet, že jsi potrestal svýho truchlícího syna, když se jen snažil udělat správnou věc? Nechceš slyšet, že ses celou dobu mýlil? No tak to je smůla,“ řekla Susan. „Podělal jsi to. Skutečnýho zločince měl velkej Earl Harbinger celý roky přímo pod nosem.“

„Tak kdo to je?“ chtěl jsem vědět.

„Muž, kterej v devadesátym zaranžoval moje zotročení. Moje smrt byla součástí jeho plánu. Ano, on opravdu myslel tak moc dopředu. Potřeboval, aby byl Ray zlomenej a něco hledal. Je to muž, který zinscenoval zkázu tvojí společnosti a smrt všech lovců v pětadevadesátym, a když jsi ho tehdy zastavil, vláda dokončila jeho práci a zavřela vás. Ale tohle sahá ještě dál, a ty jsi příliš hloupý a cítíš příliš velkou vinu, abys to viděl. Ztratil jsi kvůli němu celej tým Lovců jen proto, že jeden z nich věděl příliš mnoho.“

„Dej… mi… to… jméno,“ procedil Earl přes zaťaté zuby. Jeho oči teď zářily jako zlato, jen s největším sebezapřením zadržoval vztek. Upřímně jsem si myslel, že každou chvíli přeskočí plot a do obou upírů se pustí.

„Co se děje?“ zasmála se Susan. „Ztrácíš klid?“

Les najednou zaplavilo světlo. Po obloze plula červená světlice na padáku. Oba upíři teď byli jasně vidět. Spustil se poplach, siréna ze staré školy, která ječela jediný tón po celé základně.

„Je to past!“ zakřičel Ray a stáhnul se zpátky do tmy.

„K čertu s tebou,“ vyprskla Susan a rozplynula se. „Snažila jsem se pomoct.“

„Ne! Dej mi to jméno!“

Ale upíři už byli pryč.

„Co jsi to udělal?“ zakřičel jsem.

„Nic,“ odpověděl. „Někdo nás musel zahlídnout na kameře. Musím za nima.“

„Nikdy je nechytíš. Jsou příliš rychlí.“

„Sleduj.“ Upustil thompson na zem a setřásl bundu. „Člověk by je sledovat nedokázal, ale já jo.“

„Ty se chceš proměnit?“ Když není úplněk? Tohle bylo šílený. Nikdy to nedělal. Byla to naprostá a nezodpovědná blbost.

Jenže Earl byl zoufalý. „Musím je chytit. Jsou příliš velký zlo, aby žili.“ Jedna neskutečně silná ruka mě chytila za rameno. Z chlupů na pažích teď byl hustý koberec a nehty měl nemožně dlouhé. „Nedovol, aby mě někdo sledoval. Dostaň je všechny do hlavní budovy. Tam venku je to příliš nebezpečný.“

„My Susan zvládneme.“

„Ne.“ Usmál se pod zářícíma očima. Všechny zuby měl ostré jako břitva a špičaté, slova mu splývala, skoro mu nebylo rozumět. „To kvůli mně.“ Udělal tři kroky, snadno přeskočil dva a půl metru vysoký plot a zmizel v lese.

„Okamžitě chci všechny evakuovat z kasáren do hlavní budovy, hned!“ křičel jsem na přicházející Lovce. Vedl je Esmeraldin muž Cooper. O rameno měl zapřený FAL, byl plně vybavený a hlavní těkal ze strany na stranu. Za ním se blížilo pár skutečných nováčků, jeden z bratrů Haightových z Utahu, královna krásy Dawn a falešný nováček Herzogová, která se stále snažila být inkognito.

„Co se děje?“ zeptal se Cooper.

„Na tom nezáleží. Chci všechny uvnitř. Celou budovu uzamkněte. Tohle není cvičení.“ Musel jsem vypadat divně, protože jsem na sobě měl šortky, tričko a sandály, ale v jedné ruce jsem držel Anihilátora a v druhé thompson. Earlovu koženou bundu jsem si přehodil přes rameno, protože jsem si uvědomil, že pokud se dnes v noci venku nedopustí nějakých zvěrstev, když byl napůl přeměněný a šílený vzteky, bude chtít svoje věci zpátky a v dobrém stavu.

Všichni jsme začali ustupovat přes parkoviště k hlavnímu vchodu. Cooper překypoval nadšením. „Julie nás včera začala posílat na hlídky, děláme v párech a hlídáme monitorovací systém. Zachytili jsme na termovizi pár postav a šli to zkontrolovat. Právě nám končila směna, a tihle nás přicházeli vystřídat. Když jsem uviděl nemrtvé, vyhlásil jsem poplach.“

„Jak jsi poznal, že to jsou upíři?“

„Dvě osoby na termálním, ale čtyři v nočním vidění,“ vysvětlil Cooper. „Žádný tělesný teplo. Kámo, to byl jeden z těch ‚á kurva‘ momentů.“

Kousnul jsem se do jazyku. Udělal přesně to, co udělat měl. Načasování sice stálo za prd, ale co se stalo, stalo se. „Zachoval ses správně. Tak v tom pokračuj a vyžeň všechny z kasáren. A o upírech nikomu ani slovo, jasný?“

„Jasná věc.“ Cooper odběhl se dvěma nováčky v závěsu. Dawn zaváhala, jako by si se mnou chtěla promluvit, ale nakonec poslechla rozkaz, to se jí musí nechat. Herzogová na druhou stranu na moje postavení v LM kašlala a zůstala se mnou.

„Raději bys měla jít, jestli si chceš udržet krytí.“

„Sklapni, ty šmejde,“ odsekla tajná agentka UPKM. „Cos tady venku dělal bez krytí?“

„Byl jsem na procházce,“ odvětil jsem. „Jarní noci miluju.“ V dálce se ozval příšerný zvuk. Vlčí zavytí, ale neuvěřitelně hlasité, a táhlý zvuk zněl příliš lidsky. Musel jsem si připomenout, že Earl nebyl jen tak nějaký vlkodlak. Byl to zatracený král vlkodlaků, ultimátní alfa samec.

Herzogová málem vyskočila z bot. „Co to sakra bylo?“

I mě vlkodlaci kvůli jisté osobní zkušenosti děsili, ale nedal jsem to znát. „To kvůli tomu chci všechny uvnitř. Na agenta jsi dost lekavá.“

Ten zvuk zavalitou agentku připravil o její obvyklou drsňáckou fasádu. „Seru na to. Já nejsem terénní agent! Na tyhle věci nejsem zvyklá. Jdeme.“ Vyrazila, pohybovala se rychlostí někoho, koho má co nevidět rozžvýkat nějaká stvůra, zabírala krátkýma nohama.

Nejsem terénní agent? Zamračil jsem se. To nedávalo smysl. Přidělili ji ke mně, aby mě chránila. Myers tvrdil, že jsou to jeho nejlepší lidé… pečlivě vybraní. Od hlavních dveří jsme byli tak třicet metrů, a ven už se řinuli Lovci, obsypaní zbraněmi a vybavením, aby mohli reagovat na poplach. Několika kroky jsem malou ženu dohnal, Anihilátora jsem nechal viset na popruhu, chytil jsem Herzogovou za paži a otočil ji k sobě.

„Hej!“ vykřikla.

„Nejsi terénní agent? Tak co teda jsi?“ chtěl jsem vědět. Začala něco koktat. Sevřel jsem ji pevněji.

„Jsem úřednice!“ zaječela. „Administrativní úřednice. Ale… jsem plně vyškolenej agent. Prošla jsem přípravkou UPKM. Pusť mě.“

„Úřednice?“ Pustil jsem její paži.

Její tvář se propadla. „Pracovala jsem v IRS a narazila na nějaký přísně tajný výplaty z Fonasilu. Šťourala jsem v tom, a tak jsem se dozvěděla o monstrech. Zatím jsem ještě žádný ani neviděla. I UPKM potřebuje někoho, kdo se jim postará o papírování, tak mi nabídli práci a poslali mě do akademie.“ Harbinger znovu zavyl. Teď už byl plně přeměněný a zaznělo to relativně blízko. „Prosím, pojď dovnitř!“

„Proč mi děláš ochranku?“ Tohle vůbec nedávalo smysl.

„Nevím. Agent Myers mě přidělil na tuhle misi pod Franksovo velení.“ Její prasečí očka nervózně těkala kolem. Byla opravdu vyděšená.

„Co Torres a Archer?“

„Antony je úplnej profík. Byl na spoustě misí. Ale Henry je spíš jako já. Je to pošuk do komunikace a šifrování. To dělal už v armádě. Ale je v pohodě a na pár misích s monstry už byl, jen nevím, jestli nějaký i zabil. Prosím, vypadněme odsud, než sem to něco přijde a sežere nás.“

Když mířila zbraní na mě, byla o dost tvrdší. „Běž.“ Kývnul jsem ke dveřím. Něco tu smrdělo. Franks byl demoliční parta v jedné osobě, ale Tupá rota nebyli ti ostřílení zabijáci, za které jsem je měl považovat. Torres byl z té party nejpříjemnější, ale on byl také jediný, kdo viděl alespoň slona.

Tohle promyslím později. Skupinka Lovců se rozptýlila do vějíře, kryli vchod, zbraně mířily v hrubém půlkruhu potenciální zkázy. Musel jsem si připomenout, že Earlovo malé tajemství znali jen dlouholetí členové a ti s týmovou nášivkou smajlíka. Siréna zmlkla a na střeše se rozsvítily dva obří reflektory, nahodile přejížděly po perimetru.

Byla to úleva, když jsem uviděl vycházet Julii, mocnou M14 v jejích sladkých rukou. „Co se to děje? Jsi v pořádku?“ Malá postava Herzogové se protáhla kolem Julie a stáhla se do relativního bezpečí pevnosti.

„Jsem v pohodě. Byli tu tvoji rodiče.“

„K čertu s nima!“ zaklela hlasitě. Několik dalších Lovců sebou při tom trhlo.

„A…“ Zvedl jsem Earlovu svlečenou bundu. Hned věděla, co se stalo.

„Všichni dovnitř!“ nařídila Julie. „Pohyb! Pohyb! Kde je Dorkas?“

Naše recepční, ve staropanenské květinové noční košili, se opírala ve dveřích. Ve vlasech měla natáčky. Důvod, proč se opírala, byl ten, že zatím neměla čas připnout si umělou nohu. Měla ji zastrčenou v podpaždí. V ruce jí visel masivní revolver z nerez oceli. „Jo?“

„Až budou všichni uvnitř, chci je přepočítat. Máme tu Stříbrný kód.“ Ukázala na Earlovu koženou bundu.

„A do hajzlu. Tohle už ne,“ zamumlala Dorkas. „Jdeme, děcka.“ Odstrčila se od dveřního rámu a odhopsala z dohledu.

Zůstal jsem s Julií u vchodu, dokud posledního nováčka nevyhnali z kasáren a nedostali sem. Rozhlédla se kolem, dala si pozor, že v doslechu nikdo není. „Proč to udělal? Úplněk byl před měsícem. Nemusel se měnit.“

„Udělal to schválně. Šel po tvejch rodičích,“ zašeptal jsem. „Myslím, že byl vážně rozhodnutej nenechat je utéct.“

„To byla blbost.“ Julie zavrtěla hlavou. Neměla čas si stáhnout vlasy a ty byly tak tmavé a lesklé, že se v nich odrážely reflektory. „No, teď mu to alespoň bude trochu myslet. Čím blíž je úplněk, tím menší nad tím má kontrolu. Neměl by se zatoulat do města a někoho sežrat. Někdy jsem vážně ráda, že žijeme uprostřed ničeho.“

„Co Skippyho vesnice?“

„Oni vědí, že mají zalézt dovnitř, když uslyší sirénu. Skippy si poradí a všichni mají stříbrný kulky. Jestli tam Earl vleze, tak ho zastřelí. Není v tom nic osobního, tak to prostě je, a Earl by to pochopil. Jejich vrrci je varujou včas. Pojďme dovnitř.“

My dva jsme do budovy vešli jako poslední. Zavřeli jsme za sebou masivní dveře a dali na ně závoru. Po recepci se potuloval houf silně zmatených, napůl spících, těžce ozbrojených a téměř dostudovaných nováčků. Dostatečně zkušení Lovci, kteří věděli, co Stříbrný kód obnáší, měli plné ruce práce s jejich uklidňováním. Julie mi krátce položila hlavu na rameno, aby mi mohla zašeptat do ucha, malé láskyplné gesto uprostřed chaosu. „Doufám, že je chytí…“

Objal jsem ji a pevně stiskl. Bylo by vážně skvělý, kdybychom se s konečnou platností zbavili kletby jménem Susan a Ray. „Já taky.“ Sakra, málem už jsme měli jméno. Měl jsem pravdu. Stín byl někdo z minulosti Lovců monster. Kdybychom věděli, kdo to je, mohli bychom ho najít a zlikvidovat, ale to bychom pro začátek museli předpokládat, že nám Susan říká pravdu.

Pustil jsem Susan, aby se mohla jít věnovat napravování škod. S Lovci monster díky jejich povaze jen tak něco nehne, ale byli taky neskutečně zvědaví, a když teď chlupatý, nahý Earl lovil v lese upíry, hlavou našich operací se de facto stala Julie. Musela se o všechny postarat.

Dorkas udělala rychlý seznam lidí a ohlásila jí výsledek. „Tvůj děda je nahoře, má vyndaný naslouchátko, takže poplach prospal. Milo je v Cazadoru ve svym domě. Všechny ostatní, co by měli být tady, jsem zkontrolovala.“ Poslední položku pronesla dost nahlas, aby ji všichni slyšeli. „No a Earl Harbinger je obchodně v Montgomery.“

Všiml jsem si, že moji rodiče postávají u stěny s pamětními plaketami, asi je vzbudil poplach. Mosh scházel po schodech. Takže nějaké vysvětlování zbylo i na mě. Zamířil jsem k rodičům, byl jsem skoro u nich, když mi mysl zaplnil šepot.

Tahle zpráva od Susan byla slabší než ostatní. Buď byla mnohem dál, nebo ji s trochou štěstí zaměstnávalo odrážení vzteklého vlkodlaka. Bylo to jediné slovo.

… Hood…

Znělo mi povědomě. Zarazil jsem se a pomalu se otočil. Pod latinským nápisem Sic Transit Gloria Mundi se táhla pamětní stěna. Moje ruka automaticky vylétla k stříbrným deskám, přejížděla mezi nimi, každá byla chladná na dotek. Tu, kterou jsem hledal, jsem našel za pár vteřin.

A. Martin Hood

14. 1. 1960 – 17. 10. 1986

KAPITOLA 12

3:45, zpátky v konferenční místnosti s těmi jedinými lidmi, o kterých jsem věděl, že jim můžu věřit – s Julií, Tripem, Holly a nepřítomným Milem na hlasitém odposlechu.

„Pamatujete si na toho chlápka Hooda?“ zeptal jsem se. „Údajně měl zemřít v šestaosmdesátym.“

Julie zavrtěla hlavou. „Trochu, ale byla jsem moc malá. Pamatuju si, že jsem se s ním setkala, ale o něm samotnym už nic. Milo?“

„Přes hlasitej odposlech zníš legračně. Ve skutečnosti tak vysokej hlas nemáš, Julie,“ odpověděl. „To on ti o narozeninách dělal zvířátka z balónků. Byl v tom vážně dobrej.“

„Aha! Tátův kamarád tlouštík.“

„Jo, Marty Hood. Srandovní tlouštík. Byl v Earlovu týmu, když jsem sem poprvé přišel. Nemohla sis přát milejšího Lovce. Na nováčka byl vážně mladej a vždycky ochotnej pomoct. Měl pověst chytráka. Spíš mozkovna než ten typ Lovce vykopni dveře a všechno postřílej. Nic ve zlym, Zede.“ To mě přinutilo k úsměvu. Měl jsem jistou reputaci. „Julie – on, tvůj táta a Myers bývali dobří přátelé, skoro jako bratři. Earl ho měl rád jako vlastního syna. Já ho dobře neznal, ale taky jsem ho měl rád. Zemřel krátce potom, co jsem přišel na palubu já.“

To vůbec neznělo jako extra zapálený náboženský fanatik, kterého jsem potkal.

Holly ho utnula. „Jo, byla to miss roku, ale nebyl Brit?“

Milo odpověděl bez zaváhání. „Jo, byl. To si pamatuju. Připadalo mi to legrační, protože pocházel z Birminghamu, ale z toho v Anglii, ne z toho v Alabamě.“

Holly se se samolibým výrazem opřela v křesle. „Bingo.“

„Vypadá to, že máme našeho kouzelníka,“ řekl Trip. „Musel předstírat smrt.“

Odposlech telefonu byla trojhranná plastová věc a zvuk, co z ní vycházel, byl odkašlávající si Milo Anderson. „Ehm… to není moc pravděpodobný, Tripe.“

„Takže jste měli tělo?“ zeptal jsem se.

„No… měli jsme většinu těla. Ale byl to jasně on. A udělali jsme mu Loveckej pohřeb, a to v žádným případě nezfalšuješ.“ Milo měl pravdu. Lovecký pohřeb zahrnoval setnutí. Když přicházíte do styku s nepříjemnými nakažlivými věcmi, které odmítají umřít stejně jako my, brzy se uchytí zvyk stínat a spalovat mrtvé. Viděl jsem tělo, stejně jako spousta dalších. Ne, Marty Hood zemřel, a bylo to vážně strašný a trvalý… a nechutný.“

Holly byla v koncích. „Magie?“

Trip zavrtěl hlavou. „Při skutečný magii nezavrtíš prsty a neřekneš pár slov, abys hned porušila všechny fyzikální zákony. Musí být jiný vysvětlení.“

„Ano, je,“ přidala se Julie. „Moje matka je lhářka a vybrala si nahodile britskýho Lovce, abychom s ním marnili čas.“ Nenávist v jejím hlase nešla přeslechnout. „Nemůžeme jí věřit.“ To vysvětlení znělo hodnověrně. Susaniny motivy byly přinejlepším nejasné a jen hlupák by věřil mrtvole. Julie si nevědomky podrbala znamínko na krku a znovu mi tak připomněla Susanino tvrzení, že to znamínko lásku mého život nakonec zabije. Potřeboval jsem uvěřit, že je Susan lhářka.

„Tak jak teda zemřel?“ zeptal se Trip. Mému unavenému mozku chvíli trvalo, než jsem si vzpomněl, že Trip tam nebyl, když se mi Harbinger přiznal, že Hooda nešťastnou náhodou zabil a vysloužil si tak Myersovo nehynoucí nepřátelství. Telefon dlouho mlčel. Milo nakonec se slyšitelnou neochotou začal mluvit. „Nevím, jestli vám tohle můžu vykládat. Asi byste si o tom měli promluvit s Earlem, ne se mnou. Když se to semlelo, nebyl jsem tam. Jen jsem pomáhal uklízet.“

„Earl je teď trochu zaměstnanej a nemůže k telefonu,“ poznamenala Holly. „Znáš to, krvežíznivá zuřivost…“

„Byla to nehoda,“ dodal jsem, povzbuzoval jsem Mila, aby pokračoval. „Byla to Earlova vina.“ Ostatní si vyměnili zmatené pohledy.

„Ty už to víš?“ zeptal se Milo, z hlasu mu zaznívala úleva. „No, v tom případě jo, byla to příšerná nehoda. Přišel jsem příliš pozdě, abych mohl pomoct. Dorkas už odváželi do nemocnice. Ray už to měl pod kontrolou a zabarikádoval dveře, zatímco on regeneroval.“

„Huh?“ nechápala Julie. „Zatímco kdo regeneroval?“

„Earl,“ odpověděl Milo, jako by to byla ta nejjasnější věc na světě. „Dwayne to s ním chtěl skoncovat, přišel s brokovnicí dvanáctkou a těžkou stříbrnou municí, ale Ray na něj vytáhnul pistoli. Hrozně se pohádali. Dwayne vážně šílel.“

Milovy historky měly tendenci skákat z místa na místo. „Dwayne?“ zeptal se Trip.

„Myers…“ odpověděl jsem. „Tehdy ještě dělal u Lovců. Je to tak?“

„Jo, jemu tenkrát úplně přeskočilo. Chtěl tam napochodovat a Earla sejmout, namířil si to s brokovnicí přímo ke dveřím, ale Ray ho zadržel a pak mu do obličeje vrazil pětačtyřicítku. Všude byla Hoodova krev. Byla to vážně síla.“

„Dobře, ale budeš to muset trochu rozvinout,“ navrhla Holly. „Úplně jsem se v tom ztratila.“

„Stejně jako dneska jsme tehdy měli Stříbrnej kód,“ řekl Milo.

Silné zabušení na dveře. Ty se okamžitě otevřely a za nimi, stále v noční košili, stála zadýchaná Dorkas. Konečně měla čas připnout si nohu. Stará dáma za sebou vztekle zabouchla dveře, dokulhala ke stolu, přitáhla si ke mně židli a s heknutím se na ni svalila.

Všichni čtyři jsme si vyměnili pohledy. Dorkas nemluvila, jen ztěžka dýchala. Podezříval jsem ji, že po schodech opravdu běžela. Tvář pod bílými vlasy a růžovými natáčkami byla úplně rudá. „Co? Kdo je to?“ chtěl vědět Milo.

„Zaslechla jsem část vašeho hovoru, když jsem dole na svym telefonu zvedla sluchátko,“ řekla mrzutá stará dáma. „Vy všichni byste měli vědět, že když se bavíte o tajnejch věcech, máte používat zabezpečenou linku.“ Všechny nás zpražila smrtícím pohledem. „Na tomhle místě jsou teď špioni, a vy používáte nešifrovanou linku?“

„Omlouvám se,“ řekla Julie, tvářila se zahanbeně. Ve spěchu Milovi prostě zavolala přímo. Dokonce i někdo jako Julie může uklouznout, když spěchá ve tři ráno. Začala si hrát s telefonem.

„Milo, ty nemáš žádný právo tohle vyprávět. Tohle není tvůj příběh, abys ho roztruboval. Tys tam dorazil až nakonec.“

„Ne, madam,“ odpověděl automaticky Milo. Výstřední a děsivé staré ženě odpovídal úplně stejně jako já. „Ale oni to potřebujou vědět.“

„To je sakra pravda, že potřebujou,“ odsekla. „Ale nech to povědět někoho, kdo tam skutečně byl. Alespoň to si zasloužím.“ Dorkas se na židli opřela, sáhla pod noční košili a odepnula pár popruhů. Její plastová noha odpadla. Hlasitě s protézou praštila o stůl. Byl na ní vyrytý oheň chrlící divočák a na chodidle měla růžovou ponožku. „Zasloužím si to.“

„Ano, madam. Ano, zasloužíte.“

„Tak to je, a proto jim to povím já.“ Dorkas ukázala na Holly. „Udělej kafe, holka. Černý. Rychle.“ Dokonce i Holly věděla, že není radno se s ní hádat. Pak se Dorkas otočila ke mně. „Ty, co jsem ti při našem prvním setkání pověděla o vlkodlacích?“ Dloubla do mě jedním kostnatým prstem, jako by dělala vzteklý otazník.

„Že jste dřív vlkodlaky zabíjela sama… než vás jeden připravil o nohu.“

„To je správně, Zede, můj chlapče. Ti z nás, který ty věci potrhaly, tomu rozuměj. Tebe jen vyléčili Starobylí a připravili tě o jizvy. No, já si svý nechávám. Já si svý jizvy zasloužila.“ Natáhla se a poklepala mi na čelo, přesně na to místo, kde bývala velká jizva.

Konferenční místnost zmizela.

Co je to za rachot? Přicházelo to ze staré ubytovny otroků. Posadila jsem se na posteli a naslouchala. Earl byl nezvykle vzteklý. Sakra, znělo to, jako by úplně šílel. Moje hodinky říkaly, že je něco málo po druhé ráno. Vylezla jsem z postele. Shacklefordovic pokoj pro hosty byl pěkný, ale neměli tu žádný koberec a prkna byla v říjnu pod nohama studená. Lehce jsem sebou trhla. Zcela probraná jsem odtáhla závěs a podívala se ven.

Malá budova, kam při úplňku zavírali Earla, byla přímo pod mým oknem. Říkali jí stará ubytovna otroků. Já jí říkala zatracená hromada poškrábanejch balvanů. Měsíc zářil a nezakrývaly ho žádné mraky, takže jsem jasně viděla, jak před dveřmi někdo stojí a hraje si s řetězy. Zatracenej idiot. O co se to snaží? Vypustit vlkodlaka? Raději bych to šílenství měla rychle zastavit. Moje zbroj ležela na staré židli u postele, ale na to jsem neměla čas. Moje týmová nášivka, Prasák Sparky, byla na rukávu, ale starýho Sparkyho snad potřebovat nebudu. Asi to bude nějakej pitomej venkovskej kluk, co se snaží zjistit, jaké zvíře ti šílení Shacklefordové v té malé boudě zavírají. Zastavila jsem se, jen abych vytáhla Rugera Redhawk a baterku, protože moje máma nevychovala žádného hlupáka a nikdo nebude tvrdit, že Dorkas Peabodyová je hlupák.

Spěchala jsem po schodech. Vždycky mi to rychle běhalo. Přestože už se začínal ozývat můj věk a já cítila různé bolístky a tak, stále bych většině těch novopečených Lovců dokázal vytřít zrak. Dnes se nás v domě starého Shackleforda zdržovala spousta, celé tohle zatracené místo bylo plné Lovců. Právě jsme uzavřeli velký případ a blížil se Halloween, kdy jsme měli vždycky napilno, tak jsme slavili a u večeře se napili trochu víc než obvykle. Předpokládám, že já toho vypila míň než ostatní Lovci, proto jsem to asi byla já, kdo se jako první dostal dolů ze schodů a na zadní verandu.

Chodidla jsem měla tvrdá jako vydělanou kůži. Tam, kde jsem vyrůstala, v Tuscumbii na řece Tennessee, se boty nosily jen do kostela. I když teď jsem si mohla dovolit pěkné, drahé boty, stále jsem měla venkovské nohy. Ani jsem nevnímala, na co šlapu, když jsem šla ke staré ubytovně otroků. Myslela jsem jen na to, že si někdo hraje s Earlovými dveřmi a že nikdo není takový idiot, aby vypustil vlkodlaka.

Před měsíc vplul velký mrak, setmělo se. Vypadá to na déšť. Zapnula jsem baterku a posvítila na otrokářskou chajdu dvacet kroků ode mě a muže u dveří. Ať se propadnu. To je Lovec. Byl to ten obtloustlej mladej Anglán, co ho cvičil Dwayne, a podle toho, co jsem o něm slyšela, by měl mít dost rozumu, aby si s Earlem v současném stavu nezahrával. Toho kluka nedávno přeložili na východ do Carlosova týmu, jak se u všech čertů jmenoval?

„Hoode?“ zeptala jsem se. „Co sakra děláš s tím zámkem?“

Otočil se a podíval se na mě, v té své kulaté tváři měl vážně legrační výraz. „Nemůžu to zastavit.“ V buclatých prstech držel svazek klíčů a já si všimla, že všechny řetězy na Earlových dveřích jsou otevřené a leží na hromadě u jeho nohou. Vlkodlak Earl byl vzteky bez sebe, narážel do dveří, cítil na druhé straně maso a krev, dohánělo ho to k šílenství. Jediná věc, která držela dveře zavřené, byla závora z masivního kusu dřeva. „Nemůžu to zastavit,“ řekl znovu, mluvil trochu jako blázen.

„Chlapče, pomátl ses? Odstup od těch dveří!“

„Je v mojí hlavě!“ Jeho oči na mě přihlouple zamrkaly, jako by se v jeho hlavě něco porouchalo. Byl vyděšený, a měl sakra proč, protože vlkodlaci byli zatraceně děsiví! „Nemůžu to zastavit.“ Earl narazil do dveří, dost silně, aby se otřásla celá budova. Ale Shacklefordové už před lety vyztužili dveře železnými pruty. Ony to vydrží, pokud Hood nezvedne petlici.

„Otevři ty dveře, a Earl s tebou udělá krátkej proces,“ řekla jsem, na .45 Long Colt ve své ruce jsem ani nepomyslela. Tohle byl kolega Lovec. Nemohl být tak hloupý, aby ty dveře otevřel. To by byla sebevražda.

Hood spáchal sebevraždu.

Ten tlustej kluk se otočil, zahákl prsty pod těžkou starou závoru a trhnutím ji zvedl. Vyskočila ven a spadla na zem.

Překvapilo mě to. Hood o krok ustoupil. „Je hotovo,“ řekl a usmál se, chystal se ještě něco říct, když se dveře s prásknutím rozletěly, a najednou se tu v měsíčním světle rozhlížela zlatýma očima ta hromada světlých chlupů. Hood začal ječet, když se do něj zaťaly drápy. Rozpáraly ho. Vyvalila se střeva, lítala všude kolem, a on se složil k zemi, vlkodlak na něm, ruce a nohy sebou škubaly, stříkala krev. Zdálo se, že křičí celou věčnost, ale asi to trvalo jen pár vteřin, než Earl zabořil do Hoodova hrdla tesáky a pustil se do žraní.

„Ale ne,“ hlesla jsem. Namířila jsem velkou starou pětačtyřicítku přímo mezi ty zlaté oči. Tohle jsme probírali. Všichni, kdo Earlův stav znali, také věděli, co mají dělat. Neměli jsme váhat, měli jsme ho prostě zastřelit. Earl to tak chtěl.

Já zaváhala. Vlkodlak dřepěl nad tělem, jen trhal, žral a trhal. Kusy Hoodova těla byly všude kolem, jako by do něj někdo nacpal granát. Z Earlových tesáků na Hoodovu tvář kapala krev a sliny. Kluk měl otevřené oči. Krk měl pryč a všude na zemi byla krev. Earl se podíval přímo na mě, udělal jeden pomalý krok od těla, blížil se. Pak udělal další krok. A další.

Žádný Lovec nikdy nezabil víc vlkodlaků než já. Natáhla jsem palcem kohoutek. Zabij ho!

Ale já to neudělala. Poprvé v životě jsem neměla žaludek udělat to, co bylo třeba. Earla jsem znala třicet let, potkala jsem se s ním, když jsem ještě byla pěkná mladá holka. Kdysi jsem ho milovala, ale já dál stárla, a on zůstával stejný, něco takového nemohlo fungovat. On to věděl. On mě o tom přesvědčil, mě, naivní holku, co se do něj zabouchla. Ale já Earla zastřelit nedokázala.

„Earle, to jsem já, Dorkas. Poslouchej mě. Musíš hned přestat.“

Další krok.

„Nenuť mě tě zabít. Poslouchej mě. Zastav…“

Ty oči jako by ke mně byly přilepené. Pohyboval se tak rychle…

Earl mě zasáhl do hrudi. Letěla jsem vzduchem, přistála na obličeji. Velký starý pařát mi dopadl na nohu a přitáhl mě zpátky, ústa mi zaplnila hlína. Pak si mě otočil. Moje pistole se zvedla k výstřelu, ale on mi ji vyrazil z ruky. Jeden pařát mě pevně přimáčkl k zemi, zatímco druhý trhnul chodidlem přímo vzhůru. Moje koleno se zlomilo, zaječela jsem.

Hned mi to došlo. Utrhnul mi nohu! On prostě najednou silně zabral na obou koncích a svaly se zpřetrhaly. Příšerně to bolelo, Bože Všemohoucí, jak jen to příšerně bolelo. Musela jsem na vteřinku omdlít, protože pak už jsem jen věděla, že se celá zbrocená krví plazím pryč, zatímco Earl drží moji nohu a okusuje ji. Ten zkurvysyn žral mou nohu, jen tak ji tam žvýkal. Kam dopadla moje zbraň?

Pak zahodil mou nohu přes rameno a klesl na všechny čtyři. Věděla jsem, že tentokrát se nažere na mých vnitřnostech, a poprvé za celou věčnost jsem byla vyděšená, zatraceně vyděšená, pomočila jsem se, věděla jsem, že vyděšená i umřu. Zastavil se, přimhouřil žluté oči a pak jsem uslyšela střelbu. Earl se otočil, aby zjistil, kdo po něm střílí, ale pak mu z hrudi vyletěl velký chuchvalec masa a on se složil k zemi. Stříbrný kulky.

„Dorkas! Jsi v pořádku? Jak se Earl dostal ven? A do prdele! Tvoje noha!“

Byl to Dwayne Myers. Snažila jsem se mu říct, co se stalo, ale příšerně mě bolela hlava a nevyšla ze mě ani hláska. Hrozně mi zvonilo v uších a cítila jsem silný chlad.

Někdo další mě chytil a já vnímala, jak se mi něco pevně stahuje kolem nohy. Byli tu Lovci a mleli jeden přes druhého. Chtěla jsem, ať zmlknou, ať můžu sakra zavřít oči, ale věděla jsem, že to ze mě asi mluví ztráta krve. Začala jsem omdlívat a znovu se probírat. Tma a pak měsíční svit, něco se dělo, samý zmatek, pak zpátky do tmy. Ray, vždycky tak zatraceně statečný, chytil Earla za chlupatou paži a odtáhl ho zpátky do ubytovny otroků, pak vyšel ven a zabouchl dveře. Tma. Dwayne pláče, v náruči drží to, co zbylo z Hooda, kolíbá se sem a tam. Dwayne je celý od krve.

Konečně se mi podařilo něco říct, ale nebyla jsem si jistá, ke komu mluvím. „Nezabíjejte Earla. Není to jeho chyba.“

Tma.

Tma.

Otevřel jsem oči. Zase jsem to byl já, Owen Zastava Pitt. Tohle magický svinstvo bylo jako špatný trip. Právě jsem chvíli žil jako žena středního věku a zažil jsem, jak mi zuřivá bestie utrhla nohu. Moje vlastní noha bolela kvůli dvacet let staré fantómové bolesti. Rozhlédl jsem se kolem sebe – konferenční místnost, stejní lidé, Dorkas mluvila – ale to vše byl jen šum v pozadí. Já ten příběh, na který právě vzpomínala, prožil. Zavřel jsem oči, jen abych uviděl mnohem mladšího agenta Myerse, v klíně půlka těla, odhalená žebra v rozervaném mase, kývající se, téměř utrženou hlavu drží v rukou, bílou košili má nasáklou krví, a hlasitě při tom posílá Earla Harbingera do horoucích pekel.

Ostatní Lovci soustředěně poslouchali, jak Dorkas vypráví svůj příběh. Hukot v mých uších postupně ustával, stejně jako temné záblesky v očích. Znovu jsem rozeznával slova.

„Pak ten zatracenej blázen, Hood, zvedl závoru a Earl vylítnul ven a rozcupoval ho. Sáhla jsem po pistoli, ale Earl se ke mně dostal dřív a urval mi nohu. Potom dorazil Myers a nasypal do Earla pár stříbrnejch kulek.“

„Nikdy jsem nevěděla…“ hlesla Julie. „To je hrozný.“

„Proč jsi ho nestřelila ty?“ zeptala se Holly.

„Byl prostě zatraceně rychlej, příliš rychlej, a já byla ospalá a nedávala jsem si bacha,“ lhala Dorkas.

„Ne,“ řekl jsem bez přemýšlení. „Nechtěla jsi ho zastřelit…“ V hlavě jsem měl stále dost zamlženo.

Dorkas se na mě podívala, výhružné oči byly jako dva špendlíky. „Co to mělo bejt, mladej?“

„Nic, madam,“ odpověděl jsem rychle.

„To jsem si myslela,“ odsekla. „Jestli se k vám o úplňku někdy přiblíží, nezapomínejte, že se vůbec neovládá. Skutečnej Lovec nezaváhá. Sejměte ho. Sejměte ho tvrdě. Chápete to?“

„Ano, madam,“ odpověděli jsme všichni unisono. Dorkas si mě dál podezřívavě prohlížela. Možná opravdu nelhala. Možná už ten příběh vyprávěla tolikrát, že si nepamatovala, že jako mladá holka Earla kdysi milovala a o desítky let později se jím málem nechala zavraždit.

Tak jako tak… nic mi do toho nebylo.

„Jsi si jistá, že to byl on?“ chtěla vědět Holly.

„Jo. Jsem si jistá. Všichni si byli jistí. Earl mu skoro urval hlavu. To těžko zfalšuješ. A kde je sakra moje kafe?“

„Omlouvám se…“ zamumlala Holly a vrátila se ke konvici.

„Tohle nedává žádnej smysl,“ řekl zamyšleně Trip. „Neříkal něco?“

„Celý to mám trochu rozmazaný,“ omluvila se Dorkas. Utrpěla tehdy těžké trauma, takže to bylo pochopitelné. „Říkal, že se nemůže zastavit. Jako by neměl na výběr, jako by ty dveře otevřít musel. Nedávalo mi to smysl, ale tak to říkal.“

„Proč to udělal? Vyšetřovali jste to?“ zeptal jsem se.

„Samozřejmě,“ zapojil se znovu Milo. „Ale nikdy jsme nic nenašli. V jednu chvíli byl úplně normální a pak udělal kolosální blbost. Jako by se snažil zabít, ale předem nedával nic najevo. Nejvíc to překvapilo členy jeho týmu. Hood nebyl sebevražednej typ.“

„Byl v Carlosově týmu? Je ještě tady?“

„Jak to víš?“ zeptala se Dorkas. Už předtím mě z něčeho podezřívala, a teď se v tom jen utvrdila.

„Na tom nezáleží,“ vyhrkl jsem rychle, ale poznal jsem na ní, že se jí to za mák nelíbí. No, ani mně se telepatie nelíbila, takže taky zatracená smůla. Na zdvořilosti nebyl čas. „Můžeme si s tím Carlosem promluvit? Možná bude Lovec z jeho týmu o tom stínovym chlapovi něco vědět.“

Dorkas zavrtěla hlavou. „Tým Carlose Alhambry se ztratil.“ Na vteřinku se zamyslela. „Asi tak tři toky po tom, co Earl sežral Hooda. Myslím, že někdy v devětaosmdesátým.“

„Rok předtím, než zmizela moje máma,“ dodala Julie.

„Jak můžete ztratil celej tým Lovců?“ zeptala se pomalu Holly.

Dorkas rozhodila rukama jako kouzelník, když předvádí nějaký trik. „Poof. Prostě byli pryč. Pracovali na případu, a nikdy se z něj nevrátili. Pět dobrejch chlapů zmizelo.“

„Carlos to přežil jako jedinej,“ řekla Julie. „Pamatuju si to, protože jsem byla malá a vyděsilo mě to. Nemohla jsem myslet na nic jinýho, než že by mohli stejně zmizet i moji rodiče. Za pár týdnů ho našli, jak se potuluje lesem, omámenej, napůl zmrzlej a úplně šílenej. Po jeho týmu se nikdy nenašla jediná stopa.“

„Ten příběh už jsem někdy slyšel,“ řekl jsem.

Julie přikývla. „Setkal ses s ním. Pořád je pacient v Appletonu.“

„Pravda.“ Doktor Nelson mi ho ukázal při prohlídce. Carlos pobýval ve křídle appletonského ústavu pro těžké případy. To křídlo mě pořád strašilo, jak zpoza každých ocelových dveří vycházelo šílené blábolení, zatímco mě drahý doktor poučoval o nebezpečích, jimž je vystavena mysl Lovce. „Susan mi právě řekla, že Hood odstranil celej tým lovců, aniž by vzbudil podezření… Řekla, že věděli příliš mnoho.“

„Budeme si s ním muset promluvit,“ rozhodl Trip.

„Co ho našli, Carlos neřekl jediný slovo… Jenom tam sedí, brouká si dětskou ukolébavku a dělá si do kalhot. Z mozku má kaši. Ať už viděl cokoliv, pořádně to s ním zamávalo,“ řekla smutně Dorkas. „Byl to dobrej chlap.“

„Smůla,“ zabručela Holly, když k Dorkas přistrčila kafe. „Kdyby mohl mluvit, asi by nás zavedl přímo k tomu stínovýmu cvokovi.“

Možná by tu jeden způsob byl. Podíval jsem se na Julii. Musela přesně vědět, na co myslím, protože zavrtěla hlavou. Nepotřeboval jsem parapsychické dovednosti, abych věděl, že to považuje za nebezpečnou pitomost. Neměli jsme nejmenší tušení, jak tyhle věci fungují a jaké mají vedlejší účinky. Věděl jsem jen to, že cokoliv, co přijde z druhé strany, si žádá svou daň. Probírat se myšlenkami šílence by asi stejně nebyl nejlepší nápad.

„Ani na to nemysli,“ varovala mě Julie. „Tohle ti nedovolím.“

„Co?“ zeptal jsem se s hranou nevinností.

„Huh?“ nechápal Trip.

„To nic,“ řekla Julie. „Owena jen napadlo, že by mohl udělat nějakou pitomost.“

„Co mi ušlo?“ chtěl vědět Milo.

„Nic. Běž se na to vyspat, ráno se uvidíme.“ Julie bodla prstem do tlačítka a ukončila hovor. „Dorkas, nevadilo by ti jít dolů a zkontrolovat nováčky? Zatím není bezpečný posílat je zpět do kasáren, takže budeme muset vymyslet krycí historku. Budu dole za minutku.“

Stará dáma zabručela, stáhla nohu ze stolu a připnula si ji zpátky. Ona jediná tady nevěděla, co prožívám. Dorkas vrávoravě vstala, chňapla po svém kelímku a zamířila ke dveřím.

„Hej, Dorkas,“ zarazil jsem ji. „Díky, žes nám o tom řekla.“

Stará dáma se hořce usmála. „Na tomhle místě bylo vždycky příliš mnoho zatracenejch tajemství,“ řekla, moc dobře věděla, že ji chceme z něčeho vynechat. Byla na seznamu potenciálních špionů, i když já osobně jsem o tom pochyboval. To dřív zamrzne peklo, než by se tahle žena zapsala ke kultu mrtvých. „Udělejte, co je třeba, děcka. Já bych to na vašem místě udělala.“ Pak zmizela se zábleskem pastelové dámské košile a prásknutím dveří.

„No, teď už víme, proč je sluníčkem LM.“

„Že o tom mluvíš zrovna ty,“ popíchl ji Trip. „To jsi ty za pár let.“

Holly se natáhla a praštila ho do ruky. Trip ucuknul.

Všechno to stálo za starou belu. Earl měl od začátku pravdu. Jen samotná představa, že by nás zrazoval náš Lovec, byla bolestivá a zničující. Přísahal jsem si, že toho hajzla najdu, abychom se mohli vrátit k normálu. Ale pěkně popořadě…

Julie nemarnila čas a otočila se ke mně. „Carlosovu mysl číst nemůžeš. To je sebevražda.“

„Máš lepší nápad?“

Zarazila se, mnula si krk. „Vlastně ne. Ale ty nevíš, co děláš. Opravdu si myslíš, že to dokážeš ovládat?“

„Jasně že to zvládnu,“ řekl jsem s hraným sebevědomím. „V porovnání s cestováním časem to bude procházka parkem.“

Holly se zasmála. „V tom případě jsi idiot. Když mluvila Dorkas, tak jsi měl zrovna svoji chvilku, co? Najednou jsi měl skelnej pohled a chvíli jsi byl úplně zpitomělej. Myslela jsem, že nám poslintáš stůl.“

„Zase?“ zeptala se poplašeně Julie. „Kolikrát už se to stalo?“

„Jen párkrát, a vždycky chviličku,“ zalhal jsem.

„Chlape, tohle se mi nelíbí. Zahráváš si s věcma, kterejm nerozumíš,“ varoval mě Trip. „Musí být jinej způsob. Máme jeho jméno.“

„Federálové mají lepší zdroje,“ dodala Holly. „Pravděpodobně by ho našli snáz než my. Něco jako tajný databáze, Patriot Act15 nebo tak něco.“

„Opravdu si myslíš, že Patriot Act má klauzuli o nekromantech?“ řekl jsem jízlivě.

„Víš, jak to myslím. Měli bychom to říct Franksovi a nechat je, ať se o to postaraj. Přece jim za to neplatíme.“

Julie souhlasila s Holly. „Mají pravdu. Je to příliš nebezpečné.“

Nic jsem neříkal, ale moji přátele mě znali příliš dobře a věděli, že už toho mám dost. Dál pokračovali v důvodech, proč bych měl zůstat v bezpečí. Ale mě už čekání unavovalo. Do hajzlu s tím. Vstal jsem, opřel se dlaněmi o stůl a zvýšil hlas. „Ti sráči se pokusili zabít mě a celou moji rodinu. Dokud jsou tam venku, všichni, koho mám rád, jsou v nebezpečí, což zahrnuje i vás. Už mě štve jen tak bezmocně posedávat kolem. Chcete na ně poštvat federály, dobře, klidně, ale tohle je můj boj. Tohle je osobní. Zatím to vypadá, že mým nepřítelem je Hood a že k němu máme vodítko. Jo, je to pěkně pochybný vodítko, ale taky všechno, co máme. Takže já pojedu do Appletonu a zjistím, na co ti zmizelí Lovci tenkrát kápli, i kdybych mu to musel vyrvat přímo z mozku.“

Ostatní po mém výbuchu ztichli. Mlčení nakonec prolomila Julie. Založila ruce a opřela se na židli. „Ty jsi ten nejtvrdohlavější chlap, co znám.“

„A proto mě miluješ. Podívejte, já se prostě vyplížím ven. Nikdo ani nezjistí, že jsem pryč. Vy mě budete krejt, řeknete všem, že spím u sebe v pokoji nebo tak. Když si bude Dočasnost myslet, že jsem tady, nebudou mě moct zastavit.“

„Ty nikam sám nepůjdeš,“ zarazil mě Trip. „Budu ti krýt záda, Zede.“

To nebylo žádné překvapení. Trip byl asi tím nejčestnějším člověkem, jakého jsem kdy poznal. On zosobňoval hrdinskou stránku Lovců monster.

„My ti budeme krýt záda,“ dodala Holly.

„Myslel jsem, že ty do toho nepůjdeš, když se za to neplatí?“ řekl jsem, i když jsem věděl, že Holly sice mluví jako velká drsňačka, ale hluboko uvnitř je stejně loajální jako Trip.

„Hele, neprovokuj.“

Kdybych jim řekl, že je to příliš nebezpečné, tak bych asi vypadal jako pokrytec. Snažit se jim to vymluvit by bylo stejně marné, jako když se to snažili vymluvit oni mně. Mohl jsem na to říct jen jedno. „Díky. Kdo si chce vyjet na výlet do ústavu pro choromyslné?“

Když jsme se převlékli do civilního oblečení, schovali pár zbraní a vzali si batohy s vybavením pro nejhorší případy, Trip, Holly a já jsme se vyplížili po zadním schodišti. Pokud nás nikdo neuvidí odcházet, teoreticky bychom si nemuseli dělat starosti se špionem. Naneštěstí Julie vzhledem k Earlově současné indispozici velela, a protože za pár hodin se sem začnou sjíždět velitelé LM týmů z celé země, aby si vybrali nejlepší nováčky, musela tu zůstat a úřadovat. Co se nás ostatních týče, naší absence si nikdo nevšimne, ale nepřítomná Julie by se nedala přehlédnout. Vůbec se jí to nelíbilo.

Po Franksovi nebo ostatních federálech nebylo ani vidu, ani slechu. On by mě v žádném případě jít nenechal, pokud bych ho nezmlátil do bezvědomí, a podle toho, co jsem viděl, to asi ani nešlo. Vpředu stále bylo plno nováčků. Někteří si našli místo na spaní, ale většina se pořád motala kolem, byli příliš vzrušení a dohadovali se, proč je vyvedli z kasáren. Julie se ten problém právě chystala vyřešit.

Pohledem jsem se střetl s Grantem. Býval v Harbingerově týmu, takže postup znal. Vrátil se ke krmení nováčků hromadou keců. My tři jsme prostě šli dál. Pořád to byl kretén, ale bylo dobře, že máme k ruce dalšího zkušeného chlapa.

Shromáždili jsme se u zadních dveří. Vzduch byl čistý. Měli jsme v plánu vzít si z parkoviště nenápadně auto a vyrazit do Appletonu. Nebude to dlouhá jízda, mohli bychom se vrátit před úsvitem. Earl snad bude stále lovit upíry, takže bychom na něj narazit nemuseli. Julie by nás odteď měla krýt a postarat se o kohokoliv, kdo byl právě v bezpečnostní centrále. S trochou štěstí se Dočasnost ani nedozví, že jsem pryč.

Doufám.

„Připravení?“ zeptal jsem se, těžký bágl přes rameno, ruku na klice.

„Vypadneme odsud,“ řekla Holly. Trip mi ukázal zvednutý palec. Poklepal jsem si na kapsu, abych se ujistil, že mám klíčky od auta. Stále tam jsou. Můžeme jít. Sto metrů k autu, a jsme pryč. Otevřel jsem těžké dveře a vstoupil do noci, jen abych se hned prudce zastavil. „A sakra…“

Na betonových schodech seděl agent Franks, přímo před zadním východem. Obličej za zrcadlovkami postrádal jakékoliv emoce, když si hrál se svým módním PDA. Palce v rukavicích se pohybovaly po klávesnici. Na chlapa s tak velkými prsty psal překvapivě rychle. „Myslíš si, že jsem blbej?“ zeptal se, ani se neobtěžoval vzhlédnout.

„To je řečnická otázka?“ zajímalo Holly.

„Co děláš tady venku, Franksi?“ zavrčel jsem. Na tyhle blbosti jsem neměl čas.

„Kontroluju si emaily,“ řekl. Skončil s tím, co dělal, zavřel přístroj a upustil ho do kapsy saka. Pak nepatrně natočil hlavu, aby si mě prohlédl. Viděl jsem svůj odraz v jeho zrcadlovkách. Nenapadlo by mě, že je nosí i v noci. Zformování následující otázky mu zabralo nesnesitelně dlouhou dobu. „Jdeš někam?“

„Ne,“ odpověděl jsem a přes rameno přehozený celtový batoh, dost velký, aby se do něj vešla mrtvola, mě usvědčoval ze lži. Tohle mě vážně štvalo. Už mě unavovalo, jak se mi ten deptající idiot pořád plete do cesty, protože bez ohledu na to, jestli byl ve skutečnosti člověk nebo monstrum, Franks byl především osina v mém zadku. „Neslyšel jsi, že je venku vlkodlak? Jsou bezpečnější místa, kam se zašít při stahování porna.“

„Což bys asi dělat neměl, protože tohle je vládní počítač,“ poznamenal Trip. „To je zneužívání peněz daňovejch poplatníků.“

Hollyin hlas postrádal jakýkoliv tón. „Ne, mně to nevadí. Čím víc času stráví federálové masturbováním, tím míň budou vyjebávat s náma.“

Rozložitý Franks pomalu vstal, vytáhl se do plné výšky, nonšalantně si oklepal prach z kalhot a pak se mi podíval přímo do tváře. Vypadal vážně hrozivě, ale já ani nemrkl. Na čele mu pulzovala velká žíla. „Kam jdeš?“

Měl jsem toho klauna dost. Jestli toužil po nakládačce, tahle chvíle byla stejně dobrá jako každá jiná, a tentokrát z toho nevyvázne tak snadno jako posledně. Upustil jsem bágl na beton u Franksových nohou. „Kam se mi sakra zlíbí.“

„Opravdu?“ odpověděl pomalu Franks.

„Poslouchejte, agente Franksi, dostali jsme tip na Dočasnost,“ vložil se mezi nás Trip, jako vždy se snažil zabránit konfliktu. „Tohle je naše šance zjistit, co se tady děje. Nechte nás, ať se o to postaráme. Cokoliv, co zjistíme, pomůže naší misi stejně jako tý vaší.“ To se muselo Tripu Jonesovi nechat, zatímco já byl připravený řešit to násilím, on se pokoušel apelovat na rozum.

„Tip?“

„Takovej, ke kterýmu mám přístup jenom já,“ zdůraznil jsem. Ten mlčenlivej parchant nás projít nenechá, to ani náhodou. Ale ať se propadnu, jestli se nechám uvěznit ve vlastním domě, zatímco gang psychotiků ohrožuje moji rodinu. Zrychlil se mi tep. Jestli se mi povede jeden nečekanej úder, možná mám šanci… Přímo do nosu, pak s ním třísknout o schody, kopnout ho, dokud je dole, a běžet k autu. Franks mě pravděpodobně nezastřelí, protože dostal za úkol mě chránit. Pravděpodobně. „Takovej, co by nás mohl dovést přímo ke Stínovi.“

Franks vypadal, že nad tím přemýšlí, kolečka se těžkopádně otáčela. „Ty nikam nepůjdeš…“ A bylo rozhodnuto, moje pravá ruka vylétla nahoru, prsty sevřené v pěst vteřinu před dopadem, sto třicet kilo svalů poháněných spravedlivým hněvem a lety zkušeností se smíšenými bojovými uměními, dokonalý zákeřný útočný manévr…

Zablokován.

Nejen zablokován, ale Franksovi se nějak podařilo zvednout ruku a chytit moji pěst pár centimetrů od zrcadlovek. Stiskl ji tak tvrdě, jako bych byl děcko ze školky, co se snaží bojovat se šikanujícím páťákem. Zkroutil mi ji, využil proti mně moji váhu, šlachy zaječely na protest, když zatlačil na moje klouby. Vyjekl jsem jako malá holka a šel automaticky do kolen. Jeho druhá ruka vklouzla do saka a objevila se s glockem, který hned vrazil Holly do obličeje. Přestala dělat, k čemu se právě chystala, asi sahala pro zbraň, a klidně zvedla ruce.

„Au, au, au, au…“ protestoval jsem, když se mi loket dotýkal čela a zápěstí jsem měl ohnuté v nemožném úhlu někde za krkem. Bolest byla nepředstavitelná. Franks na vteřinu vypadal, jako by zvažoval, že mi otluče obličej o schody, ale pak tlak ustal.

Dál mířil glockem na Holly, což asi bylo moudré rozhodnutí. „Jak jsem řekl, ty nikam nepůjdeš…“ Pustil moje zápěstí, do paže mi vystřelil nervový oheň. Upadl jsem na zadek. Franks sklonil zbraň. „…beze mě.“

Trip natáhl ruku, aby mi pomohl. „To jako fakt?“

Zasténal jsem, když mi kamarád pomáhal zvednout se ze schodů. Jak ponižující. Franks ve mně četl jako v otevřené knize. „Ty nás necháš jít?“

Jednou přikývl, nespouštěl oči z Holly, jako by čekal, že zkusí nějakou zákeřnost. Snažila se tvářit nevinně. „Raději by to za to mělo stát,“ zabručel Franks, když se otočil zády a scházel po schodech. Základnou se prohnalo vlkodlačí zavytí. „Řídíš. Moje auto je v servisu.“

KAPITOLA 13

Byla to dlouhá tichá cesta do Appletonu. Trip řídil a já jel vpředu, Holly a vládní Satan seděli na zadních sedadlech crown vicu Lovců monster. Když jsem jel s Franksem posledně, narval jsem mu hlaveň pětačtyřicítky do ucha, takže jsem chápal, proč chce sedět přímo za mnou. Nálada byla nepřirozeně vážná, protože Franksova přítomnost tlumila veškerou naši normální komunikaci. Vsadím se, že byl ozdobou večírků.

V jednu chvíli jsem se ho zeptal, jestli se chystá kontaktovat své nadřízené nebo zbytek ochranky, aby je upozornil, kam jedeme. Odpověděl povytažením jednoho obočí, což naznačovalo, že se k tomu nápadu staví spíš negativně. Nejenže by pak dostal rozkaz to otočit, ale jemu se současné přiřazení nelíbilo o nic víc než nám, a čím dřív tenhle případ uzavřeme, tím lépe. Bylo trochu znepokojivé, že tohle všechno jsem vyčetl z jednoho povytaženého obočí, a svědčilo to o tom, že jsem s Franksem strávil příliš mnoho času.

„Nemá někdo Nelsonovy v adresáři?“ zeptal jsem se, když jsme se přiblížili ke Camdenu. Drazí doktoři by si zasloužili před naší návštěvou varovat. Když jsem se tam přijel podívat na pacienta posledně, půlku zařízení zničily chrliče, rozmačkaly pár pacientů na kaši a mužské části týmu Nelson způsobily infarkt.

„Já jo. Zavolám jim,“ odpověděla Holly.

Nevěděl jsem, že je vůbec zná, i když to dávalo smysl. Nelsonovi byli bývalí členové LM ze staré školy, jeden psychiatr a jeden psycholog, co se specializovali na oběti útoků monster. Holly Newcastleová z nás všech zažila ten nejbrutálnější a nejnemilosrdnější úvod do skutečného světa, jaký Lovci znají, když byla vězněm v upíří krmící jámě. Ani po tak dlouhé době se s celým příběhem nesvěřila ani nejbližším přátelům.

Všiml jsem si, jak se Trip podíval do zpětného zrcátka, aby na Holly viděl. Asi si myslel to samé co já. Chodila tam na sezení nebo tak něco? Pokud ano, bylo to jen dobře. Tyhle věci vám pořádně zacloumají mozkem a nikdo by nikoho nevinil, že si o tom chce promluvit s profesionálem, zvlášť když to byl někdo, kdo opravdu chápe tak jako Nelsonovi. „Ty jsi navštěvovala Appleton?“ zeptal se Trip. I Lovci dostávali volno, takže i my jsme měli osobní život, o kterém ostatní nevěděli.

„Jo… vadí ti to?“

„Ne. Jasně že ne.“ Rychle sklouzl pohledem zpátky na silnici, aby unikl Hollyinu hněvu. Uchechtl jsem se.

„Co?“ zeptala se podezřívavě Holly s telefonem u ucha.

„Nic,“ odpověděl jsem rychle. Zachránilo mě, že to na druhém konci někdo zvedl. Nelsonovi, nebo alespoň někdo z nich, byli očividně ranní ptáčata. Upozornila je, že k nim obchodně míří několik Lovců, ale že po telefonu nemůže jít do detailů. Poděkovala a zavěsila.

O dvacet minut později jsme tam byli.

Vstupní brána Appletonu byla nová, vyrobená z čerstvě natřených železných prutů, pohybujících se na dokonale promazané hydraulice. Tou starou Julie projela dodávkou. Trip zabrzdil u interkomu, stiskl tlačítko a ohlásil, že jsme z LM. O chvíli později jsme byli na příjezdové cestě. Slunce stoupalo nad gotickými věžičkami sanatoria, mohutný šedý stín z otesaného kamene a větrem ošlehaných stěn. S ohledem na dobrou práci, kterou odváděli uvnitř, vypadalo vážně příšerně. Appletonský ústav byl domovem mnoha přeživších útoků monster, které sice zbytek lékařské komunity odstrkoval a považoval za oběti halucinací, ale tady je vítali s otevřenou náručí. Zaparkovali jsme na nedalekém prázdném parkovišti. Bylo příliš brzy, denní směna ještě nedorazila.

Ve vchodu měli vestavěné nové dveře, bylo to dost vidět, protože zdivo úplně neodpovídalo, a došlo i k dalším opravám. Blbý chrliče. Oba Nelsonovi na nás čekali.

Lucius byl menší a tělnatý, na většinou holé hlavě měl věneček řídkých vlasů a kalhoty nad pasem držely šle. Joan byla vyšší než její manžel, štíhlá a vytáhlá, připomínala mi čápa nebo jiného dlouhonohého ptáka. Oběma bylo přes šedesát a nosili neskutečně tlusté brýle. Nelsonovy jsem měl rád.

Vyhrnuli jsme se z auta. „Ahoj, všichni!“ zaduněl Lucius hlasem, který popíral jeho věk. Lovci to tu navštěvovali vzácně a vždycky se jim dostávalo nadšeného přivítání. Ty z nás, co to dotáhli na Lovce, tohle místo zjevně znervózňovalo. Byla tenká linka mezi přeživším, co se stal Lovcem, a přeživším, co přišel o rozum. „Dobré ráno!“ Pozoruhodně rychle sešel schody a srdečně mi potřásl rukou. „No, Owene, můj chlapče, už je to dlouho,“ řekl a já se cítil ještě provinileji, že jsem je znovu nenavštívil.

„Strašně ráda tě znovu vidím, Holly,“ pozdravila nadšeně Joan a doslova se k ní přisála objetím. „A tenhle mladý muž musí být…“ Otočila se k Tripovi. „Jones. Řekla bych, že James, ne, John. Bylo to něco biblického.“

Trip se usmál a natáhl ruku. „Říkají mi Trip, madam.“ Chytila ho za ruku a silně mu s ní potřásla.

Doktor Nelson mě pustil a zamířil k Tripovi. „Ach ano. Slyšel jsem o tobě. Četl jsem tvoji složku, přežil jsi útok zombií na Floridě. Bývalý učitel, co musel všechny svoje studenty pobít kladivem!“

„Krumpáčem,“ opravil ho trochu zahanbeně Trip.

„Úžasné! Muselo to být velmi stresující…“ Nelsonovi si ho nadšeně prohlíželi a představovali si, jaké stavy úzkosti a traumata to u něj mohlo vyvolat. Prostě si nedokázali pomoct. Když jsme se prvně setkali, udělali mi to samé. „Vážně se s námi musíš posadit a promluvit si… samozřejmě až se ti to bude hodit.“ Synchronizovaně se otočili, když bouchly dveře od auta. Franks vystoupil a urovnával si kravatu. „To přece nemůže být…“ vyhrkl nevěřícně Lucius.

„Co ten tady dělá?“ chtěla vědět Joan a ukazovala na federála. Zvýšila hlas. „Chci, aby okamžitě vypadnul z našeho pozemku!“ Franks zamířil k nám, mračil se. Přidala ještě na síle a zaječela: „Dostaňte ho odsud, než ho uvidí pacienti!“

„Doktoři,“ oslovil je chladně Franks. „Jsem tu ve služební záležitosti.“

Nelsonovy jeho přítomnost zjevně rozčilovala. „Tvoje služební záležitost mi může políbit moji starou bílou prdel, ty slaboduchá špíno, ne, ještě líp, fašistickej zplozenče pekel!“ zakřičel na něj Lucius. „Tady nemáš co pohledávat.“

„Vidím, že se už znáte…“ řekl jsem.

„Ty nechutný prase. Ty špinavej vraždící bastarde!“ Joan zatřásla pěstí ve vzduchu. „Volám ochranku!“

„Zapomeň na ochranku. Jdu si pro pušku,“ vykřikl Lucius a otočil se zpátky k ústavu. „Gumáckej nácku!“

„Budeme to muset udělat po zlém?“ zeptal se Franks.

Nepochyboval jsem o tom, že by je neváhal zbít jen tak ze sportu. „Hej!“ vykřikl jsem dost hlasitě, abych vyplašil pár ptáků na nedalekém stromě. Nelsonovi přestali ječet. „Všichni se uklidněte. V čem je problém?“

„On je problém!“ zaječela Joan.

„Jo, tohle mi došlo. Já už dávno vím, že je to kretén, ale v čem přesně je problém?“

Lucius zuřil. „Polovina mejch pacientů by tu nikdy nebyla, nebejt jeho a jemu podobnejch. UPKM zastrašujou svědky a přeživší. Zavraždí každýho, kdo se odváží jen ceknout o jejich malym tajemství. Oběti monster potřebujou lásku, podporu a terapii, aby se mohly vrátit ke svejm životům. Ale UPKM je místo toho trestá.“

Joan se k němu přidala. „Poslední věc, kterou ti lidi potřebujou, je jejich vlastní vláda, která za nimi přijde a tvrdí jim, že jsou šílení, že to celé byla jen jejich představivost, a když jsou forenzní důkazy, přinutí oběti mlčet. Máš vůbec představu, co to s těmi lidmi dělá?“

„Je to jako zavřít oběť znásilnění, protože dělá městu špatný jméno!“ vyštěkl Lucius. „Je to postavený na hlavu. Úplně absurdní!“

„Je to politika,“ odvětil Franks.

„Tohle nefungovalo v Norimberku a nefunguje to ani teď,“ vyprskla Joan. „Já možná nevím všechno, agente Franksi, ale jednu věc vím určitě, a to, že ty se budeš smažit v pekle.“

Franks přikývl, i když jen nepatrně. „Byl jsem tam. Přeceňuje se.“

„To stačí,“ zakročil jsem. „Lucie, Joan, prosím. Já vím, že je to nepříjemný, ale vážně potřebujeme vaši pomoc. Musím mluvit s někým ve vaší péči a Frankse mi hodili na krk.“

„Je to opravdu vážný,“ řekla omluvně Holly. „Kdybychom to věděli, vůbec bychom ho sem netahali.“

Joan zavrtěla hlavou. „Já vím, žes to nevěděla, Holly, protože na to jsi moc chytrá. Uvnitř mám pacienty, co jim tenhle chlap zavraždil jejich milovaný. Složila jsem slib, že nikomu neublížím. Do svýho zařízení ho pustit nemůžu.“ Byla neoblomná.

Tohle nikam nevedlo a já se musel dostat ke Carlosovi. „Franksi, potřebuju, abys počkal v autě.“

„Ne.“

Příliš dobře jsem věděl, že dohadováním s ním bych jen marnil čas. Pokácet sekvoj vlastními zuby by bylo produktivnější a asi i rychlejší. „Doktoři, prosím, vyřídíme to rychle. Vaši pacienti se ani nedozví, že jsme tady byli.“

„Bez povolení sem nevleze,“ postavil si hlavu Lucius.

„Já povolení nepotřebuju,“ odpověděl Franks.

„Proč, ty prohnilej…“

„Hej!“ skočila mezi ně Holly. „Co tohle? Zatímco tu trčíme a děláme scény, pár těch pacientů, o který si děláte starosti, by mohlo vyjít ven zjistit, co se děje, a tak uvidí tohohle šmejda,“ ukázala palcem na Frankse, „a začnou vyšilovat. Tak co kdybychom šli někam jinam, kde nikdo není, a vy nám toho pacienta přivezete? Všichni budou spokojení.“ Nelsonovi se na sebe podívali a nijak šťastně nevypadali.

„Tady nejde o pomoc vládě,“ řekl jsem. „Pomůžete tím mně osobně. Lovec jménem Martin Hood se vrátil ze záhrobí. Už se pokusil zabít celou moji rodinu a nepřestane, dokud nedostane i mě.“

To je překvapilo. „Marty?“ zopakoval Lucius. „Marty Hood? Není možná. On byl jeden z těch dobrejch. Byl to skvělej kluk. Tohle musí být omyl.“

Joan si povzdechla a vyměnila si pohled se svým manželem. Lucius si posunul tlusté kšandy. Byli spolu víc než čtyřicet let a dosáhli bodu, kdy se velká část rozhovoru nemusela říkat nahlas. Lucius odpověděl za oba. „No dobře, Owene. Přivedeme pacienta ven. S kým potřebuješ mluvit?“

„S Carlosem Alhambrou.“

Joan založila ruce. „Pak se obávám, že tu marníš čas. Carlos s nikým nepromluvil už desítky let.“

„Se mnou mluvit bude.“

Místo, které pro nás Nelsonovi vybrali, byl altán na vzdálenějším okraji trávníku. Nikdo z pacientů sem tak časně nepřijde, a pokud někteří zamíří k oknům, budou příliš daleko, aby nás mohli poznat. Z Frankse bude obyčejný hromotluk ve špatném obleku, a ne chlap, co vraždil přeživší, když nedokázali udržet jazyk za zuby.

Z řeky Alabama, od které nás odděloval kovaný železný plot, stoupala jarní mlha. Většina pacientů byla v Appletonu dobrovolně, ale pár dalších ne, a někteří na tom byli tak špatně, že by jim skok do řeky po hlavě mohl přijít jako dobrý nápad. Obklopovaly nás vysoké stromy porostlé luisiánským mechem. Byla to vlastně velmi poklidná chvíle a já si ji maximálně užíval, protože to, co bude následoval, asi nebude stát za nic.

„Tak jak ses měl?“ zeptal se Lucius Nelson.

„Až na tu záležitost s kultem mrtvejch docela dobře.“ Seděli jsme spolu na lavičce před altánem. Franks se procházel mezi stromy, pravděpodobně kontroloval perimetr. Holly byla dvacet metrů daleko, házela přes plot kameny a dívala se, jak šplouchají do řeky. Joan šla pro Carlose a Trip ji doprovázel. „Přijdete nám na svatbu, že jo?“

„Ano, ano, samozřejmě. Julii znám už od dětství. Pro nic na světě bychom si to nenechali ujít. Víš, že ji máme rádi. A já bych byl asi po smrti, nebýt tebe.“

To bylo trochu nepříjemné a já cítil, že to z větší části není pravda. „Neudělal jsem nic, co by nemohl udělat jinej Lovec.“

„Přesně tak,“ usmál se, pak ukázal na Holly. „A jak se má ona? Už jsme ji tu neviděli několik měsíců.“

„Holly? No, co já vím, tak je v pohodě… Nevěděl jsem, že se jí dostává profesionální pomoci. Vím, že o tom asi nemůžeš mluvit, vztah doktor-pacient a tak, ale jestli jí můžu nějak pomoc, prostě mi dej vědět. Je členka mýho týmu a můj přítel, a vědět, že se pořád něčím trápí a pořád potřebuje pomoc… je to fakt strašný,“ přiznal jsem upřímně. „Po tom, čím si prošla, kdo by jí to mohl vyčítat?“ dodal jsem rychle, nechtěl jsem doktora urazit tím, že bych shazoval jeho konzultace.

Rozesmál se. „Profesionální pomoc? Synu, ona pomáhá nám.“

„Huh?“

„Ta mladá dáma dělá ve svém volnu dobrovolnici. Přijde sem a pomáhá s pacienty, navštěvuje je, naslouchá jim, hraje s nimi ping-pong a dámu. S malejma dětma jí to jde obzvlášť dobře. Je úžasná, vážně každýmu projasní den, je nám líto, že měla poslední dobou tolik práce, ale takovej už je život Lovce. Ona těm lidem rozumí, a oni ji za to zbožňujou.“

„Holly? Vážně?“ Tohle pro mě byla novinka. Určitě se to příčilo image, kterou se snažila udržovat. Zajímalo by mě, proč nám o tom nikdy nic neřekla.

„Aha, tady je máme,“ ukázal Lucius zpátky k budově ústavu. Joan šla vpředu a Trip někoho tlačil na kolečkovém křesle. „Hlavně nebuď zklamanej, když to nevyjde. Pokud bude Carlos opravdu komunikovat, bude to pro mě šok. Už desítky let je úplně apatickej.“

„Jak zlý to je?“

Lucius zavrtěl hlavou. „Laicky řečeno – je mimo, ugrilovanej, mozek nefachá a je z něj prakticky vegeťák. Celé ty roky si jen brouká jednoduchou dětskou melodii. Carlos býval jeden z nejchytřejších a nejodvážnějších Lovců, co jsem kdy poznal. Byl jsem hrdej, že ho můžu považovat za přítele. A pak se jednoho dne stalo tohle. Není pro to žádný lékařský vysvětlení, žádný poškození mozku, žádný vážný fyzický trauma, prostě nic.“

„Nějakej nápad, co to mohlo vyvolat?“

„Ne. Odešel na misi, ale vrátilo se jen jeho tělo. Nevím… já…“ Zvedl si brýle a protřel si oči. „Omlouvám se.“

„Rozumím.“

Trip vytlačil kolečkové křeslo po rampě do altánu. Carlos měl přes bílé pyžamo červený župan. Byl vyzáblý, s atrofovanými svaly, ruce tak hubené, že jste přes papírovou kůži viděli kosti, a vlasy mu na bledé hlavě ostříhali nakrátko strojkem, asi aby ho mohl personál snáz vyšetřovat. Hlava se pomalu kývala ze strany na stranu, zíral do vlastního klína. Něco si broukal, ale já tu melodii nepoznával.

Doktorka Joan se natáhla pro ručník na opěradle a otřela mu z brady sliny. Jeho prázdné oči nijak nenaznačovaly, že by si byl čehokoliv vědom. Vstal jsem z lavičky a přidřepl k vozíku.

„Ahoj, Carlosi. Jmenuju se Owen Pitt. Jsem Lovec jako ty. Musíme si promluvit.“ Samozřejmě žádná odpověď. „Musíme si promluvit o Martinu Hoodovi. Věřím, že to on ti tohle udělal, a já potřebuju tvoji pomoc.“

„Nemyslím si, že tě slyší, drahý,“ naznačila jemně Joan. „Od chvíle, co je tady, na vnější podněty nijak nereaguje. Zkusili jsme všechny testy, co nás napadly.“

Natáhl jsem ruku, abych se ho dotkl, ale zaváhal jsem. Říkal jsem si, že mu ty vzpomínky z hlavy prostě vytáhnu, ale moc se mi do toho najednou nechtělo. Připadalo mi to nepříjemné a invazivní. Ten chlap byl taky Lovec a já netušil, co vlastně dělám.

„Myslíš si, že je to dobrej nápad?“ zeptal se Trip, vycítil moje váhání.

„Ne, vlastně ne,“ odsekl jsem. „Máš lepší?“

Pokrčil rameny. „No, jestli to chceš udělat, udělej to dřív, než se vrátí Franks.“ Trip měl pravdu. Nijak jsem netoužil, aby vláda zjistila, že na mě z artefaktu přešly nějaké schopnosti.

„Udělat co?“ strachovala se doktorka Joan o pacienta.

„Owen umí číst myšlenky,“ řekl Trip a pak si na rty přitiskl prst, aby naznačil, že je to tajemství.

„Opravdu?“ zpozorněl Lucius, patrně větřil další studii.

„Já nevím, jak to funguje, ale funguje to. Nespustí se to při každym dotyku. Vypadá to jako kombinace dvou věcí, kdy někdo vzpomíná na něco hodně intenzivního a mě zrovna zajímá ta samá vzpomínka. Myslím… že jsem to nějak pochytil od Starobylejch.“

„No, čistě z vědeckého hlediska to zní jako snůška keců,“ poznamenala Joan.

„Ale my už pár divnejch věcí viděli,“ dodal Lucius. V tom spočívala krása spolupráce s bývalými Lovci – měli flexibilní uvažování. „Je to nebezpečný?“

„Nemám ponětí.“

„Jestli musí na něco vzpomínat, jak by to mohlo fungovat u někoho, kdo vůbec nemyslí?“ zajímalo Joan.

To jsem nevěděl ani já. Možná když tu vzpomínku budu dost chtít za nás oba…

„Franks se vrací,“ varoval mě Trip.

Do hajzlu s tím. Dotkl jsem se Carlosovy vyzáblé hlavy.

No tak tohle je bezesporu jiný.

Svět byl rozlehlý, až na to, že tu žádný svět nebyl. Jen prázdnota. Nekonečný prostor a nic. Prázdnota neměla hranic, žádný začátek, žádný konec. Nebylo tu žádné světlo, žádná tma, žádné barvy. Nekonečno nemělo konce.

„Kdo jsi?“

„Jsem Owen,“ odpověděl jsem. „Od Lovců monster. A ty?“

„Nepamatuju se.“ Hlas patřil muži. „Co tady děláš?“

„Kde je tady?“

„Ani to si nepamatuju…“ odpověděl zmateně hlas. „Ale nejsem tu sám. On tu žije taky.“

„Carlosi, to jsi ty?“

Pak první hlas zmizel a na jeho místo nastoupilo něco ohavného. Tenhle hlas byl jiný, skřípal jako dudy vyrobené ze shnilých vnitřností, které vycpali skleněnými střepy. Má mysl se proti té nepřirozené síle bouřila.

TOHLE JE MÁ SCHRÁNKA. NAJDI SI VLASTNÍ.

„Kdo jsi?“ vyzval jsem ho.

Žádná odpověď.

Sice to bylo hodně divné, ale já na to neměl čas. Potřeboval jsem informace o Hoodovi. Jen pouhá myšlenka na něj jako by změnila celý svět. „To jméno znám,“ ozval se první hlas. „Já znám Hooda.“

A pak jsem viděl – bylo tu světlo, prostor, rozměry a gravitace, rozvíjela se přede mnou rozmazaná scéna. Skupina lidí, jasných Lovců, i když jejich vybavení bylo zastaralé a týmovou nášivku jsem neznal. Nebyl tu žádný zvuk, ale scéna byla na první pohled uvítání, když skupina přijímala nového člena. Detaily okolí byly jen rozmazané šedé skvrny. Tváře Lovců byly prostě… prázdné. Bledé šmouhy v místech, kde by měly být jejich rysy. Jen jeden muž byl vidět zřetelně, ten nováček, a scéna se soustředila na něj. Byl to mladík s nadváhou, s čupřinou kudrnatých vlasů, nosil vestu, která mu stěží dosahovala k pupku. Choval se žoviálně, když se smál a žertoval s ostatními. Scéna se zpomalovala a s ní i pohyby Lovců, dokud se zcela nepřestali hýbat.

Znovu jsem měl fyzické tělo. Procházel jsem mezi nehybnými Lovci uvnitř třírozměrné fotky minulosti. Zastavil jsem se před Hoodem, prohlížel jsem si ho. Poznal jsem ho podle vzpomínek Dorkas. Měl jizvy po akné a vůbec se nepodobal chlapovi, co mě napadl. Popravdě řečeno nevypadal nic moc, jen legrační tlouštík starý asi jako já.

„Tohle si pamatuju…“ řekl hlas a tentokrát se ozval přímo za mnou. Otočil jsem se. Jeden z Lovců na scéně mluvil. Na rozdíl od ostatních byl vyvedený detailně. Svalnatý, s úzkou bradkou a hustou hřívou tmavých vlasů, kterými prokvétaly první šediny. Hispánec, odhadem čtyřicátník, byl pohledný muž, ale oči měl propadlé a utrápené. Jen stěží jsem v něm poznal křehkého muže, kterého jsem potkal ve skutečném světě. „Tohle si pamatuju. Ještě mi je všechny nevzal.“

„Kdo ti je nevzal?“

„Požírač,“ odpověděl, jako by to mělo být jasné. „Přišel jsi mi pomoct?“

„Ano,“ odpověděl jsem, i když jsem neměl ponětí, jak to udělat. „Kde je ten Požírač?“ Carlos zvedl jeden prst a přitiskl ho ke spánku. Přikývl jsem.

„Žádnej strach. Brzy si pro nás přijde. Kdykoliv si na něco vzpomenu, přijde a sežere to. Už mi nezbylo skoro nic.“

„On požírá vzpomínky?“

„Spíš je polkne, částečně stráví a pak vyvrhne po celé mojí hlavě. Zachránil jsem jich jen pár. Přinutil jsem se na ně nemyslet, ale vím, že tu jsou. Když si na něco vzpomenu, trvale o to přijdu. Všechny šťastné už jsou pryč.“ Zvedl levou ruku, ukázal snubní prsten. „Býval jsem ženatý, myslím, ale nepamatuju si ji. Tyhle vzpomínky zničil hned na začátku, protože to bylo to první, na co jsem si vzpomněl, když mě chytil. Když jsem o ně přišel, vzal si ty obyčejný. Nedokázal jsem s ním bojovat. Je příliš silnej. Pořád má hlad.“

Jak jsem ho zhrozeně poslouchal, napadlo mě, jestli jsou ohrožené i ty moje, když jsem teď tady.

Carlos procházel zamrzlou vzpomínkou. Celé tělo se mu třáslo. „Ze svýho života si nepamatuju nic. Poznávám věci a vím, jak se jmenujou. Předpokládám, že může sežrat maso, ale ne kosti. Ale nepamatuju si, že bych cokoliv prožíval. Vím, co je jídlo, ale nevím, jak chutná, chápeš, jak to myslím? Nezůstalo mi skoro nic.“

„Jak jsi zachránil tohle?“

„On mi ty špatné nechává, aby mě provokoval a smál se mým selháním. Vše ostatní, co jsem kdy prožil, je pokroucený a rozbitý, ale tohle ne. Své chyby, které vedly ke konci mýho života, můžu prožívat znovu, kdykoliv se mi bude chtít. Vlastně to je jediná věc, kterou dělat můžu. Ta věc, co žije v mý hlavě, je škodolibej sráč, o tom žádná. Kdybych ve vzpomínkách, co mi nechal, dokázal najít nějakou radost, jsem si jistej, že by je sežral s ostatníma.“

„A až si vezme všechny, co se s tebou stane pak?“

„Možná mě pak prostě nechá zemřít…“ řekl, viditelně si to přál.

Mysl toho chudáka byla pomalu požírána, ale ta věc záměrně nechala vzpomínky na tohohle určitého Lovce. „Udělal ti to Martin Hood, že jo?“

Prošel kolem mě, skrz dav nehybných postav, a zastavil se, díval se do nehybných očí mladého pana Hooda. „Pomůžeš mi?“

„Co můžu udělat?“ zeptal jsem se.

„Ukážu ti ty útržky, co mi Požírač nechal, aby si se mnou mohl pohrávat. Na oplátku chci dvě věci. Nepomůžu ti, dokud mi neodpřísáhneš, že mi s nima pomůžeš.“

„Sem s nima.“ Čekal jsem, že mě požádá, abych ho osvobodil, abych zničil démona v jeho hlavě, ale ne to, co přišlo.

„Zabij mě.“

To mě překvapilo. Proto jsem tady nebyl. Nemohl jsem to udělat. Chystal jsem se odpovědět, ale zarazil jsem se. Obklopovali mě nehybní Lovci, jejich tváře vyškrábané z existence, jako když dlouho gumujete a protrhnete papír. Z toho muže vysáli všechno štěstí, jeho tělo byla prakticky nežijící skořápka… Ne. Tu žádost jsem chápal.

Přikývl jsem. „A ta druhá?“

Díval se na usměvavého tlustého Lovce tak dlouho, až jsem si začínal myslet, že jsem se stal další zapomenutou vzpomínkou.

„Pomsti mě.“

Tohle se od ostatních prožívaných cizích vzpomínek lišilo. Tentokrát jsem se nedíval jeho očima a necítil jeho smysly, protože ty byly dávno utlumené a pryč. Carlos už nevěděl, jak je prožívat.

Spíš jsem byl divákem, před kterým se rozvíjí daná scéna. Jen pár detailů, zvuk bolestně nevýrazný. Barvy vybledly v šeď a stíny, když mu ukradli i nejzákladnější věci. Byla to příšerná existence a tohle představovalo vše, co mu zbylo od roku 1989. Díval jsem se na přijímání nového Lovce. Hood se smál, když ho Carlosův tým vítal, plácal po rameni a třásl mu rukou. Jediní, komu zůstaly obličeje, byli můj hostitel a jeho budoucí nemesis.

„Přišel s výborným doporučením. Můj dobrý přítel mi řekl, že má talent a bude posilou našeho týmu,“ pověděl mi Carlos, i když si při tom potřásal přízračnou rukou s Hoodem. „Můj přítel se jmenoval Harbinger.“

„Znám ho,“ řekl jsem.

Carlos zavrtěl hlavou. „Já ne. Pamatuju si jen to málo, co je spojený s tímhle. Jen to. Ale nenávidím ho za to, že mi do života přivedl tohle monstrum. Požírač mi nenávist nechal. Zahřívá ho.“

Pak jsme se ocitli na neznámém místě, na křižovatce dvou cest. Tým Lovců zaujal pozice kolem několika aut a střílel na dav potácejících se zombií. Byly tu stovky nemrtvých. Obrovské zamoření. Carlos a já jsme procházeli mezi létajícími kulkami a houfem hnijících nemrtvých. Ukázal na svůj zrcadlový obraz, který se opíral o kapotu auta a pálil jednu dávku broků za druhou do přibližující se masy. „V práci se nám dost dařilo. Zpočátku mi nedošlo, že až příliš dobře.“

Zombie se dostala přes kapotu prvního auta a Hood ji roztrhal dávkou z kulometu. „Tehdy bylo docela mrtvo. Neměli jsme moc práce a tým dostával nejmíň zakázek v zemi. Prostě smůla. Ale pár týdnů po Hoodově příchodu jsme tu měli jedno zamoření nemrtvejma za druhym. Můj tým se najednou topil v penězích. Byli jsme hvězdy společnosti.“

Zombie napadla vzpomínkového Carlose zezadu, tvrdě ho srazila na silnici. Nedaleký beztvářný Lovec nebyl v pozici, odkud by mu mohl pomoct, vypadalo to jako jistá smrt. Ale zombie ztuhla pár cenťáků od Carlosova krku dřív, než se mohla zakousnout. Chvíli jen stála, než se Carlos překulil, vytáhl pětačtyřicítku a poslal jí kulku do mozku. Velitel rozmazaného týmu se krátce podíval na Hooda, který měl nataženou ruku a dvěma prsty ukazoval na ztuhlou zombii. Hood se vrátil ke střílení, jako by se nic nestalo.

Můj hostitel smutně zavrtěl hlavou. „Tohle byla moje první stopa, ale ve všem tom vzrušení jsem ji propásl. Pokračovali jsme dál. Pokaždé, když jsme neměli do čeho píchnout, se v naší oblasti objevili další nemrtví. Myslel jsem, že se nám v sousedství usadil silnej nekromant, ale že je pořád o krok před náma. Byl jsem příliš zabedněnej, aby mi došlo, že se na něj dívám každej den.“

Problesklo pár dalších scén. Uplynulo několik měsíců, co spolu tihle Lovci začali pracovat. „Tou dobou jsem už byl boháč, ale nepamatuju si, co jsem s tím udělal. Nechal mi vzpomínku, že jsem byl pro ostatní Lovce něco jako superhrdina, jen aby se mi tím posmíval. Vážně, byl jsem třída. Hood se z milýho kluka a vtipálka změnil v knihomola, intelektuála a troubu. Všichni ho milovali. Byla to ale lež, přetvářka. Netušili jsme, co provádí.“ Vize dvou mužů, co spolu sedí na lavičce na molu, popíjejí a vyprávějí si historky, relaxují po dlouhém dni v práci. „Ukázalo se, že Hoodovy rodiče zabili, když byl ještě malej kluk. Byli to kultisti a ještě v Anglii si zahrávali se Starobylejma. Jednou v noci se mi s tím svěřil. Proto se stal Lovcem. Chtěl s těma věcma bojovat. Byl jimi posedlej.“

„Proč ti to řekl?“

Můj hostitel se zasmál. „Uvidíš…“

Hood dlouze potáhl z cigarety, než nedopalek odcvrnknul do oceánu. „Víš, šéfe, tohle mě nutí k zamyšlení…“ Bylo na něm vidět, že trochu přebral. „Všude kolem je spousta informací o Starobylejch. Proč bychom, mluvím čistě hypoteticky, proti nim nepoužili jejich vlastní zbraně? Podmanit si magii nebude o nic těžší než si podmanit elektřinu.“

Carlos neskrýval pobavení. „Tohle je šílený.“

„Ne. Vyslechni mě, kamaráde. Ty jsi chytrej chlap. Je to jako válka, ta velká. Má babička zažila bitvu o Británii a vyprávěla mi, jaké to bylo, když nad sebou slyšeli přelétat V rakety. Čirá hrůza. Pekelný stroje, jasný? Ale jak válka skončila, bum, Spojenci čapli každýho německého vědce, co jim přišel po ruku, jasný? Tak jsme dostali člověka na Měsíc.“

Carlos si dopřál dlouhý doušek. „Asi jo.“

„Tohle je stejný. Když znalosti pocházejí ze špatnýho zdroje, samo o sobě je to nedělá špatnými. Dlužíme to sami sobě. Měli bychom Starobylý studovat, ne se jim vyhýbat. Mysli na to, co všechno bychom mohli dokázat.“ Hood zvážněl. „Představ si, kdyby několik z nás, lidí jako ty a já, vědělo, co tam venku opravdu je, spolupracovalo a podmanilo si tu moc… Mohli bychom přemoct samotnou smrt!“

„Takhle to nefunguje. Cokoliv od těch věcí je pošpiněný. Drž se od nich dál, Marty.“ Pak vzpomínkový Carlos hodil prázdnou láhev do vln a vstal k odchodu. „Jsi opilej a mluvíš nesmysly. Zavolám ti taxíka. Běž domů a trochu se vyspi, chlape.“

„Myslel jsem, že ty to pochopíš…“ zamumlal si pro sebe Hood, když Carlos odešel.

Molo se rozplynulo a Carlos pokračoval ve vyprávění. „Časem mi to došlo. Hood v archivu na velitelství něco našel. Nějakou starou knihu, kterou jsme sebrali kdovíkde.“ Další scéna se odehrávala v pokoji plném polic, který lemovaly řady knih. Nejdřív jsem si myslel, že je to knihovna, ale pak mi došlo, že je to malý byt doslova přecpaný knihami. Všechny tituly na hřbetech byly rozmazané a zapomenuté. Hood seděl u stolu, před sebou velký svazek, jediná malá žárovka mu poskytovala dostatek světla ke čtení. Kniha se musela uchytit v Carlosově paměti, protože jsem ji viděl křišťálově jasně. Masivní, v kůži vázaný grimoár s prastarými stránkami pokrytými symboly a obrazci, které naznačovaly, že je krví musel před tisíci lety napsat úplný šílenec.

„Ahoj, Marty. Nikomu se nedaří ti dovolat. Začínal jsem mít strach, tak jsem přemluvil domovníka, ať mě pustí dovnitř. Jsi v pořádku?“ zavolal Carlos, když vstoupil do pokoje, jen aby se s trhnutím zastavil, jakmile zahlédl knihu. „Je to – co tady s tou věcí děláš?“

„Učím se…“ zamumlal Marty, jako by byl v transu, nevzhlédl, rukama přejížděl po slovech. Šílené škrábanice jako by se hýbaly. Byla tam kresba obludného mimozemského stromu, větve vypadaly jako nohy cvrčků. Na stránce nad ním byla černá šmouha jako oblak stoupající ze stromu.

„Zatraceně!“ vykřikl Carlos a shodil knihu ze stolu na podlahu. Kousky skládačky konečně zapadly na místo. Kniha zaduněla o zem, otevřela se na stránce s obrázkem obřího hlavonožce, kterého jsem znal až příliš dobře. Carlos se natáhl přes stůl, chytil Hooda za košili a trhnutím ho zvednul. „To jsi ty! Ty jsi za těma nemrtvejma, že jo? Odpověz mi, ty hajzle!“

„Nevím, o čem mluvíš,“ zakoktal Hood. Pak ho Carlos praštil do obličeje, opravdu tvrdě. Popadl tlouštíka za kudrnaté vlasy, strhnul ho ze židle a připlácl obličejem na otevřenou knihu. Na stránky kapala krev.

„Lháři!“ zařval vztekle Carlos.

„Dobře, dobře!“ zaječel Hood. Carlos ho zvedl a přirazil k jedné polici. Knihy se vysypaly na podlahu. „Pusť mě, prosím,“ vzlykal.

„Celou dobu jsi to byl ty. Nemůžu tomu uvěřit!“ Carlos ho pustil a ustoupil, v jeho hlase zaznívala bolest a nevíra. „Proč? Proč jsi to udělal?“

„Musel jsem! Ty nechápeš, co je v sázce. Musíme se ta tajemství naučit, jinak jsme zatracení.“

„Ty už zatracenej jsi. Kolik nevinnejch lidí kvůli tobě zemřelo? Víš, co ti federálové udělaj, až zjistí, že jsi oživoval mrtvoly? Zavřou tě do vězení až do konce života.“

Hood najednou přešel z fňukajícího do velitelského tónu. Ta změna byla šokující, jako by v něm někdo přepnul páčku a nastoupila jiná osobnost. „Tak v tom se mýlíš, kamaráde. Ty federálům neřekneš ani ň.“ Z nosu mu tekla krev a kapala po dvojitě bradě, ale on si ji neotřel. Jeho oči plály zápalem pravého věřícího a já poprvé spatřil muže, ze kterého se měl stát Stínový lord. „Protože jestli to uděláš, stáhnu tě s sebou. Řeknu, že jsi mi nařídil oživovat mrtvý kvůli odměnám z Fonasilu.“

„Co že jsem dělal?“ Carlos odpověděl vytažením pistole, co měl za opaskem. „To se ještě uvidí.“

„Ty mě nezastřelíš,“ prohlásil klidně Hood. „Pokud zemřu, pak jsem nechal důkazy pro úřady, že to já vytvářel nemrtvý, ale že jsem to nedělal jen na tvůj rozkaz, ale přímo z rozkazu Lovců monster s. r. o. Vláda vás za to zničí. Na to tu společnost příliš miluješ.“

„Bastarde!“ Rozzuřený Lovec zvedl zbraň a přitiskl ji Hoodovi ke tváři.

„Udělej to. Jen do toho,“ vyštěkl Hood. „Zabij člena svýho týmu. Zavraždi přítele. Pak to vysvětli úřadům. Přesvědč ostatní, že já nevyvolával zombie, aby se z tebe stal milionář.“

Carlos zaváhal, tvář mu zvrásnily obavy. „Sakra!“ Smýknul s tlouštíkem o zem a poraženecky ustoupil. Chvíli přecházel sem a tam. „Ty idiote, co jsi to provedl?“

„Naplňuju svůj osud. Jednou provždy zastavím Starobylý.“ Konečně si našel čas, aby si otřel nos. „Odměny financují můj výzkum. Oživování mrtvol mi pomáhá zdokonalovat moje schopnosti. Tohle je jen začátek epickýho díla. Uvidíš.“

Carlos zastrčil pistoli zpátky do pouzdra, než popadl Hooda za krk a odtáhl ho ke dveřím. „Ne. Ty půjdeš se mnou. Jdeme za Harbingerem. Ten bude vědět, co s tebou udělat.“

Vrátili jsme se do původní prázdnoty. Temnota všemi směry.

„Nevěděl jsem, co jinýho bych měl dělat. Byl moje zodpovědnost, a já selhal. Obrátil jsem se na jedinýho člověka, o kterém jsem věděl, že bude mít odpovědi. Odešli jsme tu noc, já, Hood a pekelná kniha, chytli jsme první let. Pamatuju si, že celou cestu šel dobrovolně, pořád žvanil o tom, že dělá správnou věc a že o tom Harbingera přesvědčí. Myslím, že mě tou hádkou chtěl zaměstnat… Když jsme dorazili, byla tu spousta Lovců a měsíc byl v úplňku. Měl jsem toho v hlavě tolik, že jsem si ani neuvědomil, že s ním zrovna mluvit nemůžeme.“

Noc, kdy Hood zemřel, pomyslel jsem si.

„Přesně tak,“ odpověděl. Ozvalo se příšerné táhlé zavytí. Přicházelo ze vzdálené prázdnoty. „Požírač přichází. Musím to dokončit.“

Stáli jsme na okraji kruhu chaosu, před malou kamennou budovou, která bývala ubytovnou otroků na rodinné farmě Shacklefordů. Kolem se motali Lovci. Všude byla krev, jasně rudá na pozadí černobílého světa. U vchodu leželo Hoodovo rozervané tělo. Beztvářný Lovec ho držel, marně se mu snažil pomoct. Věděl jsem, že vymazaný muž je Myers. Další neznámí se starali o druhou zraněnou osobu. V koleni utržená, napůl ožvýkaná noha ležela vedle.

„Spáchal sebevraždu.“

„To jsem si myslel. Kromě mě o Hoodově zradě nikdo nevěděl. Cítil jsem se hrozně. Vinil jsem se za jeho smrt i celou tu záležitost. Selhal jsem.“

Prošel jsem dějištěm masakru. Hood byl jasně mrtvý, doslova roztrhaný na kusy. Došlo k hádce a rvačce mezi Myersem a někým, kdo mohl být jen Ray Shackleford. Slova byla vymazána, ale já věděl, že Myers nechtěl nic jiného než pomstít smrt přítele. „Nikdy jsi o tom ostatním neřekl.“

„Ne. Neřekl. Myslel jsem, že se Hood zabil kvůli pocitu viny. Všichni ho měli rádi. Čemu by posloužilo špinění jeho památky? Navíc jsem se bál… že jsem mohl něco udělat jinak, že to byla moje vina. Ne, to tajemství jsem musel nosit já. Po jeho smrti se žádný důkaz neobjevil, Hood musel blufovat, tak jsem to prostě nechal být. Jeho pitomou knihu jsem schoval.“

„Ty jsi ji nezničil?“

„Nešlo to. Nechtěla hořet. Měl jsem se snažit víc.“

Najednou za rodným domem Shacklefordů něco vstalo, nad ubytovnou otroků, stín velký jako dům, jen pokroucený jako škvor. Kvílení nabralo na síle, když stínová klepeta zakryla úplněk.

JÍDLO, prohnal se mojí lebkou řev.

„Do prdele!“

„Požírač je tady,“ oznámil klidně Carlos. „Dobře. Tahle mi chybět nebude. Pojď, mám ještě jednu. O tři roky mladší.“

Nové místo, velký starý dům v borovém lese na vrcholu kopce. Tým Lovců se rychle pohyboval mezi tmavými stromy, zbraně připravené. Byli zpocení a unavení, několik jich utržilo zranění. Tahle vzpomínka byla ze všech nejzřetelnější. Ostatní dokonce měli tváře.

Carlos mi musel číst myšlenky. „Jo, téhle se Požírač ani nedotknul. Ta je ze všech nejhorší. Nedokážu říct, co jsou ti lidi zač, ale on mě rád nechává se dívat, jak umírají, znovu a znovu.“

„To mě mrzí,“ řekl jsem.

„Nemusí. Tohle je teď jediná vzpomínka, co zbyla z celého mýho života. No, vlastně je tu ještě jedna. Pamatuju si ukolébavku, co mi zpívala mi madre, když jsem byl malý děcko. Myslím, že ta je nejstarší, co jsem měl. Požírač ji z nějakýho důvodu nechává na pokoji. Myslím, že se mu ta melodie líbí… Prosím, nezapomeň na svůj slib.“

„Nezapomenu.“

„Dobře,“ řekl. „Dívej se.“

Bylo jich šest. K domu se přibližovali ve třech dvojicích, pohybovali se rychle. Zastavili se mezi stromy na okraji dvora. Soustředil jsem se na jejich velitele, když zkoušel vysílačku, v Carlosově tváři byla zjevná frustrace. „Rádiový kontakt jsme ztratili hned, jak jsme dorazili. Pak nás nemrtví odřízli, obklíčili a pronásledovali lesem. Teprve později mi došlo, že nás naháněli k tomu domu. On to tak chtěl. Znal naše metody, naše postupy, přesně věděl, co uděláme.“

Lovci zaútočili na budovu. Jedna dvojice u zadních dveří, druhá u předních, třetí hlídala perimetr. Týmy vtrhly do viktoriánského domu a zjistily, že je prázdný, zakrytý nábytek stál na zaprášených kobercích. První dvojice našla schody vedoucí do sklepa.

„Nalákal nás dovnitř. Byli jsme obklíčeni, bez komunikace. Zakázka měla být brnkačka, jen základní monstra na soukromym pozemku, ale i když teď už si nepamatuju, co přesně to mělo být nebo kde se to událo, vím jistě, že na to, co jsme našli, jsme připravení nebyli.“

Sklep byl úplně normální, až na jednu betonovou zeď, kde byla v základech vyhloubená díra. Prastarý tunel vedl hlouběji do země. Lovci se ho připravovali zkontrolovat.

„Nebylo kam utéct, tak jsem se rozhodl zkusit tunel. Mohla to být cesta ven, nebo k tomu, co kontrolovalo monstra, která na nás útočila. Byl jsem takovej hlupák. Nechal jsem svý ego, aby mi zastínilo úsudek. Za celou svou kariéru jsem udělal jen tři velký chyby. První, že jsem kdy věřil Hoodovi. Udržení jeho tajemství byla druhá. Vlézt do té díry byla poslední.“

Čas ubíhal a Lovci pokračovali dolů, jejich nervozita rostla s každým krokem, zvuky nemrtvých v jejich patách jim byly neustálým společníkem. Připravovali pasti, zpomalovali pronásledovatele, ale pořád tu byli další. Nakonec se tunel otevřel do velké umělé místnosti. Stvůry – neskutečná stvoření složená z různých zvířat, opancéřované monstróznosti – vstaly kolem Lovců a snadno je rozehnaly. Lovci svedli úžasný boj, ale nakonec byli poraženi. Vzpomínka se natahovala, aby bylo patrné utrpení každého jednotlivce, když ho na kusy mlely sekáčky zakončené paže nebo trhaly rýhované ocelové zuby.

Carlos se probral o chvíli později, koženými popruhy přivázaný ke stolu, někdo na něj volal jeho jménem. Okamžitě poznal, kdo na něj mluví. Stín vypadal ve vzpomínce stejně jako v současnosti. Dokonce ani nezestárl. Tenkrát měl na sobě řeznickou zástěru z bílé gumy potřísněnou krví. Zeširoka se na Carlose usmál.

„Ahoj, kamaráde. Jak ses měl?“

„Kde jsou mí chlapi?“

„Zverbovaní do mojí armády.“ Nekromant se zastavil a stáhl prostěradlo z dalšího operačního stolu. Carlos zaječel, když uviděl těla dvou členů svého týmu, napůl sešitá v něco úplně jiného. Lovec se zoufale opřel do popruhů. „Zdokonaluji Boží dílo.“

Carlos se dál zmítal, šílel z pohledu na své přátele. „Já tě zabiju! Já tě zabiju! Ty zkurvysyne! Zabiju tě!“

„Ale prosím tě… dřív jsi na to žaludek neměl, a obávám se, že právě to tě přivedlo sem. Trápí mě, že to musím udělat, ale já ti dal možnost podívat se na věci z mého úhlu pohledu, a ty jsi neposlouchal. Musel jsi být pokryteckej paličák. Proto teď nadešel čas, abys zaplatil za svoje chyby. Ale snad tě potěší, že tvoje oběť nepřijde vniveč.“

„Kdo jsi?“ chtěl vědět Carlos, stále se snažil uvolnit popruhy, po ničem netoužil víc než tomu chlapovi před sebou holýma rukama utrhat ruce i nohy.

„No tak, Carlosi.“ Stín zavrtěl hlavou. „Opravdu vypadám tak moc jinak? To starý tělo bylo změkčilý… byla to přítěž. Když jsi mě zastavil, musel jsem spustit jeden ze svých záložních plánů. Kouzlo už bylo připravený, ale já sám neměl k jeho provedení dost odvahy. Při prohazování těl se toho může hodně pokazit. Vážně, měl bych ti za to poděkovat. Našel jsem způsob, jak si pořídit něco lepšího, můžeš říct, že jsem se přestěhoval. Tohle tělo jsem si vzal od jednoho ubohýho pitomce, od snadno zmanipulovatelnýho děcka v dospělém těle. Přestěhoval jsem se, a ten ubožák dostal moje starý tělo. Naštěstí pro něj v něm musel trčet jen pár minut, než ho Earl sežral!“

„M-M-Marty?“

Hood si oběma rukama ukázal na hruď a usmál se. „Osobně! A dámy tohle tělo milujou mnohem víc než to starý, o tom bych ti mohl vyprávět.“

Zasáhlo ho bolestné uvědomění. „Ale… ale ty si mrtvej!“

„Vidíš?“ zasmál se Hood. „Porazil jsem smrt, přesně jak jsem ti před lety říkal. Neměl ses mi vysmívat… Nikdo se mi neměl vysmívat.“

Carlos zaječel. Byla to čirá prvotní nenávist. Trvalo to dlouho, zatímco sebou zmítal a marně se snažil přervat popruhy. Nakonec se mu vrátil rozum. „Marty, ty bezcennej pytle sraček, tohle byli tvoji přátelé!“ Bolestně trhnul hlavou k druhému stolu. „Byli tvoje rodina!“

Hood rozhodil rukama. Carlos si poprvé všiml hnijících věcí, co v úhledných řadách stály za jeho věznitelem. Stvůry byly poskládané z kusů těl, kosti přišroubované k ocelovým plátům, zkřížené dráty a matky; kosti, svaly a železo poskládané do groteskní parodie života. „Tohle je teď moje rodina.“

Zuřivost se změnila ve strach. „Jsi šílenej!“

„To je jen otázka pohledu. Já jsem si dost jistý, že jsem tady jedinej při smyslech. Vidíš, věci se změnily. Byl jsem naivní. Myslel jsem, že můžu Starobylé porazit v jejich vlastní hře. Ale pak jsem si uvědomil pravdu. Oni nemůžou prohrát. Tak jsem uzavřel pro všechny prospěšnou dohodu. A ty mi teď pomůžeš spolupracovat s nima.“

Carlosovy oči těkaly sem a tam po řadě zotročených obludností. „Co ode mě chceš?“

Hood se zasmál. „Když jsem ‚zemřel‘,“ Hood prsty naznačil uvozovky, „nechal sis něco, co mi patří. Potřebuju tu knihu zpátky. Obsahuje informace, který mi umožní otevřít portál na druhou stranu.“

„Tohle nemůžeš!“

„V tom máš vlastně pravdu. Jen velmi málo lidí má dostatečný potenciál, aby do toho mystéria pronikli. Já mezi ně naneštěstí nepatřím. Chystám se zařídit, aby padla do rukou někomu, kdo to zvládne. On ani nebude vědět, že mi pomáhá. Nejdřív ho musím zlomit, ale o to už jsem se postaral.“

Ten mazanej bastard… Všechno to dávalo smysl. Hood stál za tím, co se stalo na vánočním večírku. Byl zodpovědný za proměnu Susan. Zmanipuloval Raye, aby otevřel trhlinu.

Hood se naklonil blíž, zastavil se pár centimetrů od tváře svého starého velitele. Carlos si to pamatoval tak jasně, že jsem cítil Hoodovu vodu po holení. „Tak kde jsi schoval moji knihu?“ zeptal se.

Carlos mu plivnul do obličeje. „Nikdy ti nic neřeknu!“

Stín lehce přikývl, nevšímal si slin ve svých očích. „A já bych od tebe nic jiného nečekal. Takže to budeme muset znovu udělat po zlym.“

„Chceš mě mučit, pendejo?“ zeptal se s typickou vzdorovitostí Lovců Carlos. „Do toho!“

„Jak si přeješ. Mučení by bylo snadné. Víš, když děláš pro Starobylé, dostaneš za to pár zdokonalení, pár nových schopností. Poslali několik svých přátel, aby se mnou… jak bys to asi popsal ty… žili. Jistě, mohl bych tě mučit; nože, rozpálený pohrabáče, elektrický proud a podobný nesmysly, ale to chce čas a já na takový věci nemám žaludek.“ Ukázal na operační stůl plný různých částí těl. „Já jsem tvůrce, ne ničitel. Já raději někoho pošlu, aby se ti pošťoural v mozku a našel, co potřebuju. Takže odpověď na tvoji otázku zní – žádný mučení. Tohle bude mnohem, mnohem horší.“

„O čem to mluvíš?“

„Sbohem, Carlosi. Hodně jsem se toho od tebe naučil a naše společný chvíle jsem si užíval. Byl jsi jeden z mých nejlepších přátel. Vážně mi bylo potěšením.“ Krk se mu nadul, jak se něco plazilo vzhůru tělem. Hood otevřel ústa. Jako bych se díval do temné studny. V inkoustové temnotě se otevřela a zablikala dvě malá červená očka. Nepatrná klepítka se natáhla za Hoodovy rty. Carlos začal ječet.

Malá stvůra se přisála k Lovcovu obličeji, jemný černý sliz se mu vplížil do očí, nosu a hrdla. Křik se změnil v kašlání a dávení. Odvrátil jsem se.

Scéna zčernala. Vrátili jsme se do prázdnoty.

„Nejdřív to byla maličkost. Jako bolení hlavy. Ale on rostl a rostl a rostl. Čím víc žral, tím větší byl. Všechno, na co jsem jen pomyslel, on zničil, roztrhal na kusy. Jsou ze mě jen kousky a útržky. Našel, co hledal, ale to ho nezastavilo. Ne… on pokračoval pořád dál.“

V Mexiku jsem těsně unikl stejnému osudu. Otřásl jsem se. Zaznělo zakvílení dud, myšlenkový démon se blížil.

„Teď bys měl raději odejít. Prosím, dodrž slib. Já tě o to prosím. Skonči to.“

Požírač nás obklopil, nafouknutá odporná věc. Slintal, žvýkal, trhal a plival, jak se pár posledních vizí smrtelného života měnilo v nic.

„A takhle končí svět…“ prohlásil můj hostitel.

Zpátky ve skutečném světě jsem zalapal po dechu a prudce stáhnul ruku od kolečkového křesla. Carlos stále pomalu pohupoval hlavou ze strany na stranu, na oblečení mu kapaly sliny. Tiše si broukal.

„Co se stalo?“ chtěl vědět Lucius Nelson, strachoval se o svého pacienta.

Rozhlédl jsem se, doktoři a Trip v altánku stáli na stejných místech, jako když jsem odešel. Franks se rychlou chůzí blížil po štěrkové cestě.

„Jak dlouho jsem byl mimo?“ zeptal jsem se.

„Nikde jsi nebyl,“ řekla Joan.

„Nanejvýš pět vteřin,“ odpověděl rychle Trip. „Fungovalo to?“

„Jo, dalo by se to tak říct.“ Vstal jsem. „Doktoři, musíme nechat Carlose zemřít.“

„Cože?“ odpověděli oba jedním hlasem.

„Prosím, věřte mi. V jeho hlavě žije něco příšernýho. Požírá ho to, kousek po kousku. Přinutil mě přísahat, že ho zabiju.“

„Owene, tohle je směšné.“

Kolečkové křeslo se začalo třást. Podíval jsem se dolů. Carlos dostal záchvat. Už si nebroukal. I to mu vzal. Jeho poslední vzpomínka byla vymazána. Třes ustal.

Joan si klekla vedle křesla a přiložila Carlosovi prsty na krk. „Myslím, že je mrtvý.“

Pacientova hlava se najednou prudce zvedla. Otevřel oči, odhalil krví podlité bulvy. Jedna vychrtlá ruka chytila Joan drtivou silou za zápěstí. Stáhnul ji na kolena.

Moje STI vyskočila z pouzdra tak rychle, že se mi prakticky zhmotnila v ruce. Odjistil jsem ji a posadil mířidla mezi zarudlé oči. „Pusť ji!“

„Neee,“ zasyčela ta věc v Carlosově těle. Joan vykřikla, když jí stiskl paži. „Hostina skončila… Potřebuju novou schránku k životu.“

„Co se to děje?“ vykřikl Lucius. „Carlosi, pusť ji. My se ti snažíme pomoct.“

„To není on, doktore. Tohle je ta věc z druhý strany. Mám pravdu, Požírači?“

Tělo zasípalo. „Ne pravé jméno. Jméno dané slabým masem.“ Hlas skřípal, nebyl na rozhovory zvyklý. „Takový hlad. Musím jíst.“ Jeho druhá ruka se natáhla k Joanině tváři, jako by ji chtěl pohladit. Nosní dírky se rozšířily, když nasál její pach. „V téhle je tolik vzpomínek… k hodováááání.“

Když byla jeho žena v nebezpečí, byla reakce Lucia Nelsona o zlomek rychlejší než moje. Carlosova hlava sebou trhla do strany a pak zpátky, když mu naše kulky do lebky vystřílely X. Joan upadla. Udělal jsem krok vpřed, kopnul křehké tělo do hrudníku a poslal jsem kolečkové křeslo po rampě na sluneční světlo. Vozík se převrátil.

I když mu chyběl týl, tělo se snažilo vstát, nutilo atrofované svaly hledat si nového hostitele. Jeho pohyby byly trhané a nejisté, bolelo jen se na ně dívat. „Hostinááá…“

Trip vytáhl Springfield XD .45. Doktor Lucius mi stál po boku s připraveným krátkým Coltem Officer. Podívali jsme se jeden na druhého, věděli jsme, co musíme udělat. Zahájili jsme palbu. Carlosem proletěly tucty kulek. O pár vteřin později naše uzávěry odskočily naprázdno, v uších mi zvonilo a prostřílené tělo bylo naprosto nehybné, na trávník vytékala krev.

„Co to sakra!“ křičela Holly, když běžela k altánu. Zastavila se jen na tak dlouho, aby vytáhla svůj STI Ranger a stejně jako my ostatní ho namířila na zkrvavenou masu na trávníku. „Jsou všichni v pořádku?“

„Jsme v pohodě,“ odpověděla klidně Joan. „Ale myslím, že mám zlomené zápěstí.“ Vysoká žena se vytáhla na lavičku. Odněkud vylovila .308 PPK a držela ho třesoucí se levou rukou, zatímco pravá jí ležela v klíně. Všimla si, že se na ni dívám. „Lovci monster ze starý školy, chlapče. Šok je přirozený anestetikum. Dej mi pět minut a rozbrečím se jako malý děcko.“

Vyhodil jsem prázdný zásobník, zarazil do pistole nový a trhnul uzávěrem. „Postarej se o svoji ženu,“ nařídil jsem Luciovi. „Tripe, Holly, za mnou.“ Pomalu jsem se přiblížil ke Carlosovu tělu. Všichni tři jsme ho měli na mušce, nehýbal se.

Lovec byl mrtvý, konečně vysvobozený z utrpení. Agent Franks se k nám o chvíli později klidně připojil. Hromotluk se podíval na nás tři a zbraně namířené na provrtanou mrtvolu i na její kolečkové křeslo. Pokrčil rameny, vytáhl z kapsy bonbón, rozbalil ho, hodil do pusy a obal upustil na trávník. „Brutální… dokonce i podle mých standardů,“ řekl a s hlasitým žvýkáním odešel.

„Co je to?“ zeptal se Trip a ukázal pistolí. „Na tom chodníku?“

Malá černá lesklá věc podobná škvoru se plazila z roztříštěné lebky. Uhnul jsem stranou, aby ji nechránil můj stín. Malá bestie se převalila, odhalila rudá očka a tlamu plnou zahnutých zubů. Když na ni dopadlo sluneční světlo, zavřískala bolestí.

Zvedl jsem svou botu velikosti 15. „Sbohem, Požírači.“ Dopadla s nechutným vlhkým plesknutím. Zamáčknul jsem ho do země. Z chodníku stoupal černý kouř.

První slib splněn.

„Víš, další návštěvy už ti povolit nemůžu, Owene,“ informoval mě Lucius. Stáli jsme na parkovišti Appletonu, připravovali jsme se k odjezdu. „Pokaždé, když sem přijdeš, přicházíme o pacienty. Touhle rychlostí bychom to tady museli brzo zavřít…“

„Opravdu mě to mrzí…“

„Vážně uvažuju, že si nechám vystavit doklad o zákazu přibližování,“ pokračoval smrtelně vážně doktor. Najednou mi bylo na zvracení. Šťouchnul mě prstem do ruky. „Ha, dělám si srandu, hochu. Klídek. To k týhle práci patří.“

Joan zavrtěla hlavou. „Omluv mého manžela. Jeho představa humoru je poněkud scestná.“ Vymknuté zápěstí už měla zafixované. Zvedla ho. „Ale já v sobě teď mám tolik lortabsu, že mi trochu legrační připadá všechno.“

„Vážně, přál bych si, abychom se to o chudáku Carlosovi dozvěděli dřív. Celé ty roky jsme ho udržovali naživu, ale jen jsme tím prodlužovali jeho utrpení.“

„Chtěli jste pro něj to nejlepší,“ řekl jsem. „Nemohli jste to nijak vědět.“

„Obávám se, že v žádné lékařské učebnici není o té věci, co mu vylezla z hlavy, ani zmínka,“ odvětil Lucius. „Pokud ji nenapíšeme my. Možná teď chápeš, proč jsme Joan a já při vyslýchání přeživších trochu…“

„Vlezlý?“ navrhl jsem.

„Předpokládám, že někomu to tak připadat může,“ zasmál se. „Poslouchej, chci ti pomoct. Když se Marty Hood prvně přidal k Lovcům monster, měl jsem s ním jeden z těch vlezlejch rozhovorů. Tady je složka. Možná tam najdeš něco užitečnýho.“

Vzal jsem si ji. „Není to soukromá informace?“

Usmál se. „Moje Hippokratova přísaha vyletěla oknem, když se zavázal pomáhat Starobylejm. Kdyby hořel, ani bych se na něj nevychcal.“

Připojila se k nám Holly. „Jsme připravení vyrazit. Tělo jsme odtáhli do sklepa, jak jsi chtěla. Nikdo z pacientů nás neviděl.“

„Dobře, dobře…“ řekla Joan. „Děkuji, drahá.“

Lucius se smutně usmál. „Tohle místo postavili před osmdesáti lety pro pacienty s tuberkulózou. Máme tu skvělý krematorium. Morbidní, ale velmi efektivní. A nezbytné s ohledem na to, čemu byl ten chudák vystaven. Žádnej strach, řekneme nad ním pár slov.“

„Díky za vaši pomoc,“ poděkoval jsem jim upřímně.

„My vždycky rádi pomůžeme, ale žádáme tě jen o jediný…“ řekla Joan. Agent Franks, zjevně unavený loučením, zatroubil na klakson. Joan zavrčela. „Už nikdy toho chlapa na náš pozemek nevoď.“

„Dohodnuto. Já ho nemám rád, nevěřím mu, a čím dřív tohle skončí, tím dřív se ho zbavím.“

„Hmm… Franks je vážně nepříjemnej. Kolik lidí se dá najednou strčit do tý spalovací pece?“ Holly nevinně zamrkala. Všichni jsme se na ni podívali. „Co?“

„Něco užitečnýho?“ zeptala se Holly.

Podal jsem jí přes sedadlo složku, aby se na ni mohla podívat. „No, doktor Nelson si myslel, že Hooda pohání obsese úspěchem a nedokáže snést neúspěch. Jako kluk prožil silný trauma, když sledoval smrt svejch rodičů, a upnul se k tomu, že zabrání, aby se to stalo i ostatním.“

„To docela zní jako typickej Lovec,“ řekl Trip.

„Jo, asi jo.“ Traumatizovaný fanatik, co se ze všech sil snaží zachránit svět. „Sakra, vsadím se, že to na nás sedne dokonale.“

„Až na tu část, kde doktor tvrdí, že Hood měl intelekt génia. Bez urážky, ale musím říct, že naše laťky tak vysoko nejsou,“ poznamenala Holly.

„Já chodil na vejšku,“ bránil se Trip.

„Já si jednou udělal IQ test. Tvrdil, že jsem chytrej až až,“ zažertoval jsem.

„Dobře, tak Trip prolezl vejšku díky fotbalu a ty jsi setřel pár nerdů. Ale podle týhle složky má Hood mozek nastavený jako Stephen Hawking… je jako ďábelskej Albert Einstein nebo tak něco. To je pěkně mazanej šmejd, ten, co o něm mluvíme, má vážný problémy s obsesí a zaměřil se na tebe.“

„Sice je chytrej, ale ani já nejsem žádnej idiot,“ odsekl jsem. Frank si odfrknul. Páni, jak já ho nenávidím.

„To, že s tebou už nikdo nechce hrát Trivial Pursuit16, neznamená, že se s tím chlapem můžeš měřit, Zede,“ uzemnila mě Holly.

„Protože má v týmu vždycky Julii a ta zná všechny otázky o umění,“ zabručel Trip.

Holly pokračovala: „Tím chci naznačit, že toho chlapa podceňujeme. Když jsme se o něm dozvěděli poprvý, mysleli jsme si, že je to jen další padouch, jen další monstrum. Ale tenhle je jinej. Je to bejvalej Lovec, takže už ví, jak přemejšlíme. Je dost trpělivej, aby zfalšovat svou smrt a desítky let plánoval tuhle šílenost. Ten chlap přechytračil Earla Harbingera a všechny Shacklefordy, měli ho celou dobu přímo pod nosem. Ten jejich kult už známe, ale vůdce jsme podcenili. Představa, že máme uvnitř LM špeha, mi nejdřív připadala hloupá, ale tenhle Hood je něco jako šachovej velmistr, co myslí daleko dopředu. Ten chlap se před ničím nezastaví, aby uspěl. Máme před sebou mnohem větší problém, než jsme si mysleli.“

Měla pravdu. Auto ztichlo, zatímco jsem to vstřebával.

„Co si o tom myslíš, Franksi?“ zeptala se Holly. Překvapilo mě, že se ho do toho snaží opravdu zapojit.

Franksovi už touhle dobou muselo dojít, že jsem nějak přečetl Carlosovu mysl, ale nijak nenaznačil, že by mu na tom záleželo. Dlouho mlčel, oči za zrcadlovkami zíraly z okna. „Za myšlení mě neplatí.“

„Fakt nám pomohl, co?“

Franks se obrátil dopředu. „Ale… pochybuju, že jsi dost tvrdej, abys přežil.“ S tím se obrátil zase k oknu.

Zbytek cesty jsme jeli v tichosti.

KAPITOLA 14

Když jsme vjížděli na základnu, bylo hodně po poledni. Na parkovišti přibyla další vozidla, několik vypůjčených aut z letiště a pár aut LM patřících týmům umístěným dost blízko, aby mohly přijet.

„Zajímalo by mě, jestli je Earl zpátky,“ řekl Trip.

„Musíme si s ním promluvit. A nikomu jinýmu ani slovo. Jestli Dočasnost infiltrovala ústředí, mohli by mít lidi i v ostatních týmech.“ Sakra, vždyť Hood Carlose oslovil, když spolu pracovali. Kdo ví, jestli to nezkusil i s někým jiným?

„Tohle mě vážně štve,“ řekla Holly. „Nesnáším zrádce.“

„Já taky,“ zavrčel souhlasně Franks při vystupování z auta. Zůstal venku, když jsme z kufru vytáhli bágly s vybavením a vyšli po chodech. Cítil Franks, jak moc by byl nevítaný v budově nacpané nejzkušenějšími Lovci v zemi? Pochybuju. Asi měl nějaký jiný zlověstný a nevysvětlitelný důvod. Franksovi bylo ukradený, jestli je někde vítán.

V kancelářské budově nebylo tak rušno od posledního léta. Všude samí Lovci. Dorkas seděla za stolem, podrážděně odpovídala na otázky a šustila papíry. Obklopovali ji nováčci, vyplňovali formuláře, aby si mohli vyzvednout vybavení, nebo ji otravovali s posledním výcvikovým šekem. Měli odsud vypadnout a začít nový život jako opravdoví Lovci, atmosféra se podobala poslednímu dni na střední před začátkem letních prázdnin. Byl to učiněný cirkus.

„Zede!“ zavolal někdo. Najednou mě pohltilo kosti drtící objetí, co mi přimáčklo ruce k bokům, zvedlo chodidla z podlahy a zapraskalo obratli. Můj protějšek byl o trochu menší než já, ale silný jako býk. Chvíli mě tak držel, spadl mu při tom černý kovbojský klobouk a já zpod obřího kníru ucítil žvýkací tabák Copenhagen. Sam Haven se vrátil domů.

„Ahoj, Same.“ Pustil mě zpátky na zem. Bývalý člen našeho týmu pak obrátil pozornost k Tripovi a Holly. Dostalo se jim stejně nadšeného přivítání. „Jak je v Coloradu?“

Sam se zazubil. „Nejlepší válečnici historie mě učili boji z moře. Jsem mistrem námořního boje, synem Poseidonovým,“ zvolal hlasitě. Sam býval v Navy SEAL. Zastavil se, aby sebral svůj klobouk, a narazil si ho zpátky na hlavu. „Proto mi Earl samozřejmě dal velení týmu v oblasti patnáct set metrů nad mořem uprostřed zatracenýho venkova. Celej Denver se hemží hippíkama. Myslím tím, že jsou všude. Ale jejich ženský jsou nažhavený do ruda a maj tam pár dobrejch piv. Takže celkově vzato se to vyrovnává.“ Natočil rameno, abychom viděli nášivku na jeho zbroji. „Mrkněte na to. Hustý, co?“ Na nášivce týmu Haven se skvěl mrož s banjem. „Možná si jednou taky pořídíte vlastní, děcka. Holly by tam mohla mít striptérku u tyče. To by bylo sladký.“

„Schovám ti kopii.“ Holly ho poplácala po zádech. Taky jí chyběl.

„Vypadá to skvěle.“ Opravdu, mrož k němu prostě sednul. „Same, poslouchej, je to urgentní. Vrátil se už Earl?“

Spiklenecky se ke mně naklonil, rozhlédl se, jestli nás někdo neposlouchá. „Přitáhnul dneska ráno. Ta zubatá děvka, Susan, zdrhla.“

„To mi došlo.“

„Žádný strach, jednou ji dostaneme. A já jen doufám, že to bude někdo ze starý party. Měla by to bejt naše práce, naše zodpovědnost.“ Sam pracoval s Rayem a Susan, když byl ještě mladý Lovec, a byl v jejím týmu, když Susan zmizela. Pro Sama to bylo jako osobní urážka, že někdo z jeho týmu začal hrát za druhou stranu. „Pojďte. Earl se dole dává do kupy.“ Sam si prorazil cestu davem. Další velitelé nás sledovali a zdravili, všichni byli nadšení a přátelští. Většinu jsme znal z loňského léta anebo z Milovy svatby. Bylo to trochu divné, ale mezi všemi těmi zkušenými muži jsem byl něco jako celebrita. Všiml jsem si, že Sam je jediný velitel, co nosí kompletní uniformu. Byl tak pyšný na nový znak, že ho všem ukazoval. „Celý ráno jsme dělali pohovory s nováčky a po obědě se popereme, kdo dostane koho. Ale já budu vybírat v prvním kole.“

„Protože máš nejnovější tým?“

„Ne, protože jsem prostě skvělej. Boone si myslí, že bude vybírat jako první, protože má podstav. Sakra, mám stejně chlapů jako on. Budeme se o to muset porvat.“ Způsoby Lovců monster pro mě pořád byly trochu novinka, tak by mě nepřekvapilo zjištění, že rozhodujícím způsobem řešení problémů s lidskými zdroji je tu hrubá síla. „Nakopu mu prdel.“

„Hmm… možná bych byl dobrej velitel,“ zabručel jsem. Koneckonců jsem pár let mlátil lidi za peníze. Spolu s tím, že opravdu dokážu sestavit rozpočet, bych si na povýšení myslet mohl. Když jsme přišli k jídelně, zaslechl jsem akustickou kytaru. Ohlédl jsem se a uviděl bratra na druhém konci místnosti, na vypůjčenou kytaru brnkal povědomou melodii. Několik nezadaných holek od nováčků sedělo u sousedního stolu a mávalo na něj řasami, stejně jako půl tuctu maskovaných orků v kápích, kteří se prostě cítili šťastní v blízkosti jeho majestátnosti. Bylo vzácné, když se chtěl někdo z orků zdržovat pohromadě s lidmi, dokonce i s námi, ale při návštěvě celebrity udělali výjimku. „Vždycky dostane všechny holky.“

Holly chvíli poslouchala, jak jeho prsty sviští sem a tam. „Sakra, je vážně dobrej.“

„Někteří tvrděj, že nejlepší na světě. Jsme talentovaná rodina.“

„Ale jeho talent je fajnovější.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Dobře, ale pak za mnou zas nechoď s prosíkem, až budeš potřebovat pomoct s daněma.“

Mosh nás uviděl stát ve dveřích, přestal uprostřed skladby, odložil kytaru, vstal a vyrazil mým směrem. Orkské publikum začalo okamžitě hlasitě bučet. Ignoroval je a s nepříjemnou intenzitou se soustředil na mě. Tohle musel pochytit od táty. „Tady jste. Musíme si promluvit. Viděli jste zprávy?“

„Měli jsme moc práce.“

„Podle oficiální verze jsem všechno to šílenství na Buzzard Island způsobil já! Speciální efekty, co se vymkly z rukou, a podobný ubohý kecy. Kdy odsud vypadnu?“

Zvedl jsem na svou obranu ruce. „Brácho, vychladni. Dělám na tom. Snažím se to vyřešit, jak nejrychleji to jde.“

„Ne dost rychle. Máma se se mnou pořád snaží mluvit. Nemám tu žádný svý věci. Už jsme museli zrušit pár vystoupení, a jestli se odsud brzo nedostanu, budeme muset odpískat celý turné. Dochází ti, jak moc budou fanoušci nasraní, když budu vracet vstupný z deseti vyprodanejch koncertů? Musím z něčeho platit účty.“

„Ale chlape, můžeš prodat to ferrari, co sis právě koupil,“ připomenul jsem mu.

Mosh si odfrknul, jako bych ho právě smrtelně urazil. „To byl Aston Martin.“

„To je fuk. Koukni, prostě to zatím není bezpečný. Vylezeš na veřejnost a klidně si můžeš na čelo přilepit obrovskej terč.“

„Můžu si najmout ochranku.“

„Tak teď se chováš jako blbec. Tohle bodyguardi nezvládnou.“

Sam zvedl ruku. „Hej, jestli se do toho můžu vložit, znám jednu malou společnost, co by se o ochranu mohla postarat…“ Mosh i já jsme se na něj zamračili. „No dobře. Jen se snažím sehnat kšeft. V pohodě, počkám dole, než se tu vy primadony trochu profackujete.“ Otočil se na patě a odešel. Trip vypadal nervózně, ale Holly si představení podle všeho užívala.

Mosh přišel blíž a dloubnul mě do hrudi. Byl jsem si jistý, že moc dobře ví, jak to nesnáším. „Poslouchej, lidi už začínaj mluvit. Na fanouškovskejch stránkách se objevilo, že jsem se zapsal na odvykačku. A jeden z těch chlápků z vlády vystoupil ve zprávách s tím, že za ten velkej výbuch můžu já osobně, protože jsem autobusem naboural cisternu s benzinem. Sice to přímo neřekl, ale snažil se to podat, jako bych byl úplně odepsanej. Byl to ten, co vypadá jako učitel angličtiny, ten špinavej, prohnilej, prolhanej pytel sraček.“

„Aha, ty myslíš agenta Myerse. Jo, tímhle si on vydělává. Nechává útoky monster zmizet.“ Odstrčil jsem od sebe jeho ruku. „Podívej, já ti rozumím, a jsem si jistej, že z toho jednou udělají skvělou epizodu v Behind the Music, ale do tý doby jsi uvíznul tady.“

„Taky bych ti mohl nakopat zadek.“ Mosh zuřil. „Jsem snad vězeň nebo tak něco?“

„Ne, klidně můžeš odejít hlavní branou, jen mi pak dej vědět, který stvůře se povedlo sežrat ti mozek jako první. Schválně, co na to řeknu.“

„Sakra!“ vykřikl. „Tohle mi vážně podělá celou kariéru.“

„Myslíš, že bandě fanatiků a jejich božskýmu hlavonožci záleží na tvojí kariéře? Nebuď jak malej.“

Holly se mezi nás opatrně vložila. „Dobře, chlapci, uklidněte se. Ano, tohle všechno je Zedova chyba.“ Vrhla na mě pohled, který naznačoval, že bych měl raději mlčet. „A jsem si jistá, že ho to vážně mrzí. Ale my tuhle situaci řešíme, jak nejrychleji to jde.“

Stále nevrlý Mosh o krok ustoupil. Poprvé pozornost obrátil k Holly. „A ty jsi kdo?“

Natáhla ruku. „Holly Newcastleová. Lovec monster. Jsem v týmu tvýho bráchy.“

Skoro jako bych viděl, jak se mu v hlavě přehazují kolečka. Mosh přešel z módu Rozzlobený důležitý chlap do Hráče. Vzal ji za ruku a nebyl dvakrát diskrétní, když si ji prohlížel. A Holly byla velmi atraktivní žena. „No, rád tě potkávám, Holly. Jsem Mosh Pitt, mezinárodní superstar.“ Choval se jako blbec.

Asi hodím šavli. Čekal jsem, až mu Holly jednu vrazí.

Zahihňala se. Tvrdá jako hřebíky, zabiják monster, Holly Newcastleová se opravdu zahihňala. Jako… holka nebo tak. Trip a já jsme si vyměnili zmatený pohled.

„Víš, Moshi, jsem si jistá, že máš spoustu otázek, na který ti zatím nikdo neodpověděl. A protože tvůj bratr má příliš práce a nemůže ti pomoct, naprosto tvoji frustraci chápu. Ráda si najdu trochu času a všechno ti vysvětlím.“

Přikývl. „Jo, stalo se toho hodně. Možná bychom si o tom mohli promluvit… u večeře.“

Ach, můj Bože. Holly flirtuje s mým bratrem. „Jasně, to je skvělej nápad. Na dobrou večeři tu sice vybavení nejsme, ale mohla bych něco ukuchtit… Zede, Tripe, proč si nejdete promluvit s Earlem? Já vás doženu.“ Vzala Moshe za ruku. „Je to tudy.“

Mosh na mě mrknul. „Možná to tady nebude až tak hrozný.“

Odešli do kuchyně. Posluchačky od nováčků se tvářily uraženě a orkové se hádali, kdo si bude moci nechat kytaru, na kterou právě hrál Velký náčelník.

„Co se to právě stalo?“ zeptal se Trip.

„Ať se propadnu, jestli to vím. Buď nás Holly kryje, nebo ji opravdu přitahuje směšnej plešoun se spoustou tetování a vážně stupidní kozí bradkou… Já sázím na to, že ho chtěla dostat pryč ode mě. Tohle jí dlužím.“

Trip založil ruce. „No… mně se to nelíbí.“

Vlastně to znělo, jako by… žárlil. Ne, to je absurdní. „Jdeme, chlape. Máme práci.“

* * *

Earl se na židli opřel a zapálil si už čtvrtou cigaretu od chvíle, co jsem začal vyprávět svůj příběh. Měl štěstí, že se jeho tkáně nadpřirozeně regenerovaly, protože jinak by už určitě dávno zemřel na rakovinu plic. Hodil si bosé nohy na stůl a vstřebával, co jsem mu právě řekl.

„Já tomu prostě nemůžu uvěřit…“ Zavrtěl hlavou. „Všechny ty roky…“

Trip a já jsme našli Sama a Earla v podzemní kanceláři vedle Earlovy vězeňské cely. Tady se Harbinger obvykle umyl a uklidňoval po vlkodlačím běsnění. Byl to víc bunkr než kancelář, vybavený levným nábytkem, sprchou a dveřmi, které vypadaly jako bankovní trezor. Věděl jsem, že místnost za nimi je ještě prostší, byl tam jen malý odtokový kanál uprostřed a stovky tisíc škrábanců v betonu. Sam seděl u stolu bokem. „Dlouhý roky si vyčítám, že jsem toho malýho šmejda zabil, a teď se ukáže, že si to stejně zasloužil.“

Moje astma mě ničilo. Ve sklepě nebyla žádná okna a vzduch tu zhoustl kouřem. „Až na to, že to vůbec nebyl on, koho jsi zabil.“

Sam se předklonil. „Takže já to shrnu. Hood si prohodil tělo s jinym chlápkem a tenhle chlap, v Hoodově starym těle, který ho mentálně ovládal nebo tak něco, pak otevřel Earlovu celu?“ Přikývl jsem. Sam vyplivl žvýkačku do kelímku. „Páni, tohle je teda pořádně zamotaný.“

„Proč jsi mi to neřekl, Carlosi?“ postěžoval se Earl stropu. „Mohli jsme to vyřešit spolu.“

„Tvýho přítele je mi líto,“ řekl jsem.

„Byl jako můj bratr,“ odvětil prostě můj šéf. Sklonil hlavu a podíval se na nás. Byl jsem rád, že vztek v jeho očích se netýká mě. „Marty Hood… Zní to hloupě, ale čím víc o tom přemýšlím, tím víc to na něj sedne. Tyhle věci ho vždycky zajímaly. On a Ray se kolem archivu ometali v jednom kuse. Snažili se pochopit monstra. Ty nepochopíš… jen musíš vědět, jak je najít a zničit. To je velkej rozdíl.“

„Takže nekromant býval Lovec. Zná naše možnosti. Věděl Hood o ochrannym kameni základny?“

„O jakym kameni?“ nechápal Sam. Když o ochraně nevěděl Sam Haven, mohlo o něm vědět jen pár Lovců.

„Dlouhej příběh, Same.“ Earl zavrtěl hlavou. „Hood ne. Neřekl jsem mu to. Když jsme si s ním hráli naposledy, už byl přeloženej do Carlosova týmu. Tohle můžeme brát jako jistý, protože o něm se moc nemluví.“

„Tak co uděláme teď?“ zeptal jsem se.

Earl vypadal vyčerpaně, pod očima měl tmavé kruhy. Vytáhl ze stolu pár ponožek a začal si je natahovat. „Musím si to nechat projít hlavou. Promluvíme si o tom později. Právě teď se musím dostat do reprezentativního stavu. Budu si hrát na rozhodčího, až se velitelé týmů poperou o nováčky.“

„Já chci bratry Haightovy,“ ozval se rychle Sam. „Potřebuju víc střelců a tihle kluci jsou tvrdí.“ Hned jsem věděl, o jakých nováčcích mluví. Bratři pocházeli z Utahu a jejich stavební firma se omylem prokopala do hrobky nějakého ďábelského přízraku, když kopali základy. Oba byli rodeoví drsňáci a dlouhé roky lovili škodnou, byli proto zdaleka nejlepší střelci ve třídě.

„Oba ti dát nemůžu,“ zarazil ho Earl.

„Ále… no tak, chlape. Na koleni vyrobili bombu z dvou set kil hnojiva s nitrátem amonným a odpálili s ní skinwalkera. Přesně takovou iniciativu já potřebuju!“

„Ty i všichni ostatní, Same. Dám ti oba, a budu muset poslouchat, jak si ostatní stěžujou na protežování.“

Sam se ušklíbl. „No, já přece jsem tvůj oblíbenec. Dobře, když teda nemůžu mít je, chci toho kluka Torrese.“ Trip a já jsme se ušklíbli. „Co? Je něco, co o něm nevím? Vypadá schopně.“

„To by měl. Je to jeden z lidí od Frankse,“ odpověděl jsem. „Je součástí mojí ochranky.“

Sam se zamračil. „Teď si ze mě utahujete.“

„Ne, později ti to vysvětlím,“ řekl Earl, když si zavazoval boty. „Stejně tak nemůžeš mít Archera nebo Herzogovou. Ti patří k federálům taky.“

„No, Archer mi připadal jako dobrá podpora. Tyhle OCD17 typy se staženym zadkem takový obvykle bejvaj, jsou posedlý organizováním a podobnejma blbostma. Ale Herzogová…“ Sam se ušklíbl. „Nenapadá mě nikdo, kdo by si ji chtěl vybrat. Při pohovoru se rozplývala nad tím, že nejlepší způsob, jak lovit monstra, jsou vládní organizace. Taková kráva.“

To mi něco připomnělo. „Ona není operativec. Je to úředník.“

Earl vzhlédl. „Cože?“

„Ona vůbec není Lovec. Ale na tuhle práci ji přidělil sám Myers. Herzogová se podřekla a přiznala se, když se bála, že ji sežereš. Bez urážky.“

„Není můj typ,“ odvětil suše šéf. „To nedává žádnej smysl. Proč by Myers poslal kancelářskou krysu, aby ti dělala ochranku?“

„Vím já?“ odpověděl jsem. „Ale Myers měl nějakej důvod, proč na Franksovu podporu vybral tyhle tři. A já na něj nemůžu přijít.“

Earl vstal a hodil na sebe svou prastarou leteckou bundu. „Stejně jsem si potřeboval s Myersem promluvit. Musí se dozvědět, že jeho starej kámoš je náš zloduch… jsem si jistej, že Franks mu to už nahlásil, ale nemůžu se dočkat, až mu to dám sežrat osobně.“ Zlomyslně se usmál. „Starej dobrej Myers mě chtěl za tu noc nechat zabít, a když se mu to nepovedlo, pokusil se místo mě zničit celou společnost. Podrazil nás při každý příležitosti, a teď se ukázalo, že naletěl stejně jako všichni ostatní.“

Zaklepání na dveře a dovnitř vešla Julie, jen aby zavrávorala, když narazila na stěnu kouře. „Páni, jak tu, lidi, můžete vůbec dejchat?“

„Chlapská záležitost,“ prohlásil Sam. Bolestivě jsem se rozkašlal.

Earl se dloubl do hrudi. „Regenerace. O co jde?“

Julie mě zahlédla a usmála se, na chvíli na Earla zapomněla. „Jsi zpátky.“ Její úsměv mi rozzářil den. Jsem do ní vážně blázen. Pak se vrátila zpátky k obchodu. „Potřebujeme tě nahoře. Van Zant se zase hádá s Mayorgou, kdo dostane nejlepší podporu. Harley trvá na tom, že chce oba techniky, a říká, že potřebuje dalšího španělskýho mluvčího. Esmeralda vzala partu lidí na střelnici, protože Eddings si myslí, že upravila výsledky střelby. Tvrdí, že výcvik nemohlo v žádnym případě dokončit tolik nováčků a že jich mělo vyletět mnohem víc.“

Šéf zavrčel. „To kvůli tomu, že když vedl výcvik on, prošlo jen šest lidí, a odmítá přiznat, že by mohla být lepší instruktorkou než on. Tihle lidi jsou nejlepší zabijáci, jaký kdy svět viděl, ale přísahám, že řídit tuhle show je někdy jako chovat mantikory.“ Uvnitř Earlovy cely se náhle ozvalo hlasité bušení. „A kromě toho, proč je tady ta věc?“

„Aha, málem jsem na něj zapomněla. Jak se jen… Melvin. Potřebovali jsme ho zavřít na bezpečný místo,“ vysvětlovala Julie.

„Skvělý, a moje cela teď smrdí po trolovi,“ zabručel Earl.

„Mohl by něco vědět,“ řekla. „Napadlo mě, že bude ochotnější mluvit, když mu na pár dní zatrhneme přístup na net.“

Earl zavrtěl hlavou. „Řeknu Milovi, aby mi tam dal před dalším úplňkem pár osvěžovačů. Dobře, to by prozatím bylo vše. Promluvíme si pozdějc.“ Skupina se rozešla.

Se slzícíma očima a hořícími plícemi jsem se vypotácel do chodby. Když ostatní odešli, Julie mě vzala za ruku. „Jsi v pořádku?“

„Astma,“ vysvětlil jsem.

„Ne, myslím jako celkově. V Appletonu se stalo něco zlýho, že jo?“ zeptala se.

„Jak jsi to poznala?“

Julie si o mě dělala starosti. „Vypadal jsi trochu… mimo.“

A měla proč si je dělat. Ona nevěděla, jak hodně jsem používal moc, kterou jsem získal z úlomku artefaktu. Prohrábl jsem jí vlasy, a když si je urovnala, zahlédl jsem na jejím krku černou značku. Byla spousta věcí, s nimiž jsem se jí ještě nesvěřil, ale protože pro mě byla tou nejdůležitější osobou na světě, jednou to udělat musím. „Všechno bude v pořádku. Žádnej strach. Pojď, všechno ti o tom řeknu, ale nejdřív se musím dostat na čistej vzduch.“

„Hmm, to nebude tak jednoduchý,“ řekla Julie. „Na něco jsi zapomněl. Pořád je tu ještě jedna výzva, který se musíš postavit.“

„To snad ne, co zas? Vyvenčit pekelný psy? Uklidit ptakoještěří klece?“

„Nic tak hroznýho. Ale on je i tak pěkně děsivej.“

Úplně jsem na něj zapomněl. „Táta.“

* * *

Svého otce jsem našel sedícího na lavičce před hlavní budovou, a vedle něj mohutného muže, který patřil k starším velitelům. Jmenoval se Benjamin Cody a stál v čele týmu, který bral zakázky od ministerstva energetiky. Na nášivce měli molekulu s tesáky pod slovy EXITE! CHEMICUS SUM!, což v latině znamenalo: Táhni! Já jsem vědec! Tým byl hrdý na svou historii, například vyčistil Los Alamos, když se Projekt Manhattan zvrhl v další, méně úspěšné zbraňové projekty. Cody byl jeden z nejstarších aktivních Lovců, a musíte být hodně chytří, abyste podobný kontrakt dostali. Byli to specialisté na případy, kdy se někdo musel postarat o nepodařené vědecké experimenty. Julie se nedávno zmínila, že Cody zvažuje odchod do penze.

Také s tátou sloužil ve Vietnamu. To jsem se dozvěděl minulé léto, když se mě snažil povzbudit před nakopáním zadku lorda Machada. Táta tu alespoň našel přítele. Přišel jsem k nim zezadu. Zjevně mě neslyšeli, ale co jiného čekat u dvou chlápků, co strávili většinu života mezi explozemi? Cody vyprávěl známý příběh. „Pak našli zadní vrátka do jeskyně… byl to nějakej druh magickýho portálu. Všechno visí na vlásku, a tvůj kluk bez zaváhání proskočí skrz, popadne rukojmí a vyběhne ven, hned za zadkem má asi padesát přízraků.“

Táta ho zarazil. „Co je přízrak?“

„Představ si zombii na steroidech, co tě může paralyzovat dotekem. Ale to byl stejně jen začátek. My ostatní jsme bojovali s upířími pány a docházel nám čas, když tvůj kluk prošel s malou skupinou portálem, aby dostal hlavního sráče.“

Nadmul jsem se pýchou. O mém hrdinství v jeskyních DeSoya věděli všichni v LM.

„Statečnej a blbej. To vypadá jako můj potomek,“ zabručel táta.

To je jedno. Odkašlal jsem si, abych je upozornil na svoji přítomnost.

Cody se otočil. „Brý odpoledne, Zede.“ Natáhl mozolnatou ruku. Potřásl jsem mu s ní. „Právě jsem tvýmu otci vyprávěl o naší poslední spolupráci.“

„Byl to těžkej den,“ odvětil jsem. Táta se na mě zamračil, jako by říkal, že nemám kvalifikaci to posoudit.

„Několik z nás se nevrátilo,“ přitakal Cody, když vstal. Byl to statný chlap, se širokými rameny, šedým plnovousem a hřívou vlasů, s níž vypadal jako starý dřevorubec. „No, musím se vrátit do práce.“ Obrátil se zpátky k tátovi. „Rád jsem tě zase viděl, Augie.“

„Nápodobně, starej kamaráde,“ řekl otec. „Hned mám o trochu lepší pocit, když vidím, že to tady není jen samej cvok.“

„Kdo tvrdí, že ne?“ usmál se Cody. „Chvíli trvá, než si na ně zvykneš, ale je to ta nejlepší parta kluků, s jakou jsem kdy sloužil. A máme sakra dobrýho velícího důstojníka.“

Táta srazil obočí. „Myslíš pana Wolfa?“

Cody na sobě nedal nic znát, i když stejně jako všichni starší velitelé znal Harbingerův stav. „Nevím, o kom mluvíš. Ale kdyby za mnou Earl Harbinger přišel, že hledá dobrovolníky pro sebevražednou výpravu do pekelný koupelny, hned bych s ním šel, jen abych se mohl dívat, jak skopne Satana z jeho hajzlíku. Žádnej strach, Augie, tvůj kluk je v dobrejch rukou.“ Trpělivě jsem čekal, až si dva staří veteráni potřesou rukama a rozloučí se.

Když Cody odešel, táta ukázal na prázdné místo na lavičce. Sednul jsem si. „Musíme probrat pár věcí,“ řekl prostě, oči upřené do vzdáleného lesa. Ze střelnice přicházelo nepřetržité rachocení zbraní, jak nováčci předváděli, co se tu naučili.

„Máma mi řekla, že jsi nemocnej. Nedovolila mi s tebou včera mluvit. Co je ti?“

„Máma je jen přehnaně opatrná,“ vyhnul se otázce. „Proto tady nejsme.“

„Chci vědět o tom tvym snu.“

Smutně zavrtěl hlavou. „Nepochopil bys to…“ Můj smích byl tak náhlý a zahořklý, že ho překvapil. „Co?“

„Že bych to nepochopil?“ Z mého hlasu odkapával vztek. „Nechovej se ke mně jako k pitomému děcku.“

„Poslouchej, hochu…“

Přerušil jsem ho. „Ne, pro jednou budeš ty poslouchat mě. Stál jsem na okraji vesmíru a viděl, co je na druhý straně. Čelil jsem zlu, které by většina lidí ani nepochopila, a střelil jsem ho do ksichtu. Cestoval jsem podělanym časem.“ Spousta potlačované agrese se drala na povrch. „Čtu lidem myšlenky. Viděl jsem věci, co by si příčetnej člověk ani nedokázal představit. Nejsem tady, abych tě provokoval, posmíval se ti nebo tě děsil. Tak se ke mně nechovej, jako bych byl tvoje tlustý, tupý a nikdy ne dost dobrý děcko, tati. Těch keců už mám plný zuby a nadešel čas, abych dostal nějaký přímý odpovědi. Promluvit si jako chlap s chlapem.“

Táta čekal. „Už jsi skončil?“

Uvědomil jsem si, jak ztěžka dýchám. „Jo.“

Pousmál se. „Cody měl pravdu. Zdědil jsi to po mně. Tu tvrdohlavost. Ale teď to na chvíli hoď za hlavu.“ Sáhl do kapsy u košile a vytáhl obálku, úhledně přeloženou napůl. Podal mi ji. Vpředu bylo tučným černým písmem vyvedené moje jméno. „Ty víš, že mi řečnění nikdy moc nešlo, tak jsem ti to sepsal. Strávil jsem celou noc a ráno sepisováním všech detailů, abych pak na něco nezapomněl.“

Vzal jsem si od něj obálku. „To je ten sen?“

„Můžeš tomu tak říkat. Vize, proroctví, to je jedno.“ Začal jsem ji otevírat, ale pak na ní přistála jeho dlaň. Táta chtěl něco říct, ale zaváhal.

„Co?“

„Až si ten dopis přečteš, můj život skončí.“

To znělo zlověstně. Byl smrtelně vážný. „Co tím myslíš?“

Měl stažený hlas. „Už víc než třicet let žiju na vypůjčenej čas. Můj život je jak úvěr, a až si tohle přečteš (táta ukázal na dopis), úvěr mi zruší.“

„Tomu nerozumím.“

Můj táta se rozchechtal. „Vidíš, já ti to říkal, pane Všeználku. Je jedno místo, příšerný místo, za hranicemi starýho Sovětského svazu. Souřadnice jsou na tom papíře. Kdysi dávno mě tam poslali v rámci černejch operací. Dělo se tam něco moc tajnýho, divnej zbraňovej projekt, a my potřebovali zjistit, o co jde. Nepřežil jsem to…“

„Co?“

„Zavraždili mě. Byl jsem mrtvej. Tuhej. Doslova mi udělali díru do hlavy. Ale pak jsem byl poslanej zpátky, vyléčenej, a dostal jsem tenhle sen a varování, že nesmím selhat. Víš, tenkrát jsem umřít neměl. Řekli mi, že budu mít syna a že ho musím připravit na něco nemyslitelnýho.“

Nevěděl jsem, co na to říct. Znělo to tak přitažené za vlasy, tak nemožně. Ale na druhou stranu já sám podobné věci zažil. Mordechai mi řekl, že jsem si vytáhl krátkou sirku, a pak mě poslal zpátky, abych se porval s Prokletým o rozhodování nad osudem světa. Dalo by se říct, že jsem měl v tomhle ohledu otevřenou mysl.

„Nikdy jsem nevěděl, jestli to budeš ty, nebo David, ale jeden z vás byl vyvolenej dřív, než jste se narodili. A podle toho, co jsem za posledních pár dní slyšel, to musíš bejt ty. Promiň, synku.“

„Jsem to já,“ pověděl jsem mu, „ale tu práci už jsem odvedl, a jsme pořád tady.“

Našel na zemi klacek, sklonil se a načmáral do prachu obrazec. Zuřivě při tom ryl do země. Symbol jsem neznal.

Když skočil, zeptal se: „Už jsi to někdy viděl?“

Pohled na něj ve mně vyvolával zvláštní odpor. Nepodobalo se to písmu Starobylých, co jsem viděl ve vzpomínkách lorda Machada a Hoodově grimoáru, stejně jako ničemu z obyčejného světa. Ale zároveň se mi zdálo, že bych ho poznat měl, jako by se jeho význam vznášel někde na okraji mého vědomí. „Ne. Neviděl.“

„Pak ten čas ještě nenastal. Přijde, až ten znak uvidíš.“

„Co znamená?“

„Je to jméno.“ Dál držel klacek a nepřítomně s ním dloubal do země. „Bylo tu pár dalších znamení. U některých jsem viděl, že se stala, a u dalších jsem si to myslel. Těch pět minut vrácenýho času. To bylo jedno z nich. Než k tomu došlo, sám sebe jsem málem přesvědčil, že to není skutečný. Vy jste vyrostli, vedli vlastní životy, sen nepřicházel tak často a já si myslel, že jsem si to celý možná jen představoval, víš, jak to myslím. Ale těch pět minut rozhodlo.“

Táta nevěděl, že to bylo moje dílo. V žádném případě to nemohl vědět. „To jsem udělal já.“

Přikývl, nebyl překvapený. „To k tomu patří. V tom snu je čas jako potrubí plný vody. Jak čas plyne, voda zamrzá. Minulost je pevně zmrzlá, neměnná, ale budoucnost je proměnlivá, dokud k ní nedojde. My žijeme na povrchu ledu, v přítomnosti. Voda teče věčně. Ať už jsi udělal cokoliv, trochu toho ledu jsi rozpustil a posunul ho zpátky v čase. Probudil jsi ho.“

„Koho?“

Ukázal na symbol, na neznámého hráče v téhle hře. Pak ho smazal botou, zašlapal ho se znechuceným výrazem ve tváři. „Nemáš na výběr. Ve hře je několik stran, a pokud kterákoliv z nich vyhraje, my prohrajeme. Tenhle je první a poslední. Parchant, co to na nás zkouší teď? Ten dělá pro jednu frakci, ale ne pro nejhorší. Ani zdaleka ne.“

„Jak tohle vlastně víš, tati?“

„Všechno je v tom dopise. A jakmile si ho přečteš, moje práce skončí.“ Povzdechl si. „Byl to dobrej život.“

Zvedl jsem obálku. „Říkáš to, jako by to tady s tebou mělo seknout hned, jak se na to podívám. Co se děje?“

Táta chvíli mlčel. „Nic.“

„Jsi ten nejhorší lhář na světě. Nějak to souvisí s máminým tvrzením, že jsi nemocnej, je to tak?“

Usmál se. „Když jsem umřel, střelili mě sem. Prásk. Zásah do hlavy. Sráč s dragunovem.“ Poklepal si prstem na týl. Bylo to naprosto nepravděpodobné, ale já v nepravděpodobném světě žil. „Pak jsem se setkal s těmi druhými. Nacpali mi mozek zpátky, dali mě dokupy a vrátili mě. Probudil jsem se na svahu hory, celej od vlastní krve, a věděl jsem, že až tenhle úkol dokončím, až připravím a poučím svýho syna, bude čas vrátit se domů. A hádej, co se před pár lety fyzicky objevilo? Přímo na tom stejnym místě…“

Jeho slova visela ve vzduchu. Můj svět se hroutil. Nemožné. To se nemohlo dít. „Ale ne, prosím, ne.“

„Nejde to operovat, a přitom mě nezabít. Nádor je uvnitř mozku. Ale od té doby, co ho doktoři našli, nevyrostl ani se jinak nezměnil. Jen si tam sedí a čeká. Obyčejnej shluk abnormálních buněk. Obvykle mě to nijak nevzrušuje. Vím, že nikam nezmizí, dokud neudělám, co mám. To je mnohem větší jistota, než si člověk může přát.“

„Ví o tom máma?“

Přikývl.

Prodloužili mu život, aby mi dal tohle? Natáhl jsem k němu ruku s dopisem. „Vezmi si to zpátky.“

Táta se nepohnul. „Nemůžu. Přijde čas, kdy to budeš potřebovat. Víš, nejsem tady jediná chodící mrtvola. Tvůj osud je zpečetěnej stejně jako můj. Ale ty nesmíš bejt slabej. Nesmíš selhat.“ Chytil mě za ruku, tvrdě, a přimáčkl mi dopis k hrudi. Jeho oči se zabořily do mých. „Musíš bejt silnej.“

Nevěděl jsem, co mu na to mám říct. Seděl jsem tam, ochromený a beze slov, jeho ruka drtila moji i dopis. Všechny ty roky, všechny ty věci, co mě učil, jen kvůli tomuhle. „To mi nedělej.“

Pustil mě. „Synu, je mi to líto. Ale my oba jsme vojáci. My si práci nevybíráme. Stejně bych nežil věčně. A když teď vím, že jsi to ty, nemáme času nazbyt. Čím dýl budeš váhat, tím silnější on bude. Přečti si dopis. Řekne ti, co musíš udělat.“

„Tohle je šílený. Nemůžu tě zabít.“

Auhangamea Pitt, válečný hrdina, odvážný a čestný muž i otec, si otřel oči a odvrátil se. „Moje práce skončila. Jen doufám, že až si tohle přečteš, pochopíš, že jsem to všechno dělal, protože jsem to považoval za správný.“

Tohle vůbec nebylo správné. Poprvé v životě jsem měl pocit, že vím, čím si můj otec prochází. Mluvili jsme spolu konečně jako rovný s rovným a doufali, že se shodneme. Nebylo to správné. Nebylo to fér. Ale já věděl, co by mi na to táta řekl, tu samou věc, kterou mi říkal celá léta. Život není fér.

Jenže mě už unavovalo být pěšákem v neznámé kosmické hře. Vstal jsem a položil dopis na lavičku vedle táty. Jen se na něj podíval a pak zpátky na mě, zklamalo ho to. Musel jsem odsud vypadnout. „No, ať už je ten šmejd kdokoliv, poradím si s ním. Sni si svůj sen a řekni lidem, co tě poslali zpátky, že ještě nejsem připravenej.“

„Takhle to nefunguje, synu. Je to nevyhnutelný.“

„Tohle slovo už mě unavuje,“ vyprskl jsem. „Najdu způsob, jak se s tím vypořádat. Můj otec nevychoval chlapa, co se vzdává tak snadno… Promluvíme si pozdějc, tati.“

Nevyhnutelné.

Musel existovat způsob, jak to vyřešit. Tohle já dělám. Řeším problémy. Hledám cesty, jak je napravit. Nějaký způsob být musí.

Napůl jsem odešel, napůl odvrávoral od svého otce. Bezcílně jsem se potuloval po základně. Pod střechou kasáren bylo stinné místo. Opřel jsem se tam o zeď, složil hlavu do dlaní. Aniž by si to uvědomil, povolila mi kolena a já sjel k zemi, celý jsem se třásl.

Nedokázal jsem si představit, že bych tu tátu neměl. Vždycky byl jako skála. Co bude s mámou? Sakra, někdo by to měl říct Moshovi. Musel jsem s ním mluvit, nebo s někým jiným, ale nenacházel jsem dost síly, abych vstal. Tak jsem tam dlouho jen seděl, unavený a příliš otupělý, abych dokázal sesumírovat rozumný plán, a připadal jsem si hloupě a provinile, že jsem nezůstal s otcem.

Nakonec mě z otupělosti probralo silné poplácání po ruce.

„Proč tady fňukáš?“ Stál přede mnou G-Nome, částečně skrytý ve stínu kasáren. Obloha za ním naznačovala, že se blíží soumrak. Musel jsem tu trucovat opravdu dlouho.

„Já nefňukám…“ Otřel jsem si obličej. „Co chceš?“

„Měkkejši,“ ušklíbl se. I když jsem seděl, stále jsem se nad ním tyčil i po započítání špičaté čapky. „Vy lidi si hrozně potrpíte na ty emocionální blbosti… No, našel jsem vašeho špicla.“

To si získalo moji pozornost. „Kdo je to?“

„Nebylo to lehký, ale přistihnul jsem ho. Posílal textovku. Četl jsem mu přes rameno. Někoho informoval, kde zrovna jsi.“

„Kdo?“ chtěl jsem vědět.

Trpaslík se usmál, oči mu jiskřily nad růžovými tvářemi a nadýchanými bílými vousy. S odpovědí si dával načas, vytáhl z košile doutník a zapálil si. Muselo mu dojít, že mu každou chvíli odšroubuju hlavu z ramen, protože to dokončil rychleji, než začal. „Ten hezounek. Grant.“

„Grant Jefferson? Jseš si jistej?“

G-Nome dlouze potáhl a pak vyfoukl dokonalý kruh. „Jasně, jsem si jistej. Když ses minulou noc vypařil s tou žhavou blonckou a kámošem, počkal, až zmizíš z dohledu, a pak o tom někomu poslal textovku. Stálo tam, že máš sbaleno, jako by ses chystal zdrhnout, víš, jak to myslím? Sledoval jsem ho, abych měl jistotu, a jemu zrovna zavolal někdo, kdo tě hlídal.“

„Jaká je šance, že se mejlíš?“

„Sakra žádná. Textoval v jednom kuse. Pořád o tom, kde jsi a s kým mluvíš. A nejen o tobě. Práskal na celý LM.“

Bastard. Všechny ty kecy, jak potřebuje úspěch a že není žádnej srab, a já mu to spolkl i s navijákem. Dokonale mě převezl. Měl jsem věřit prvnímu instinktu. Na znecitlivělé nohy se vrhlo bolestivé mravenčení, když jsem se zvednul. Klidně jsem z pouzdra u opasku vytáhl svoji pětačtyřicítku a lehce odtáhl uzávěr, abych se ujistil, že má náboj v komoře. „Kde je?“

„Ve velký budově. Můj pes Harbinger mluví ke svejm lidem, promoce nebo tak něco, o tom nemám ani páru. Proto jsem šel najít tebe. Staneš se poslem bolesti?“

„Mám v úmyslu ho zabít, jestli myslíš tohle.“ Zastrčil jsem pistoli zpátky do pouzdra.

„Super!“ G-Nome otočil hlavou ze strany na stranu, jako by naslouchal něčemu v kasárnách, co já slyšet nemohl. Jeho nos se zachvěl, jako by větřil, a najednou se zamračil. „Tohle není dobrý. Musím letět. Bav se.“ A pak s pop! zmizel z dohledu.

Zamířil jsem k hlavní budově a myslel na vraždu. Třicet metrů ode mě se o kmen stromu opírala čekající postava. Agent Franks mě sledoval celou dobu, plnil svou povinnost, jen během mého emocionálního kolapsu si držel odstup. Beze slova jsem prošel kolem. Neotočil jsem hlavu, abych si to ověřil, ale věděl jsem, že jde za mnou.

Dokud se nebude snažit postavit do cesty tomu, co se chystám udělat, tak mi to bylo jedno. Zrádce musí zemřít.

Racionální část mého mozku mě nabádala k opatrnosti, že bych měl možná trochu zpomalit, promyslet si to, sehnat pomoc… Třeba za to mohly tátovy hrozné zprávy nebo takřka absolutní jistota, se kterou jsem věděl, že trpaslík říká pravdu, ale racionalita vyletěla oknem a já se utápěl v rudé mlze vzteku, kterou mohla rozehnat jen konfrontace zrádce.

V hlavní budově bylo rušno. Všichni se shromáždili při slavnostním ukončení výcviku, které organizovala Esmeralda. Earl měl pronést pár slov a oznámit, kam nováčci půjdou. Vládla tu vzrušená atmosféra. Když jsem prošel vchodem, nikdo kromě mě nevěděl, že tu mám úkol. Dorkas seděla za stolem, kde na ni doráželi rozjívení nováčci. Při pohledu na ni jsem hádal, že při této speciální příležitosti měla ve svém kávovém hrnku víc než jen kávu. Zahlédla mě a odstrčila ostatní stranou. „Zede, kde jsi byl? Julie tě shání, ale tvůj telefon je nedostupnej.“

To možná bylo tím, že můj blackberry ležel na dně řeky Montgomery. „Viděla jsi Granta?“

Musela z mého výrazu poznat, že jde o něco vážného. „Ne. Co se děje?“

Rozhlédl jsem se oběma směry, ale do jídelny přicházela jen skupinka nováčků. Earl se chystal mluvit. „Viděl někdo Granta Jeffersona?“ zeptal jsem se hlasitě. Nováčci pokrčili rameny a pokračovali dál.

Franks mi rukou v rukavici poklepal na rameno. „Co to děláš?“

„Řeším jednu osobní záležitost,“ odpověděl jsem a pokračoval v chůzi.

Franks chtěl něco říct, ale zastavil ho bzučící telefon. Otráveně se podíval na displej a zastavil se, aby si přečetl textovku. Využil jsem příležitosti a vyrazil chodbou za nováčky.

Jídelna byla přecpaná skládacími židlemi a povalujícími se Lovci. Všichni velitelé seděli vpředu, pošťuchovali se a žertovali spolu. Přicházeli nováčci a sedali si na svá místa. Earl chodil sem a tam, čekal, až se všichni shromáždí. On si na podobné oficiality nepotrpěl, proto měl na sobě ošoupanou leteckou bundu a tvářil se nevrle, že to musí dělat. Víc než jednou jsem ho slyšel říkat, že si při svých malých proslovech připadá jako podomní obchodník, ale i tak uměl sakra dobře motivovat. Julie seděla vedle svého dědečka. Když mě uviděla, zamávala mi.

Byl jsem příliš zaměstnaný, abych jí zamávání oplatil. Prohlížel jsem si dav a viděl tam snad všechny kromě toho, co jsem potřeboval. Dokonce i rodiče byli na představení pozváni jako hosté, ale Grant nikde. Zatím jsem neměl žádný plán. Vytáhnout ho za vlasy z místnosti by asi nebyl nejdiskrétnější způsob, ale právě to jsem momentálně hodlal udělat.

Čekal jsem. Možná přijde. Tupá rota tady byla a stále předstírala nováčky. Torres byl poslední tajný federál, co dorazil, a když mě uviděl ve dveřích, zastavil se u mě. „Jsi v pořádku?“ zeptal se, nápomocný jako vždy. Musel uvidět výraz mé tváře a začal si dělat starosti. „Owene?“

Neodpověděl jsem. Kolem mě se protlačili poslední nováčci, hledali si místo k sezení. Byla tu celá parta, víc než šedesát Lovců. Julie podala Earlovi mikrofon a on na něj silně poklepal. Reproduktory zaduněly.

„Omlouvám se, ale musím používat tuhle věc,“ začal Earl. „Podle Julie by nebylo fér, kdyby Lovci v bezpečnostní centrále nemohli poslouchat. Nemáte tušení, proč si to myslí? Protože mě na řeči dvakrát neužije.“ Místnost se zasmála.

Bezpečnostní centrála. Julie pro ni sestavila plán služeb, aby po Susanině návštěvě kamery neustále kontrolovali nejméně dva lidé. Opustil jsem místnost a rozběhl se chodbou. Grant by mohl být tam, a pokud ne, použiju k jeho nalezení kamery.

Vždycky jsem měl podezření, že je to on, ten malej slizkej hajzl. Společnost opustil se staženým ocasem. Vsadím se, že pro Dočasnost byl snadný cíl. Netuším, čím mu zaplatili, ale ať už to bylo cokoliv, nemohlo to být dost. Tak příhodně se připlazit zpátky… Byli jsme tak naivní. Grant patrně skočil po první příležitosti nás zradit, když zjistil, že součástí je moje smrt. V srdci mi bublal temný vztek. Vzhledem k tomu, s jakým zlem jsme tu bojovali, by mě nepřekvapilo, kdyby jeho odměnou byla Julie. Jo, teď už to bylo osobní.

Earlův hlas zněl z reproduktorů trochu plechově, když se pustil do proslovu. „Vítejte, Lovci. A právě teď to tak opravdu můžu říct, protože už tu žádní nováčci nejsou, teď si jsou všichni v týhle místnosti rovní.“ Zvuk, který následoval, musel být potlesk, i když to skoro nešlo poznat.

Seběhl jsem po schodech do sklepa. Dveře do bezpečnostní centrály byly přímo na konci dlouhé chodby. Vrazil jsem jednu ruku pod košili a položil ji na pistoli.

„Není třeba tleskat. Šéf Shackleford by se mohl nechat strhnout a ublížit si svým hákem.“ Další smích. „Dělám si srandu, šéfe.“

V uších mi pulzovala krev. Pokud Grant v centrále bude, ukončím jeho mizerný život. Dveře na konci chodby byly zavřené.

„Mladí Lovci, podívejte se na ty, co sedí před vámi. Jsou to nejlepší velitelé, jaké kdy Lovci monster s. r. o. měli. S každým z nich jsem pracoval a neváhal bych do jejich rukou vložit vlastní život. Bez ohledu na to, kam vás dneska zařadíme, si můžete být jistí, že skončíte u těch nejlepších. No, možná až na Sama… lituju těch, co skončí u Sama.“ Ozvala se hlasitá odpověď, přes mikrofon nesrozumitelná. Další smích. „Já ti tam ten mikrofon strčit můžu, ale pochybuju, že je to v Alabamě legální.“

Když jsem dorazil ke dveřím, sklouzl jsem botami po betonu. Chytil jsem kliku. Zamčeno.

„Než Esmeralda přečte vaše jména a zařazení, dovolte mi říct, že jste ta nejúspěšnější třída, co kdy prošla výcvikem. Se všemi jsem mluvil. Viděl jsem vaše záznamy. Sledoval vaše pokroky. Udělali jste na mě dojem, a to se nestává často.“

Zabušil jsem na dveře. „No tak…“ zašeptal jsem.

„Když jste sem před několika krátkými měsíci přišli, byli jste všichni přeživší. To vás odlišovalo od zbytku světa. Přeživší mají srdce. Vůli vyhrát. Touhu žít. Byli jste přeživší, ale teď jste něco víc…“

Moje bušení nabíralo na síle. Nikdo neodpovídal.

„Jste Lovci.“

Něco bylo špatně. Ustoupil jsem a s výkřikem do ocelových dveří kopl. Ze zraněného kotníku vystřelila bolest. Rám zapraskal, ale vydržel.

„Přeživší se postarají sami o sebe. Lovci posouvají boj na druhou stranu. Jsme poslední obrannou linií proti zlu.“

Znovu jsem ustoupil a připravil se k vykopnutí dveří. Někdo na mě z chodby zakřičel. „Owene!“ Otočil jsem se, abych viděl, kdo to je.

„A my neustoupíme.“

Byl to Grant. Šel ke mně chodbou, dělilo nás tak pět metrů. Ruce měl rozpažené a v jedné držel telefon. „Co s těma dveřma sakra děláš?“

V ruce se mi objevila pětačtyřicítka a já ji na něj namířil. „Ani se nehni! Ani se kurva nehni!“

„Hej! Hej! Uklidni se!“ vykřikl Grant. Měl na sobě zbroj, tak jsem mířil na spojnici očí a nosu.

„Co tady dole děláš?“ křikl jsem.

„Někdo mi řekl, že mě sháníš,“ odpověděl klidně. „Teď odlož tu zbraň. Chováš se jako blázen.“

„Já že jsem blázen? Já nejsem zrádce, ty sráči.“

Grant se zarazil, přes fešáckou tvář mu přelétl ublížený výraz. „Nevím, o čem mluvíš.“ Earlův hlas teď byl jen šumem v pozadí.

Moje zbraň se ani nezachvěla. Jen sebou trochu pohne, a vystřelím mu mozek z hlavy. „Nelži mi,“ zasyčel jsem. „Já o těch zprávách vím.“ Kývnul jsem na telefon. „Proč jsi to udělal?“

Oči mu mimoděk sklouzly k přístroji v ruce. „Jen se uklidni, Owene.“ Pomalu zastrčil telefon do kapsy a zvedl ruce nad hlavu.

„Proč, Grante? To mě tak moc nenávidíš? To tak moc nenávidíš Julii? Jde tu o žárlivost, nebo snad o něco horšího? Opravdu věříš v to, co Dočasnost představuje? Pověz mi to, protože bych to vážně rád pochopil, než tě zabiju.“

Rychle mrkal, věděl, že neblufuju. „Není to tak, jak si myslíš.“

Tím si podepsal ortel. Pevněji jsem sevřel pistoli. Pojistka uvolněná. Prst na spoušti.

„Počkat!“ nařídil někdo ze směru, ze kterého jsem přišel.

Dál jsem mířil na Granta, jen jsem nepatrně otočil hlavu. Byla to agentka UPKM Herzogová a hned za ní agent Torres. Museli mě sem dolů sledovat. „Sežeňte Frankse. Našel jsem našeho špicla.“ Obrátil jsem pozornost zpátky na Granta. „A řekněte mu, ať si pospíší, protože jestli si ho chce vyslechnout, bude na to potřebovat vlastního nekromanta.“

„Poslouchej mě,“ škemral Grant. „Jo, donášel jsem na Lovce, ale z dobrýho důvodu. Nech mě to vysvětlit. Snažím se ti pomoct.“

„Tohle už jsem jednou slyšel, ty zasranej…“ Pak mi něco došlo. Zpoza dveří bezpečnostní centrály se nikdo neozýval, dokonce ani po tom rámusu, co jsem tady ztropil. Lehce jsem sklonil pistoli a silně kopnul do oceli. Tentokrát se šrouby z rámu vytrhly. „Nezkoušej zdrhnout nebo nějakou jinou blbost. Víš, že já neminu,“ varoval jsem ho.

Risknul jsem rychlý pohled do místnosti.

Všude byla krev.

„Ty zkurvysyne…“ Rychle jsem překonal vzdálenost mezi sebou a Grantem, celou dobu jsem na něj mířil pistolí.

„Počkej. Co se stalo?“ zeptal se. „Já ne…“

Praštil jsem ho do obličeje rukojetí své kompaktní STI. Zavrávoral ke zdi. Udeřil jsem ho znovu a třísknul mu hlavou o beton. Zvedl ruce, aby si chránil obličej, ale já mu je srazil stranou a vzal ho pistolí po spánku. Pak jsem mu s divokou zuřivostí několikrát vrazil koleno do žeber. Složil se na zem. Vytrhnul jsem mu pistoli z pouzdra a zahodil ji do chodby. Popadl jsem ho za botu a napůl v bezvědomí ho odtáhl do bezpečnostní centrály.

Agenti tam pořád stáli. Herzogová byla v šoku. Torres vytáhl pistoli a teď pro něco sahal do další kapsy, asi pro vysílačku. „Vyhlas poplach,“ nařídil jsem mu, než jsem Granta protáhl dveřmi. Herzogová nakoukla dovnitř a uviděla ten masakr. Její obličej dostal nezdravě zelený odstín, když odvrávorala stranou.

Obrátil jsem pozornost k bezpečnostní centrále. Krev postříkala celou soustavu monitorů. Na zemi ležel Lovec, tváří v obrovské červené louži. Žilami mi proudil adrenalin a vztek. Převalil jsem ho. Byl to jeden z nováčků. Taxikář. Na jméno jsem si nedokázal vzpomenout. Měl podříznuté hrdlo.

Na zádech ležící Grant zasténal.

Kopnul jsem ho do boku. „Proč? Co ti udělal?“

„To jsem nebyl já!“ zaječel.

Přidřepl jsem k němu. Byl nejvyšší čas to ukončit. „Tobě se zachtělo uctívat Starobylý? No, můžeš je ode mě pozdravovat.“ Přitiskl jsem mu hlaveň ke spánku.

Grant něco vyprskl. Vteřinku trvalo, než mi došlo, že se směje. Zuby měl zarudlé od krve. „Starobylí? Bože, ty jsi ale idiot… Jasně, jsem špion, ale ne Dočasnosti.“

Cože?

„Dělá pro Úřad pro kontrolu monster,“ ozval se ode dveří agent Antony Torres. „Myers ho naverboval, když odešel z LM.“

„To myslíš vážně?“

Grant zalapal po dechu a podíval se mi přes rameno. „To seš ty!“

Torres stál za mnou, teleskopický obušek zvednutý nad hlavou. „Ano.“ Pak mě tvrdě sejmul, v lebce mi explodovala světla, zatočila se mi hlava. Podlaha se zvedla a jednu mi vrazila.

„Antony! Co to děláš?“ zaječela Herzogová. Neviděl jsem, co se stalo dál, jen se ozvalo whump.

Posadil jsem se a zvedl pistoli, jen aby mi ji rychlé seknutí obuškem vyrazilo z ruky. Torres mě kopnul do hrudníku a poslal zpátky na zem.

„Zůstaň ležet,“ varoval mě, když druhou rukou zvedl HK. Na hlavni byl našroubovaný tlustý tlumič.

Třeštila mi hlava. Tím obuškem mě sejmul dobře. Točící se místnost se pomalu zastavovala. „Co to děláš?“ zachraptěl jsem.

„Dokončuji misi,“ odvětil klidně Torres. Jeho obvykle přátelské vystupování nahradilo cosi chladného. Vešel do místnosti úplně a zavřel za sebou dveře. Postavil se zády ke zdi, zbraň stále namířenou na mě. Všiml jsem si, že na zemi leží i Herzogová, ve spánku jí zela díra, ze zdi za ní odkapával mozek, oči jako sklo, otevřené a zírající do prázdna. „Nikdy jsem ji neměl rád,“ řekl Torres. „Hrozně panovačná.“ Sklonil zbraň a dvakrát ji střelil, každá rána díky tlumiči zněla jako sprásknutí tlusté knihy. Zpátky ke mně se vrátil dřív, než jsem mohl cokoliv udělat.

Grantovi se podařilo posadit, ale hned se rozkašlal. Nakládačku jsem mu dal vážně pořádnou.

„Lovci, až vstoupíte do našeho světa, vaší největší zbraní bude důvěra ve vlastní tým,“ mluvil v reproduktoru Earl. Interkom byl hned vedle Torrese. Vypnul ho.

„Na jednu noc jsem těch keců slyšel až moc,“ řekl Torres. Jeho chování se změnilo. Bez obvyklé přátelskosti jsem mohl vidět šílenství v jeho očích. Sakra, byl by z něj vážně dobrý herec. „Víš, Owene, vypadáš dost zmateně. Dovol mi, ať ti v tomhle trochu pomůžu. Jsem akolyta Povzneseného řádu stínů, to pro ně ve skutečnosti pracuju. Tady Jefferson předstírá, že dělá pro LM, ale ve skutečnosti ho řídí Myers. Jeho úkolem bylo pomoct Franksovi zjistit, kdo z tvojí ochranky je špeh.“

„Zrádci,“ zavrčel jsem. „Oba dva.“

„Já se snažím sloužit svojí zemi…“ odsekl Grant a vyplivl na zem krvavý chuchvalec. „Na rozdíl od tohohle sráče.“

Torres se nenechal vyprovokovat, jeho HK těkala mezi Grantem a mnou. Jestli se někdo pohne, je po nás. „No, nakonec jsi mě našel, agente Jeffersone. To ti musím nechat,“ ušklíbl se Torres. „Možná tě za moje odhalení posmrtně vyznamenají…“

„Olihní děvko,“ odplivl si Grant.

„Nekritizuj, dokud to nezkusíš.“ Obrátil se ke dveřím a vykouknul škvírou do chodby. Zbraň stále mířila naším směrem. Torres byl profík. „Nezkoušej žádnou blbost, Pitte.“

„Grante, o co tady sakra jde?“ zasyčel jsem.

„Snažil jsem se ti pomoct, ty tupče,“ zaúpěl Grant, když se narovnal. „Myers věděl, že UPKM infiltrovali. Já na tebe měl dohlédnout a podpořit Frankse. Když zavraždili jednu Myersovu agentku, Pattersonovou, co se snažila infiltrovat kult, o jejím krytí vědělo jen pár lidí.“

Točila se mi hlava a nemohl za to jen Torresův obušek. Myers mi fotku agentky Pattersonové ukázal. Rozsekali ji na kusy – byla to ta, co se přátelila s Franksem. Torres celou dobu poslouchal, a když se otočil zpátky k nám, usmíval se.

„Dobře jí tak, děvce, snažila se obelhat posvátný Řád. O Ashleyině úkolu věděla jen hrstka z nás. Archer se staral o její komunikaci. Herzogová…“ Torres ukázal na mrtvou ženu, „…zpracovávala její hlášení. A já byl její záloha v terénu. Myers to dokázal zúžit jen na nás tři. Měl podezření, ale nemohl si být jistej, jestli ho zradili, nebo jestli Řád získává informace odjinud. Když si Svrchovaný pán hrůzy vyžádal tvé nenávratné zničení, ta ropucha Myers v tom viděla příležitost. Věděl, že jestli je jeden z nás špeh, tak se určitě odhalí, aby tě dostal.“

Dávalo to smysl. Proto byla Herzogová jen úředník. Oni tu nikdy nebyli jako moje ochranka. Oni tu byli jen kvůli tomu, aby se mě jeden z nich pokusil zabít, a Franks nebo Grant ho pak mohli chytit. Nedokázal jsem říct, jestli víc zuřím kvůli Torresově zradě, nebo kvůli Myersovi, který to všechno na nás přivolal.

„Tohle jsi zjistit neměl…“ řekl Grant.

„A taky jsem neměl vědět o tobě. Vypadá to, že Myers Řád znovu podcenil.“ Torres se vrátil k hlídání chodby. Na něco čekal.

Potřeboval jsem dál rozptylovat jeho pozornost, abych se mohl dostat k pistoli. „Takže celá ta historka o špiclovi v LM byla lež?“

„Ne, to ne,“ ujistil mě Torres. „Vy tady máte ještě větší problém, nefalšovanýho doppelgangera.“ Téměř uctivě ukázal na zkrvaveného nováčka. „Tohle je jeho dílo. Ve skutečnosti…“ mimoděk se podíval na hodinky, „…my oba jsme měli svoje úkoly, a ty jsou téměř u konce. Koukni na monitory.“

Pod krvavými cákanci bylo dvacet černobílých desetipalcových obrazovek. Základna byla pokrytá dobře. Ta z jídelny byla plná Lovců, Earl zrovna zakončoval projev. Další byly většinou prázdné, ale pak mou pozornost upoutal pohyb na těch uprostřed. Skupina postav se přesouvala ke kasárnám. Muži se zbraněmi.

„Bratři akolyté,“ řekl hrdě Torres.

„Půl tuctu přizdisráčů nemá proti partě nasranej Lovců šanci,“ ušklíbl jsem se. „Sakra, Earl je možná prostě sežere.“

Torres si to užíval. Odvrátil se ode dveří. „Náš doppelganger vašeho malýho vlkodlaka ve správnou chvíli odstraní, dokonce k tomu použije stříbrný kulky od LM. Moji bratři sem přišli zničit ochrannej kámen.“ Výraz mého obličeje musel prozradit, jak moc mě to překvapilo. „Ale ano, my o něm víme. Harbinger si myslel, že ho utajení ochrání. Nevěděl o něm dokonce ani náš velekněz. Ale Myers ano, a vyplnil oficiální hlášení.“ Torres pokrčil rameny, musel si připadat hrozně mazaně. „Jen další informace, kterou jsem pro Řád získal.“

Monitory zabírající bránu ukazovaly pohyb. Zastavil tam velký kamion, pak další zaparkoval vedle a pak ještě jeden za nimi. Řidiči vystoupili a otevírali nákladová vrata. Vzadu se řadily další kamiony. Do tolika přívěsů by se dala nacpat spousta mrtvol.

„Až se váš štít vypne, skutečné moře spravedlivé smrti zaplaví toto místo. Jakmile budou Lovci mrtví, osobně tě odnesu našemu Pánovi.“

„A co já?“ zeptal se Grant.

Torres se zamračil. „Ty? Já se jen chtěl chvíli kochat naším vítězstvím. Teď už tě klidně můžu zastřelit.“ Namířil zbraň na Granta. „Jen požádám, abych to byl já, kdo pak tvoji mrtvolu oživí.“

Grant Torresovi věnoval krvavý úsměv. „Dobře, že jsem Franksovi zavolal hned, jak jsem Pitta našel.“

Když jsem si Granta předtím všiml, držel v ruce telefon.

Torresovy oči přeskočily ke dveřím, zrovna když explodovaly dovnitř. Začal střílet. O zlomek vteřiny později spustil zábleskový granát.

Světlo spálilo moje oči a v uších mi zvonila ohlušující rána. Zvedl jsem se na nohy, motala se mi hlava. Musel jsem se dostat k Torresovi. Spletl jsem si směr a narazil do zdi. Silná ruka mě popadla za krk a odstrčila stranou. Zakopl jsem o mrtvolu Herzogové a upadl na kolena.

O chvíli později jsem znovu viděl. Před očima mi pluly tmavě purpurové šmouhy, ale dokázal jsem už rozeznat, co se děje. Torres ležel tváří na podlaze. Franks mu klečel na zádech a nasazoval pouta. Archer stál ve dveřích, Sig 229 namířený na Torresovu hlavu.

Pak jsem začal i slyšet. Torres ječel a zmítal se. „Velekněz přichází! Jeho legie přicházejí! Nemůžete je zastavit! Je to nový temný úsvit! Slyšíte?“

Franks trhnutím zvedl Torrese na nohy. Tyčil se nad svým vězněm. „Jo. Slyším tě.“ Pak do Torresovy tváře narazil brutální pravý hák. Kultista se v bezvědomí zhroutil k zemi. „Takže drž hubu.“

Nejistě jsem se postavil. „Kde se spouští poplach?“

Franks ukázal na Torresovo bezvládné tělo. „Odnes ho odsud.“ Archer vypadal zmateně. „Vysvětlím později. Spoj se s Myersem. Řekni mu, že máme krtka.“ Franks se podíval na Granta. „Dobrá práce, agente Jeffersone.“ Byl spokojený se splněnou misí, nevěděl, co se tak rychle blíží.

Na ovládacím pultu bylo velké červené tlačítko. Opakovaně jsem do něj praštil. Nic se nestalo. Podíval jsem se pod stůl. Vytrhané dráty. Zaklel jsem.

Franksovy hrubé rysy se změnily v nechápavý výraz. „Co?“

Grant se vrávoravě zvedl. Ukázal na monitory. „Dočasnost útočí!“

Akolyté zvedli skrytý poklop u kasáren a sestupovali do tunelů. Záběry od hlavní brány ukazovaly kamiony a pohyb nějaké obrovské bestie, která slézala po rampě. Na kameře z jídelny Earl skončil proslov. Sestoupil z pódia, jeho místo zaujala Esmeralda. V publiku někdo vstal, zády ke kameře, a namířil pistoli. Proběhlo to v naprostém tichu. Earl sebou začal škubat, když ho zasáhla smršť kulek. Pak se ozval hlasitý hluk z chodby, když něco explodovalo.

Vypadl proud.

KAPITOLA 15

Rozzářil se jasný paprsek baterky. Franks s ním přejel po místnosti.

„Stav?“

„Přepadové komando se snaží zničit ochrannej kámen. A až to udělaj, venku na útok čekaj nejméně čtyři kamiony plný nemrtvejch.“ Vytáhl jsem vlastní baterku Streamlight a posvítil s ní kolem. Zahlédl jsem svou kompaktní STI .45 a zvedl ji. „Musíme kámen ochránit.“

Grant, stále otřesený po výprasku, si vzal Torresův HK s tlumičem a posloužil si u bezvědomého strážce několika zásobníky. No jo, Grantovu zbraň jsem zahodil na chodbě. Franks byl jen mohutný stín za baterkou. „Archere, zažádej o posily. Jeffersone, zavolej Shacklefordům a varuj je před tím, co se na ně žene.“

„Nemám signál,“ ozval se okamžitě Archer.

„Ani já ne,“ přidal se Grant. Dočasnost nás nějak rušila. Hood útok připravil dokonale. Musel to plánovat věčnost. Jak řekla Holly, tohle pro něj byla šachová partie.

„Víš, kde ten ochrannej kámen je?“ zeptal jsem se. Grant tu pracoval déle než já.

„Nemám ponětí,“ odpověděl. Posvítil jsem na něj baterkou. Krvácel z nosu a jedno oko měl zavřené otokem. Vážně jsem ho zrychtoval. Dobře mu tak, i když ne z důvodu, co jsem si myslel předtím. Jestli tohle přežijeme, měl jsem v úmyslu zjistit, proč se stal z Granta práskač, a pak z něj vymlátit duši.

„Zlí hoši mířili k tunelu u kasáren. Earl říkal, že je kámen umístěnej v centru,“ řekl jsem.

„Pravděpodobně uprostřed pozemku,“ odpověděl. Hlavní budova byla předsunutá. Nebude to blízko.

Základna byla napojená na klasickou elektrickou síť. Ta exploze, kterou pravděpodobně připravil doppelganger, nás musela odstřihnout. V suterénu jsme ale měli vlastní záložní generátory. Z chodby jsem slyšel, jak začínají hučet. Naskočily do minuty. Světla se znovu rozsvítila.

Kultisté byli v tunelech. Naštěstí jsem s Earlem absolvoval krátkou prohlídku. „Vím, kde je vchod do tunelů. Není to daleko. Můžeme je pronásledovat, ale musíme si pospíšit.“ Vystartoval jsem z místnosti.

„Počkej,“ ozval se Franks a zastoupil mi cestu. „Tohle zvládnu. Mým úkolem je postarat se o tvoje bezpečí.“

„Ne, to je lež. Tvým úkolem bylo chytit tady zrádce.“ Ukázal jsem na Torresovo nehybné tělo. „Teď se mi kurva kliď z cesty.“

„Vy oba jste součástí mýho úkolu.“

„Ty parchante…“ Přímo do mého domu přivedl vraha a všechny nás ohrozil, jen aby splnil svou misi. Bohužel jsem si nemohl dovolit ten luxus se tady vztekat. Měli jsme práci. „Dochází nám čas.“

Krátce se nad tím zamyslel. Koneckonců, jestli tu ochranu vyřadí, asi tu zemřeme všichni. „Dobře. Jdeme. Archere, varuj Lovce. Najdi způsob, jak kontaktovat Myerse.“

„Ano, pane!“ vykřikl Archer, vytáhl další pár želízek a připoutal Torresova spoutaná zápěstí k těžkému stolu. Potom agent vyběhl z místnosti, na rozloučenou zavolal: „Seženu pomoc.“

Franks vytáhl svůj glock 10mm. Měl na sobě oblek a další hračky, co mohl mít po kapsách, nemohly mít o moc větší palebnou sílu. Já byl vyzbrojený jen kompaktní pistolí, dvěma desetirannými zásobníky a zavíracím nožem Spyderco. Zbytek vybavení zůstal nahoře, kde mi teď byl platný jako mrtvému zimník. Grant držel Torresovu zbraň, ale ten na sobě měl alespoň zbroj. Takže tu byl surovec, práskač a já, vyzbrojení jen pistolemi, kdo měl zadržet komando po zuby ozbrojených nadržených kultistů. Vedl jsem je k tunelům. „Rychle.“

Doběhli jsme ke kumbálu, který mi ukázal Earl. Dveře byly zamčené. Vykopnul jsem je. Kotník už mi touhle dobou vyloženě hořel. Odstrčil jsem stranou police s čisticími prostředky, když mi došlo, že nemám šanci masivní dveře vyrazit. Visací zámek na tlusté petlici byl pořádný kus oceli. „Do prdele! Nemůžu to otevřít.“

„Uhni,“ nařídil Franks a odstrčil mě stranou.

„No tak tohle byla blbost,“ řekl Grant.

„Sklapni, ty kryso.“

„Nemáš ponětí, o čem tady mluvíš, takže toho nech,“ odsekl Grant. „Zachránil jsem ti život.“

„Nemůžu uvěřit, že jsi federál. Všem jsi nám lhal.“

„Měl jsem svý důvody,“ odtušil Grant, když z kapsy vytáhl kapesník a otřel si krev z čela. „Předtím jsem říkal pravdu. Myslíš, že tady jde jen o tebe? Svět se netočí kolem Pitta.“

Grant ze mě možná jen dostával to nejhorší, ale já teď na ty jeho kecy neměl náladu. „No, jo, točí. Takže mi polib.“

Franks si velký zámek chvíli prohlížel. Asi plánoval jeho odstřelení. Z reálného pohledu, protože zámek byl masivní kus oceli, nám dojde munice nebo nás zabijí odražené kulky dřív, než ho zničíme. Franks sevřel zámek rukama v rukavicích, zapřel se jednou nohou o dveře a vší silou zatáhl. Zařval a kov se ohýbal a trhal, až nakonec povolil. Upadl na záda. Ať už byl Franks cokoliv, hodilo se mít ho po ruce.

Franks zahodil přetržený zámek. Zapraskal klouby na prstech. „Jdeme.“

Než jsme vstoupili do tunelu, vytáhl jsem baterku. Pamatoval jsem si, kudy se jde ke křižovatce, ale tady dole jsem byl jen jednou, a tehdy jsem šel opačným směrem, než jsme potřebovali my. Hrubým odhadem bych nás však mohl ke kasárnám navést.

Tunely byly chladné a bez Earla, který by mě vedl, i trochu děsivé. Odhadl jsem směr ke kasárnám. Jak jsem běžel s pistolí v jedné ruce a s baterkou v druhé, málem jsem odbočku minul. Franks do mě vrazil. Zabočil jsem směrem, který jsem považoval za správný.

„Pasti?“ zeptal se Franks.

„Ehm… vlastně nevím.“ Earl se nezmínil, ale když jsem se nad tím zamyslel, ta možnost tu nesporně byla.

„Měly by tu být. Držte se za mnou.“ Franks se ujal velení. Zvedl baterku a prohlédl vše před sebou. Pak se obr rozběhl. Stěží jsem mu stačil, Franks byl rychlý. Sledoval jsem poskakující světlo. Zastavilo se, když došel k další odbočce. Přibližně jsem odhadl, kde jsme, a křikl na něj, ať zabočí vlevo. Franks znovu zmizel.

„Zatraceně, ten je ale rychlej,“ zasípal jsem. „Co je sakra zač?“

„Ani já to nevím,“ odpověděl Grant. „Je to tajný.“

„Tos mi teda pomoh.“

Už jsme museli být blízko. Tunel před námi se najednou ponořil do tmy. Franks zhasl baterku. Musel k tomu mít dobrý důvod, proto jsem ho napodobil. Moje oči nebyly na takovou tmu zvyklé, proto jsem se rukou opřel o chladnou zeď a poslepu se sunul kupředu. Bušilo mi srdce. Za sebou jsem slyšel Grantův těžký dech.

Narazilo do mě něco velkého a teplého. Málem jsem ho zastřelil. „Pistoli s tlumičem,“ zašeptal Franks. Zašustění, když mu Grant podal Torresovu zbraň. „Počítejte do třiceti, pak přijďte za mnou.“

Počítal jsem. Dostal jsem se k pětadvaceti, když jsem zaslechl dvě lupnutí, což mohla být jen pětačtyřicítka s tlumičem, a vyrazil vpřed.

Tunel zatáčel a moje boty narazily do velké měkké věci. Klekl jsem si. Moje ruce přistály v něčem horkém a lepkavém. Krev. V naprosté tmě jsem hmatal kolem. Tělo mělo taktickou vestu MOLLE s kapsami plnými vybavení. Moje prsty nahmátly rty a zuby. Noktovizor. Ten chlap měl brýle pro noční vidění. Strhnul jsem mu přístroj z hlavy a přitiskl ho na vlastní oči. Svět se okamžitě ponořil do jasného zeleného světla. Trhnul jsem sebou, když jsem zjistil, že Frank dřepí jen kousek od nás a dívá se přímo na mě. Jeho oči vypadaly v zeleném světle nepřirozeně a hrozivě. Zvedl před rty jeden prst, naznačoval, že mám být potichu. Očividně viděl i ve tmě.

Dočasnost penězi nešetřila. Noktovizor byl přinejmenším stejně dobrý jako monokuláry třetí generace, které používali Lovci monster. Přetáhl jsem si popruh přes bradu. Byl příšerně utažený. Okamžitě mě začal bolet obličej a odřízl mi bolavou hlavu od přívodu krve. Ale já měl hlavu velkou, takže se to dalo čekat.

Vrazil do mě Grant. Přitiskl jsem mu hlavu k uchu a pověděl mu, že má zůstat na místě. Kultista měl u boku samopal Uzi s masivním tlumičem. Přimáčkl jsem ho na Granta jako náhradu za HK. Neohrabaně zbraň ve tmě nahmatal a vzal si ji. Brýle mi zužovaly zorné pole tak moc, že jsem si připadal, jako bych se na svět díval skrz roli toaleťáku. Když jsem znovu vzhlédl, Franks byl pryč. Následoval jsem ho.

Zaslechl jsem hlasy. „Získali jsme kámen, paní. Ochrana je vyřazena.“

„Výborně, vezměte ho na povrch. Stínový lord ho chce mít co nejrychleji.“

Přišli jsme pozdě. Hlasy se přibližovaly. Narazil jsem na další křižovatku. Jak velký tohle místo je? Možná kdybych tu pitomou věc vrátil, štít by znovu naskočil. Touhle dobou už jsem úplně ztratil přehled o své pozici, ale směr, ze kterého přicházely hlasy, jsem poznal bezpečně. Ve světelných pixelech se materializoval Franks. Zvedl obě ruce, na jedné pět natažených prstů, na druhé tři. Osm lidí.

„Kde je Harris?“ Zvuky se tady dole divně nesly, nedokázal jsem odhadnout, jak daleko jsou.

„Poslala jsem ho krýt tunel,“ řekla žena. „Počkat… cítím krev.“

Otřel jsem o sebe ulepené prsty. Narazil jsem přímo do kultistova těla. Byl jsem pokrytý jeho krví. Ale jak to mohla ucítit? Sakra. Oni nebyli všichni jen normální…

„Lovci! Jsou tady. Teď už je cítím. Jsou blízko. Dovol mi změnit se a ulovit je. Prosím!“ Hlas zněl dychtivě, hladově. „Pěkně prosím!“

„Buď opatrná. Já vezmu lidi nahoru a postarám se o kámen. Všechny je zabij, má lásko.“

Viděl jsem, jak Franksova pixelovaná ústa naznačují slovo vlkodlak. Jasně, přece to nemůže být snadné, že ne? Zvedl jsem STI a ukázal mu vztyčený palec. Stříbrný kulky. Franks ukázal na mě a pak na jednu chodbu. Přikývl jsem a přesunul se k označenému místu. Franks zmizel v druhé chodbě.

Vlkodlaky nenávidím. To kvůli nim jsem se dostal k téhle práci. Ale na strach nebyl čas. Mohl jsem se podvolit té absolutní, útroby svírající hrůze, že se v uzavřeném prostoru pokusím postavit kouli chlupů a jako břitva ostrých drápů, nebo se vzmužím a zabiju ho. Neuběhla ani minuta, a tunelem otřáslo zavytí.

Tahle přeměna byla rychlá. To nebude žádný nedomrlý mladý vlkodlak jako ten, co málem ukončil můj život. Ale ani ti nejtvrdší vlkodlaci nejsou odolní proti stříbru. Ta myšlenka mě okamžitě přivedla k Earlovi. Jestli ho zasáhli municí od LM, asi už je po smrti.

Dál jsem v širokém oblouku otáčel hlavou sem a tam, zorné pole zúžené, zbraň se mi v rukou chvěla, čekal jsem, až se ukáže vlčí kultista. Když se tak stalo, proběhlo to neuvěřitelně rychle. V jednu vteřinu byl tunel prázdný, v další něco stálo přede mnou, mohutná chlupatá postava, pár očí zářil nad otevřeným chřtánem plným zubů. Tritiová noční mířidla na mé zbrani v nočním vidění zářila jako silniční světlice. Dvakrát jsem stiskl spoušť.

V uzavřeném prostoru to byl brutální rachot. Před čočkami brýlí se vznášel kouř. Vlkodlak zmizel. Minul jsem.

Do hajzlu, je fakt rychlej.

Zdi tunelu jako by mě chtěly rozmačkat. Pokračoval jsem kupředu, zbraň připravenou. Až se znovu ukáže, nebudu mít na jeho složení moc času. Budu ho muset vyřadit rychle, protože pokud se dostane na dosah, věděl jsem, že mi vyrve moje nechráněné vnitřnosti.

Vyčkával jsem a mířil na roh. Musel projít tudy. Jestli zahnu, mohl by tam na mě čekat. Snažil jsem se zaslechnout jeho dech, ale v uších mi pořád zvonilo. Na tohle nemám čas. Pokud kultisti s kamenem utečou, skončíme po uši v mrtvolách. Touhle dobou už asi překonávaly plot. Do hajzlu. Se zdviženou pistolí jsem zabočil za roh. Chodba byla prázdná.

Rozběhl jsem se směrem, odkud se podle mě ozývaly hlasy. Někde ve tmě tu stále byl vlkodlak, ale nejdřív jsem se musel dostat ke kameni. Můj vylepšený zrak přede mnou odhalil velký otevřený prostor. Vyrazil jsem zpoza rohu, připravený vystřelit, ale nic se tu nehýbalo.

Do místnosti vedly velké ocelové dveře s otáčecím kolem uprostřed, co připomínaly staromódní trezor. Skrz dveře byl vyříznutý dokonale kruhový obvod. Dotkl jsem se okraje. Chladný na dotek. Museli Earlovo zabezpečení obejít nějakou magií, soudě podle tvaru to asi bylo další magické lano. Uvnitř místnosti stál betonový sloup, vypadal jako řečnický pult, ale prázdná prohlubeň uprostřed měla velikost softbalového míčku.

Zaškrábání za mými zády, drápy na kameni. Točil jsem se, ale nic jsem neviděl. Ten pitomej vlkodlak mě sleduje. No tak ať si přijde. Bylo to jednoduché, jeden z nás pak bude rychlejší než druhý. Utíkal jsem za kultisty. Tunel stoupal, ale zdálo se, že se stáčí zpátky k místu, kde jsem nechal Granta. Ztratil jsem se.

Skřípot.

Otočil jsem se na patě, namířil pistoli. Valila se ke mně černá postava, oči jí zářily jako dvě koule zeleného ohně, z řad zubů odletovaly sliny. Vystřelil jsem.

Narazili jsme do sebe, tvrdě mě smetl k zemi. O tvář se mi otřelo teplo a srst. Překulil jsem se, pistoli pevně přitisknutou k tělu. Brýle jsem měl nakřivo. Nic jsem neviděl. Přede mnou se něco hýbalo. Zahučení vzduchu a pařát mi vyrval čtyři díry v košili. Znovu jsem vystřelil.

Zaječení bolesti. Dostal jsem ho! Poslední kulky opustily mou pistoli ve zlomku vteřiny, prázdný uzávěr odskočil dozadu. Automaticky jsem vyhodil zásobník, sáhl do opasku pro nový, zarazil ho na místo a natáhl náboj do komory. Zaškrábání drápů a já tím směrem poslal dalších deset střel tak rychle, jak jen jsem dokázal mačkat spoušť, záblesky z hlavně vytvářely stroboskopický efekt, ve kterém se postava odvalila pryč ode mě.

S výjimkou mého dechu nastalo úplné ticho. V žilách mi koloval adrenalin. Zvedl jsem roztřesenou ruku a upravil si brýle.

Tyčil se nade mnou agent Franks. Vyskočil jsem na nohy. V ruce držel HK s tlumičem. Vlkodlak byl schoulený do klubíčka, ježící se hromada chlupů a svalů. Z protržené plíce se sykotem unikal vzduch. Několikrát jsem vlkodlaka střelil. Franks zvedl pistoli, prohnal mu poslední střelu hlavou, a ohodil tak podlahu tunelu.

„Dostal jsi ho…“ pokýval Franks hlavou, pak ukázal na své břicho. „A mě taky.“

V nočním vidění se to nedalo moc rozeznat, ale v boku měl krvácející díru. Střelil jsem Frankse! „Chlape! Jsi v pohodě?“

Vypadal, že o tom přemýšlí, než si do rány vrazil prst. Necítil žádnou bolest. „Kulka prošla pod okrajem vesty a zasáhla pánev. Odrazila se nahoru… hmm, trefila ledvinu. Dlužíš mi novou. Jdeme.“ Otočil se a vyrazil za kultisty.

Tak tohle bylo drsný i podle standardů Lovců monster.

„Omlouvám se!“ zakřičel jsem, než jsem překročil mrtvého vlkodlaka. Nikdy dřív jsem nikoho omylem nestřelil. Bylo to ponižující. I když to byla dost vypjatá situace, já měl být střelecký mistr. Zarazil jsem do kouřící STI poslední zásobník a rozběhl se za Franksem.

O šest metrů tunelu dál jsem uslyšel rachocení samopalu. Přitiskl jsem se k otesanému kameni, ale střelba nemířila na nás. Jen se ozývala před námi. Franks vyrazil kupředu a já ho následoval.

Za rohem klečel Grant, kovovou pažbu uzi přitisknutou k rameni, naslepo pálil chodbou. Musel se tu potácet naprostou tmou, dokud nezaslechl kultisty. Byl tu žebřík vedoucí do noci, u jeho paty leželo jedno tělo a další se pohupovalo na něm s rukou zaháknutou mezi příčkami. Dobrá práce, Grante.

Někdo dírou nahoře prostrčil ruku a začal na nás střílet. Franks namířil HK a vypálil. Bolestný výkřik a zarachocení, když střelec upustil zbraň. Franks skočil na žebřík a šplhal nahoru. Škubnutím strhnul zaháknutého kultistu. „Grante, pojď za námi! Jdeme nahoru!“ zakřičel.

„Jsem úplně slepej, ty idiote!“ odseknul.

„Běž za střelbou,“ poradil jsem mu a začal šplhat. Franks už byl skoro nahoře. Najednou se ozvala rána, když nad ním něco explodovalo. Spadl o několik příček a já se pevně chytil a čekal, až na mě spadne, ale jemu se s heknutím podařilo zachytit. Kultisti měli granáty. Franks podrážděně zavrčel, kapala z něj krev a dopadala na můj zvednutý obličej, když se otvorem vytáhl nahoru.

Já byl jen o vteřinku pomalejší, ve vzduchu se stále vznášel oblak prachu a kouře po výbuchu. Strhnul jsem si brýle. Slunce se vyjít teprve chystalo, ale i tak tu v porovnání se zatuchlými tunely panoval neskutečný jas. Franks už byl v pohybu, pálil z pistole s tlumičem do vířícího prachu. Když mu došly náboje, upustil ji a automaticky sáhl po glocku. Neviděl jsem, na co střílí, ale i tak jsem se vydal za ním.

Když se prach usadil, zorientovat se mi chvíli trvalo. Nacházeli jsme se u severního rohu kasáren. Rozběhl jsem se, podvědomě jsem se krčil, jak mi kulky vytrhávaly kusy hlíny kolem nohou. Někdo po mně střílí! Přimáčkl jsem se za Franksem ke zdi, bezpečně schovaný za rohem. Do přestřelky jsem se vlastně dostal poprvé. Beze sporu to bylo něco úplně jiného než boj s monstry!

Franks na mě kývnul. „Zbývá jich pět.“

Lapal jsem po dechu. Podíval jsem se na svoji zbraň. „Mám posledních deset nábojů.“

„Tak každýho střel dvakrát,“ poradil mi Franks. Zkontroloval si bok. Zpod saka vytékala krev a vsakovala se do nohavice. „Musím to zastavit.“

„Promiň,“ hlesl jsem. O zastřelení Frankse jsem snil často, ale nikdy ne omylem. Sluneční brýle někde ztratil, a když se na mě krátce podíval, ve světle kasáren jsem si všiml něčeho divného. Jeho oči se změnily. Vždycky byly tmavé, téměř černé, a i když jedno stále bylo, to druhé měl světle modré.

Franks si všiml, že na něj zírám, a odvrátil hlavu. Ukázal na dveře, kam vešli kultisti. „Vchod mají pokrytej. Vede dovnitř jiná cesta?“

Mému mozku chvíli trvalo, než žádost zpracoval. Byla tu okna, co se dala otevřít, ale jako všude na základně je kryly mříže. Jako nováček jsem v kasárnách bydlel. Jo, byl tu vchod na obou stranách a jeden uprostřed do společenské místnosti. Uvědomil jsem si, že přikyvuju.

„Obejdeme je,“ rozhodl Franks.

Nevím, ve které chvíli převzal velení, ale já nikdy s lidmi na smrt nebojoval, takže mi to připadalo jako rozumné rozhodnutí. Rychle jsem se přesunul podél zdi, když náhle z hlavní budovy vylétla obrovská ohnivá koule a ozářila podivné pokroucené stíny drásající zdi. Nemrtví už jsou tady. Obléhání začalo.

Kasárna byla velmi jednoduchá budova. Z prefabrikátů, tvar velkého H, po obou stranách byly řady ložnic, na koncích koupelny a uprostřed rekreační místnost. Zastavil jsem se u postranních dveří.

Tohle bylo šílené. Neměl bych mít strach. Život jsem riskoval snad stokrát, ale čelit lidem bylo jiné. No, alespoň jeden z nich byl vlkodlak, takže bych možná mohl předpokládat, že ani ostatní kultisté nebudou lidé. Jednoho člověka jsem zabil, i když jsem si nebyl jistý, jestli se dá znovuzrozený Machado počítat. Zkontroloval jsem pistoli a zhluboka se nadechl. Do prdele se vším. Monstra, lidi, to je fuk, pošli kulku na správný místo a půjdou k zemi stejně. Lidé jen nejsou tak tvrdí. Klika pod rukou chladila, když jsem dveře otevřel.

V chodbě se nic nehýbalo.

Pohyboval jsem se pomalu, opatrně jsem našlapoval, abych nedělal zbytečný hluk. Všechny dveře do ložnic nováčků byly dokořán, už si poklidili a připravovali se, až odsud vypadnou. U dveří stála zavazadla. Stěny kdysi bývaly nudně béžové, ale dnes každou píď pokrývaly napínáčky připíchnuté plakáty, obrazy, poznámky, podpisy fixem, a dokonce i graffiti od novějších Lovců.

Hluk – rána, když něco spadlo. Pak pohyb v postranní místnosti. Zvedl jsem svou kompaktní STI a namířil ji na vchod.

Ven vyšel muž oblečený celý v černém, na hlavě kuklu a pár brýlí pro noční vidění vytažený na čele. O rameno měl zapřenou pažbu MP5, hlaveň mířila k zemi, když si to nakráčel do chodby. Pročesávali budovu, pravděpodobně se připravovali, že se tu zakopou a počkají, než Dočasnost zajistí základnu.

Jeho oči se rozšířily, když mě uviděl stát necelý metr daleko, ale pro něj už bylo příliš pozdě. Kulka čistě prošla kultistovým obličejem a on se zhroutil ve spršce krve.

„Kontakt!“ zaječel někdo z rekreační místnosti. Skočil jsem přes kultistovo tělo do místnosti, ze které vyšel. Někdo využil příležitost a zaplnil chodbu olovem, rychle do ní vyprázdnil celý zásobník. Střely prolétaly zdmi, musel jsem sebou seknout na koberec. Převalil jsem se a kryl vchod.

Střelba ustala. Zvedl jsem se na kolena a vykouknul za roh. V rekreační místnosti se krčil další, černě oblečený kultista. Třásl se, snažil se do samopalu nabít nový zásobník. Z větší části byl krytý, ale prefabrikované stěny jsou tenké. Protože jsem mu neviděl na hlavu a pravděpodobně nosil zbroj, mířil jsem nízko, když jsem do stěny vypálil čtyři kulky.

Překvapeně vykřikl a zmizel z dohledu. Vstal jsem a přesunul se k zadní stěně. Jak jinak, další kultista zareagoval a rozstřílel na třísky místo, kde jsem předtím klečel. Mříže na oknech mi narazily do zad. Sklo rozechvívaly příšerné zvuky, slyšitelné dokonce i přes střelbu a vzteklý řev zraněného kultisty. Venku probíhala bitva.

S malým překvapením jsem si uvědomil, že tohle je můj starý pokoj. Tam na zdi byl můj podpis – OZP: BOJOVÝ ÚČETNÍ. Na téhle posteli jsem seděl, když mi Trip rozmlouval odchod, protože jsem při výcviku zranil Greena. Můj autogram zmizel, když zdí proletěla kulka. Plácnul jsem sebou na podlahu. Tohle byly dávky z výkonné pušky a zdmi procházely jako papírem.

„Přestaň střílet!“

„Přestanu, až přestanete vy,“ křikl jsem zpátky.

Byl to ženský hlas, přicházel ze společenské místnosti. „Ten pach znám. Tebe bychom měli zajmout živýho.“

Super, další vlkodlak. „Ne, špatnej odhad,“ odpověděl jsem, zatímco jsem se plazil po podlaze malé místnosti. Na stěně bývalo zrcadlo. Teď leželo na zemi rozbité. Rozechvělýma rukama jsem vzal velký střep a natočil ho, abych viděl do chodby. Byla prázdná.

„Ano, je to Pitt. Pán získal tvé oblečení, když jsi mu utekl v Mexiku. Tvůj pach dobře znám, Lovče.“

„Kolik vlkodlaků tvůj šéf vůbec má?“ Uvnitř společenské místnosti jsem zaznamenal pohyb, ale pochyboval jsem, že je to mluvčí.

Odpověď jí chvíli trvala. Příliš ji zaměstnávaly šeptané rozkazy ostatním kultistům. Kde je Franks? Teď by se mi pomocná ruka vážně hodila. Ale on už asi omdlel kvůli ztrátě krve, protože jsem ho střelil do ledvin. „Jen já a můj druh,“ zakřičela na mě žena. „A protože se k nám nepřipojil, můžu jen předpokládat, že je mrtvý.“

„Jo, toho jsem dole rozstřílel na sračky.“

Dlouho mlčela. Když znovu promluvila, hlas překypoval vztekem. „To byla chyba. Zabijte ho.“

„Ale mistr říkal…“ ozval se jeden kultista.

„Řekla jsem, zabijte ho!“ zaječela vlkodlačice.

Odraz v rozbitém zrcadle odhalil kultistu, který zpoza rohu vystrčil hlavu, hlaveň pušky hned pod ní. Skočil jsem do chodby, pistole okamžitě zacílila správné místo. Dokonale vyleštěnou spoušť jsem stiskl až dozadu, vypálil stříbrnou kulku o hmotnosti 230 grainů a zasáhl ho do krku. Nepadl, tak jsem ho střelil znovu a ještě jednou. Svalil se na záda, nohy v armádních botách přihlouple kopaly do vzduchu. Odplížil jsem se do svého starého pokoje dřív, než mohl někdo vyskočit do chodby a zastřelit mě.

Další střelba ze společenské místnosti. Do boje se musel zapojit Franks. Připravil jsem se k útoku. Jestli dokážu přeběhnout chodbu, zatímco se jejich pozornost upírala jinam, mohl bych poslední kultisty zastřelit a získat zpět ochranný kámen. Sice jsem ztratil přehled, ale pár kulek mi ještě zbylo. Pak jsem si všiml, že jsem celý od krve, a v panice začal hledat. Počkat. Ta není moje… skvělý. Vyšel jsem na chodbu.

Ale tam si pro mě šla vlkodlačice.

Málem jsme se srazili. Byla to nevysoká žena, fyzicky vypadala mladě, až na nepřirozeně stříbrné vlasy a oči, co zářily jako rozhněvané zlato. Zvedl jsem pistoli, ale její ruka mi vrazila do předloktí a odklonila výstřel stranou. Jako by mě přetáhla trubkou. STI mi vypadla z brnících prstů. I v lidské podobě se pohybovala šíleně rychle. Na žebra mi dopadla pěst, celým tělem projela žhnoucí bolest. Sevřela mi drobné ruce kolem krku a narazila mě na zeď mezi nástěnky a tabule, jen aby mnou smýkla proti druhé zdi. Hlavou napřed mě hodila do společenské místnosti. „Byl to dobrej chlap!“ zaječela mi do ucha. „Dobrej chlap!“

Zvedl jsem se z podlahy. Zuřil jsem. „A teď je to mrtvej chlap, děvko.“ Praštil jsem ji do tváře, masivní pěst jsem v poslední možné chvíli pevně sevřel. Podobným úderem jsem dřív knokautoval ty největší ranaře. Její hlava sebou škubla do strany, stříbrné vlasy zavířily.

Ruka mě od nárazu brněla, ale ona k zemi nešla. Když se na mě znovu podívala přes rozcuchané vlasy, odhalila ústa plná neskutečných tesáků. Zavrčela a sekla po mně otevřenou dlaní. Hrudí mi projel oheň, když mi její prodlužující se nehty rozsekly kůži. Uskočil jsem dozadu před dalšími divokými máchnutími. Byl jsem však příliš pomalý a ona mi stihla vyrýt krvavé šrámy do levé tváře.

Zalil mě vztek a já se opravdu rozzuřil. Chytil jsem vlkodlačici za zápěstí a trhnul s ní dopředu. Nabral jsem ji kolenem do žaludku. Znovu mě sekla, tentokrát do boku, ale vztek bolest vytlačil. Stála teď v předklonu, a tak jsem ji chytil za vlasy a smýknul jí hlavou dolů. Vrazil jsem jí koleno do obličeje. Několik ostrých zubů se zlomilo, když jsem ji udeřil znovu. Vrhl jsem se na ni, zasypal ji údery, bušil jsem do ní jako do padesátikilového boxovacího pytle. Uskočila ode mě a já ji kopnul přímo do hrudi. Nadpřirozená síla, nebo ne, byl jsem třikrát větší a těžší než ona a fyzika poráží magii. Vlkodlačice odletěla do chodby.

Dopadla však na ruce a kolena, hned zvedla hlavu. „Na nic lepšího se nezmůžeš?“ zavrčela nelidským hlasem, kosti praskaly a ohýbaly se. Strhla si taktickou vestu drápy, které teď byly dost dlouhé, aby mě s nimi vyvrhla jako rybu. Z kůže jí vyrůstala stříbrná srst. Zaječela, když se jí zuby prodloužily za trhající se rty.

„Jo, tak nějak.“ Otočil jsem se a běžel do společenské místnosti. Nevěděl jsem, kde skončila moje pistole, a mohl jsem se jen modlit, aby i kultisti měli nabito stříbrnými. Vlkodlačice vřískala a škubala sebou v probíhající transformaci.

O tom, co udělám se zbývajícími kultisty, jsem ale nepřemýšlel…

Dva kryli druhý vchod, na někoho stříleli, odhadoval jsem to na Frankse. Jeden z mužů, které jsem zasáhl, ležel na zádech. Mrtvý. Druhý se opíral o kulečníkový stůl, snažil se zastavit krvácení z nohou, a soudě podle louže krve těžce prohrával. Nikdo z nich mě neviděl vstoupit.

Vedle mrtvoly ležel AK-47. I kdyby nebyl nabitý stříbrem, náboje 7,62 x 39 do vlkodlaka udělají pořádné díry. Sklonil jsem se…

Ale vlkodlačice mě dohnala jako první. Podjely mi nohy, když mi zezadu narazila do kolen. Přistál jsem na zádech. Zraněný kultista zaječel, když ji uviděl, stále byla víc člověk než zvíře, ale měnila se rychle. Zaslepená vztekem a vyrušená náhlým zvukem skočila po společníkovi a s nepředstavitelnou zuřivostí se na něj vrhla. Po kulečníkovém stole létala krev a vnitřnosti. Zbylí dva, co hlídali dveře, se otočili, aby zjistili, co se děje.

„Claudie, ne!“ zakřičel jeden. Tohle byla ta zuřivost, před kterou nás varoval Earl. Její tvář se prodloužila do zakrvácených čelistí. Zlaté dravčí oči se zaměřily na kultisty, než se na ně vrhla.

Oba kultisté sebou zaškubali, když je provrtaly kulky, co přilétly dveřmi. Franks využil jejich paniku ve svůj prospěch. Vlkodlačice skočila na toho nejbližšího a zanořila mu zuby do hrdla, strhla je oba k zemi v záplavě tepenné krve. Narazili do 56palcové ploché obrazovky a strhli ji ze stěny.

Klouzal jsem v teplé krvi, snažil jsem se postavit. Vlkodlačice vzhlédla od své oběti, část její mysli zodpovědná za racionální uvažování si nepochybně právě vzpomněla, že to já jsem zabil jejího přítele. Sklouzl jsem ke kulečníkovému stolu, chytil se okraje a vytáhl se na nohy. Popadl jsem ze stolu jednu tvrdou kouli, napřáhl se a hodil ji po ní. Trefil jsem ji do čumáku. Vyjekla a já po ní okamžitě mrštil další. Tentokrát jsem minul.

Plížila se ke mně. Popadl jsem jedinou zbraň v dosahu, kulečníkové tágo. Vypadalo hubeně a křehce, ale ve rvačce umělo promluvit do duše. Zvedl jsem ho nad hlavu a s výkřikem ji s ním udeřil. Prasklo vedví.

Na vlkodlačici to dojem neudělalo. Narovnala se a s protaženými kostmi teď byla stejně velká jako já, jen příliš vytáhlá a pokroucená. Dál jsem držel zlomenou polovinu, připravený bodnout ji. Od nozder jí odletovala pěna, když mě zahnala do rohu. Stříbrná srst byla potřísněná červení. Přibližovala se, instinkty jí přikazovaly rozsápat mě na kusy.

„Ošklivej vlkodlak,“ zavolal na ni od vchodu Franks. „Sedni.“

Vlkodlačice otočila hlavu, aby si mohla prohlédnout narušitele. Vrazil jsem jí špičatý konec tága do krku. Bylo to jako krvavá exploze. Zavyla v náhlé agonii, pařáty vylétly ke zranění. Franks namířil glock a klidně jí mozkem prohnal jedinou stříbrnou kulku ráže 10mm. Navždy tak utnul její kvílení. Zhroutila se na zem.

„Zůstaň…“ Franks k ní přišel, zkontroloval tělo, pak do ní pro jistotu nasázel další dvě kulky. „Hodnej vlkodlak.“

Nemohl jsem popadnout dech a byl jsem celý od krve. „Takhle ty si představuješ vtip?“ Naklonil hlavu do strany, nečitelný jako vždy. „To je fuk. Co tě tak zdrželo?“

Na to odpověděl Grant. Vběhl do místnosti, v ruce kouřící uzi. „Pomozte mi zabarikádovat dveře!“

„Před čím?“ zeptal jsem se.

Venku zařvalo něco obrovského. „Před tímhle! Rychle!“

Franks chytil jeden konec kulečníkového stolu, který musel vážit nejméně tunu, s heknutím ho zvednul a odtahoval po podlaze. Já se do druhého konce opřel ramenem a tlačil. S napjatými svaly jsme ho dostali ke dveřím, posunuli bokem a převalili.

Stůl se otřásl, když se obří bestie srazila se dveřmi. Náraz mnou otřásl až do morku kostí. „Co je to?“ zeptal jsem se.

„Myslím, že zombie medvěd,“ řekl Grant. Přebíjel uzi, jedním ramenem zapřený o stůl, aby ho udržel na místě.

Franks se opřel do stolu. „Obrněnej zombie medvěd,“ opravil ho.

„Snažil jsem se ho střelit do mozku, ale má něco jako helmu,“ vztekal se Grant. Bestie znovu naběhla do stolu, všechny tři nás odsunula o pár centimetrů. „Helmu! Kdo dává zombiím na hlavu kýbl? Tohle není fér! Kde je ochrannej kámen?“

Vlkodlačice byla jejich vůdce. Odběhl jsem od stolu, sklouzl po zakrvácených parketách. Stříbrovlasá žena ležela tváří k zemi. Oblečení na ní viselo v cárech. Neměl jsem tušení, jak kámen vypadá, ale předpokládal jsem, že je velký. Na zemi ležel černý váček. Roztrhl jsem ho a v dlaních mi přistálo něco tvrdého a chladného.

Vypadal jako dokonalá žulová koule, velká asi jako Magic 8 Ball18. Převaloval jsem ji v ruce a zjistil, že je do ní vyryta řada archaických písmen. Vypadalo to jako nějaká hatmatilka.

„Zprovozni to!“ zakřičel Grant. Zombie medvěd rytmicky narážel do stolu. Jeho neúnavné bušení mé společníky odsouvalo do místnosti.

„Zapni to,“ nařídil Franks. Masivní tlapa prorazila střed stolu. Byly to holé růžové svaly, místo drápů měla na konci přišroubované ocelové hroty. Pracka šátrala ze strany na stranu, hledala, a když nás nenašla, stáhla se zpátky. Franks dírou vystrčil hlaveň glocku a vypálil půl tuctu ran. „Zapni to hned!“

Dotkl jsem se písmen. Nějak se pohnula, jako kombinační zámek. Písmena vypadala staromódně a nevytvářela slova. Nahodile jsem po nich přejížděl prstem a ona se otáčela, na hladkém kameni se magicky materializovaly symboly a vytvářely nové nesmysly. „Já nevím jak!“ Earl říkal, že se musí na oblast nastavovat. Kultisté kombinaci rozhodili, když kámen sebrali.

Zombie medvěd to tentokrát vzal s rozběhem a výsledkem byl stůl přeražený vedví. Frankse a Granta to odhodilo. Skočil jsem po AK-47.

Bestie byla obrovská, velká jako zatracená kráva, bez chlupů a růžová, vyboulené spletence svalů, po celém těle měla přivařené ocelové obruče s hřeby. Byla plná otvorů po kulkách, ale nezdálo se, že by to vnímala. Hlava byla jedna velká obrněná obludnost, pláty jako z bitevní lodě svařené dohromady v pancéřovou bednu pokrytou skalpelovými čepelemi a žiletkovým drátem.

Bylo to slepé.

Konečně uvnitř se medvěd šoural kupředu, neohrabané nohy do všeho vytrhávaly díry, z helmy vycházelo čenichání, jak se nás snažil zvětřit. Kousnout nás nemohl, ale stále by nás zvládl rozdrtit nebo roztrhat na kusy, jak už se marně pokoušel. Zvedl jsem ákáčko, zapřel ho o rameno a vypálil na helmu. Zbraň byla nastavená na plný automat a kulky kalibru 30 do ní zabušily za doprovodu jisker a odletujících úlomků. Nejlepší způsob, jak sejmout zombii, bylo zničit jí mozek, což tady podle všeho nepřicházelo v úvahu, nemluvě o tom, že tuhle zombii pokrývaly čepele a vážila skoro půl tuny. Zachytila můj pach a vrhla se na mě.

Franks vyrazil za medvědem. V jedné ruce měl bojový nůž a v druhé granát. Přikrčil se pod čepelemi, vyřízl dlouhou ránu mezi netvorova žebra a pak tam vrazil ruku, zabořil ji mezi orgány až po rameno. Medvěd ho táhl pod sebou. „Zpátky!“ zavelel Franks, s nechutným čvachtavým zvukem vytrhl svou slizem pokrytou paži a odkulil se z dosahu smrtících nohou. Granát byl pryč. Řev zombie medvěda mi vibroval uvnitř lebky. Vyběhl jsem na chodbu.

Medvědí mršina zvuk výbuchu ztlumila. Když jsem otevřel oči, ve společenské místnosti se vznášel rudý oblak. Doslova tu pršelo maso. S vlhkým plácáním ze stropu odpadaly kousky i celé fláky.

Společenskou místnost v nejbližší době určitě používat nebudeme.

Obrněného medvěda to roztrhalo na kusy. Hlava a ramena vyplňovala proražený vchod. Hlava stále kvílela, ale neměla žádné končetiny, na kterých by se mohla pohybovat. Nakopnul jsem bednu.

Z krvavého mraku vystoupil Franks. Byl úplně obalený hustým červeným slizem. Byl na něj příšerný pohled, ale já určitě nevypadal o moc lépe. „Jeffersone, vezmi zbraně. Pitte, kámen.“

Hodil jsem mu kouli. Chytil ji jednou rukou. Zvuky ze základny naznačovaly, že je tu podobných věcí víc, a Lovci na ně reagovali výbušninami, spoustou výbušnin. Zamračený Franks si prohlížel písmena. Zjevně mu říkala stejně málo jako mně.

„Měli bychom si najít místo, co se dá líp bránit, než zjistíme, jak tu věc spustit,“ navrhl jsem a trhnul hlavou směrem, odkud jsem přišel.

Franks přiložil kámen k uchu a zatřásl s ním. „Nesnáším hlavolamy.“

KAPITOLA 16

V kasárnách se daly nejlépe bránit koupelny, měly jen jedny dveře a žádná okna. Kdyby se kultisté usadili tam, a ne v rekreační místnosti, tak je nedostaneme. Dali jsme přednost dámským před pánskými, protože se nacházely na opačné straně než hlavní budova, na kterou se podle všeho nemrtví soustředili.

Franks držel ochranný kámen v ruce a studoval ho jedním černým a jedním modrým okem, nemrkal. Písmena nespolupracovala. Grant a já jsme kryli vchod. Jefferson si vzal další uzi. Já si nechal AK-47 a nacpal náhradní zásobník do každé kapsy kalhot, až jsem se bál, že mi je ta váha stáhne. V chodbě jsem našel svou pistoli a vrátil ji do pouzdra, ale zůstalo v ní jen několik nábojů.

„Jak to jde?“ zeptal jsem se. Franks neodpověděl, soustředil se na kód. „Co, tyhle věci vás na tý vaší fajnový akademii neučí?“

„Sklapni,“ zavrčel Grant.

„Ne, ty sklapni,“ odsekl jsem. „S tebou jsem ještě neskončil. Jestli tohle přežijeme, nakopu ti prdel. Předtím jsem se teprve rozehříval.“

„S pistolí se ti to vyskakuje. Postav se mi ve férovym souboji, a uvidíme, jak moc seš drsnej,“ řekl Grant. Byl vážně naivní, jestli si myslel, že by se tím něco změnilo. „Nebejt mě, Torres by tě naservíroval svojí církvi.“

Obrátil jsem se zpátky ke dveřím. „Zrádce,“ zamumlal jsem.

To Granta dopálilo. „Ty nemáš ani ponětí, o čem mluvíš. Já se k Lovcům monster přidal, abych něco změnil. Ale LM jde jen o peníze, oni se svět zlepšit nesnaží. Myers býval jako já, zklamaný Lovci. Dal mi příležitost udělat něco důležitého. Lovci monster mě zklamali, nemluvě o dalších věcech. Myslel jsem si, že jsem vás nechal ve štychu, ale byla to tahle společnost, kdo se vykašlal na mě.“

„Tak jsi vzal Myersovu nabídku?“

„Jo, vzal. Nejlepší rozhodnutí, jaké jsem kdy udělal. Potřeboval někoho, kdo by se dostal dovnitř, chytil jeho krtka, a kdyby to nevyšlo, alespoň by měl v LM člověka, který by na vás dohlížel, že neuděláte nějakou blbost. Já jsem s tímhle začal, abych pomáhal lidem. Úřad pro kontrolu monster reprezentuje skutečný hrdiny. Dělaj špinavou práci, aby ochránili tuhle zemi. Lovci monster jen vydělávaj prachy.“

„Vydělávaj prachy? Jasně, na nich přece nezáleží, když se bohatej už narodíš.“

„Ticho,“ nařídil Franks, otrávený naším hádáním.

Podíval jsem se na Granta a pak se vrátil k hlídání vchodu. Byl to prostě zrádce. Myers mě použil jako návnadu, aby si uklidil ve vlastním domě, a teď na to dopláceli moji přátelé. Až tohle skončí, bude třeba srovnat pár účtů.

Obličej mě bolel od toho, jak mě poškrábala vlkodlačice. Dotekem jsem zjistil, že se v několika rovnoběžných ranách dostala až na maso a stále silně krvácím. Grant měl dveře pod dohledem a Franks si hrál s tou pitomou věcí, tak jsem šel k umyvadlu a otočil kohoutkem. Chladná voda pálila.

Franks vzhlédl od svého úkolu a sledoval mě, jak si škrábance omývám. „Jestli jsi nakaženej, budu tě muset…“

„Zabít? Jo, to vím. Takhle jsme se seznámili, pamatuješ?“ Franks přikývl a vrátil se ke kameni.

Teprve když jsem se podíval do zrcadla, všiml jsem si, že s kabinkami je něco špatně. Dveře byly zavřené, ale v jedné se pohupoval stín. Zastavil jsem vodu a přistoupil ke kabince. Otevřel jsem ji hlavní ákáčka.

„G-Nome?“

Trpaslík byl nacpaný v záchodě. Byl tak malý, že většinu těla měl vmáčknutou do vody, do děsivě růžové vody. Jedna noha visela ven, právě to jsem viděl. Červenou čepici měl přimáčknutou k hlavě a bílý plnovous umazaný od krve. Dýchal rychle a mělce.

Klekl jsem vedle mísy a sundal mu čapku. Jeho oči se zachvěly a pomalu otevřely. Byl těžce zraněný. „Nazdar, vysokej,“ zachrčel.

Natáhl jsem se a dotkl se jeho ruky. „Co se stalo?“

Udeřil černý blesk a koupelna zmizela.

Tentokrát to bylo jiné než u ostatních. Poprvé jsem prožíval nelidské vzpomínky. Myšlenky byly lehce cizí a mému mozku chvíli trvalo přizpůsobit se, nevklouzl jsem úplně do pohledu z první osoby, spíš jsem byl pozorovatelem v G-Nomeově hlavě. Seznámil mě s Grantovou zradou a pak odešel, zmatený, jak může taková vazba, takový drsňák velký jako hora, brečet a fňukat jako malá holka. Žádný trpasličí tvrďák se špetkou sebeúcty by nedovolil, aby ho jeho lidi viděli brečet. Vysocí lidé jsou tak divní. Věděl, že za to může všechno to otloukání hlav o rámy dveří, stropní větráky a podobně.

G-Nome slyšel, jak se v dámské koupelně zapnula sprcha, a přestože si šmírování lidských holek užíval jako každý jiný trpaslík, byl natěšený na představení, kdy Vysokej zastřelí Práskače. Pocházel z Birminghamu, takže už viděl spoustu lidí, co se navzájem stříleli, ale tohle vás nikdy neomrzí. Když však ve vzduchu ucítil pach smrti, věděl, že něco není v pořádku. Kvůli svému podezření nechal vysokého člověka, ať si své záležitosti vyřídí sám, a prošel zdí.

Když vklouzl do koupelny, sprcha byla puštěná. G-Nome zůstal naprosto nehybný, aby si udržel neviditelnost. Z vlastní zkušenosti věděl, jak moc lidé vyšilují, když vás přistihnou, že je pozorujete. Okamžitě po čichu poznal, který člověk to je. Na téhle bylo něco zvláštního. Vídal ji na základně a něčím vyčnívala. Byla to mladá lidská roštěnka s jižanským přízvukem… Dawn. Zaslechl, že byla královnou krásy, a na první pohled pochopil proč – ta ženská byla k nakousnutí. Máma ho varovala, jak jsou lidské ženy nebezpečné, protože jsou vysoké a nemají vousy.

G-Nome si všiml Dawnina odhozeného oblečení, což mu připomnělo pach smrti, který si získal jeho pozornost nejdřív. Šaty ležely kousek od sprchy, byly celé umazané. Postříkané krví. Šel blíž a prohlédl si je. Červené cákance, jako by zabíjela prase nebo tak.

Tohle nedávalo smysl. Zrzavý plnovous, Milo, dnes pro nikoho cvičení s mrtvolami nebo vnitřnostmi nechystal. A dnes byla velká slavnost Lovců. Tak proč byla Dawn tady, celá od krve, a ne ve velké budově se všemi ostatními? Musela něco chystat.

G-Nomea nepovažovali za nejchytřejšího trpaslíka na North Side pro nic za nic, proto mu hned došlo, že tu něco nehraje. Opravdu tiše se přikradl k oblečení a zvedl triko. Očichal ho. Pach mu prozradil, že patří dalšímu nováčkovi, ale na jeho jméno si nevzpomněl. G-Nome nevěděl, kolik krve v sobě obyčejný člověk má, ale jestli jí z něj naráz vyteklo tolik, byl asi mrtvý. Musel to říct Harbingerovi.

Sprcha se vypnula. G-Nome upustil triko a rychle se odplížil od rohu. Byl výjimečně opatrný, aby si neviditelnost udržel. Ze sprchy vyšla Dawn.

Pohled na ni stačil, aby jeho myšlenky úplně odvedl od vraždy. Sakra, jo, baby… Měla ty nejdelší nohy, jaké kdy u člověka viděl. G-Nome si uvědomoval, že by si teď měl raději dávat pozor, když věděl, že se tu děje nějaký svinstvo. Se zakrýváním nebo utíráním se Dawn nezdržovala. Místo toho vzala oblečení a nacpala ho do koše. Pak se zarazila, zvedla tu svou pěknou tvářičku a zavětřila… Nikdy dřív neviděl, že by tohle člověk dělal. Lidé měli příšerné nosy. G-Nomea napadlo, že by měl rychle projít zdí a vypadnout odsud, ale byl příliš zvědavý. Dawniny nosní dírky se rozšířily. Otočila se, mokré vlasy jí poletovaly kolem ramen, a podívala se přímo na něj.

Jak mě může vidět? Lidi trpaslíky vidět nemůžou, když se nehýbají.

Dawn mrkla a její oči ztuhly a ztratily barvu, byly jako kostky ledu. „Tomte,“ zasyčela a její hlas byl úplně špatně, hluboký a děsivý, a navíc použila staré slovo pro trpaslíky. Vteřinku mu trvalo, než si uvědomil, že má co dočinění s fey, a další vteřinu potřeboval, aby v ní poznal tu nejhorší fey ze všech.

„Doppelganger!“ vyhrkl G-Nome a sáhl po pistoli za opaskem. Bylo však příliš pozdě. Stvůra už stála nad ním.

Prudce jsem odtáhl ruku, zbytky černého světla se přelévaly z jeho paže do konečků mých prstů. Chvíli se vznášelo a pak se rozplynulo jako kouř. Stále jsem cítil tlak měňavcových rukou na svém krku.

„Jo, šílený, co?“ usmál se slabě G-Nome. „Ta rvačka…“ Jeho hlas se vytratil.

Zemřel.

Vytáhl jsem jeho mokré tělo ze záchodu a opatrně ho položil na zem. Skoro nic nevážil.

„Kde jsi vzal trpaslíka?“ zajímalo Frankse.

Zavrtěl jsem hlavou. „Dočasnost tady má doppelgangera. Toho, co o něm mluvil Torres.“

„Kdo je to?“ zeptal se Grant.

„Ta holka z Texasu, Dawn. Musela mít službu v centrále a zabít druhého nováčka, pak se přišla umejt a zabila G-Nomea.“ O doppelgangerech jsem skoro nic nevěděl, jen že je to vzácný druh měňavců. „Pak šla zpátky a střelila Harbingera.“

„Takže takhle jsi mě dostal,“ zabručel Grant. „Trpaslík…“

„Jestli ten doppelganger utekl, může teď bejt kdokoliv,“ řekl Franks, od ochranného kamene nevzhlédl. „Nemůžu na to přijít. Měl bys znát kódy svýho inventáře.“ Hlasitá rána, když něco přistálo na střeše. Grant i já jsme sebou trhli a zvedli zbraně, ale rychlé klapání se vzdalovalo. Venku byla spousta druhů nemrtvých. „Kdo by to mohl zprovoznit?“

Pokrčil jsem rameny. „Určitě Earl.“ Nedodal jsem, pokud je ještě naživu. „Možná Julie nebo jeden ze starších Lovců, ale ti jsou všichni v hlavní budově. Vrátíme se tam a někoho najdeme.“ Franks zjevně souhlasil. Podal mi ochranný kámen. Nacpal jsem ho brašny a mávl ukořistěným ákáčkem. „Tunely?“

Grant vstal. „Předníma dveřma bych teď vážně odcházet nechtěl.“

Ze základny se stala válečná zóna. Stometrová oblast kolem hlavní budovy byla pod útokem. Černé postavy bušily do stěn. Občasné exploze ozařovaly nezřetelné věci, které se pohybovaly v kruhu kolem budovy, poháněné postavami v róbách. V každém okně v horním patře se blýskalo z hlavní. Ze střechy do okolí pršel nepřetržitý proud stopovek a pár jich vykreslovalo obrazce na noční obloze.

„Proč střílej do vzduchu?“ zeptal se váhavě Grant.

Všichni tři jsme v hloučku klečeli u vchodu do tunelů. Žebřík klesal do temnoty pod námi. „Nevím,“ řekl jsem rychle. Ten sráč byl dost tvůrčí, aby oživil medvědy, jak jsem měl sakra vědět, co si sehnal jako leteckou podporu.

Vypadalo to, že velitelství se drží. Před hlavní vchod spustili těžkou padací mříž. Kupila se u ní masa neforemných těl. Bušení a cloumání mříží bylo slyšet i přes střelbu. Najednou z úzkého okna nad vchodem vyrazil jasný proud ohně, když někdo použil plamenomet k pokropení monster dole. Hořící těla se jen zapotácela a padla.

Plamenomet odhalil ještě něco, co zaútočilo z temnoty. Masivní tvor, velký jako náklaďák, se prodral hořícími mrtvolami a narazil od mříže. Rána se rozlehla po celé základně.

„Co to bylo?“ sykl jsem.

Obra ozářily čtyři proudy stopovek, následoval oheň a série jasně rozeznatelných explozí 40mm granátů. Hořící bestie se připravila k dalšímu rozběhu. „Hmm… zombie slon,“ okomentoval to zamyšleně Franks. „Pokud to není dinosaurus. S tou zbrojí těžko říct.“

Takže Hood buď vyvraždil zoo, nebo se na nás vytasil s Jurským parkem, ale v každém případě to bylo hodně špatné. „Jdeme zadním vchodem,“ navrhl jsem a posvítil baterkou podél žebříku.

Zamrkaly na mě dva tucty bílých očí.

„Shoggoth!“ vykřikl Franks. Jeho dlaň mě trefila do ramene a srazila stranou. Z díry vystřelilo černé chapadlo a proseklo vzduch v místě, kde jsem ještě před chvílí stál. Při návratu dolů prásklo jako bič. Franks z potrhaného saka vylovil další granát, vytáhl pojistku a hodil ho do díry. „Ustupte.“

Rozběhl jsem se ke kasárnám. Vedle sebe jsem slyšel Grantovo funění. Granát vybuchl, ale spíš než rána to bylo zasyčení. Termit. Shoggoth vydal nesnesitelný zvuk, příšerné protáhlé zavytí, jako kdyby někdo přetížil celou soustavu reproduktorů a nechal na mikrofon zaútočit šíleného vřešťana. Přimáčkli jsme si dlaně k uším. Jekot pomalu utichal.

Když jsem se otočil, z díry stoupal dým. „Je to mrtvý?“

Franks se na mě podíval, jako bych byl idiot. Jasně že není. Harbinger říkal, že ochranný kámen odrazuje nemrtvé a transdimenzionální tvory, což se zjevně vztahovalo i na shoggothského mazlíčka Dočasnosti. Když zmizel štít, musel se prohrabat přímo do tunelů. „Musíme se tam dolů vrátit.“

„Už nemám žádný granáty,“ odpověděl.

Shoggothové byli zranitelní jen ohněm. Teď už se do hlavní budovy nedostaneme ani náhodou. „Sakra!“ Ta bestie by nás v tunelech měla jako na talíři.

„Ticho!“ sykl Grant a zvedl ruku. Nad námi ve tmě zapleskala velká křídla. Shoggothův řev něco přilákal. Všichni tři jsme se přikrčili pod převislou střechou kasáren. Stvoření chvíli kroužilo, pokaždé mocně a pomalu máchlo křídly. Když hluk ustal, cosi s praskotem tašek přistálo na stříšce nad námi.

Zadržel jsem dech. Byli jsme nahraný. Monstra pod námi, monstra nad námi, monstra všude kolem nás. Byli jsme ozbrojení jen ukořistěnými pistolemi a magickým kamenem, o kterém jsme nevěděli, jak funguje. Neměli jsme kam jít a společnost mi dělali práskač a psychopat. Tomu se říká pech. Ze střechy se sypal prach, jak si okřídlené monstrum na ní poposedlo.

Záblesk na opačné straně základny. Hlasitý náraz nad námi, a ať už tam sedělo cokoliv, třísklo to s tím o střechu. Záhadné stvoření vyskočilo do vzduchu, na chvíli bylo vidět jako pouhá šedá masa, než doširoka roztáhlo křídla a neskutečnou rychlostí vylétlo vzhůru a z dohledu.

Co to bylo? naznačil rty zjevně nervózní Grant.

Pokrčil jsem rameny, ať se propadnu, jestli to vím, pak jsem ukázal k záblesku z hlavně. Přišlo to z Milovy dílny. Buď byl v dílně on sám a střílel na tu věc, nebo se nám o tu laskavost postaral někdo jiný. V každém případě to tam bude lepší než trčet tady a čekat, co se na nás přijde podívat příště. Franksovi došlo, na co myslím, a přikývl. Mezi námi a dílnou bylo pár terénních nerovností, kde jsme se mohli krýt, ale na konci se táhla dlouhá rovinka. Vzhledem k tomu, že si Milo v jednom kuse hrál s výbušninami a chemikáliemi, bylo rozumné usadit ho na okraji základny, i když teď už to tak chytře nevypadalo.

„Jeden běží, dva kryjou,“ rozhodl Franks. Ukázal na Granta. „První.“ Pak na mě. „Druhej.“ A nakonec palcem na sebe. „Třetí. Jdeme.“

Jestli si nás něco všimne, jsme prakticky mrtví. Grant se krátce podíval na temnou oblohu, pak na ohně kolem velitelství. Nezdálo se, že by se něco pohybovalo naším směrem. Ztěžka polkl, ohryzek mu viditelně poskočil, a co nejrychleji se rozběhl k další budově. Byla to kůlna Tuff Shed, kam jsme uklízeli údržbářské vybavení. Dostal se k ní, obrátil se, otočil hlavu všemi směry. Zamával na mě, ať běžím, pak si připravil uzi a čekal.

Vyskočil jsem na nohy, běžel jsem co nejrychleji. V uších mi tepala krev, moje velké boty se bořily do štěrku. Dostal jsem se do poloviny, když jsem uslyšel křídla. Grant se díval přímo nade mě, oči nevěřícně vytřeštěné, když zvedl uzi a zahájil palbu. Padl jsem na obličej, jel jsem po zemi, jako bych právě kradl metu. Okřídlené monstrum nade mnou prosvištělo v poryvu větru. Zvedl jsem hlavu a uviděla roztažená křídla, když to stoupalo zpátky vzhůru, za tělem vlály obrovské spáry se třemi drápy. Po ničem jsem netoužil víc než zůstat ležet a snažit se schovat, ale to by byla sebevražda. Vyškrábal jsem se zpátky na nohy a doběhl zbytek cesty ke kůlně.

Grant byl jako opařený. „Dobře, chodící mrtvoly jsou v pohodě. Běhající mrtvoly zvládnu. Ale lítající mrtvoly? K čertu s tím. Končím.“

„Příliš pozdě,“ zafuněl jsem. „Máš padáka.“ Franks viděl, co se mi stalo, ale stejně běžel. Na takového obra se pohyboval neuvěřitelně rychle a nohama zabíral jako olympionik. „Je to tu zas,“ řekl jsem, když jsem zahlédl zatáčet létající monstrum. Teď ve vysoké výšce sledovalo Frankse. Složilo křídla a řítilo se na něj jako střela. Kovová mířidla ákáčka byla primitivní a ve tmě jsem skoro neviděl, ale i tak jsem se snažil a pálil na zrychlující cíl jednu dávku za druhou. Tentokrát jsme to zastavit nedokázali.

Franks to musel vědět. Najednou se zastavil a seknul sebou na záda, chvíli klouzal po štěrku, než jednou rukou zvedl ukořistěné ákáčko a vystřelil dlouhou, plně automatickou dávku přímo do stvůry. Ta na poslední chvíli zamávala křídly a Franks prostě zmizel, smetený ze země a vytažený do nebes.

Proletěli přímo nad námi a poslední věc, kterou jsem viděl, než zmizeli za kůlnou, byl Franks, jak šplhá stvůře po nohách a buší jí do obličeje.

Pozemní nemrtví museli slyšet střelbu a stíny před plameny se teď potácely naším směrem. Grant a já jsme se podívali jeden na druhého a pak směrem, jímž zmizel Franks. Stejně jsme tam mířili. Původní taktika uletěla pryč, nastal čas pohnout zadkem. Oprava – naší taktikou se stala rychlost. „Utíkej!“ zakřičel jsem na něj.

Oběhli jsme roh kůlny, rychle jsme utíkali do relativního bezpečí Milovy dílny. Grant byl o dost lehčí než já, a přestože na sobě měl zbroj, vzdaloval se mi. Hádám, že když vás pronásleduje zombie medvěd, nemusíte být rychlejší než on, stačí, když budete rychlejší než vaši přátelé. Krátce jsem zvažoval, že Granta střelím do nohy.

Pak jsem zase uslyšel tlukot křídel. Zatraceně, znovu ne. Tentokrát však zněl nepravidelně a nevyrovnaně. Na obloze nad námi se objevil šedý stín, letěl těžkopádně, jedno křídlo se viditelně třáslo. Tmavší postava, což mohl být jedině Franks, visela na jednom boku a vytrvale do stvůry bušila pěstí. V nekontrolovatelné spirále klesali k zemi, zřítili se mezi kudzem obrostlé stromy.

Lehce jsem změnil směr, zamířil jsem ke stromům. Zvuky mezi nimi byly nezaměnitelné. Někdo dostával pořádný výprask. Stvůra ležela na zádech, Franks jí obkročmo seděl na hrudi a zasypával mutantovu hlavu údery. Vytloukal duši ze stvoření velkého asi jako gauč.

Jeden obrovský spár Frankse shodil a stvůra se posadila. Byla to zombie, ale nedokázal jsem říct čeho. Její nohy končily dravčími spáry, ale horní část těla bývala lidská. Z ramen vyrůstala kožnatá netopýří křídla, jedno viditelně zlámané při dopadu. Místo obličeje měla lebku, ale velikosti dvacetilitrového kanystru a plnou zubů, co vypadaly jako rezavé hřebíky. Prázdné oční důlky se otočily mým směrem.

Ve tmě jsem potřeboval několik výstřelů, než lebka explodovala a zbyly z ní jen rozpadající se kousky. Stvůra se sesunula k zemi.

Objevil se Franks. Dýchal trhaně. „Nesnáším lítání turistickou třídou.“

„Chlape, ty jsi dneska vyloženej komik,“ řekl jsem, vytáhl z kapsy další zásobník a přebil ákáčko. „Měli bychom sebou pohnout, běží sem další medvědi.“ Ale on mi neodpověděl. Když jsem se otočil, ležel obličejem v kudzu. „A do hajzlu.“

Grant dál běžel do dílny, ve tmě jsem ho už neviděl. Ale přibližující se nemrtvé jsem slyšel. Franks musel vážit nejmíň tunu. Bylo by rozumné nechat ho tady. Já mu žádnou laskavost nedlužil. Tohle všechno zavinil on a ta jeho stupidní organizace.

Dokonce jsem udělal několik kroků k dílně, než jsem se zastavil. On by mě tu nenechal. „ARRGHH! Blbí federálové! Blbej Franks!“ Nadzvedl jsem ho, jednu jeho paži si přehodil přes rameno a zakřičel mu do ucha. „Hni prdelí!“ Hlava mu sklouzla na stranu. Byl v bezvědomí. „Ne, pro mě nebude nikdy nic jednoduchý! Nikdy! Nic!“ Zvedl jsem ho v požárnickém úchopu. Kudzu se mi zachytávalo o nohy. Šourání a kovové čenichání nemrtvých se blížilo. Od bezpečí mě stále dělilo tak sto metrů. Vyprostil jsem nohy z hustého porostu a potácel se k budově.

Teď už jsem dílnu viděl jasně. V jednom okně se někdo pohyboval, na rameni dlouhou trubku. Zbavil jsem se zbytku kudzu a konečně mohl znovu běžet, klouzal jsem v hlíně, kotník bolel při každém kroku. Z dílny se ozval hrozivý zvuk, ven se vychrlil proud ohně. Stromy za mnou explodovaly. Raketomet. Tahle monstra si na hraní nevybrala nejlepší místo.

Další rakety následovaly. Soudě podle rychlosti střelby Grant dosáhl dílny a zapojil se. Milo jich tam měl uskladněné tuny.

„Pitte!“ zakřičel za mnou něčí hlas. „Jdu si pro tebe.“

Anglán.

Riskoval jsem ohlédnutí. Obrovská věc se prodírala kouřem a padajícími troskami, při každém jejím kroku se otřásala zem. Býval slon, majestátní zvíře, ale kdysi slonovinové kly nyní obalovalo železo, hlavu krylo ocelové plátování, kosti byly obmotané ostnatým drátem a pokryté kevlarem. Na jeho zádech jela má nemesis. Už nenosil obyčejné oblečení, pro tuhle příležitost se navlékl do zdobného černého roucha a na hrudi mu visel zlatý amulet ve tvaru jeho hlavonožčího boha. Ve stínech kápě se pohybovaly jeho hrubé rysy.

„Hoode,“ odplivl jsem si.

Zvedl jednu ruku jako signál k zastavení. Zombie slon se zvedl na zadních a zatroubil, kvůli zaprášeným plicím to znělo jako promáčknutá tuba. Pak spadl zpátky, přední nohy dopadly s takovou silou, až se pohnula zem. „Takže ty znáš mé jméno… Ve znalosti jména je síla.“ Byl tam další medvěd, něco, co vypadalo jako německý ovčák sešitý s kozlem, a za nimi přinejmenším tucet humanoidních zombií, každá v různém stádiu vylepšení. Jeho vojáci se rozestoupili, vytvářeli kolem mě kruh. „Jak jsi to zjistil?“

Franks byl jen mrtvá váha na mých zádech. Neměl jsem nejmenší šanci dostat se do dílny, tak jsem ho pomalu položil na zem. „Pověděl mi ho Carlos Alhambra.“

Stín přikývl, nepřekvapený. „Zabít ho by bylo chytřejší, ale on si zasloužil trpět.“ Další rachot z dílny, ale Hood jen mávl rukou ve směru blížící se rakety. Tma jako by zhoustla a ztuhla a hlavice neškodně explodovala nedaleko od nás. „Zničte ten otravný hmyz,“ rozkázal a několik jeho poskoků okamžitě vyrazilo k dílně a proběhlo stěnou vířící temnoty.

Stěna blokovala světlo z dílny, ale Milova raketa zapálila mlází a já tak mohl pracovat alespoň s nějakým blikajícím světlem. I tak tu však bylo větší šero než v Mexiku, a tam byl prakticky nezastavitelný.

„Máš, pro co sis přišel. Nech ostatní jít a já s tebou odejdu.“

Povýšeně se zasmál. „Ale no tak, kamaráde. Příležitost udělat to po mém jsi dostal. Na tuhle chvíli jsem vyplýtval roky práce. Máš představu, kolik času potřebuješ k vybudování armády nemrtvých? Sbíral jsem mrtvoly, stejně jako jiní sbírají známky.“ Pohladil skrvnitá hnijící záda slona. „Ale po dnešku moje sbírka dost prořídne. Takže se nejdřív podívám, jak Lovcům monster vytrhnou srdce, než odsud odejdou.“

„Kde jsi vůbec sehnal mrtvý slony?“ zeptal jsem se.

„Internet,“ odpověděl Hood. „Zoo, cirkusy a tak podobně.“

„Aha…“ Stále jsem v jedné ruce držel AK-47. Poznal, na co myslím, a zavrtěl hlavou.

„Být tebou, tak tohle nedělám.“

„Kdybych byl tebou, tak se radši zabiju,“ odsekl jsem. „A víš ty co… to vůbec není špatnej nápad…“ Zvedl jsem horkou hlaveň a vmáčkl si ji pod bradu.

Hood na hřbetě svého oře vstal. „Stůj!“

„Doručit mě bez půlky hlavy by Svrchovanýho pána hrůzy mohlo pěkně nasrat, nemyslíš?“ Zapřel jsem prst o spoušť. Neblufoval jsem. „Odvolej armádu, a půjdu s tebou. V opačnym případě si vystřelím mozek, a ty pak tu zprávu budeš moct doručit svý super ústřici.“

„Počkej,“ zašeptal ze země Franks. Probral se a sáhl do saka, vytáhl placatku a odšrouboval víčko. Vážně skvělá chvíle na chlast…

Hoodův tón se zmírnil. „Ty se zabít nechceš. Sebevrazi skončí v pekle, to víš.“

„Jako bys ty věřil na peklo,“ zabručel jsem.

„Teď jsi mě dostal, ale pořád to můžeme vyřešit. Živý bys byl lepší, už jen kvůli tomu utrpení, co ti on způsobí, ale mrtvý? Možná by ale stačilo i to, když mi nedáš na výběr.“ Čím víc nad tím přemýšlel, tím naštvanější vypadal. „Myslíš si, že mně můžeš vyhrožovat svojí smrtí? Já jsem král smrti! Rozhlédni se kolem! Mrtví mi slouží! Smrt je moje umění!“

Franks přiložil placatku ke rtům a nalil si její obsah do krku. Bolestně se zašklebil, jako by se do něj kapalina opravdu propalovala. Něco vyprskl, stékala mu po tváři. Ve tmě modře světélkovala.

To upoutalo Hoodovu pozornost. „Copak, copak… zvláštní agente Franksi, na tebe jsem málem zapomněl. Vidím, že s sebou máš nějaký elixír života. Vždycky mě zajímalo, jak tu něco jako ty může být tak dlouho. Já osobně jsem věřil, že si Herr Dippel vzal formuli do hrobu. Ten recept mi musíš dát.“ Franks upustil placatku a začal se na zemi křečovitě svíjet. Hood smutně zavrtěl hlavou. „Bolestivé a zbytečné. Nemůžeš čekat, že tě teď jedna dávka elixíru zachrání.“

Franks se silně třásl, když se mu podařilo zvednout na nohy. Vytáhl se za můj opasek. Dál jsem mířil ákáčkem na svůj mozek. Mohl jsem slyšet, jak jeho tělo na nápoj reaguje. Franksovy kosti praskaly. Žíly ve tváři mu pulzovaly. Stína ten vývoj zjevně překvapil. Franks se usmál, ve tmě se zaleskly bílé zuby. „Jednu dávku? Zkus pět, sráči.“

Hood se zarazil. „Nemožné… žádné tělo nemůže vydržet takový stupeň očisty.“

„Musíš se k tomu dopracovat.“ Můj ochránce setřásl sako a uvolnil si kravatu, v dvojitém ramenním pouzdře se kývaly dva glocky. Místo košile na něm visely zkrvavené cáry. Na kůži se odrážely plameny. Svaly na krku se nadouvaly a pulzovaly. Stáhnul si rukavice a zahodil je, kosti v rukou zapraštěly, když je sevřel v pěsti.

Na levé ruce měl na prstech vytetováno VZTEK…

Mrtvý kamioňák v Montgomery měl podobné tetování.

Ne. Tohle bylo tetování mrtvého kamioňáka… Tohle byla ruka mrtvého kamioňáka.

Spadla mi brada a málem jsem upustil ákáčko. Franks mluvil tiše. „Primární cíl. Chránit Pitta před Dočasností.“ Podíval se na mě, v jednom modrém oku se odráželo světlo ohně, a procedil mezi zuby: „Na misi jsem nikdy neselhal.“

Franks byl sestavenej z náhradních dílů…

Náhle nervózní Stín mávnul rukou na nemrtvé. „Zajistěte je!“

Monstra vyrazila vpřed. Rychle jsem sklonil ákáčko a začal střílet. Franks zkřížil ruce a pak je prudce narovnal, v každé se objevil glock, střílel s děsivou přesností přímo skrz klouby přileb zombií. Slon zaryčel a pobízený pánem po nás vystartoval. Hood zaječel jako šílenec, když se na nás slon vrhl.

Zahlédl jsem rozmazanou šmouhu, když něco proletělo vzduchem přímo na slonova záda. Earl Harbinger přistál za Hoodem a vystřílel do zad svého nepřítele celý zásobník pětačtyřicítek ze samopalu Thompson. Hoodovo tělo se rozvlnilo jako voda. Když během několika vteřin vyprázdnil zbraň, popadl Earl Harbinger Stína za roucho a strhl ho ze sedadla. Hood tvrdě dopadl na zem. Earl seskočil za ním, přistál v podřepu. Slon mířil přímo na mě a já uskočil stranou, kmenům podobné nohy produněly kolem jako hrom.

„Ty!“ vyprskl na zemi ležící Hood. Roucho se zavlnilo, když se jeho tělo změnilo v rozteklé stíny. Vířily a přestavovaly se. Najednou stál. Klidně si ze svého srandovního oblečení otřel rudý alabamský jíl. „Takže můj zabiják selhal.“

Harbinger se narovnal. „Vystřílela do mě hromadu stříbrnejch kulek.“ Zvedl ruce, předvedl svou ošuntělou koženou leteckou bundu. „Měls jí říct, že má střílet na hlavu. Já tuhle bundu nenosím jen kvůli tomu, jak cool vypadá. Tohle je stoprocentně pravá minotauří kůže.“ Pro zdůraznění ji poplácal. „Neprůstřelná.“ Earl předvedl dravčí úsměv. V očích se mu lesklo zlato. „Vypadáš dobře, Marty. Na mrtvolu.“

Všude kolem se hemžili nemrtví. Humanoidi nosili helmy z tvrzené oceli, jen jejich dolní čelisti se otevíraly a chňapaly. Vrazil jsem hlaveň do tlamy útočící zombie. Čelisti se automaticky sevřely a já vystřelil, kulky se odrážely uvnitř helmy a mašírovaly lebku na kousky. Frankse pronásledoval zombie medvěd, srazil ho k zemi a chystal se ho naporcovat jako břitva ostrými drápy. Federál mu klidně zabořil pistole do spoje opancéřované hlavy a těla a dávkou 10mm střel krk oddělil. Medvěd se zhroutil a pohřbil ho pod sebou.

Hood a Harbinger kolem sebe kroužili. „Na mrtvolu, Earle?“ mluvil velekněz Dočasnosti. „Naopak, nikdy jsem se necítil živější.“ Mávl jednou rukou a přetvořil ji ve čtvrt metru dlouhou čepel. Jeho druhá ruka se zkroutila do tříprstého spáru o šířce lopaty.

„To napravím,“ odvětil můj šéf. „A tentokrát to udělám pořádně.“

„Zničil jsi mé staré tělo. Za to jsem vlastně vděčný, ale duch, který sídlí tady, z té schránky pocházel. Občas na to myslím jako na výměnu auta za novější model.“ Hood sekl čepelí a Harbinger se pod ní sehnul.

Podkopl jsem nohy další zombii, vrazil jí ákáčko pod bradu a vypálil. Chystal jsem se pomoct Franksovi, ale ten s řevem nadzvedl medvěda a odhodil ho stranou. Vyskočil na nohy a pěstí prorazil helmu blížící se zombie. Když VZTEK vytáhl, svíral hrst mozku a zombie se složila jako pytel brambor. Pak na Frankse zaútočil kozlopes, chňapal mu po nohách, ale on ho odkopl přes celý trávník mezi hořící stromy.

„Ve tmě jsem nezranitelný a tenhle malý ohýnek ani zdaleka nestačí,“ prohlásil hrdě Hood a ohnal se ruční čepelí. Harbinger ji přeskočil, letěl vzduchem na nepřítele, prsty roztažené jako pařáty, s křikem je zabořil do zdobného roucha. Pak rouchem proletěl a spadl na zem, když náhle veškerý odpor zmizel. Zvedl se, užasle zíral na prázdnou látku ve svých rukou. Za jeho zády se zvedl dobrých tři a půl metru vysoký stín a Earl vykřikl, když mu Hood do zad zarazil černý bodec.

„Earle!“ vykřikl jsem.

„Drž se zpátky!“ rozkázal mi, od úst mu odletovaly krvavé sliny. Harbinger se otočil, bez viditelného efektu se po stínu ohnal. Jedno svíjející se chapadlo ho zasáhlo do břicha a odhodilo do tmy. Na zem dopadl kousek od ohně.

Zpod róby se vyvalil stín, hmota nabrala lidské obrysy a nakonec se zformovala v Hooda, který si to namířil k Harbingerovi. „Nemáš ani tušení, jak moc jsem se na tohle těšil.“ Střelil jsem Hooda přímo do zátylku. Kulka vyletěla čelem. Zastavil se, pobaveně se na mě ohlédl. „Trpělivost. Já se pro tebe vrátím.“

Earl vstal. Příšerně se třásl. V hrudi měl díru a ta se postupně zavírala, proud krve ustával. Od hlavní budovy se ozvala série hlasitých explozí, jako když odpalují ohňostroj. „Celá ta věc, že tobě patří noc, není fér,“ řekl Earl a ukázal k obloze. „Ale když se dostaneš do férovýho souboje, je tvoje taktika k ničemu.“

Oblohu prozářily jasné ohnivé koule. Pomalu se snášely k zemi. A pak další a ještě víc, rychle se objevovaly jedna za druhou. Základna viditelně zjasněla, jak se světlice na padácích snášely k zemi. Minomety zaplnily nebe spalujícím fosforovým světlem.

„Tohle je podvod, Earle,“ usmál Hood, tvářil se, jako by toužil po dalším boji.

Na Earlově tváři tančily mihotající se stíny, jak z oblohy pršely další světelné granáty. „Táta vždycky říkal, že když jsi nezkusil podvádět, nesnažil ses dost.“

Franks ukroutil hlavu poslední zombii a okamžitě šel po Hoodovi. Stín stál mezi dvěma nepřáteli, obezřetně je sledoval. Další osvětlení odhalilo zombie slona, jak se otáčí a vrací se na další kolo.

Hood pomalu přikývl, v drsné tváři se mu zračilo jasné odhodlání. Prohlédl si oblohu, díval se na ohnivé koule. „Tohle na vaši záchranu stačit nebude.“ Sevřel ruce kolem talismanu. Ten černě zajiskřil, bylo mi to děsivě povědomé. Hood se začal zvětšovat, stával se pevnějším a temnějším, jako by nasával energii z okolí. Jeho hlas byl hluboký a děsivý. „Byrokratický Frankenstein a jižanský Vlčí muž nejsou pro Stínového lorda žádným soupeřem. Velekněz Svrchovaného…“

„Zavři už hubu,“ zavrčel Franks a vykročil k němu. Z Hoodových rukou vystřelila temná chapadla, švihla po federálovi a snadno ho odhodila stranou. Země kolem Hooda se nadmula, jako když na hladinu stoupá bublina. Hlína se protrhla a odhalila obří převalující se hroudu asfaltu. Všemi směry zíraly shluky lesklých očí. Shoggoth se vrátil.

„Owene! Dostaň ochrannej kámen k Milovi. On bude vědět, co má dělat!“ zavolal na mě Earl, zatímco se krčil a uskakoval před vlnami temné energie.

Udělal jsem, co mi řekl, a běžel do dílny. Nezáleželo na tom, jak moc jsou Earl a Franks tvrdí, věděl jsem, že Hooda a jeho poskoky porazit nemůžou. Řev a rány za mnou nabíraly na intenzitě. Hlavní budovou dál otřásala střelba a exploze, jak jádro armády nemrtvých pokračovalo v útoku. Proběhl jsem umělou stěnou temnoty, zadržel jsem dech, jako by to byly jedovaté výpary. Opustil jsem ji po pár krocích a byl jsem u dílny. Přeskočil jsem přes hromadu spálených a na kusy roztrhaných nemrtvých. „Milo! Potřebuju tvoji pomoc!“

Na střeše za hromadou použitých raketometů LAW vykoukla Milova hlava. „Owene, co se to děje?“ křikl.

Sáhl jsem do brašny, co mi otloukala bok, a za běhu zvedl nad hlavu ochranný kámen. „Aktivuj to!“

„Hned jsem dole!“ zakřičel Milo.

Chystal jsem se ruku stáhnout dolů, ale kámen mi z ní s poryvem větru zmizel. Kámen je pryč! Překvapeně jsem otočil hlavu a šokovaně sledoval létajícího nemrtvého, kámen sevřený ve spárech, jak zabírá křídly a nabírá výšku. Zařval jsem vzteky.

BOOM!

Netvorova noha vybuchla. Celý spár odpadl, kámen stále držel. Rozběhl jsem se a chytil ho do natažených dlaní. Vzhlédl jsem a uviděl Granta, jak zvedá hlavu od hledí Barrett M82A1 kalibru .50. „Tak už hni tou svou pomalou prdelí, Pitte!“ křikl na mě.

Vysouvací vrata garáže byla zavřená. Dveře vedle se rozletěly a stál v nich Milo, v rukou svíral obří plamenomet, na kterém byl nápis SPALOVAČ a nakreslený drak. „Ukaž mi to,“ zakřičel, když se vykroutil z popruhů plamenometu.

BOOM! – BOOM! – BOOM! – BOOM!

Grant na něco zahájil palbu. Otočil jsem se a uviděl zombie slona, jak proráží černou stěnu a jako nákladní vlak se řítí na dílnu. Vrazil jsem kámen i s ustřeleným spárem Milovi do natažených rukou a vmáčknul ho do dílny. Zavřel jsem za sebou dveře a z nějakého neznámého důvodu je i zamkl. Milo na mě vrhl pohled, který naznačoval, za jak velkou blbost to považuje, ale hned to pustil z hlavy a začal rukama kroužit po číslech.

„Pospěš si,“ navrhnul jsem mu.

„Vážně?“ odvětil, malá očka za brýlemi soustředěná na kámen. „Už je to vážně dlouho.“

Začal jsem se poohlížet po něčem, co by mohlo zastavit zombie slona. Něco tu být muselo. Zastavil jsem se před Milovou velkou stěnou zbraní. Jaká zbraň se hodí na zombie slona? Páni, jak moc podělanou práci člověk musí mít, aby si pokládal tuhle otázku? Pak jsem našel odpověď přímo před sebou, seděla na obrovské kolečkové trojnožce. Chytil jsem rukojeti zařízení a začal ho tlačit po linu. „Je to nabitý?“

„Samozřejmě,“ odpověděl nepřítomně Milo. Stál uprostřed místnosti a soustředěně studoval kámen. „Ochrannej kámen je jako skládačka, ale koordináty jsou založený na dračích žílách a ta písmena je reprezentujou, ale horší je, že je to německy… Co jsem to…“

Vytahovací vrata se zhroutila, když skrz ně prorazil chobotnatec z Hádu. Milo vzhlédl právě včas, aby viděl, jak se na něj obrovská hrozba vrhá, sedm tun nemrtvé zuřivosti. Trhnul jsem obří harpunou k bestii, chytil spoušť, kruhový zaměřovač byl do posledního kousku plný šedého hnijícího masa, a zatáhl.

Leviatan vypálil. Zpětný ráz harpuny byl tak silný, že mě zvedl z podlahy. Poháněný silnou náloží střelného prachu prorazil dvoumetrový ocelový oštěp pancéřování netvorovy hlavy, protáhl kabel skrz celé jeho tělo a vylétl zády. Bestie sebou škubla, když se harpuna zabořila do ocelového podpůrného sloupu. Obrovská masa se okamžitě zhroutila, natažený kabel projel hnijícím masem a tělo se složilo do strany. Shodilo několik řad polic.

Zvedl jsem se z podlahy. Místnost byla plná kouře z nálože. Rozkašlal jsem se. „Milo?“

Žádná odpověď.

Slonova hlava se odtrhla, prohnilý krk nedokázal vzdorovat gravitaci, houpala se na kabelu jako piñata19. Nehybné tělo leželo na boku, pod sebou rozbité police. Přímo na místě, kde stál Milo…

Milo byl pod ním! Přiběhl jsem k monstru a snažil se vymyslet, jak se pod ně dostanu. Pokud ležel mezi kovovými policemi, mohl být stále naživu. Nebyl ale žádný způsob, jak se k němu dostat. Potřeboval jsem mrtvé maso něčím nadzvednout. „Vydrž, kámo! Jdu si pro tebe!“ Zahlédl jsem páčidlo a začal pracovat na jedné noze.

Pak jsem zaslechl divný zvuk, ztlumený masou mrtvoly. Jako by se někdo snažil nastartovat sekačku na trávu, křovinořez nebo…

Motorovou pilu.

Automaticky jsem o krok ustoupil, když přístroj s řevem naskočil. Následovaly děsivé, trhavé zvuky, jakmile Milo zespoda zaútočil na slona. O třicet vteřin později ze slonova boku vyjela motorová pila, všude stříkal sliz a z břicha se vyplazil humusem obalený Milo. Hned jak se jeho hlava dostala ven z kůže, zhluboka se nadechl. Vypnul motorovou pilu a zahodil ji. Chytil jsem ho za ruku a snažil se ho vytáhnout. Milo mě odstrčil, sáhl hluboko mezi střeva a vyndal ochranný kámen.

„Jsi v pohodě?“

„Kušuj!“ vyprskl skrz sloní zbytky ve tváři. Jeho prsty poletovaly po kameni. Pohyb v proražených dveřích. Ohlédl jsem se a uviděl přicházet dalšího nemrtvého. Okřídlená bestie přistála přímo ve vchodu, poskakovala na jediné zbývající noze. Stará známá.

„Bingo.“

Milo posunul poslední písmeno na jeho místo. Z kamene vyrazila viditelná tlaková vlna. Vzduch vytvořil pokroucený ovál. Přelila se přes moje tělo, ale já nic necítil. Pak vlna zasáhla nemrtvého a ten prostě vybuchnul, maso se rozpadlo, šlachy a kosti z něj vyletěly jako šrapnely. Vlna se šířila všemi směry, hnala se základnou jako tsunami zkázy, při prvním dotyku likvidovala nemrtvé.

Ozvalo se příšerné zavytí, táhlý řev hořícího ďábla, jako když jsme shoggotha zasáhli termitem, jen mnohem horší. Shoggoth utíkal před vlnou, celou dobu ječel bolestí.

Zůstávala poslední věc…

Milo se vyhrabal ze slona, sjel po hromadě slizkých vnitřností. „Fuj… tohle musí bejt karmická pomsta za všechna Plazení ve sračkách, co jsem pro nováčky připravil.“

Zvedl jsem plamenomet a nahodil si těžký batoh na záda. Tlustá hadice vedla od nádrže s natlakovaným napalmem do výkonné trysky označené jako SPALOVAČ. Ovládání jako by se vysvětlovalo samo. Popadl jsem druhou rukou přenosný reflektor a zamířil k východu. „Vezmi cokoliv, co vydává světlo, a pojď za mnou.“

Po obloze klouzaly vypálené hvězdy. Zvuky bitvy slábly, střelba a exploze ustávaly, jak se nemrtví a jejich kultističtí honáci na vnějším okraji chráněné oblasti stahovali. Stěna z umělé temnoty pořád stála a já proběhl přímo skrz, nedbal jsem na nebezpečí. Zakopnul jsem o roztrhanou zombii a upadl, natáhl jsem se mezi další těla. S těžkým plamenometem v ruce jsem se vyškrábal zpátky na nohy, zapnul výkonný reflektor a posvítil kolem.

Přímo přede mnou klečel Franks, opíral se o ruku, posekaný, potrhaný, jednu dlaň přitisknutou na břicho. Kašlal krev, jasně rudou a zpěněnou ve světle reflektoru. Zavolal jsem na něj. Vzhlédl, nemohl mluvit, ale ukázal. Sledoval jsem jeho prst paprskem světla. Ve stínech se skrývala obrovská věc, dvě masivní paže sevřely zdánlivě malý objekt. Věc se předklonila, jako by se chystala spolknout, co právě držela. Když ho zasáhlo světlo, obří stín nahradila Hoodova normální postava. V rukou držel Earlovu hlavu. Hood zvedl ruku, aby si zakryl oči, a bezvládný Earl se sesunul na zem.

Položil jsem reflektor na zem, stále nasměrovaný na Hooda, a namířil plamenomet. Než použiju smrtící zbraň Milovy výroby, bude muset od Earla trochu odstoupit. „Pojď si pro mě, Hoode! Jen do toho!“

Nechal Earla a šel mým směrem, rukávem roucha si před světlem zakrýval citlivé oči. „Jsi odvážný muž, Pitte.“ Mávl rukou dolů a reflektor explodoval ve spršce skla a plastu. Jeho tělo okamžitě nahradil gigantický hmotný stín. „Ale i tak jsi skončil. Tvoji ochránci jsou vyřízení.“

Blížil se, ale já váhal. Nemohl jsem riskovat, že zapálím Earla. Oheň vlkodlaci nezregenerují. „Co jsi mu udělal?“ chtěl jsem vědět.

Poprvé se mi zdálo, že na neforemné stínové hlavě rozeznávám nějaké rysy. Hood se usmíval. „Předpokládám, že když jsi mluvil s Carlosem, potkal jsi i toho malého impa, kterého jsem mu nasadil do hlavy, že ano? No, věc, co jsem právě vypustil do Earlovy mysli, je mnohem, mnohem horší. Dobře mu tak.“ Franks se zvedl na nohy a s řevem proběhl kolem mě. Hood ho brutálním úderem srazil k zemi. „A co se týče tebe…“ Franks dopadl na zem a Stín se zastavil jen na tak dlouho, aby ho nakopnul do žeber, a odmrštil tak přes celý trávník. „Já vládnu všemu, co nemá duši. Nevím, jak dokážeš odolávat mým rozkazům, ale mám v plánu odtáhnout tě domů a pitvat se v tobě, dokud to nezjistím.“

Už jsem nemohl déle čekat. Stiskl jsem dvojitou spoušť Spalovače. První zažehla plamínek v hlavni, zatímco druhá otevřela ventil u natankovaného napalmu. Přelila se přese mě vlna intenzivního žáru, sežehla mi chloupky na rukou. Oheň vyletěl v patnáctimetrovém proudu, přímý zásah do gigantického stínu.

Hood zavyl vzteky, stínová forma se ve světle ohně scvrkla do lidského těla. Natáhl obě ruce, dlaněmi ke mně. Oheň jako by se přes něj a kolem něj přeléval, ale na škvarek ho nespálil. Zamračil se, když jeho hlavonožčí amulet zapraskal temnou energií, která se po pažích šířila k dlaním. Energie se srazila s ohněm, zatlačovala ho. Do vzduchu vytryskly napalmové jiskry, padaly na zem a se sykotem hořely v hlíně.

Dál jsem tiskl spouště, ale stěna plamenů se viditelně posouvala mým směrem. Žár narůstal. Odpařoval pot na mé kůži. Zatnul jsem zuby, když se začalo pálit maso a uhelnatět oblečení. Milův plamenomet se s Hoodovou magií nemohl měřit. Horko už se nedalo snést. Nemohl jsem dýchat. Černá magie posunula oheň ještě blíž a žár mě nakonec přinutil, abych s frustrovaným výkřikem dvojitou spoušť pustil. Zhroutil jsem se na kolena. Nade mnou se tyčil Stín.

Pak svět explodoval světlem. Oči mi spalovala bolest, v uších mi hřmělo. Hood zaječel skutečnou bolestí. Okamžitě jsem oslepl. Jako by mi někdo do očních důlků zarazil sekáčky na maso. Světlo bylo tak jasné, až jsem se bál, že mi přetíží mozek. „Owene, k zemi!“ nařídil Milo. Byl jsem příliš ochromený, abych poslechl. Dlaně se mi zapřely do zad a strčily mě, srazily mě tváří do chladnější hlíny. „Čas na tajnou zbraň!“ zaječel Milo. Zakryl jsem si uši, když světelná kanonáda pokračovala.

O třicet vteřin později příšerný rachot ustal. Vzhlédl jsem, ale viděl jsem jen mžitky a purpurové šmouhy. Shlížel na mě nějaký hranatý obrys. Bylo to rozmazané monstrum bez tváře. Milo si stáhl svářečskou masku a chytil mě za paži. „Jdeme!“

Skoro jsem neviděl. Hood stále ječel, světlo mu doslova sežehlo jeho stínové tělo. Byly tu i další zvuky, vrtulníky nad námi, co určitě používaly reflektory, a hlasy blížících se Lovců.

Purpurová skvrna, která musela být Hood, se hýbala, vrávoral. „Tímhle to neskončilo, Pitte!“

„Prohráls, Hoode!“ zakřičel jsem.

„Ale i ve své porážce mí služebníci zpečetili váš osud. Brzy se znovu uvidíme.“ Ozval se škrábavý zvuk, který ukončilo pop!, když použil jedno z magických portálových lan a zmizel.

Znovu jsem klesl na kolena. „Co se stalo?“

Milo mi zaječel do ucha: „Moje tajná zbraň!“

„Jsem slepej, ne hluchej, sakra.“

„Promiň. Právě jsem vyrobil největší flash-bang na světě. Měl jsem tam celou hromadu magnézia a hliníkovýho prášku! Nebyl jsem si jistej, jestli jsem to namíchal správně, ale nevybouchli jsme, tak asi jo. Pojď.“ Pomohl mi vstát. Vedený Milovou, od sloní krve ulepenou rukou jsem se potácel dál od zvuků. Našel klidné místo a posadil mě tam.

Stěží jsem viděl svoje ruce. „Co se teď děje?“

Odpověď mu chvíli trvala. „Lovci zajišťujou oblast. Šílenej stínovej maník zdrhnul. Všichni nemrtví vybouchli. Přilítaj vrtulníky federálů.“

„Kde je Earl?“ zeptal jsem se. Milo zaváhal. „Milo? Kde je Earl?“

„Dělaj na něm, ale… nehejbe se.“

Stále jsem byl slepý. „Odveď mě k němu!“

„Ty nejsi žádnej medik. Nech je, ať dělaj svoji práci,“ řekl klidně. Natáhl jsem se a pevně ho chytil za zápěstí. „Au!“

„Na vysvětlování není čas. Rychle mě k němu odveď, jinak to nepřežije.“

Milo tomu sice nerozuměl, ale Lovci jsou pod tlakem hodně přizpůsobiví. Táhl mě zpátky cestou, kterou jsme přišli. Nad nehybným tělem se tam tísnil hlouček Lovců.

„Nereaguje,“ řekl někdo. „Fyzický zranění se regenerujou, ale něco je špatně. Rychle mu klesá teplota.“

„Nechte mě projít,“ řekl jsem. „Můžu pomoct.“

„Zede, co tady děláš?“ To byla Holly. Zdála se překvapená, že mě vidí. „Co se stalo…“

Utnul jsem ji. „Není čas. Tohle je stejný jako u Carlose.“ Milo mě přivedl blíž. Klekl jsem si vedle Earla.

Holly pochopila. „Všichni o krok ustupte,“ rozkázala.

„O čem to mluvíš?“ zeptal se purpurový stín, co zněl jako Cooper.

„Zed ví, co dělá,“ řekla stroze Holly. „Nováčci, připravte se, že z Earlovy hlavy možná vyleze něco hodně hnusnýho. A ty pojď se mnou, Coope, musíme chytit jednu krysu.“

Neměl jsem ponětí, o čem mluví. Dotkl jsem se Earlovy hrudi. Skoro nešlo poznat, že dýchá, a na dotek byl jako led. Po poškrábaném obličeji mi do otevřené dlaně stékala krev.

Musím ho zachránit.

Vlastně jsem vůbec nevěděl, co dělám, jen jsem se soustředil a snažil si vzpomenout, jak jsem se cítil, když jsem svou schopnost použil posledně. Cítil jsem to. Cítil jsem cizí přítomnost. Hood to nazval imp, démon. Ať už to sakra bylo cokoliv, musel jsem přijít na to, jak to z něj dostat, a to rychle.

Svět zablikal a zmizel.

KAPITOLA 17

Oči už mě nebolely. Necítil jsem bolest, zranění ani únavu. Stál jsem na zářícím bílém písku, vysoké vlny se lámaly o pobřeží před mýma nohama. Světle modrý oceán se zdánlivě táhl do nekonečna. Byla to nádhera, učiněný tropický ráj. Z nějakého důvodu jsem si takhle vnitřek Earlovy hlavy nepředstavoval.

„Co se stalo?“ zeptal se vedle mě Earl. Otočil jsem se. Stál tam, vypadal utrápeně a zmateně. Za ním se nacházel černý útes, na jeho vrcholu stála chatrč. „Marty mě srazil na zem a pak jsem byl tady.“

„Jsme uvnitř tvejch vzpomínek,“ odpověděl jsem. „Hood ti do mozku nasadil démona, aby je sežral. Musíme ho zastavit, než tě zabije.“

Nevypadal překvapeně, jako by moje vysvětlení dávalo dokonalý smysl, pružná mysl a tak. „Aktivoval jsi kámen?“

„Milo, ale proč to nevyhnalo tuhle věc?“ zeptal jsem se.

„Možná je v bezpečí, dokud je v něčí hlavě?“ Earl pokrčil rameny. „Víš vůbec, co děláš?“

„Ne. Když jsem to dělal posledně, démon hostitele zabil, pak oživil tělo a pokusil se sežrat doktorku Nelsonovou. Ale pokud to napadneme dřív, než zeslábneš, mohli bychom to vypudit a zašlápnout.“

„No, to je zatraceně dobrej plán,“ odvětil sarkasticky Earl. „Pamatuješ, jak jsem ti říkal, že si s těma magickejma věcma kolem Starobylejch nemáš zahrávat?“ Přikývl jsem. „Ten rozkaz se ruší. Jdeme zabít toho mrňavýho sráče.“ Najednou se zamračil a přitiskl si ruce ke spánkům. „Zatraceně, to bolí.“

Hledal jsem v okolí obřího škvora. „Kde to je? Ukaž mi to.“

„Blízko,“ procedil Earl přes zaťaté zuby a rozhlížel se ze strany na stranu. „Tohle místo znám. Útočí to tam, kde jsem nejzranitelnější.“

Nad hlavami nám kroužili otravní rackové. „Kde to jsme?“

„Na tomhle ostrově jsem se konečně naučil, jak ovládnout bestii. Tohle byl můj exil.“

„Pěknej exil.“

„Nebyla to moje první volba,“ zabručel a trochu se zapotácel, když složil tvář do dlaní. „Cítím to… ve svojí hlavě…“ Obloha rychle tmavla. Už jsem nedokázal poznat, kde končí horizont, když všechno dostalo ošklivý fialový odstín jako rozšiřující se modřina. Earl vykřikl a padl na kolena. Přiskočil jsem k němu, abych mu pomohl. Zasípal a odstrčil mě. „Ne. Tady jsem se poprvé znovu stal člověkem… Přišel jsem na tenhle ostrov, protože jsem tu nemohl nikomu ublížit. Nedovolím mu, aby mi to vzal.“

Vlkodlaci byli obvykle těžcí psychopati. Earl představoval výjimku. Vypěstoval si nad svým stavem neuvěřitelnou mentální kontrolu a zatím se mu to dařilo udržet větší část století. Kdybych byl démonická síla, co chce zničit jeho mysl, šel bych přímo po místě, kde se poprvé naučil kontrolovat. Až se jeho železná vůle zlomí, démon bude jasným vítězem.

„Je to tady,“ zavrčel Earl.

Objevil se fialový dóm, stoupal nad obzorem, zastínil útes i chatrč, pak oblohu a nakonec celý svět. „To si snad děláš prdel.“ Tohle bylo mnohem větší než Požírač. Ta druhá potvora v porovnání s ním vypadala jako ubohý hmyz. Uprostřed dómu se otevřelo jediné obří oko. Jednou mrklo, víčko sjelo dolů a nahoru s rachotem stovek sonických třesků. Přes pláž se přehnala tlaková vlna. Racci explodovali.

Nepopsatelná entita Starobylých, vyvolaná Hoodem a nacpaná do lebky Earla Harbingera, aby pohltila jeho mysl, nás oslovila vážným hlasem. Zdravím vás. Jsem Rok’hasna’wrath, žnec duší a požírač světů.

Myšlenka do našich myslí udeřila silou beranidla.

„A do hajzlu,“ odtušil Earl.

Příšerný skřípavý zvuk, když stvoření vyslovilo pravé jméno svého pána. –-– mne vyslal na tento svět před dávným časem, abych sloužil jeho smrtelnému kněžstvu. Velekněz mi nařídil, abych rozmačkal tuto mysl. Již teď vidím, jak silná je to mysl, zatvrzená násilím a zakalená bojem. Pozřu tvé vzpomínky jednu po druhé, zesílím po každém vítězství. Pokusíš se mne porazit. Výzvu vítám. Toto bude pokračovat, dokud tvůj duch neopustí tuto schránku, nebo dokud služebník Svrchovaného pána hrůzy již nebude potřebovat mých služeb a já se nevrátím do domovské dimenze. Přežít může jen jeden z nás.

„A do hajzlu,“ zopakoval Earl. Nebe se začalo divoce otáčet, mäelstrom soustředěný na toto jediné místo jeho paměti.

„Jak máme sakra bojovat s něčím takovým?“ zakřičel jsem.

Toto není tvůj boj.

To mluvil ke mně.

ODEJDI.

Zasáhl mě poryv síly, drtil moje vědomí. Svět temněl se sílícím tlakem. Vypuzoval mě. V této říši ho nešlo zastavit. Cítil jsem, jak ztrácím spojení. „Earle! Je příliš silný! Vyhání mě odsud!“

Harbinger kývl do větru. „Už jsem viděl divnější věci.“ Obrátil se ke mně, byl smrtelně vážný. „Zadržím ho, jak nejdýl dokážu, ale pokud tady vyhraje, bestie by se mohla vymknout kontrole. Jestli se začnu měnit a v nebezpečí bude i někdo další, zastřelte mě. Tuhle věc zastavíte jen tak, že najdete a zabijete Hooda.“

Nasálo mě to do víru.

Nechť započne bitva.

* * *

Ruka mě pálila, když jsem ji zvedl z jeho hrudi. Earl se zmítal v silných křečích, na tváři mu vyrazil ledový pot.

„Co se děje?“ zakřičel mi někdo do ucha.

„On bojuje… s něčím,“ odpověděl jsem. Moje oči už se z Milovy světelné show zotavily natolik, že jsem dokázal rozeznat, kdo na mě mluví. Esmeralda stála vedle mě, v ruce velkou injekční stříkačku. Z lahvičky do ní natahovala nějakou tekutinu. „Počkej, co to děláš?“

„Koňský sedativum. Jestli se tady Earl promění, všem nám hrozí nebezpečí.“ Měla obvázané čelo a vypadala k smrti unavená. „Dneska už jsem děcek ztratila dost. Tohle riskovat nemůžeme. Musím ho uspat.“

„To nemůžeš.“ Přitiskl jsem zkrvavenou ruku na její. Esmeralda se na mě nevěřícně podívala, ale jehlu do něj nezapíchla. „Jestli má mít nějakou šanci, potřebuje se soustředit. Musíme ho dostat zpátky do jeho cely.“

Esmeralda váhala. Měla desetkrát víc zkušeností než já. Jestli se mýlím a on se začne měnit, pak ho budeme muset zastřelit, protože jinak bychom ohrozili vlastní životy. „Radši bys měl mít pravdu, Zede. Musíme ho odsud rychle dostat.“

Lovci se rozbíhali všemi směry, zajišťovali základnu. K nám se hnal chlupatý tvor se zářícíma rudýma očima. Jak funěl, plandal mu z tlamy velký červený jazyk. Byl to vrrk. „Potřebovat svézt?“ zeptal se ze zad obřího vlka Skippy. Ork trhnul hlavou v brýlích, aby naznačil, že za ním jedou další. „Viděli mrtvý věci. Klan pomoct.“

„Musíme ho dostat do jeho cely,“ řekl jsem. Esmeralda a já jsme zvedli Earlovo třesoucí se tělo a položili ho přes Skippyho nohy. Ork se vůbec nebál, přestože se chvějící muž v jeho klíně mohl rychle změnit v kouli chlupů, drápů a tesáků. „Víš, kde to je?“ Skippy přikývl. Vrrk okamžitě vyrazil kupředu, neskutečnou rychlostí se hnal k hlavní budově.

Přijížděli další vrrčí jezdci. Esmeralda se ke mně otočila. „Owene, jeď s nimi. I ty se musíš hned vrátit.“

Nevěděl jsem, o čem mluví. „Proč?

„Julii při útoku zranili.“

Srdce mi vyskočilo až do krku. „Jak je to zlý?“ Ach ne. Prosím, ne. Popadl jsem Esmeraldu za ramena, tyčil jsem se nad tou drobnou ženou. „Co se stalo?“

Váhala, nechtěla mi odpovědět. „Prostě běž. Rychle.“

Přiběhl druhý vrrk s jezdcem a zastavil se před námi. Nikdy dřív jsem na obřím vlkovi nejel. Ork natáhl ruku. Zvíře sklonilo hlavu a zvědavě si mě prohlíželo. Sakra, já ani nevěděl, jak se jezdí na koni, a tohle zvíře mělo čelisti, se kterýma by ukouslo hlavu krávě, ale potřeboval jsem se rychle dostat k Julii. Chytil jsem orkovu dlaň v rukavici, druhou jsem sevřel hrst chlupů a vytáhl se na vlčí záda. Ten se zavrtěl, když se na něm usadila moje váha, a okamžitě se dal do běhu. Objal jsem orka rukou tak pevně, že jsem mu asi polámal žebra, ale měl jsem prostě strach, že z vrrka sletím.

Bude v pořádku. Bude v pořádku. Opakoval jsem si to jako mantru, byl jsem příliš vyděšený, abych přemýšlel. Jízda byla překvapivě hladká, když vrrk probíhal základnou. Šokovaní nováčci zvedali zbraně, když jsme se prohnali kolem, ale zkušenější Lovci je hned okřikli. Celou dobu jsem tiskl tvář k vrrčí srsti. Voněl jako kokosový šampón. K hlavní budově jsme se dostali za pár vteřin.

Sklouzl jsem na zem a sykl, když jsem dopadl na zraněný kotník. Skippy už Harbingera stahoval z vrrka. „Pomozte Skippymu,“ zavolal jsem na Lovce, co právě sbíhali po schodech. V nejmenším jsem poznal velitele týmu Van Zanta. Za ním stáli dva nováčci, vrčící vrrk je zjevně děsil. „Vezmi Harb Angera… na bezpečné místo.“

Skip přesně věděl, kam má jít, a nováčci vzali Earla za třesoucí se ruce a nohy a následovali ho. Chytil jsem Van Zanta za rukáv. „Kde je Julie?“

Byl to podsaditý muž, kterému ostatní velitelé týmů žertem přezdívali Hobit. Byl to taky vážný chlap, bývalý armádní minometčík a boxerský šampión velterové váhy. Vypadal překvapeně, že mě vidí. „Jak ses… To je fuk. Radši bys měl jít se mnou, Zede,“ řekl a pak rychle vyšel po schodech. Omámeně jsem ho následoval. Zraněné Lovce přesunuli do jídelny. Ti, kdo měli lékařský výcvik, se starali o nejhorší případy. Dorazily i tři orkské ženy a zapojily nadpřirozené léčebné schopnosti.

Bylo tu příliš mnoho zraněných, všichni naříkali… Tohle byla moje chyba, všechno to byla moje chyba. „Kde je?“ zeptal jsem se.

„Byla přímo tady.“ Ukázal na prázdné místo na podlaze. Teď tam ležel jen zakrvácený ručník. „Byli jsme na střeše, když zaútočil jeden z těch okřídlenejch. Já nastavoval 81 mm, ona řídila palbu, a najednou to bylo přímo u nás. Proseklo jí to zbroj.“ Rychlým pohybem prstů si přejel po břiše. „Dostal ji… ošklivě. Já sám jsem ji snesl sem dolů.“ Zajíkal se mu hlas. „V žádnym případě nemohla odejít sama.“

Sebral jsem ručník. Byl úplně nasáklý, kapala z něj krev.

Van Zant byl zkušený Lovec. Ten poznal těžké zranění, když ho viděl. „Julie!“ zakřičel jsem, začínal jsem panikařit. Ale všichni kolem teď měli vlastní starosti. Nejbližší nováčci byli v těžkém šoku, ani nezvedli hlavu, aby zjistili, kdo ječí. Tenhle útok nás zasáhl opravdu tvrdě.

Poklepání na rameno. Otočil jsem se a podíval se dolů do Gretcheniných zrcadlovek. Její vystupování bylo stejně nečitelné jako jindy, ale trhnutím hlavy mi naznačila, že mám jít za ní. Udělal jsem to. Odvedla mě k nejbližší dámské toaletě a podržela mi dveře. Nechápal jsem. Kývla, že právě tam bych měl jít.

Když jsem vstoupil, uslyšel jsem tekoucí vodu. Na zemi ležela Juliina zelená vesta. Byla nasáklá krví a vpředu měla tři vertikální škrábance, každý tři centimetry tlustý, všechny prošly skrz kevlar.

„Julie?“ zavolal jsem váhavě, kolena i hlas se mi třásly, když jsem zašel za roh.

Je naživu!

Julie stála před umyvadlem, otočená zády ke mně. Hlava svěšená, obličej zakrytý dlouhými tmavými vlasy, ruce položené na okraji umyvadla, jako by o ně opírala. Svlékla si triko, měla na sobě jen podprsenku. Dlažba kolem byla růžová od její krve.

Vzlykala.

„Jsi v pořádku?“

Pomalu zvedla hlavu. „Neměla bych bejt.“ Moje snoubenka se otočila, zvedla hlavu a odhalila uplakanou tvář. „Koukni se.“ Ukázala si na břicho. Julie měla břišní svaly jako z oceli a právě ty byly růžové od napůl umyté krve. Přes žaludek se táhly tři tmavé horizontální linky, ale jinak vypadala v pořádku. Vůbec žádné zranění.

„Nechápu to,“ vyhrkl jsem. „Esmeralda mluvila, jako bys měla každou chvíli umřít. Van Zant šílel strachy.“

„Koukni se,“ nařídila mi znovu. Zmateně jsem se předklonil. Tři čáry byly černé jako šmouhy od sazí. Kůže kolem nich byl zdravá. Vypadaly… povědomě.

„To ne!“ Šokovaně jsem uskočil. „Tohle ne!“

Stáhla si vlasy z krku. Znamínko z minulého léta bylo dvakrát tak velké. Teď vypadalo jako černá modřina. Tetovaný muž jí tím darem zachránil život, ale jinak jsme o tom nic nevěděli. „Měla bych být mrtvá. Tu věc jsem neviděla. Drápy prošly skrz.“

„Tohle je nemožný.“

„Nemožný?“ zaječela Julie. „Když mě nes dolů, cpala jsem si zpátky do břicha vlastní vnitřnosti. Před patnácti minutama jsem byla vykuchaná, a teď jsem v pořádku.“ Chtěl jsem jí položit ruce na ramena, ale uskočila přede mnou. „Nešahej na mě!“

„To je v pořádku,“ uklidňoval jsem ji.

„Já ani nevím, co jsem!“ křičela. Julie se otočila, nevědomky si sáhla na krk, a když si to uvědomila, zhnuseně ruku odtáhla. S výkřikem plným neředěného vzteku praštila pěstí do zrcadla a rozbila ho. Pak si uvědomila, co udělala, a odstoupila od něj, třásla se, po prstech jí stékala krev. S hrůzou zírala na čerstvý řez a čekala, co strašného se stane.

Já tam jen stál, bezradný a bezmocný. Zdálo se, že bolest ji uklidnila. Z dlaně dál kapala krev. Nic se nestalo. Byl to obyčejné pořezání. Pomalu zaťala pěst a povzdechla si. Prsty se jí ošklivě třásly, mezi nimi protékající krev pleskala o dlaždice.

„Owene, co se to děje? Co je to ve mně?“ Nedokázal jsem jí na to odpovědět. Chytil jsem ji a přitáhl si ji blíž. Nejdřív se bránila, když jsem jí říkal, že je to v pořádku, ale nakonec se uklidnila a vzlykala mi na hrudi. „Všechno bude v pořádku.“

Ale já dokázal myslet jen na to, co mi v Mexiku pověděla Susan. Víš, že ji to nakonec zabije, že ano? Pochází to z druhý strany, kde se za všechno platí. Pohladil jsem ji špinavou rukou po tváři. „Všechno zas bude v pořádku.“

Nakonec vzlykat přestala. Hlas měla stejně zlomený, jako bylo mé srdce. „Musím odsud vypadnout. Potřebujou mě jinde.“ Po ničem jiném jsem netoužil víc než s ní nesouhlasit, a povědět jí, že by si měla odpočinout, ale měla pravdu. Potřebovali jsme ji. Odstrčila se ode mě. „Potřebuji triko. Takhle vojáky vést nemůžu…“

Vytáhl jsem z podavače pár papírových ručníků a podal jí je. Vzala si je, přitiskla je na zraněnou ruku. Pak se zarazila a podívala se mi na tvář. Vypadala překvapeně. „Co se ti stalo s obličejem?“

Zatím jsem neměl příležitost se prohlédnout, ale věděl jsem, že mě stříbrovlasá holka sekla pořádně. Cítil jsem vlhké pleskání odchlípnuté kůže. Přimáčkl jsem ji na místo zbytkem papírových kapesníků. „V kasárnách mě podrápala vlkodlačice.“

„V kasárnách?“ zeptal se zmateně. „Kdy? Jak ses tam dostal?“

„Franks, Grant a já jsme šli pro ochrannej kámen,“ vysvětlil jsem.

Hnědé oči jí za brýlemi ztvrdly. Ten pohled už jsem viděl dřív. Smutek, šok, strach, to vše zmizelo a nahradilo to odhodlání. Když Julie měla tenhle pohled, chystala se něco zabít. „Podej mi zbroj. Musíme jít.“

„Kam?“

Hodila na sebe krví nasáklou vestu, se zapínáním se nezdržovala. „Musím si s někým promluvit.“ Strčila do dveří na chodbu. „Jdeš?“

Ve dveřích do jídelny jsme se málem srazili se silně rozrušeným Cooperem. „Páni,“ vyhrkl mladý Lovec, když mě uviděl. „Měl jsem vás oba najít. Holly vzkazuje, že za ní máte rychle přijít.“

„Kam?“ zeptala se Julie.

„Do sklepa.“ Mávnul FAL a dal se do běhu, Julie hned za ním. Neměl jsem nejmenší tušení, co se děje, ale následoval jsem je. Cooper mířil ke schodišti. Několik Lovců se zastavilo a ukazovalo na Julii, překvapení, že ji vidí živou, a navíc běžící. Každého, kdo se s ní snažil promluvit, odbyla mávnutím ruky. Plně se soustředila na cokoliv, co jsme právě dělali. Schody jsme brali po dvou a na úpatí schodiště jsem našli čekající Holly Newcastleovou.

„Šel tudy,“ ukázala, „a tvářil se jakoby nic.“

„Asi míří k tunelům, snaží se odsud utéct,“ odhadovala Julie. „Jdeme.“

Všichni čtyři jsme spěchali dál do sklepení. Vedle archivu zela ve stěně obří díra. Všude se povalovaly velké popraskané oharky a po podlaze byla rozházená hlína. „Co se tu stalo?“ zeptal jsem se.

„Shoggoth se proboural přímo do sklepa. Dírou se sem pak nahrnuli nemrtví. Byli pod náma, byli nad náma, byli všude venku. Šílenství,“ řekla Holly. „Tady je zadržel Lee. Nemínil dopustit, že by něco poškodilo jeho drahocenný knížky. Trip další zastavil u Earlova pokoje. Do každý díry jsme hodili výbušniny a nechali zhroutit zdi.“

„A ty jsi byl se skupinou, co zastavila průlom vedle bezpečnostní centrály,“ dodala Julie.

„Cože?“ Pak mi to došlo. „Doppelganger!“

„Tak to byla zač,“ odvětila. „Když se Dawn zvedla v konferenční místnosti a střelila Earla, zhasla světla a ona v tom zmatku zmizela.“

„Proč by si brala moji podobu?“

„To mám právě v úmyslu zjistit,“ odpověděla Julie, když trhnutím otevřela dveře kumbálu. Nás ostatní zastavila zvednutím ruky. „Owene, zlato, kam to jdeš?“

Uslyšel jsem odpověď pronesenou mým hlasem. „Ahoj, Julie. Jen jsem kontroloval ty dveře. Proč ta zbraň?“

„Ani hnout!“ vykřikla Julie. „Zajistíme je oba.“

Cooper proskočil dveřmi za ní. Já ztuhl, když mě do zátylku dloubla chladná ocelová hlaveň. Hollyin hlas byl naprosto klidný. „Zede, jsem si dost jistá, že jsi to skutečně ty, takže to není nic osobního, ale jestli sebou jen pohneš, ustřelím ti palici, rozumíš mi?“

„Rozumím,“ odpověděl jsem. Dobře jsem věděl, že s Holly je lepší se nehádat, učil jsem ji střílet a její pětačtyřicítka mířila přímo na moji prodlouženou míchu. Holly by neváhala.

Ve dveřích se objevil velký chlap, silné ruce položené na krátce zastřižených vlasech, sledovala ho hlaveň Cooperovy FAL. S výjimkou toho, že nosil moji zbroj, byl ozbrojený mými zbraněmi a byl o dost čistší, vypadal jako můj zrcadlový odraz. „Ke zdi,“ nařídil mu mladší Lovec.

„Klídek, mladej,“ odvětil duplikát.

„Opravdu mám takovej hlas?“ zeptal jsem se. „Sakra, mluvím jako blbec.“

Doppelganger se na mě podíval, zdánlivě překvapený, že mě vidí. „Co je do hajzlu tohle?“

„Ty kecy si můžeš odpustit, Dawn,“ odpověděl jsem.

Mžouraly na mě moje vlastní malé oči. „Není možná. Tohle musí bejt nějakej trik Dočasnosti. Sejmi to, Holly.“

„Sklapněte, oba dva,“ nařídila Julie, když vyšla na chodbu. Svoji 1911 měla u boku. „Jeden z vás je můj přítel, druhej žrádlo pro psy.“

„Uvidíme se v pekle, žrádlo pro psy,“ ušklíbl se doppelganger. Sakra, tohle znělo vážně přesvědčivě.

„No, jak chceš tohle řešit?“ zeptala se pomalu Holly.

„Mohli bychom nechat Earla, ať je oba očichá a zjistí, jestli nemaj různý pachy,“ navrhla Julie. Cooper se zatvářil zmateně. Zjevně nepatřil k informované třídě.

„Jo, dojdi pro Earla. Ten už bude vědět,“ souhlasil můj dvojník.

„Problém je v tom, že tvůj debilní šéf mu do hlavy nasadil démona a Earl teď bojuje o život,“ odsekl jsem. Julie se zamračila. „Nebyla příležitost ti to říct. Snažil jsem se mu pomoct, ale prozatím je na to sám.“

„Já osobně si myslím, že skutečnej je tenhle.“ Holly mě poplácala po temeni.

„Proč?“ zeptal jsem se.

„Protože pravej Zed se vždycky drží strategie hnát se dopředu a nechat se mlátit od monster, dokud se neunavěj. Ten druhej je příliš čistej.“

Julie přikývla. „To je dobrá poznámka… ale…“ Otočila se zpátky ke mně. „Jak jsi věděl, že je to doppelganger?“

„V záchodě v kasárnách jsem našel nacpanýho G-Nomea. Viděl Dawn, jak se sprchuje po tom, co zabila toho druhýho hlídače v bezpečnostní centrále. Přečetl jsem mu myšlenky, než zemřel.“

„Ty jsi co?“ Cooper už nechápal vůbec nic.

Zaslechl jsem blížící se kroky a velmi pomalu, aby se Holly nelekla, jsem se otočil, snažil jsem se příchozího zahlédnout. Byl to Trip následovaný mohutnou postavou, ze které se vyklubal trol Melvin. „Co to sakra?“ řekli jsme já a můj dvojník v dokonalém unisonu. Proč je ta obluda volná? A ozbrojená? V jedné ruce držel upilovanou brokovnici Browning BPS.

„Zdravím, chlapi,“ řekl Trip. „Zede… a Zede.“ Nebyl překvapený. „Hádám, že jeden z vás je Dawn.“ Musel být při střelbě na promoci. Zastavil se a těkal mezi námi pohledem, snažil se nás odhadnout. „Víte, tohle je vážně strašidelný.“

„Oh! Oh! Melvin pomůže,“ zasípal nadšeně trol. „Trolové maj skvělý smysly. My cítíme zlý fey.“

„Nemůžeš přece věřit tý věci,“ namítl dvojník.

„Dobře, v tomhle musím s monstrum-měňavkou souhlasit,“ přidal jsem se. „Nějak mi unikla ta část, kdy se přidal na naši stranu.“

Trip se usmál a ukázal na trola palcem. „Do sklepa se probourali nemrtví. Stál jsem proti zoufalý přesile, tak jsem dal Melvinovi rychlou pracovní nabídku. Zachránil mi zadek. Říkejte si, co chcete, ale trolové se v boji šiknou.“

„Melvin teď Lovec monster!“ prohlásil hrdě trol. „Starej klan tuhej, protože hloupej. Melvin nemá kam jít. Lovci monster jsou teď můj klan.“

Julie si na nose posunula brýle. „Tripe, o tomhle si budeme muset vážně promluvit.“

„Souhlasil s jistejma smluvníma podmínkami,“ upozornil Trip. „Žádný žraní lidí.“

„Melvin stejně lidi nerad. On má radši cukrovinky.“ Usmál se, odhalil řady zahnívajících zubů. No, Lovci monster alespoň nabízeli dobrou zubařskou péči. „Melvin pro vás udělá hustý IT oddělení. Můžete Melvinovi platit v red bullech a internetovym připojení.“

„Žádnej spam a podvody,“ pokračoval Trip.

„Aaahhh…“ zakvílel Melvin. „Dobře. Jak chceš.“

Julie rezignovaně zavrtěla hlavou. Měla za sebou velmi dlouhý den. „No dobře, tak kterej z nich je pravej Owen?“

Obří trol se postavil mezi nás, otáčel hlavou sem a tam. Melvinovy nozdry se rozšířily. Ukázal drápatým prstem na mě. „Tenhle.“

„Julie!“ vykřikla imitace. „Nesmíš tý věci věřit! Je to monstrum.“

„Nech ruce na hlavě. Coope, vezmi mu zbraně,“ řekla Julie.

„Nemůžu uvěřit, že jsi mu na to skočila,“ vrčel dvojník, když Cooper zvedal popruh Anihilátoru. „Tohle je taková hromada…“ Doppelganger se nečekaně pohnul, vrazil obrněný loket Cooperovi do obličeje a rozbil mu brýle. Narazil Lovce na zeď. Doppelganger se natáhl přes hrudník a vytasil moje kukri. Julie ho klidně střelila do obou nohou. Kulky kevlarem neprošly, ale i tak do něj udeřily silou kladiva. Moje imitace klesla na kolena.

„Ha! Melvin jen hádal! Monstrum je úplně blbý! Ha, ha!“ hýkal trol a pak se přihlouple podíval na svoji dlaň, jak se mu odděluje od paže. Gumovitá končetina odpadla na podlahu. „Hej!“

Můj dvojník těžkou čepelí hladce přeseknul Melvinovu paži. Julie ho střelila do ruky, doppelganger upustil můj nůž. Pak ho pro jistotu střelila i do druhé. Dva prsty odlétly do chodby. Bylo to trochu zneklidňující, jak málo Julie váhala se střelbou na něco, co vypadalo přesně jako já. Měňavec se složil na zem a zíral na svoje čtyři zraněné údy.

Protože jsem k němu byl nejblíž, chytil jsem Melvina. Jeho kůže mi klouzala pod rukama. „Jsi v pořádku?“

„Blbý monstrum. Jak teď bude Melvin datlovat jen s jednou rukou? Chudák Melvin!“ Vzlykal, když klesl na kolena. „Jak teď bude hrát videohry? Život je v hajzlu. Néééé!“

„Podejte mi někdo škrtidlo!“ zakřičel jsem.

Trol vydával přidušené sípavé zvuky. Smál se mi. „Sranda. Dělám si srandu. Melvin si nechá do zejtřka narůst novou. Trolové něco vydržej.“

Moje kopie se pokoušela vstát. „Hlupáci,“ promluvil mým hlasem. „Dočasnost nemůžete zastavit. Věk lidí skončil.“

Julie k němu přišla a kopla ho přímo do obličeje, spolehlivě ho tím uspala. „Odtáhněte ho dovnitř. Zjistíme, co ví.“

* * *

Když jsme doppelgangera přivazovali k židli, využil jsem příležitosti a obral ho o svoje věci. Navléct si znovu svoji zbroj byl dobrý pocit. Vzal jsem z lékárničky obvaz a zalepil si tvář. Budu s tím muset zajít za Gretchen, ale ona teď nahoře musela ošetřovat vážně zraněné a neměla čas starat se o moje kosmetické problémy. Asi po tom zůstane hrozná jizva. Na jizvu od vlkodlaka už jsem si jednou zvykat musel. Nic moc. Teď jsem měl plnou hlavu úplně jiných věcí.

Na Coopera už toho bylo moc a měl zlomený nos, který potřeboval spravit, takže se raději vrátil ke svému týmu. Melvin skončil zpátky v cele, kde si regeneroval novou ruku. Stejně jsme zatím netušili, co s ním budeme dělat, ale Trip si za svými sliby stál, proto ho v nejlepším případě nezastřelíme a v nejhorším mu asi budeme dlužit práci.

Strčili jsme doppelgangera do vedlejší místnosti, kde nás nemohl slyšet, a já ostatní zasvětil do Earlova stavu a co se stalo během boje o ochranný kámen. Používali jsme Earlovu kancelář, zatímco on ležel na druhé straně trezorových dveří, sám a v křečích, bojoval nerovnou bitvu s nějakým stínem od Starobylých. Kvůli možnosti, že by mohl ztratit sebekontrolu a změnit se ve vlkodlaka, jsme se dokonce ani neodvažovali tam s ním někoho nechávat. Měňavec by mohl být klíčem k nalezení Hooda, a pokud ho najdeme dost rychle, možná díky tomu zachráníme i Earla.

Informoval jsem tým tak rychle, jak jen to šlo. Když jsem skončil, Julie mě poplácala po rameni. „Doppelgangeři dokážou trochu číst myšlenky. Proto tak dobře napodobujou, a proto taky budou vědět, jak daleko zajdeme, abychom zjistili pravdu. Bude si to s námi hrát, bude se nám to hrabat v hlavách. Tohle je práce pro někoho, kdo ví, co dělá.“

„Earl nemá moc času.“ S každou vteřinou, co jsme váhali, byl blíž tomu skončit jako Carlos.

„Já vím,“ řekla. „Udělej, co budeš moct. Já jdu najít Sama, Boonea nebo Codyho. Oni už ze skutečnejch lidí informace získávali, když ještě sloužili v armádě. Pro ně to nebude problém.“

Nebo pro mýho tátu, pomyslel jsem si. Jemu nikdy nechyběla vůle udělat ošklivé věci. A právě teď jsem si přál, abych dokázal využít, co se mě snažil naučit.

Julie už o skvrnách na břiše znovu nemluvila, ne před Tripem a Holly, i když si oba museli všimnout, v jakém stavu má vestu. „Jdu zjistit, jaká je situace, a přepočítat lidi. Vrátím se hned, jak to půjde.“ Hlas měla silný, strach nacpala do krabice a odstrčila stranou, aby se s ním vypořádala později. Earl byl mimo a děda příliš starý, takže celou show teď musela vést ona. Její lidé ji potřebovali. Bez dalšího slova opustila místnost.

Bože, příšerně jsem se o ni bál. Díval jsem se, jak odchází, nechtěl jsem ji ani na okamžik spustit z dohledu, ale Earl na nás spoléhal a naším jediným vodítkem byl doppelganger. Ona nám ve zmatku nahoře zkusí najít pomoc, ale mezitím bylo na mně, Tripovi a Holly, abychom si poradili s doppelgangerem přilepeným lepicí páskou k židli ve vedlejší místnosti.

„Měli bychom vyslechnout i Torrese,“ navrhnul jsem, zatímco jsem rozmotával hadici, se kterou jsme umývali Earlovu celu. Neměl jsem ponětí, co dělám, ale mlácení monstra hadicí definitivně byla jedna z možností. „Kde je?“

Zmateně se na sebe podívali. „Oba jsme dole zadržovali nemrtvé, ale jeho jsme nikde neviděli,“ řekl Trip. „Předpokládám, že ho odvedl ten druhej federál, Archer.“

„Touhle dobou už se to tady bude federálama jen hemžit,“ dodala Holly. „Doufám, že toho šmejda vzali do vazby a pořádně mu utáhli šrouby. Víš, mně se nikdy nelíbil.“

Doufal jsem, že mají pravdu. Pokud nám utekl, celá Myersova stupidní eskapáda byla k ničemu. Neměl jsem teď čas přemýšlet, co s tím udělám, ale Myers si za to, co přivolal na mou rodinu, zasloužil zahrabat do mělkého hrobu. „Radši bychom si měli pospíšit. Až se federálové doslechnou, co jsme chytili, budou nám ho chtít sebrat.“

„Už jste to někdy dřív dělali?“ zeptal se váhavě Trip. Všichni jsme věděli, že se to může ošklivě zvrtnout.

„Kámo, já byla exotická tanečnice. Jak často jsem podle tebe kvůli informacím mučila měňavce?“ odsekla Holly.

„Jednou týdně?“ odpověděl jsem. Zvedl jsem hadici, okamžitě jsem si začal připadat jako blbec, a raději ji upustil. „Takhle se na mě nedívej. Já bejval účetní. My na lekce water-boardingu taky nechodili, jasný?“

Trip vypadal trochu nejistě. „Možná bychom měli počkat na Sama nebo někoho jinýho z těch chlapů.“

„Takovej luxus nemáme.“ Poznal jsem, že na tohle Trip psychicky připravený není. Byl příliš dobrosrdečný, aby se podílel na mučení, dokonce i v naší situaci. Já na druhou stranu právě zastřelil několik skutečných lidí a vůbec jsem si s tím nedělal těžkou hlavu. Vlastně mi to připadalo svým způsobem spravedlivé. Tohle zvládnu. „Nasaďte pokerovej obličej. Earl na nás spoléhá. V jeho hlavě je skutečnej démon a bude ho trhat na kusy, pokud s tím něco neuděláme. Nesmíme ho zklamat. Jsi s náma, chlape?“

Trip přikývl rozhodněji, než se cítil. „Jo, pojďme na to.“

„Holly?“

Odfrkla si. „Jsem tvrdší než vy dva dohromady.“

O tom nikdo nepochyboval. „Může to číst myšlenky, tak nemyslete měkce. Myslete drsně.“ Otevřel jsem dveře. Vyrazili jsme vyslechnout monstrum.

* * *

Na připoutání měňavce k těžké dřevěné židli jsme spotřebovali celou roli pásky. Stáli jsme před ním v řadě. Být trochu chytřejší, asi bych si přinesl velkou lampu nebo tak něco a posvítil tomu do obličeje, jako se to dělalo ve filmech.

„Tohle je mimo vaši ligu,“ prohlásil doppelganger, stále nosil moji tvář. „Na tohle nikdo z vás děcek nemá žaludek. Můj pán vlastní klíče od života a smrti, on prochází stíny mezi světy. Jak si můžete myslet, že ho zradím? Můj bůh je zlostnej bůh.“

„To můj taky,“ odvětil Trip.

„Ty seš baptista,“ poznamenal.

„Přesně tak.“ Trip mě překvapoval. Udělal krok vpřed a praštil stvůru hřbetem dlaně do obličeje. „Kde je Dočasnost?“ zakřičel můj přítel.

Doppelgangerova hlava se zvrátila nazad, ale už se pomalu vracela, smál se. Když jsem zuřil, smál jsem se opravdu hrozivě. Není divu, že se mě lidi báli. „No tak, Tripe, umíš to líp!“ Trip ho udeřil znovu, tentokrát tvrději. Napřáhl pěst k další ráně.

Doppelganger se najednou zavlnil a změnil. Transformace byla téměř okamžitá. Teď to byla Holly, na koho dopadla Tripova pěst. Vykřikla bolestí. Trip šokovaně uskočil. Falešná Holly plakala, po modřině na tváři stékaly horké slzy. „Prosím, neubližuj mi!“

Trip se znovu napřáhl, ale ruka se mu třásla. Doppelganger se znovu změnil, tentokrát to byla stará černoška s bílými vlasy. „Johne, jak se opovažuješ!“ Měla silný jamajský přízvuk.

Trip zavřel oči a zaskřípal zuby. „Kde je Dočasnost?“

Když oči znovu otevřel, jeho matku nahradila mladá dívka se zrzavými vlasy a pihami. Dělala na něj velké smutné oči. „Slíbil jste, že nás ochráníte, pane Jonesi. Ale stejně jste zombie nechal, aby nás dostaly. Měl jste strach. Lhal jste nám! Nedokázal jste nás ochránit! Jistě, vrátil jste se a zachránil ostatní, ale měl jste příliš velký strach, abyste zachránil i mě. Nenávidím vás!“

„Já… je mi to líto…“ Trip ustupoval od měňavce.

„To stačí,“ řekl jsem. „Tripe, to je v pořádku.“

„Promiňte,“ Trip si otřel oči a opustil místnost. Zavřel za sebou dveře. Podíval jsem se na Holly. Opírala se o zeď, netečná a chladná. Doppelganger ke mně otočil dívčí tvář, ale promluvil mým hlubokým hlasem. „Tvůj přítel má měkký srdce. Vsadím se, že by to byla lahůdka.“

„Jsi na řadě,“ oznámila mi Holly.

Doppelganger si mě chvíli prohlížel. Jeho přeměna byla tak rychlá, až jsem málem nevěřil svým očím. Na okamžik jeho tvář povadla, skoro se rozpustila, a pak tu seděl někdo jiný. Vystupování, mluvení, dokonce i velikost. Bývalo by mě to ohromilo, nebýt to tak nechutné.

Julie Shacklefordová ke mně vystrašeně vzhlédla, když jsem k ní šel. „Neubližuj mi, Owene, prosím,“ žadonila. Ne. Tohle není ona. Nezastavil jsem se.

„Chystám se zjistit, jak ti jde ublížit. A pak ti budu ubližovat, dokud nám neřekneš přesně to, co chceme slyšet,“ prohlásil jsem. Opakoval jsem ta slova i ve své mysli. Slabost jsem si nemohl dovolit.

„Velmi dobře, Lovče. Zatvrď svý srdce,“ řekla falešná Julie. Pak moje děvče zmizelo, nahrazené otcem. „Vždycky jsi byl tak slabej, tak měkkej, rád vidím, že ses pochlapil. Dělej, tlusťochu, ukaž mi, co umíš.“

Sbalil jsem prsty do pěsti a udeřil doppelgangera do obličeje. Celé tělo se mi při tom nárazu roztřáslo. „To je správnej přístup, hochu!“ smálo se to hlasem mého otce. A pak byl pryč a na jeho místě se objevil Mordechai Byreika, starý a křehký. „Chlapče, co děláš? Proč mi ubližuješ?“

To není on. Mordechai je mrtvý.

„Chytrej jsi, chlapče. Ale pyšnej, a pýcha ublíží každýmu, koho miluješ.“

„Tohle nefunguje!“ vyprskl jsem.

Pak to byla znovu Julie. „To taky nemá. Já si jen chci užít škody, co pácháš na svý duši,“ zasyčela. „Zbij svou ženu, Lovče. Do toho. Tímhle se já bavím.“ Pak změnil podobu v malou dívku. „Owene, nedovol jim, aby mi ublížili! Nedovol jim, aby mě odvedli! Znovu ne!“

Zarazil jsem se. Neměl jsem ani ponětí, kdo to je. Mohlo jí být sedm nebo osm, tmavé vlasy stažené do ohonu a modré oči. „Tohle má být jako zkouška, jestli jsem ochotnej tlouct malý děti?“

Holčička přestala plakat. „Ty si mě nepamatuješ?“ zeptala se nevěřícně.

Musel to být trik. To dítě jsem nikdy dřív neviděl.

Holka se zahihňala. „Ty si mě vážně nepamatuješ. Ty, Vyvolenej, kdo umí číst ve vzpomínkách ostatních, jsi uzamknul svoje vlastní… jaká ironie. Tolik moci, ale příliš blbej, aby ji uměl využít,“ posmívala se holka. „Minulost, budoucnost, pro vás ubohý savce je to všechno tak lineární.“

„A kdo teda máš bejt?“ zeptal jsem se.

Vycítilo to moje váhání. „Podle všeho je to tajemství. Tvoje smůla. Je to vážně smutná historka.“

„Zede,“ ozvala se Holly, „hraje si to s tebou. Ustup.“

„Já to zvládnu!“ okřikl jsem ji.

„Ustup,“ zopakovala.

„Dobře!“ Nasupeně jsem se stáhnul. Tohle pitomý monstrum už mě vážně štvalo.

Holly se postavila před doppelgangera. Holčička si teď prohlížela ji. „Teď ty… ty jsi nebezpečná,“ řekla. „Ty jseš drsná, nehraješ to. Máš v sobě dvě poloviny, člověče. Spalující žár a mrazivý chlad, a někde uprostřed umírá nevinnost. Lahůdka.“

„Umíš číst myšlenky?“ zeptala se Holly.

„Jasně že umím, holka,“ odvětila. Z doppelgangera se stala starší žena s řídnoucími vlasy a zarudlou tváří silné alkoholičky. „Ty nikdy nic nedokážeš. Jsi jako svoje máma, couro. Jako děvka nic moc…“

Holly ji umlčela seknutím hřbetem ruky do krku. Stvůra kašlala a sípala, napínala se proti lepicí pásce jako stařec s infarktem. „Budeš se muset snažit víc,“ řekla Holly. „Viděla jsem epizody Doktora Phila, co ze mě vymáčkly víc emocí než tohle.“

Doppelganger se znovu změnil, stal se mladou ženou. Těžko říct, jak vypadala, protože každičký kousek jejího těla pokrývala krev a špína. „Holly, ty děvko. Nechala jsi mě samotnou v jámě. Kvůli tobě jsem mrtvá.“

Moje parťačka si odfrkla. „S tím už jsem se srovnala, šéfe. Cindy umřela, protože to vzdala. Zabili ji upíři. Já to nevzdala. Tohle má ve mně vzbudit vinu?“

„Vinu? To by mělo. Měla jsi mě vzít s sebou! Děvko!“

Doppelganger se začal zmítat, nadával a hystericky ječel. Holly se otočila a pokrčila na mě rameny. Pak se vrátila ke stvůře, v pomalém kruhu židli obešla, studovala zrcadlový obraz někoho, kdo s ní zjevně sdílel vězení v krmící jámě upírů. „Myslím, že na to jdeme úplně špatně,“ řekla pomalu.

Stvůra ji dál proklínala. V tuhle chvíli už jsem nedokázal poznat, jestli je strach hraný, nebo upřímný. Holly se před doppelgangerem zastavila a vytáhla zavírací nůž. Benchmade se s cvaknutím otevřel. „Dovol mi otestovat jednu teorii.“ Stvůra sebou trhla a snažila se odtáhnout. „Zůstaň v klidu, nebo to vážně podělám.“ Pomalu zabořila čepel do měňavcovy tváře. Z rány začala vytékat průzračná kapalina. Žena ječela. Instinktivně jsem se odvrátil.

Jekot ustal. Riskoval jsem rychlý pohled. Holly zvedla mokrý nůž. „Jo, přesně jak jsem si myslela. Tkáň vespod je měkká, pružná. Jako ty prsty, co ustřelila Julie.“

Holly té věci vyřízla kus obličeje. Maso pod ním mělo konsistenci těsta, po krku stékala viskózní šťáva. „Och, chuťovka.“

Doppelganger zasyčel. „Myslíš si, že jsi chytrá.“

„Jo. Jo, to si myslím,“ odvětila Holly. „Víš, já toho moc o fungování tvý biologie nevím, ale teď jsem tady něco jako lékařskej profík, takže se z tebe chystám odřezávat kousky, dokud nenajdu něco důležitého.“

Vrátilo se to do podoby, kterou to mělo po většinu pobytu na základně – nováček Dawn. Mladá žena se tvářila vyděšeně. „Prosím… prosím, neubližuj mi. Owene, nedovol jí, aby mi ublížila.“

„Ublížit ti? V bezpečnostní centrále jsi zabila Billyho Tannera. Podřízla jsi mu krk. Umožnila jsi útok, který nás stál kdovíkolik mrtvejch a zraněnejch Lovců. Snažila ses zavraždit mýho šéfa.“ Holly se zlomyslně usmála. „Ublížit ti? Dawn, ty umíš číst moje myšlenky, takže chci, aby sis přečetla, na co myslím právě teď.“ Holly zavřela oči.

Stvůra sebou škubla.

Hollyin úsměv mě děsil. „Myslíš, že to bude bolet?“

„Dobře, dobře.“ Dawn mrkla a její oči byly najednou jako křišťálové koule. Celý obličej ochabnul, barva se vytratila, rysy se vyhladily, zůstala jen hladká hmota v místě, kde bývala hlava. Vlasy se stáhly dovnitř. Sledovaly nás oči podobné ledovým kostkám. Nemělo to ani ústa, jen rýhu v těstovité hmotě. Prohnula se dovnitř, když to promluvilo Dawniným hlasem. „Takže ty chceš vidět, co jsem ve skutečnosti zač?“

„Co to sakra?“ zamumlal jsem.

Bylo to něco jako… no… já nevím, těstovitá asexuální humanoidní hrouda, úplně bledá a vlhká. Zdálo se, že se to trochu propadá do sebe, jako by se to k dosažení správných lidských proporcí muselo natahovat. Prsty vyčnívající zpod pásky byly krátké bílé párečky, vypadaly jako červi, jen je zakončoval tvrdý žlutý hrot. „Už jste spokojený?“ Hlas byl naprosto bezvýrazný, bez tónu, bez přízvuku, ani mužský, ani ženský.

„Jo, to je mnohem lepší,“ vydechla Holly.

„Možná by ses měl radši vrátit ke královně krásy,“ navrhl jsem. Jak mohl tenhle… vetřelec projít ochranou? Zatraceně, vždyť si sem pro mě přišel Pillsbury Doughboy20.

„Strč si to někam, člověče,“ zasyčel doppelganger, ve tváři se mu objevily bublinky. Jedno křišťálové oko se natočilo mým směrem a vyboulilo z knedlíkové hlavy, úplně nezávislé na druhém. „Vaše ochrana pro mě nic neznamená. Já se narodil na Zemi. Je nás tu víc, než bys čekal. Jsme všude, připravujeme cestu pro velkolepý a neodvratitelný návrat…“

„Sklapni, gumáku,“ umlčela ho Holly přitisknutím nože na hruď. „Kde je skutečná Dawn?“

„Mrtvá,“ odpověděl. „Nahrazená krátce po tom, co jí Harbinger a Shacklefordová nabídli práci. Tou dobou jsme o tomhle ještě ani nevěděli.“ Škublo to okem mým směrem. „Měl jsem být pozorovatel. Velekněz věřil, že Lovci monster by mohli v budoucnu ohrozit jeho plány.“

Přistoupil jsem k němu. „Kde je velekněz? Kde je Hood?“

Stvůra se otřásla smíchem. Ten zvuk naprosto postrádal emoce. „Je s tvým bratrem.“

Cože? Holly a já jsme si vyměnili pohled.

„Při prvním útoku jsem se schoval. Můj atentát na Harbingera nevyšel, tak jsem čekal na příležitost odčinit chybu, nechtěl jsem se vrátit do Povzneseného řádu s hanbou. Vycítil jsem přítomnost akolyty jménem Torres. Osvobodil jsem ho. Ve své moudrosti mi navrhl, abych přijal tvoji podobu a zkusil se dostat k některýmu z tvých milovaných. Torres to v řádu dotáhne daleko. Našel jsem tvýho bratra a požádal ho, aby se mnou šel do sklepa. Torres ho odvedl do tunelů. Teď už jsou pryč, určitě už se shledali s Veleknězem.“

Zavrávoral jsem v šoku. Mosh? Byl pryč. Dokázal jsem si představit, jak ho ta věc odvádí pryč. Mosh tomu musel věřit, myslel si, že jsem to já. Ani by ho nenapadl opak. Musela to být lež. Mosh byl stále nahoře. „Ty parchante! Nevěřím ti!“

„Věř mi, ty holá opice. Jsem si jistej, že tě brzy kontaktuje. Já se sem vrátil, abych zkusil dokončit práci. Chystal jsem se neutralizovat Harbingera. Když jsem zjistil, že Velekněz už si to s ním vyřídil, utekl jsem. Pak jste mě chytili vy.“

Říkal pravdu. Mosh byl pryč. Unesli mi bratra. Vztek mi zatemnil zrak. Moje bota narazila do doppelgangerovy hrudi. Převrátil se, tvrdě dopadl na podlahu. Pronikavě zakvičel. Kopnul jsem ho znovu, opěrka židle narazila na betonovou zeď. „Kde je?“ Zvedl jsem nohu a dupnul na něj, znovu a znovu. Byl jako houba, ale uvnitř prasklo něco tvrdého. „Kde je můj brácha?“

„Zede!“ křičela Holly. „Uklidni se. Nevíme, kolik toho tahle věc dokáže snýst.“

„Kde je Hood?“ Náraz boty s ocelovou špičkou smýknul s doppelgangerem po podlaze. Znovu jsem ho nakopnul.

Holly mě chytila za popruhy na vestě a marně se mě snažila odtáhnout. „Přestaň!“

Zastavil jsem se, pěsti pevně zaťaté, ztěžka jsem dýchal, viděl rudě, přecházel jsem sem a tam, vydechoval nosem horký vzduch. Ta věc měla mého bratra.

Na podlaze ležící doppelganger se naposledy zasmál. „Táhněte kojit svoje teplokrevný mláďata, špinaví savci,“ zasyčel. „Moje práce je u konce.“ Zachrčel a vyvalené oči povadly.

Rozevřel jsem pěsti a podíval se na Holly. Šokovaně mi pohled oplácela. „Já to zabil?“ Pokrčila rameny. „A do hajzlu… co teď budeme dělat?“

Očekávané odpovědi jsem se nedočkal, protože se rozletěly dveře a v nich stál Sam Haven, Trip dorazil hned za ním. „Máme problém,“ řekl rychle hřmotný Lovec. Zdálo se, že si mrtvoly těstovitého monstra na podlaze ani nevšiml.

„Promiň, Same. Myslím, že jsem to zabil,“ omlouval jsem se.

„O to nejde. Několik kultistů přežilo. Přeskupili zbývající nemrtvý.“

Ale to nedávalo smysl… se znovuzapojeným štítem se nás nemohli ani dotknout.

Trip vyloženě panikařil. „Oni zapálili vesnici orků!“

KAPITOLA 18

Zaduněl roh.

Zvuk se rozléhal po základně, žalostné kvílení přicházející od Skippyho vesnice. Nad kopci vycházelo slunce a nad nedalekým lesem stoupal hustý kouř. Vyskočil jsem na korbu čekajícího pick-upu. Trip, Holly a Sam byli hned za mnou. Plácnul jsem dlaněmi o kabinu řidiče a zakřičel: „Jeď! Jeď! Jeď!“ Pick-up vyrazil kupředu, málem nás shodil. Uháněli jsme po rudé hlíně, první paprsky úsvitu nás proměnily v dlouhé stíny. Ve vzduchu se vznášel prach od aut, co vyrazila chvíli před námi.

Zíral jsem na společníky. Všichni tři vypadali jako v šoku. Útok na nás byl jedna věc, ale napadnout orky? Ve vesnici byly děti. Poskakovali jsme po úzké lesní cestě, museli jsme se sklonit kvůli šlehajícím větvím.

Sam mi opětoval pohled. „Pár z nás vyrazilo hned, jak jsme uslyšeli válečný rohy. Skippy a jejich válečníci nebyli doma. Pomáhali u nás,“ zakřičel. „Zákeřní zparchantělí zkurvenci!“ Vzteky jsem praštil pěstí do boku pick-upu.

Kmen žil s Lovci celé roky, mohli se usadit uvnitř základny, kde by je chránil štít, ale oni se v blízkosti lidí necítili dobře, natož aby žili mezi jejich zdmi. Jejich národ perzekuovali celé generace, a přestože se považovali za součást našeho klanu, dávali přednost odloučení.

Jen chtěli mít svůj klid.

Vzduch páchl po kouři.

Vesnice orků byla kruh jednoduchých prefabrikovaných domů ozdobených parohy, zvířecími lebkami a pery. Tady Skippyho lidé žili pod ochranným deštníkem adoptivního klanu, Lovců monster. Přišli jako uprchlíci a Harbinger se jich ujal. Daroval jim bezpečný domov ve světě, který v nich viděl jen šílence a monstra. Mnohokrát jsem tu byl, jedl jejich jídlo, pil jejich pití, hrál si s jejich dětmi a poslouchal jejich hudbu.

Bývalo to místo míru.

Už ne.

Řidič pick-upu dupl na brzdy, hned jak jsme vjeli na mýtinu. Seskočil jsem dřív, než se auto úplně zastavilo, Anihilátor připravený vychrlit pomstu. Dřevěné domky hořely, praskající plameny pohlcovaly vše, co jim stálo v cestě. U mých nohou ležela mrtvola obrovského vrrka vyvrženého ocelovými drápy. Lovci se rozptýlili kolem domů.

Poblíž chatrčí ležela další těla. Většinou Hoodovy automatony, protože i orkské ženy a děti věděly, jak se bránit, ale některá zhroucená těla byla drobná a oblečená celá v černém.

„Jaká je situace?“ zakřičel Sam.

Přišel k nám Lovec tak umazaný od sazí a krve, že jsem ho vůbec nepoznával. „Nemrtvý jsme zničili. Hrstka kultistů utekla do lesa. Poslal jsem za nima pár chlapů.“

„Ztráty?“

Na jeho jmenovce stálo SOUTHUNDER. „Já… já nevím, kolik lidí tady žilo, ale vypadá to, že většina utekla do lesa. Ale někteří zůstali a zkoušeli bojovat. Ty jsou… jsou…“ Lovec větu nedokázal dokončit. Na paži měl nášivku týmu Utah, vlkodlaka s pistolí. Slyšel jsem, že i náš utažský tým měl orkského dobrovolníka, který vyrůstal právě v téhle vesnici. „Nemůžu tomu uvěřit.“

„Mohly tady bydlet asi tak dva tucty děcek,“ pověděl nám pomalu Trip.

Vrávoral jsem k tělům. Ostatní Lovci usekávali hlavy nemrtvým a hledali přeživší. Zatím žádné nenašli. Kouř mě pálil v očích, po tvářích mi stékaly nedobrovolné slzy.

Tohle je moje vina.

Do vesnice se vřítil vrrk s jezdcem. Černě oděná postava seskočila ze zvířecího hřbetu a rozběhla se k tělům, zakopla a upadla vedle jednoho z nich. Ork se doplazil k malému posekanému tělíčku a zvedl ho v náručí. Ztrápeně zavyl.

Byl to masakr.

„Přeživší!“ zakřičela Lovkyně na opačné straně mýtiny. V náručí nesla drobné tělo. Holly, která se vypracovala na obstojnou medičku, běžela pomoct. Bezmocně jsem sledoval, jak kolem nohy mladého orka utahuje škrtidlo. Chodidlo prostě chybělo.

Sebralo mě to tak moc, že jsem si chvíli ani neuvědomoval, že se snažím pomáhat. Někdo mi do rukou vrazil dvacetilitrový kýbl. Pokoušeli jsme se s využitím orkské studně uhasit plameny. Otupěle jsem do ohně lil jeden kýbl za druhým, zoufale jsem se snažil něco dělat.

Válečníci a léčitelky, co odjeli pomáhat na základnu, se vraceli, všichni v různých stádiích zoufalství, vzteku a smutku. Skippy okamžitě začal štěkat rozkazy v jejich hrdelním jazyce a ostatní je rychle plnili, rozptýlili se mezi stromy a hledali další přeživší.

Byli to prostí lidé. Stateční, dobří, silní, laskaví… tohle si nezasloužili. Tohle by si nezasloužil nikdo.

Výkřik, když se někdo objevil mezi stromy. Jeden z vrrků zachytil pach a našel pár uprchlých orků. Z lesa vyšla postava, mávala na nás a já v ní poznal ženu jen díky její burce. Za ní se objevila skupinka malých zavalitých dětí. Některé ztratily masky, po zelených tvářích se jim koulely slzy. Byly vyděšené a rozcuchané, šaty měly od útěku mezi stromy špinavé a potrhané.

Skippy se k ní rozběhl a sevřel ji v náručí. Jedna z jeho žen odvedla většinu dětí do bezpečí. Tři se oddělily od skupinky a chytily Skippyho za nohy. Vychrstl jsem další kýbl na doutnající popel. Oheň jsme dostali pod kontrolu, ale pro kdysi pyšnou vesnici už bylo pozdě. Moje zranění byla jen tupým brněním na pozadí bolesti mé duše. Můj bratr zmizel, Julie byla prokletá, Earl umíral, Skippyho lidi zdecimovali, a to vše kvůli misi jednoho fanatika. To vše kvůli mně.

Sam mě chytil za paži a ukázal na silnici. „Jedou sem federálové.“

„Orkové už si toho vytrpěli dost. Udržím ty sráče mimo vesnici,“ odplivl jsem si a zahodil kbelík na zem. Na mýtinu zatáčel černý suburban a já mu vyrazil v ústrety. Poslední věc, kterou ti lidé potřebovali, byla přítomnost zosobnění toho, čeho se děsili – vlády.

Dveře spolujezdce se otevřely a vystoupil agent Myers. Potřeboval jsem každičký kousek sebekontroly, abych z ramene nestrhl Anihilátora a nenapumpoval mu do ksichtu dávku broků.

„Pitte! Co se tady stalo?“ chtěl vědět.

„Otoč to a vrať se na základnu,“ nařídil jsem mu. „Hned.“

Zpoza volantu vylezl Archer, očividně šokovaný okolním masakrem. Myers zíral na mě. „Základnu mají na povel moji muži. Tohle je oficiální vyšetřování a já potřebuju vědět, co se…“

„Vypadni!“ zařval jsem mu přímo do obličeje. „Tobě to nedochází? Ty tyhle lidi děsíš, a oni právě teď mají na práci mnohem důležitější věci.“

„Ustup,“ řekl Myers, nebezpečně přimhouřil oči.

„Ne! To ty by ses měl klidit!“ Odstrčil jsem ho na suburban. Myerse šokovalo, že jsem se na něj odvážil vztáhnout ruku, důkazem byly dva černé uhelné obtisky na košili jeho levného obleku. „Já už s ustupováním skončil, ty sráči!“

Archerovi ruka sklouzla ke zbrani. Sam si odkašlal, a když se hubený agent ohlédl přes rameno, uviděl velkého Lovce, jak tam stojí s 45-70 v rukou. „Nechme ty dva, ať si to spolu vyříkaj. Chápeš, jak to myslím, mladej?“ Archer pomalu přikývl a pustil svůj sig.

Myers se pokusil oklepat popel z obleku. Nepovedlo se. „Chápu, že máš vztek, ale dotkni se mě ještě jednou, a postarám se, že z vězení už nevylezeš. Rozumíš tomu?“

Ukázal jsem palcem na truchlící orky. „Tohle je tvoje chyba. Vzal jsi svůj průser a přehodil ho na nás, ty zbabělče. Lhal jsi nám, využil jsi nás…“ Třásl jsem se vzteky. Znovu jsem ho strčil. Myers narazil do suburbanu, při nárazu sebou trhnul. „Torres, zasranej hajzl, kterýho jsi sem přived ty, unesl mýho bráchu. Mýho bráchu! Ty…“

Navzdory sešlému zevnějšku uměl Myers překvapivě rychle tasit. Pod bradou se mi objevila hlaveň jeho revolveru. Ztuhnul jsem. Natáhl kohoutek. „Uklidni se.“ Hlaveň na kůži studila. Funěl jsem, nosní dírky se mi při každém nádechu rozšiřovaly, jak jsem zvažoval, že mu vytrhnu zbraň a na místě ho zabiju. Tvrdý pohled v Myersových očích naznačoval, že bych selhal. „Velmi dobře mě poslouchej, Pitte. Tohle není hra. Myslíš jsi, že jsem tohle chtěl? Myslíš si, že jsem chtěl, aby ta stvoření nebo tvoje rodina přišly k úhoně, nebo aby Lovci přišli o lidi? Samozřejmě že ne. Ale tady jde o něco většího, většího než ty, většího než já. Nemáš ani tušení, jak těžký rozhodnutí musím dělat.“

„Až na to, že když se rozhodneš blbě, nejsi to ty, kdo za to platí.“

„Vyřídím to agentce Herzogové a svým mužům, co zemřeli v amfiteátru.“ Pomalu mi od krku odtáhl Smith&Wesson 610. Bedlivě nás sledoval dav orků. Nepochyboval jsem, že kdyby mě teď Myers zastřelil, utrhali by mu ruce i nohy, a on to věděl taky. Opatrně zamáčkl kohoutek. „Necháme ta vaše drahocenná monstra o samotě. Já vím, že jsem pro ně něco jako strašák. Projdeme se, Pitte. Myslím, že potřebuješ pochopit, co je tady v sázce.“

S Myersem jsme se zastavili na okraji mýtiny. Bylo tu větší ticho, ale lamentování kmene jsem slyšel i tak. Zuřil jsem. Myers zastrčil revolver do pouzdra a vytáhl cigarety. Jednu mi nabídl. Potlačil jsem nutkání promáčknout mu lebku a zavrtěl jsem hlavou.

„Snažím se přestat,“ vysvětloval, když si zapaloval cigaretu. „Ironie. To kvůli práci s Earlem jsem si na tyhle pitomý cigára navyknul. Starý dobrý časy…“ Myers se zasmál. „Vypadá to, že se nás vrátily strašit.“

„Takže víš o Hoodovi?“

„Franks mě informoval.“ Pomalu zavrtěl hlavou. „Nemůžu tomu uvěřit.“

„No, radši bys měl.“

„Ne… tohle není možný. Marty Hood byl dobrej chlap.“ Cítil jsem zděšení v jeho hlase. Jeho mysl tu pravdu nedokázala plně přijmout. „Byl to můj přítel. Neměl nic společnýho s tímhle vůdcem kultu. Dočasnost jsou brutální a výkonní psychopati. Při dosahování svých cílů se nezastaví před ničím.“

„Tak proč jsi na mě nasadil jednoho z jejich akolytů?“

Pokrčil rameny. „Viděl jsem příležitost, a využil jsem ji. Agentku Pattersonovou mohla prodat jen hrstka mých lidí. Jejich vyšetřování nepřineslo nic. Kdybych je začal vyslýchat přímo, zjistili by, že po nich jdu, a my bychom ztratili příležitost. Ale já věděl, že nedokáží odolat šanci si na tebe vystřelit.“ Mávl rukou k mýtině. „Jen jsem nečekal až takhle silnou reakci.“

Založil jsem ruce na hrudi. Každá buňka v mém těle ho toužila zavraždit. „Prostě jsi čekal, že mě sejmou. Ne plnej útok.“

„Správně,“ souhlasil s kamennou tváří Myers. „Nedívej se na mě tak. Ty bys udělal to samý.“

„Ne. Já mám pořád duši.“

Myers upustil cigaretu a zamáčkl ji patou do země. „Když ti osobně zavolá prezident, že se máš postarat o smrtící kult, ať to stojí, co to stojí, tvůj pohled na věc se trochu změní. Dočasnost chystá něco velkýho. Něco zničujícího, říkají tomu Arbmunep. My ani nevíme, co to je, asi nějaká tajná zbraň, ale blíží se to. Všechny naše informace naznačují, že půjde o událost na úrovni masového vymírání. Víš, co to znamená?“

Pokrčil jsem rameny. Znělo to dost zle.

„Puf. Hotovo. S lidstvem je konec. Dopadneme jako dinosauři. Já jsem osobně zodpovědný za obranu své země a na dveře mi klepou ty nejhorší lovecraftovský noční můry… Duše? Ty tvrdíš, že nemám duši? Ta je luxus pro lidi, co nemají moji zodpovědnost. Duši mají lidi, co žijou na předměstí, vozí děcka na fotbal a venčí psy. Já si ji dovolit nemůžu.“

Další křik z vesnice, jak se Lovci vraceli s novými přeživšími. „Co uděláš s mým bratrem?“

„Moji muži teď vyslýchají kultisty, co přežili. Další týmy rozebírají kamiony a nemrtvý a hledají forenzní důkazy. Všechen ten materiál musí odněkud pocházet. Máme přístup k nejlepším zpravodajským databázím na světě. Dočasnost to přepískla. Nemůžeš zorganizovat takhle velkou operaci a nezanechat důkazy. My je určitě najdeme.“

To jsem slyšet nechtěl. Já chtěl okamžité výsledky. „Tou dobou už bude Earl mrtvej. A Mosh taky.“

„Je mi jich líto, vážně, ale já dělám vše, co můžu. Můžu ti slíbit jedno – postaráme se, aby se těm lidem dostalo spravedlivýho trestu.“

„Spravedlnost nestačí.“

Náhlý rozruch v orkské vesnici. Z lesa vyšla skupinka Lovců, táhli s sebou pár kultistů v róbách. Myers natáhl krk. „Dobře. Další adepti na výslech.“

Vězni byli tři, černé róby měli potrhané a od bláta. Jeden z nich byl zjevně raněný. Lovci ustoupili přicházejícím orkům. Jeden měl na zádech dva zkříženě meče, okamžitě jsem v něm poznal Edwarda. Blýskla se jedna z pochvy vytažená čepel a Ed s jasným cílem pokračoval ke kultistům.

„Jestli je chceš vyslechnout, měl by sis pospíšit,“ navrhl jsem. Edward vypadal, že se je chystá naporcovat na tatarák.

„Stůjte! Hned toho nechte!“ zakřičel Myers a rozběhl se k vesnici. „Zastavte toho orka!“ Edward ho buď neslyšel, nebo mu to bylo jedno. Meč zasvištěl vzduchem a jeden muž klesl ve spršce krve. Edward byl supervýkonný stroj na zabíjení, ale to dnes jeho cílem nebylo. Kultista klesl na kolena, jedna paže mu chyběla v rameni. Začal ječet a Edward mu usekl i druhou. „Potřebuju je živý!“

Ed ho ignoroval. Zabodl čepel do pánve dalšího kultisty. Tihle muži ublížili jeho kmeni a on byl jejich nejlepší válečník a nejvhodnější popravčí. Lovci to chápali a nestáli mu v cestě. Mně to ale Moshe zpátky nevrátí. Edova ocel projela kostí, trhnul jí sem a tam, než ji prudce vytáhl. Kultista se zhroutil.

„Skippy, zastav ho!“ zakřičel jsem. Skippyho obrýlená hlava jednou kývla na souhlas. Zvedl ruku v rukavici a Ed okamžitě poslechl, naprosto znehybněl, hrot meče jen centimetry od nosu posledního kultisty.

„Ať je dobrý… důvod…“ zavrčel Skippy.

Dorazil jsem k nim o vteřinku později. Myers váhal přiblížit se k Edwardovi, který tu stál jako socha, jeden nehybný meč před kultistovým obličejem. Ten bez rukou omdlel v jezeře krve. Další měl na šesti místech otevřené břicho. Stále ječel a v nejbližší době asi přestat nemínil.

Myers oslovil posledního zraněného muže. „Pověz mi, kde najdu velekněze, jinak tě předám těm… stvůrám.“

Byl to mladík, co vypadal víc jako člen univerzitního bratrstva než kultista. Jeho oči nervózně těkaly mezi umírajícími společníky, nehybnými tvářemi Lovců a kruhem maskovaných orků. Zjevně k smrti vyděšený zakoktal: „Já… já… nemůžu.“

„Ano… můžeš,“ pronesl Skippy mezi výkřiky umírajícího muže. Náčelník orků se podíval na vyvrhnutého kultistu. Jeho křik ho znechucoval. „Umlč zlýho muže.“

Edward zareagoval okamžitě. Jeho meč se snesl dolů a hladce oddělil hlavu těla, odkutálela se stranou. Čepel se ihned vrátila před nos mladého kultisty.

Skip sklonil zrak ke škubajícímu se tělu. „Nemyslel jsem zabít, Exszrsd.“ Větu dokončil v jejich nesrozumitelném jazyce.

Ed pokrčil rameny, jako by říkal whoops. Tenhle chlap bral vše doslova.

„Dobře, jen mi neubližujte, jen mi neubližujte!“ vyhrkl kultista.

„Mluv!“ zakřičel na něj Myers. „Kde je?“

„Když vám to řeknu, tak mě bude lovit. Nemůžete ho zastavit. On prochází stíny! Patří mu noc.“

„Můžeme tě ochránit,“ prohlásil klidně starší agent. „Zastupuji vládu. Máme místa, kam se ani on nedostane.“

Náznak naděje. „Opravdu… máte?“

„Ano,“ odpověděl konejšivým hlasem Myers. „Ty pomůžeš mně, a já pomůžu tobě. Jak se jmenuješ, synku?“ Myers byl slizoun, ale zase měl spoustu zkušeností s hraním hodného poldy vedle Franksova zlého.

Kultista byl vyděšený. Trochu zašilhal, jak očima sledoval čepel meče. „Chad. Jmenuju se Chad. Nevěděl jsem, do čeho jsem se zapletl. Musíte mi věřit,“ blábolil. „Jeden chlápek mi pověděl o církvi a spoustě hustejch věcí, a že když udělám, co mi řeknou, nikdy neumřu! A já to viděl na vlastní oči! Musíte mi věřit. Já jen chtěl mít moc. Ale pak začali dělat ty šílenosti. Z velekněze mám hrůzu, tak jsem poslouchal dál. Nikdy jsem nechtěl nikomu ublížit.“

Skippy zavrtěl hlavou. Měl jsem vážně obavy, že bez ohledu na to, co mu Myers nasliboval, Chad z vesnice živý neodejde. Skoro jsem ho litoval. Byl asi mladší než já, nezkušený, pitomý, a zapletl se do něčeho, co mu přerostlo přes hlavu. Všiml jsem si, že má přívěšek s hlavonožcem, menší verzi toho, co nosil Hood. Možná to bylo jen světlem, ale připadal mi slizký a živý.

Myers pokračoval, snažil se vypadat co nejneškodněji, což o něm dost prozrazovalo. „Já to chápu. Chade, dávám ti slovo. Řekni mi, kde je, a já ti zařídím ochrannou vazbu. Slibuji. Dohodnuto?“

Chad vypadal, že se rozbrečí. „Dobře.“ Zlomený pokýval hlavou. Sledovat Edwarda, jak seká jeho parťáky na kusy, asi zabralo. „Povím vám všechno, co vím.“ Zhluboka se nadechl a otřel si rukávem nos. „Je jedno místo na Novém…“ Chad najednou vypadal zmateně. Chytil se za krk.

Řetěz talismanu s hlavonožcem se zmenšoval. „Přívěšek! Strhněte mu ho!“ zakřičel jsem. Chad zavrávoral, snažil se dostat prsty pod řetízek. Popadl jsem kultistu za krk a pokoušel se řetěz chytit, ale proklouzl mi mezi prsty. Chad upadl, vyvalil oči, kůže mu modrala. Křečovitě sebou trhal, mozek měl odříznutý od kyslíku. Řetěz projel masem krku jako struna od piána. „Sakra!“

Dál se to utahovalo. Hlavonožec jako by splaskával a umíral. O pár vteřin později svíjení ustalo. Chadovy svaly se napnuly poslední křečí a byl konec.

Klečel jsem vedle kultisty, obklopený Lovci a orky. „Co se stalo?“ zeptal se Sam Haven.

„Pekelná smlouva bez možnosti odstoupení,“ odpověděl jsem. Zklamaný Ed dloubl kultistu do nohy mečem. Žádná reakce. Stáhl jsem rukavici a zkusil nahmatat pulz. Byl mrtvý.

Myers si dlaněmi promnul obličej. „Chystal se promluvit.“

„Očividně,“ odtušil jsem. „Měl bys varovat svoje lidi, než zkusí zlomit dalšího.“ Postarší federál vytáhl vysílačku. „Hood je na nějakym Novym místě.“ Podíval jsem se na Holly a Tripa. Dívali se na mě a čekali na nápad, ale já měl v hlavě vymeteno. „Zavolej na základnu. Zjisti, jestli…“ Příšerná bolest mi projela rukou, překvapeně jsem vykřikl.

Zíraly na mě Chadovy mrtvé oči. Ústa měl sevřená kolem mojí paže. Jak žvýkal, mezi zuby se mu valila krev. Moje krev.

„Áááhh!“ Vytrhl jsem mu ruku a upadl na zem. Zombie se začala zvedat. Edward jí v rudobílém oblaku odsekl vršek hlavy.

„Zede!“ zaječela Holly. Chytila mě za ruku. Po paži stékala krev. Trip mi od zraněného místa odtrhl dlaň a nalil na ně vodu z láhve. Byl tam, jasný jako den – otisk zubů.

Blbej, blbej, blbej… „A do hajzlu…“

„Kůže je porušená!“ vykřikl Trip. „Gretchen! Pomoc!“

Kousnutí od zombie. Stoprocentní úmrtnost.

Davem se protlačila léčitelka. Začal jsem se zvedat, ale ona mě překvapivou silou přimáčkla zpátky k zemi. V jejích zrcadlových brýlích jsem viděl odraz zranění.

Tohle není možný. Tohle se nemůže dít.

„Nemůžeme tu ruku useknout?“ zeptal se utažský Lovec.

„Do prdele,“ hlesl jsem. Ale pořád lepší než druhá možnost.

Přistoupil ke mně Edward, v ruce meč. Přikrčil jsem se, věděl jsem, že s tou půlmetrovou čepelí si ani nebudu muset sundávat zbroj. Orkský válečník požádal pohledem Gretchen o radu. Jestli mu dá zelenou, nezaváhá.

Gretchen zavrtěla hlavou. Ed sklonil meč.

„Amputace nepomůže,“ řekla bezbarvým hlasem Holly. Věděl jsem o její strašidelné schopnosti přejít do naprostého klidu, když je k smrti vyděšená. „Kvůli ztrátě krve to jen subjekt zabije dřív. Nákaza se okamžitě šíří přes nervovej systém.“

Vznášel jsem se na pomezí nevíry a paniky. Taková pitomá zelenáčská chyba…

Sam nakopl mrtvolu. „Možná to nebyla zombie,“ řekl s nadějí v hlase. „Nikdy jsem neviděl zombii, co by oživla tak rychle.“

Smích. Zněl podivně vzdáleně. Dav kolem mě se jako jeden otočil za nepřirozeným zvukem. Skupina se dostatečně rozdělila, abych mohl vidět. Kultista bez rukou seděl. „Samozřejmě že jste nikdy neviděli tak rychlé znovuoživení, hlupáci.“ Hlavonožčí amulet na hrudi svítil. Oči měl otevřené, ale protočené. „Nikdy dřív jste se nesetkali s mým uměním. No ne, podívejme se na to, tomuhle já říkám bonus.“

Hood. Nějak se napojil na umírajícího kultistu. Zvedlo se několik zbraní, aby zlikvidovalo novou hrozbu. „Nestřílejte!“ zaječel jsem. Lovci nevystřelili, ale zbraně nesklonili. „Co chceš?“

„Varoval jsem tě, Pitte. Teď přijdeš do mého světa, ať se ti to líbí nebo ne. Nákazu už máš v krvi, šampióne. Konec hry.“ Hlas vycházel z kultistových úst, ale rty se nehýbaly.

Vyškrábal jsem se na nohy. „Lháři!“

„Tvoje tělo se zpočátku pokusí vzdorovat. Zatímco spolu mluvíme, stoupá ti teplota, jak se snaží bojovat s infekcí. Vteřinu po kontaminaci už tě to začalo přebírat, putuje to každým nervem, žílou a svalem. Tvoje DNA se rozpadá. Až to převezme mozkovou tkáň, proměna bude kompletní. Tvoje srdce se zastaví a pak tě budou zajímat jen další a další porce syrového masa… Vítej do rodiny.“ Zavrávoral jsem ke kultistovi. „Jen se na to podívejte, přichází mrtvý muž,“ smál se Hood.

„Marty?“ To byl Myers.

Kývající se hlava se nepatrně natočila k federálovi. „Ahoj, Dwayne.“

„Ne, to nemůže být pravda,“ vyhrkl Myers. „Co to děláš?“

„Naplňuji svůj osud. Kdysi jsi býval mým nejlepším přítelem a jedním z mála, kdo kvůli mně upřímně truchlili. Toho si cením. Vždycky budu. Ale teď mi stojíš v cestě, a jestli víš, co je pro tebe dobrý, uhneš mi.“ Kultistova hlava sklouzla dopředu, brada se opřela o hruď. „Nic osobního.“

Hood se nepřišel jen vysmívat. „Co chceš?“ zeptal jsem se.

Tělo sebou zaškubalo, hlava se prudce zvrátila dozadu, převalovala se mezi rameny. „Vnímavej. Vyhrál jsem, ale otázkou je, do jaké míry to bude moje vítězství? Zabít tě, zvlášť tak strašným způsobem, naplní slova mého rozkazu, ale já chci naplnit i jeho podstatu. Jsem zásadový člověk, co si stojí za svými sliby. Pojď se mnou, Pitte, abych tě mohl osobně předat Velkolepému. Na oplátku ti vrátím bratra.“

„Jak můžu vědět, že je stále naživu? Já ani nevím, jestli ho vůbec máš.“

Krví nasáklé bahno před kultistou vzplálo. Oheň putoval v kruhu jako po staré dynamitové šňůře. Oheň dosáhl výchozího bodu, vytvořil malý kroužek. Třesknutí a plesknutí do bahna. Plameny zablikaly a pohasly ve větru. V louži leželo několik malých předmětů.

Prsty.

„Jsem si jistý, že Dwayne pro tebe může zkontrolovat otisky, ale věř mi, že patřily tvému bratrovi. Ten už si na kytaru nezahraje. Nikdy jsem tenhle hudební styl neměl rád, je příliš – jak jen je to slovo – drzý? Agresivní? Já dávám přednost klasice… Tvoje volba, Pitte. Zemřít sám, zalezlý ve vaší základně, nebo zemřít pro něco užitečného. Vzdát se života v posledním soucitném gestu, abys osvobodil bratra a ukojil hlad mého netrpělivého boha.“

V uších mi tepala krev. Tvář mi zrudla horkem. „Kde?“ zasyčel jsem.

„Vrať se na tohle místo přesně za hodinu. Tolik času budu potřebovat k vytvoření dostatečně velkého portálu. Nezkoušej žádné triky. Portálem bude moct projít jen jedna osoba. A nepokoušej se poslat bombu – uvidím ji a neotevřu svoji stranu. Já osobně stejně poblíž portálu nebudu. Otevřu ho jen pro tebe. A pokud něco zkusíš, jako trest pošlu tvého bratra na druhou stranu, aby bavil Svrchovaného pána hrůzy místo tebe. Souhlasíš s mými podmínkami?“

Umíral jsem. Mosh nemusel.

„Brzy se uvidíme,“ odpověděl jsem.

Kultista se ochable svalil na zem, když ho opustilo Hoodovo vědomí. Pár Lovců ho pro jistotu střelilo několikrát do hlavy.

Nastala dlouhá tichá chvíle, kdy na mě všichni na mýtině zírali. Začínalo jim to docházet. Kousla mě zombie.

„Tohle nemůžeš,“ naléhal Sam. „To je sebevražda.“

Připojil se k nám agent Archer, hrubě se prodíral mezi orky. Nesl přístroj podobný tomu, kterým si diabetici kontrolují krevní cukr. „Nehýbej se,“ řekl a přitiskl mi jehlu ke krku. Zasyčení, než mě bodla. Odtáhl ji a studoval malou obrazovku, kousal se do rtu. Celý dav mlčel, bolestných třicet vteřin sledoval Archera a malou krabičku. Žaludek mě bolel strachy. Slyšel jsem jen vlastní dech. Na testeru začalo blikat malé červené světlo. Sklonil jsem hlavu, když si mezi sebou Lovci začali šeptat.

Jsem mrtvý.

Byl jsem podivně klidný, díval jsem se na zem. „Nemůžeš spáchat sebevraždu, když už jsi mrtvej, Same. Kolik času mám?“ zeptal jsem se. Lovci si vyměnili pohledy. „Kolik?“ zakřičel jsem.

„Uklidni se, Zede. Možná je to… něco jinýho,“ utěšoval mě Trip. „Možná se to spletlo.“

Archer ho zarazil. „Tohle není test na lykantropii. Test na zombie infekci je stoprocentně přesnej.“

V puse mi vyprahlo. Měl jsem takový strach, že mě skoro bolelo mluvit. „Jak dlouho?“

Odpověděl mi Myers. „Zdravý člověk to od nakažení vydržel nejvíc pět hodin. Většina jich odejde po dvou, záleží na vážnosti… vždyť víš…“ Nedíval se mi do očí. Prohlížel si své boty. „Je mi to líto.“

Starý Lovec, Cody, opatrně vybíral prsty z bahna. Vytáhl i krátké lano. Muselo nějak souviset s teleportační magii Dočasnosti. „Nemohli bychom to nějak využít?“ neměl jsem tušení jak, ale on ho i tak pečlivě sroloval.

Bylo rozhodnuto. „Půjdu pro bratra. Můžeš mi dát sledovací zařízení?“ navrhl jsem. Možná moje oběť nebude úplně marná.

Myers ukázal na zbroj a pak na brokovnici. „Už se stalo. Proto jsme ti to vybavení v Mexiku vraceli.“

Měl jsem to vědět. Jakákoliv jejich laskavost měla postranní motivy. „No… sakra…“

Moji přátelé byli vyděšení. Věděli, že to mám spočítané, ale netušili, co mají říct.

„Vraťme se na základnu. Mám hodinu. Bez boje mě nedostane.“

Docházel nám čas.

Lovci monster dostali pořádně zabrat. Několik nováčků při útoku zemřelo, stejně jako jeden z velitelů týmů, Williams z Kansas City. Dalších šest bylo zraněno těžce a víc než tucet lehce. Zraněné jsme evakuovali do nemocnice v Montgomery. Také jsme postrádali našeho nejzkušenějšího Lovce, protože Earl bojoval s démonem, co se mu snažil pohltit duši. Ostatní se shromáždili v konferenční místnosti, abychom zkusili na něco přijít. Já žádný nápad kupodivu neměl. Každou vteřinu přicházeli další Lovci. Zprávy se šířily rychle.

Neměl jsem ani šanci vysvětlit Julii, co se mi stalo, protože než jsem dorazil na základnu, někdo ji už o kousnutí zombie informoval. Od té chvíle mě ani na okamžik neopouštěla. Dobře, že jsme měli práce nad hlavu, protože jsem neměl ponětí, co bych jí měl říct. Promiň, zlato, brzo umřu. Musím se postarat o pár věcí. Promiň, že jsi prokletá.

Místo toho jsem stál v konferenční místností, kde mi Milo na zbroj černou elektrikářskou páskou nalepoval další a další chemická světla.

„Baterku ti může vyřadit telekinezí, ale když protrhneš jednu tuhle věcičku, pokryje tě to difenyl oxalátem a peroxidem vodíku,“ vysvětloval Milo.

„Svítící svinstvo,“ shrnul jsem to.

„Jo, svítící svinstvo. Nezapomeň, až je budeš potřebovat, musíš je zlomit a zatřást s nima.“

„A to mám udělat jak?“

„Kutálej se po zemi nebo tak něco.“

„Vypadáš směšně,“ poznamenal Sam.

„Máš lepší nápad?“ odsekl jsem. Když víte, že se blíží nevyhnutelná smrt, máte trochu pocuchané nervy.

„Sto padesát kilo C4, ze který upatláme velkýho panáka Owena,“ zabručel.

„Na to by Hood neskočil. Nic velkýho nebo složitýho. Už jsme ho střelili, spálili a vyhodili do vzduchu. I když uvidí, že jsem ozbrojenej, nebude si z toho nic dělat. Myslí si, že si mě může vzít, tak ať si mě vezme. Pak možná zjistím, jak ho zabít.“ Byl to pitomý nápad, ale ten nejlepší, jaký jsem měl, a odejít v tichosti nebyl můj styl.

Holly kousnutí vyčistila a obvázala mi ruku. Bylo to naprosto zbytečné gesto. To se mám bát infekce?

„Přežil už někdo kousnutí od zombie?“ zeptal se Trip.

„Nikdy…“ odpověděla Julie. „Nikdy… nikdy jsem…“ Hlas se jí zlomil. „Promiň.“

Natáhl jsem se a stiskl jí ruku. Já budu muset být silný jen hodinu, ona po zbytek života. Snažil jsem se to nedávat najevo, ale následky kousnutí už jsem cítil. Bouřil se mi žaludek a bolela mě hlava. Pohyb očí mě dráždil. Jako kdybych chytil ošklivou chřipku.

Na stole leželo krátké lano. Netušil jsem, kde skončily prsty. Na mostě u Buzzard Island hodila Bia na zem lano, ze kterého se stal portál. Tenhle kousek zjevně vedl přímo do Stínova doupěte. Esmeralda ho pečlivě studovala.

„Vážně si myslíš, že zjistíme, jak to aktivovat?“ zeptal jsem se.

„Možná,“ odvětila. „Už jsem o podobnejch věcech slyšela. Kdysi dávno jsem o tom četla někde v archivu. Kde je ten Lee?“

„Už jdu,“ ozvalo se z chodby, Náš knihovník přikulhal o chvíli později. Upustil na stůl tlustou knihu a pár napůl spálených papírů, byl jimi tak zaujatý, že nás ostatní skoro nevnímal. „Mám to. Našel jsem to pod dimenzionálníma bránama.“ Otevřel knihu. „Principálně jsou to přenosné verze dveří z jeskyní DeSoya.“

„Tak to je super,“ řekl Sam. „Můžeme to teda zapnout a poslat tomu parchantovi do klína útočnej tým?“

Esmeralda lano zvedla a spojila konce. Vznikl malý kroužek. „Máš tým útočnejch leprechaunů, o kterejch nevím?“

Sam praštil do zdi. Nesnášel to moc dobře. Já byl stále nezvykle klidný. Do místnosti vešel Juliin mladší bratr. Kývnul na mě, ale hned nervózně uhnul pohledem. Připadal jsem si jako host na vlastním pohřbu.

„Poškozený papíry zbyly ze zápisků Raye Shackleforda, co shořely během vánočního večírku. Jsou v nich poznámky o portálech. A v týhle staré knize je o nich kapitola.“ Lee v ní začal listovat. „Snažím se zjistit, jestli bychom tenhle kousek nemohli natáhnout, ale i kdybychom ho aktivovali, knihu napsali před stovkami let. Není zrovna lehký jí porozumět, a já budu muset použít počítačovej překlad, pokud někdo z vás nemluví renesanční němčinou.“

Milo se na to podíval. „Tady jsou alespoň obrázky…“

Než se Lee dostal ke kapitole o portálech, zahlédl jsem i další kresby a jedna mi připadala povědomá. „Lee, počkej. Vrať se o pár stránek… Tady. Milo, koukni na to.“

Milo vzhlédl od chemických světel, zrovna zuby odtrhával konec pásky. „Hmm… to vypadá jako náš ochrannej kámen.“

Lee se na něj zmateně podíval. „Tohle je ono?“

Jistě, on kámen nikdy neviděl. „Jo, to je on. Co je to za knížku?“

Lee ji otočil. „Pokud to čtu dobře, jsou to Principy alchymistických artefaktů a nadpřirozené filozofie. Jsou tu věci o teleportaci, oživování mrtvol, alternativních dimenzích, elixírech nesmrtelnosti a tak podobně… Napsal to někdo jménem Konrád Dippel.“

To jméno mi něco říkalo.

Julie možná prožívala šok, ale také byla naší nejlepší historičkou. „Byl to alchymista, jeden z nejtalentovanějších, kolega Isaaca Newtona. Je možné, že věděl, jak tyhle teleportační věcičky fungujou, jen musíme rozluštit jeho poznámky.“

„Tohle jsou vážně skvělý detaily, ale Earla nám to zachránit nepomůže,“ vyštěkl Sam. „Promiň, Zede, cením si toho, co děláš. Marný vznešený gesto, chlape, ale já prostě nemůžu překousnout, že tě tam posíláme samotnýho.“

„Já vím, Same. Pokud budeme mít kliku, sledovací zařízení od federálů bude fungovat a ty dostaneš příležitost mě pomstít,“ ušklíbl jsem se. Musel jsem to vydržet, všichni potřebovali vidět, že jsem při síle. Nesměl jsem se teď sesypat. „Počkej chvíli.“ Zvedl jsem jednu ruku. To vyrušilo Mila, který mi do každé kapsy na zádech cpal světlice. „Proč je mi to jméno povědomý? Ten Dippel?“

Julie se nad tím chvíli zamyslela. „No… Dippelovy pokusy na mrtvolách probíhaly v zámku, co se jmenoval stejně jako ten doktor v knížce. Spousta lidí si myslí, že Mary Shelleyovou inspiroval právě on.“

„Koho?“ netušila Holly.

„Spisovatelku, co napsala Frankensteina,“ odpověděl Trip.

Docvaklo mi to.

„Sežeňte agenta Frankse.“

* * *

Frankse jsme našli v hangáru, kde právě parkovaly federální vrtulníky. UPKM budovu zabral a udělal si z ní velitelství. To spoustu Lovců naštvalo, ale federálové hráli podle vlastních pravidel a my nebyli ve stavu, abychom se mohli hádat. Hlavní vrata byla otevřená a já si to namířil přímo kolem stráží. Jeden z nich se pohnul, aby mě zastavil.

„Potřebuju vidět agenta Frankse.“

Automaticky se ohlédl do otevřeného prostoru. Hned za hangárovými vraty stál bílý, šest metrů dlouhý stan. Za tenkou látkou jsem viděl pohybující se postavy. „Musím si to ověřit.“

„Pusťte je dovnitř,“ ozval se hlas zpoza látky. Za rohem stanu se objevil Myers. „Jak se cítíš?“ zeptal se nejistě. Vědomí, že co nevidět zaklepu bačkorami, ho přinutilo k menší pokoře.

„Jo, mám se skvěle. Díky za optání.“ Mrtví automatoni leželi v úhledných řadách na podlaze hangáru. Několik agentů je rozebíralo, hledali důkazy. „Kde je Franks?“

Myers si mě chvíli prohlížel. „Říkal, že víš…“ Pak se podíval na půl tuctu nebo tak Lovců, co stáli za mnou. „Oni počkaj tady.“ Julie se postavila vedle mě. Nemusela říct jediné slovo, jen se na Myerse chladně podívala. Ten jednou kývl hlavou, chápal, že není připravená mě opustit. „Dobře, ale to, co tady uvidíte, je tajnější než přísně tajné. Budete si to muset vzít s sebou do hrobu.“

„Alespoň mi to nebude trvat dlouho!“ prohlásil jsem sarkasticky. Julie sebou viditelně trhla. Zastyděl jsem se.

Následovali jsme Myerse do nemocničního stanu. Kolem operačního stolu se mačkalo několik lidí v rouškách a pláštích. Stály tu pípající přístroje a vozík, na kterém byly naskládané různé červené orgány. Když jsem přišel, lékařský tým se rozestoupil. Na stole ležel Franks. Myers odvrátil zrak.

Hromotluk byl v příšerném stavu. Hrudní koš měl roztažený, otevřený ho drželo nějaké zařízení z nerez oceli. Odstoupil od něj jeden doktor, v rukou držel něco, co vypadalo jako poškozená plíce. Nejvíc mě ale šokovalo, že Franks je při vědomí a opřený o polštář. Skutečnost, že mu zírám na vnitřnosti, ho nijak nevzrušovala.

Pomalu se otočil, oči se zastavily na obvazu kolem mé levé ruky. „Vypadá to, že jsem selhal.“

„Jo, selhal,“ souhlasil jsem. „Ale zkusme toho nějak využít.“

Franks lehce sklonil hlavu. To bylo asi nejblíž omluvě, co jsem od něj mohl čekat.

„Potřebuju někoho, kdo by Leeovi a Esmeraldě pomoh zjistit, jak funguje Hoodova teleportační hračka. Máme knihu, kde se o podobnejch věcech mluví, napsal ji nějakej Dippel. Mám takovej pocit, že bys o jeho díle mohl něco vědět.“

Mohutný agent na chvíli zavřel oči. Když je otevřel, stále jsem viděl dvě různé barvy, to modré asi daroval nějaký chudák z koncertu. „Jestli znám jeho dílo? Já jsem jeho dílo.“ Pak se Franks otočil k doktorovi. „Zavřete mě.“

„Ale, pane, stále potřebujete jednu ledvinu a také jste utrpěl rozsáhlá poškození několika hlavních svalových soustav. Potřebujeme víc času.“

Franks se znovu podíval na moji ruku. Věděl, že čas nemáme. „Začněte šít.“ Lékařský tým okamžitě poslechl. Než mu zavřeli hrudník, všiml jsem si, že se jeho fyziologie hodně liší od všeho, co jsem kdy viděl v učebnicích biologie. Zdálo se, že má víc orgánů, a jeho hrudník byl spíš tvrzený plát s pružnými částmi než soustava oddělených kostí. Tohle bylo vážně divný. Franks si všiml, jak na něj zírám. „Daňoví poplatníci zaplatili pár vylepšení.“

„Takže ty jsi…“ vydechla Julie. „Ty jsi Frankensteinovo monstrum.“

„Víc než to,“ odfrkl si Franks. „Tu knihu nenávidím. Já nejsem žádnej fňukal.“

Podíval jsem se na hodinky. Měl jsem tak čtyřicet minut, než se budu muset vrátit do vesnice. „Víš něco o magickym teleportačním provazu?“

„Ne. Ale vyznám se v jeho poznámkách. Musel jsem jim porozumět, abych zůstal naživu. Byl to dobrej alchymista… ale příšernej otec.“

„Vypadá to, že ten samej chlap možná vytvořil náš ochrannej kámen.“

„Hmm…“ Franks se zamračil. Tohle ho překvapilo. „Nepoznal jsem to. Já si pamatuju všechny doktorovy kódy… dokonce i ty ofenzivní.“ Zamyšleně svraštil hustá obočí, zatímco mu lékařský tým za doprovodu děsivých zvuků doslova sešroubovával hrudník. Můj už tak podrážděný žaludek hrozil vyprázdněním. „Pane, mám nápad.“

Myers vzhlédl od rohu stanu. Na puse si držel kapesník. „To nemůžeš myslet vážně.“

„Na co myslíš?“ zeptala se Julie. „Je nějakej magickej způsob, jak zachránit Owena?“

Frankova tvář postrádala jakýkoliv výraz, když rozmačkal Juliinu naději. „Nevím o ničem, co by Pittovi pomohlo.“

„Tuším, kam míříš…“ Myers k němu překvapeně přistoupil. „Ochrany jsou zkonstruovaný jako ohniska reality, smrtící pro tvory z jiných dimenzí. Isaac Newton a alchymisti je vytvořili, aby lidstvo ochránili před Starobylejma a…“ Jeho hlas se vytratil. „Říkáš to, co si myslím, agente?“

„Ochrana je štít i meč,“ řekl prostě Franks.

Ať už navrhoval cokoliv, Myersem, mužem, co nařídil svrhnout atomovku na Alabamu, to otřáslo. „To by mohlo vést k naprostému rozpadu soudržnosti!“

„Přesně tak,“ odvětil Franks. Ať už to znamenalo cokoliv. Pomalu zvedl jednu velkou ruku a natáhl ji ke mně. „Můžu tě pomstít.“

Potřásl jsem mu s ní. Měl neuvěřitelnou sílu. „Všechny je zabij.“

* * *

Zbývalo méně než třicet minut.

Franks, Lee a Esmeralda pracovali na magickém laně. Lovci monster a federálové pro jistotu obklíčili orkskou vesnici. Měl jsem čas jen na pár posledních příprav. Kontroloval jsem všechny zbraně ve svém arzenálu, když Milo ze stolu zvedl poslední předmět.

„Tohle je ta samá hračka, se kterou jsem předtím Hoodovi spálil prdel,“ vysvětloval, když mi vak vrazil do rukou. „Znáš ty malý nepříjemný blbosti, co děcka používaj při Dni nezávislosti, co vypadaj jako hokejovej puk a z jejich blikání tě bolej oči? Tohle je stejná věc, jen jsem do ní napral pekelný steroidy, aby byla ještě vzteklejší. Nedívej se přímo na ni, jinak oslepneš. Hodně se to podobá tomu, co jsem použil předtím, takže by ten záblesk měl trvat dvacet vteřin, ale byl jsem vážně překvapenej, že se to spálilo kontrolovaně, že to nakonec nevybuchlo a neupeklo nás.“

Po tom jsem se cítil obzvlášť bezpečně, když jsem to strčil do brašny zbroje.

Milo se nejistě zarazil a pak mě objal. Párkrát mě poplácal po zádech, než mě pustil. Vypadal, že se rozbrečí. „Půjdu ti pro zbytek vybavení.“

„Jo, díky, kámo.“

Julie a já jsme vyšli na chodbu. Motala se mi hlava. Tohle byl konec.

„Jsi v pořádku?“ zeptal jsem se. Debilní otázka.

„Samozřejmě že ne,“ odpověděla. „Ale nic s tím nenadělám.“

Pár vteřin jsme tam stáli a tiše se k sobě choulili. Když se váš zbývající život měří na minuty, připadá vám to jako věčnost. Ale my byli Lovci monster. Každý z nás na to někdy myslel. Já jen vždycky předpokládal, že to bude nečekané, že na dlouhé loučení nebude čas. Takhle to bylo mnohem těžší.

„Něco ti musím říct,“ řekl jsem tiše. „V Mexiku, když jsem mluvil s tvojí mámou, mě před tím znamínkem na krku varovala.“ Julie ztuhla. „Řekla, že tě nakonec zabije. Nic jsem ti neprozradil, protože jsem měl strach a myslel jsem si, že nám zase lže… Ale po tom, co se stalo v noci…“ Nemohl jsem si pomoct a myslel jsem na tři nové skvrny. Něco tu bylo příšerně špatně a já tu nebudu, abych jí to pomohl překonat.

Julie se na mě smutně usmála. „Teď máš na starosti jiný věci, Owene. Já se o to postarám.“

Věděl jsem, že ano. Julie byla silná, mnohem silnější než já. Bez ohledu na to, co se stane, ona si cestu najde. Měla to v povaze. Rok, co jsem ji znal, byl nejlepším v mém životě, a já si tak nějak myslel, že to bude trvat věčně. Pevně jsem ji objal, lámalo mi to srdce.

Julie už to v sobě nedokázala zadržovat a rozvzlykala se. „Kdybych mohla, tak si to s tebou vyměním.“

„Já vím…“

Za chvíli budu mrtvý a ona sama, ale věděl jsem, že přežije. Ona život beze mě zvládne, a mně bylo jasné, že jednou bude znovu šťastná.

A to vědomí mi dávalo sílu pokračovat.

Už byl čas.

Chodbu lemovali postávající Lovci, co se na mě přišli podívat. Všichni se tvářili vážně. Juliin děda mi zasalutoval hákem. „Hodně štěstí, Lovče.“ Zastavil jsem se před pamětní stěnou. Brzy tu bude i moje plaketa.

Do hajzlu. Já umřít nechtěl. Já ještě nebyl připravený mít tu placku. To není fér. Snažil jsem se vymyslet něco, co by si zapamatovali, ale nenacházel jsem slov. „Díky, vy všichni. Pokusím se vás nezklamat.“ Znělo to pitomě, ale muselo to stačit.

Odnikud se objevila moje máma. Chytila mě za ruku, málem mě strhla k zemi. Byla naprosto hysterická a mluvila s těžkým přízvukem jako vždy, když šílela strachy. „Co to děláš?“ Ukázala na moji brokovnici. „Kam jdeš se svojí Anihilačkou?“

„Anihilátorem,“ opravil jsem ji. „To je jedno. Podívej, mami, musím jít pro Moshe. Je to já za něj.“

„Řekli mi, že tě kouslo něco jedovatého. Proč tě nemůžeme vzít do nemocnice?“

„Takhle to nefunguje, mami. Musím to udělat.“

Nechtěla mě pustit. „Ne! Owene, prosím.“ Po tvářích se jí koulely vyděšené slzy. „Ne, synáčku, prosím, ne.“

Na tohle jsem neměl dost sil. Chytil jsem mámu za ramena. „Poslouchej mě. Dělám, co musím. Kdyby tu byla jiná možnost, skočím po ní. Já už jsem mrtvej, ale Mosh ne. Dostanu ho zpátky.“

A pak tu byl táta. Vzal mámu za ruce a odvedl ji stranou. Díval se na mě, zatímco máma plakala a bušila mu pěstmi do hrudi.

„Mrzí mě to, tati,“ řekl jsem.

„Žádnej strach. Ještě nepřišel tvůj čas.“

Dělal si marné naděje kvůli tomu pitomému dopisu. Alespoň byl klidný a držel mámu. „Mám tě rád, tati. Miluju tě, mami.“

„O tom si promluvíme, až se vrátíš. Přiveď bratra domů.“

„Přivedu,“ slíbil jsem. Jen se nevrátím s ním.

Chraplavý zvuk po mém boku. Stála tam Gretchen, malá tmavá postava vmáčknutá mezi mohutné Lovce. V ruce držela svou totemovou hůl, houpala se na ní pera, korálky a malé zvířecí lebky. Nechápal jsem, proč není v čase nouze se svými lidmi. Promluvila si přímo s Julií. Na Gretcheninu slabou angličtinu to muselo být příliš složité.

„Gretchen říká, že i my jsme součástí jejího klanu…“ Julie vypadal zmateně, snažila se držet krok s rychle drmolenou orkštinou. Nakonec se na ni smutně usmála. „Děkuji ti, zlato. To by bylo vážně milé.“

„Co říkala?“ zeptal jsem se.

Gretchen přešla do angličtiny. „Svatba.“ Zatřásla totemovou holí. „Vzít se. Smutné umřít… sám.“ Sáhla do burky a vylovila dopis. Rozbalila ho. Byl to notářský dopis se státní pečetí a prohlašoval, že Gretchen F. Skippywifeová může oddávat ve státě Alabama.

„Nabízí nám své služby kněžky Gnrlwz,“ Julie se málem rozkašlala, jak se to snažil vyslovit správně, „bohyně války, chce nás oddat, než odejdeš.“ Chvíli mi trvalo to vstřebat. Bylo to tak absurdní, tak nečekané, a já se navzdory všem obavám, napětí a hrůze rozesmál. Julie se smála se mnou. „Chceš?“

Tohle dokonale zapadalo do života Lovce monster. I když nám smrt dýchala do tváře, ukázali jsme jí prostředník. „Jo. Jo, chci.“

Julie pokrčila rameny. „No, takhle jsem si to vůbec nepředstavovala… Dej se do toho, Gretchen. Dědo, ujmeš se té cti a předáš mě?“

Starý muž předstoupil, hrdý na svou vnučku. „Samozřejmě. A to jsem se bál, že mě kvůli tomu navlečete do smokingu…“

Lovci kolem nás vytvořili kruh, viditelně stejně překvapení jako já. Gretchen zasyčela a dav ztichl. Trip stál hned za mnou, sám se ustanovil svědkem. Holly byla patrně Juliina družička, i když místo kytice držela pušku .308 Vesper.

Ironií bylo, že místo, kde si vyměníme první manželský polibek, se nacházelo přímo pod latinskou větou varující před pomíjivou slávou.

Gretchen nás nechala pokleknout před památečními plaketami. Vzala Julii za ruku. Takhle jsem si to nepředstavoval ani já. Máma se rozbrečela ještě víc a táta jí položil silnou ruku kolem ramen. Gretchen nás oba klepla holí do čela a začala mumlat nacvičenou nesrozumitelnou řeč. Bylo to stručné, orci si na dlouhé obřady nepotrpěli.

Podíval jsem se na Julii a ona na mě, oči jí zářily. Miloval jsem ji. A na zlomek vteřiny to bylo přesně tak, jak jsem si představoval, a všechno bylo v naprostém pořádku.

Gretchen mě ťukla holí do čela. „Grok?“

„Ano.“

Gretchen klepla Julii. „Grok?“

Podívala se mi do očí. „Ano.“

Gretchen zvedla hůl vysoko nad hlavu a zakřičela modlitbu k bohyni války. Bylo to vlastně docela melodické. Udeřila holí do podlahy, náraz rozezněl celou chodbu. Myslím, že v tu chvíli nás prohlásila mužem a ženou. Zvedla hůl, namířila mi ji na nos a dala mi rozkaz. Nerozuměl jsem jí ani slovo.

„Říká, že podle orkské tradice dokážeš sílu své lásky tím, že pro mě první noc zabiješ co největší zvíře,“ překládala Julie. „Říká, že Skippy pro ni zabil dvacetimetrovýho lindworma.“ Gretchen řekla ještě něco a Julie se zahihňala. „Proto mu prý porodila tolik synů.“

A tak jsem se stal ženatým mužem. Nemohl jsem políbit nevěstu, protože mě nakazila zombie, ale jinak to byla moje šťastná chvíle. Jednoho z Lovců dokonce napadlo nás vyfotit.

Někdo začal tleskat. S Julií jsme prošli jásajícím davem. Dorkas seděla u svého stolu. Nikdy předtím jsem ji plakat neviděl. Když se vysmrkala, znělo to jako trumpeta. „Hádám, že bych vám měla pogratulovat. Uvidíme se, Zede.“ Šel jsem ven dřív, než se z toho všeho sesypu. Hlouček Lovců se nás chystal následovat do vesnice jako záloha. Čekalo na nás auto.

Trip a Holly jeli samozřejmě s námi. Podržel jsem dveře novomanželce. Trip se natáhl a poplácal mě po paži. Holly mi položila ruku na rameno. Pak Trip nastartoval auto a vyrazil do vesnice. „Bylo to skvělý dobrodružství,“ pověděl jsem nejlepším přátelům.

„Dokud tlustá dáma nezazpívá, ještě to neskončilo,“ prohlásila Holly.

„Tak proč ty slzy?“ zeptal jsem se.

„Na svatbách bulím vždycky.“

Stál jsem na místě, kde minule došlo k teleportaci, a kontroloval hodinky. Hood by se raději neměl zpozdit. Necítil jsem se moc dobře. V autě mi začala třeštit hlava a nechtěla přestat. Z každého póru se mi řinul studený pot.

Vesnice orků byla opuštěná. Kmen se stáhl do relativního bezpečí základny. Tucet Lovců zajistil perimetr kolem vesnice, houf agentů UPKM se shromáždil u vjezdu.

Mí přátelé mě nechtěli nechat jít. „Kámo, budu se za tebe modlit,“ drmolil Trip. „Já vím, že se vrátíš. Budeš sice potřebovat zázrak, ale my už jich pár viděli. Bůh je na naší straně, kámo.“

Holly byla tvrdší. „Buď silnej, Zede.“

Odvrávoral jsem pryč. Loučit se s Nejlepším oddílem nováčků loňského roku bylo obzvláště bolestivé. Trip trpěl. Holly taky, jen to schovával za stoickou maskou. Všiml jsem si, že se Trip začíná třást, Holly ho vzala za ruku, než odešli.

Zůstal jsem jen já a Julie.

„Bez ohledu na to, co se stane,“ pověděla mi, „tě budu vždycky milovat.“

„Jsi ta nejlepší věc, co mě kdy potkala, to přece víš, že jo?“

„Jo, vím.“ Pokusila se usmát, ale nepodařilo se jí to. „Nemůžu… nevím, co…“

„To je v pořádku,“ ujišťoval jsem ji. Pohladil jsem ji po tváři. Třásla se mi ruka.

Země se zachvěla. Pár metrů od nás z ní na dvou místech vyšlehly plameny, rychle se propalovaly vpřed a brzy vytvořily dostatečně velký kruh, abych se do něj mohl postavit. Hlína uvnitř jako by zmizela v temnotě.

Bylo to tady.

„Miluju tě.“ Ani jsem ji nemohl políbit na rozloučenou.

Pustil jsem Julii a vstoupil do kruhu. Byla to ta nejtěžší věc, jakou jsem kdy udělal.

KAPITOLA 19

Byl jsem sám.

Propadl jsem se hned, jak jsem vstoupil do portálu. Jako by svět kolem mě zmizel a já se okamžitě ocitl v divokém volném pádu. Dopadl jsem na bok, zlomil jsem pár chemických světel. Pár vteřin jsem jen dezorientovaně ležel. Gravitace jako by přicházela ze špatného směru a chvíli mi trvalo se vzpamatovat.

Byl tu kruh, kterým jsem prošel, jenže ne nade mnou, kde by být měl, ale nalevo ode mě. Dírou procházel paprsek světla, byl jako okno do tmavého pokoje. Ať už jsem byl kdekoliv, panovala tu noc a nacházel jsem se na otevřeném prostranství. Na obloze zářily hvězdy. Nebyl jsem žádný astronom, ale i já mohl poznat, že nejsme nikde poblíž Alabamy. Zvedl jsem se na nohy. „Hoode! Jsem tady. Nech Moshe jít!“

„Vidím, že jsi ozbrojený. Nic jiného jsem od někoho tak tvrdohlavého nečekal, ale přinejmenším já slovo držím.“ Stínův hlas přicházel ze všech stran. „Propusťte bratra.“

Na vrcholku několika vysokých lamp se zažehla světla. Stál jsem na asfaltové cestě uprostřed hřbitova. Staré šedé mauzoleum se rozpadalo. Všechny cestičky lemovaly ozdobné železné ploty pokryté rzí. Byl tu Mosh a hned za ním dva kultisté v kápích. Můj bratr se třásl, kultisté ho podpírali. Levou ruku měl ovázanou ručníkem, ale krev už prosákla skrz. Akolyté Moshe postrčili k díře.

„Brácho? Co se to děje?“ zakřičel. Vypadal příšerně, bledý kvůli ztrátě krve.

Zaplavila mě úleva. Alespoň byl naživu. „Vyměnil jsem se za tebe. Projdi portálem.“

„Nemůžu tě tu nechat, brácho. Ti chlapi jsou magoři. Uřízli mi prsty! Oni tě zabijou.“

„To zvládnu. Běž.“

Jeden z kultistů Moshe postrčil. Odpotácel se a prostě zmizel, když se přiblížil k díře. Zavřela se za ním a vzala s sebou i sluneční světlo.

Zůstal jsem jen já a šílenci. Sólo pro Lovce monster.

„Prosím, pojďte s námi,“ oslovil mě nervózním hlasem jeden z kultistů, zíral na moji brokovnici. „Velekněz čeká.“ Na konci cesty stála velká budova. Vypadala jako útulný dům, ale bylo na ní i něco industriálního. Rozhlédl jsem se všemi směry. Nikde poblíž nebyla žádná jiná světla. Hooda jsem neviděl. Kdybych se pokusil utéct, nedostal bych se daleko, dřív bych umřel na kousnutí.

„Čeká na nás tam?“ Kývl jsem hlavou k budově.

„Ano, prosím, dovolte nám vás odvést.“

„Ne, myslím, že půjdu sám.“ Ťuknul jsem do pojistky Anihilátora a zvedl masivní zbraň. PRÁSK. Napálil jsem dávku broků do hrudi prvního kultisty, pak jsem hlaveň obrátil na druhého. PRÁSK. Oba dva se svalili k zemi jako pytle sraček, kterými byli.

„Teď si jdu pro tebe, Hoode!“ zakřičel jsem, překročil těla a zamířil k budově. Kvůli tomuhle jsem propásnul líbánky.

Světla do jednoho zhasla. Jeho hlas přicházel ze samotného vzduchu. „Jak jinak. Udělalo na mě dojem, že stále chodíš. Pokousaní už jsou touhle dobou obvykle v komatu. Ale vidím to na tobě. Spaluje tě horečka. Svaly ti slábnou. Máš vnitřní krvácení. Nebude to trvat dlouho.“

Než jsem se dostal k udržovanému trávníku, podařilo se mi zlomit většinu chemických světel. Zapnul jsem silnou baterku připevněnou k brokovnici a přejel paprskem budovu. Byla tam cedule – MÁRNICE.

„Jo, tohle sedí,“ zabručel jsem a drápal se do schodů.

„Ano. Po celém světě jich vlastním dvacet, stejně jako pár uznávaných krematorií a kafilérií. Dodávají mi dostatek surového materiálu. Můžeš to nazývat materiálem pro mé umění.“

Dvojité vchodové dveře byly z krásně vyřezávaného dřeva a barevného skla. Vykopnul jsem je. Prošel jsem mezi nimi, moje baterka zablikala. Zkontroloval jsem ji, jestli nemá poruchu, ale pak mi došlo, že se mi jen tak příšerně třesou ruce. Nacházel jsem se v pěkné čekárně. Pod vitrážovými okny stály vázy s velkými kyticemi. Ve skle se odrážel můj nazelenalý odraz.

Jeho hlas se ozval někde přede mnou. „Pěkná chemická světla. Chystáš se na technopárty?“

Kaple patřívala k těm korektním, co neupřednostňují žádné náboženství, ale nedávno prošla viditelnou proměnou. Paprsek baterky ozářil obřího zlatého hlavonožce na stěně. Zapátral jsem světlem vpravo i vlevo. Místnost byla veliká a plná temných stínů. Třes v nohách mi bránil v rychlém pohybu. Musel jsem se zastavit a opřít o lavici, abych popadl dech. Po tváři mi stékalo něco horkého a vlhkého. Otřel jsem to a v chemickém světle si rukavici prohlédl. Spustila se mi krev z nosu.

„Ukaž se!“ zařval jsem.

„Jistě,“ odpověď se ozvala přímo za mnou.

Otočil jsem se s Anihilátorem v rukou. Nikdo tam nebyl.

„Proč spolu musíme bojovat, Owene? Proč vzdoruješ svému osudu?“

„Postav se mi,“ zasyčel jsem. „Skončeme to jako chlapi!“ Na rameno mi poklepal prst. Otočil jsem se a vysklil dávkou broků vitrážové okno. Záclona se pohnula, tak jsem ji střelil taky. „Kurva!“ Pohyb nad mou hlavou, po stropě se plížil velký stín.

Zvedl jsem zbraň, zrovna když se stín pustil, ve světle baterky se scvrkával. Stiskl jsem spoušť, podařilo se mi do něj napumpovat pár dávek, než do mě narazil. Smetl mě na koberec. Nepřestával jsem střílet. Postava vstala. Světlo baterky prořízlo stíny, zůstal jen chlap v rouchu. Střelil jsem Hooda několikrát do hrudi, stříbrné broky proletěly skrz. Střílel jsem dál, i když mi vybouchla baterka.

Zmizel ve tmě.

Zbývalo mi jen slabé zelené světlo, co vycházelo z mé zbroje. Nechal jsem Anihilátora viset na popruhu. „Tys mě zabil, Hoode, a já se ti tu laskavost chystám oplatit!“ Sáhl jsem do brašny na zádech a vytáhl pár světlic. Vzplály se zasyčením a jiskrami. „Já toho zkurvysyna upálím!“ Chechtal jsem se jako šílenec, zatímco jsem světlice házel do protilehlých rohů místnosti, a sáhl jsem pro další. Když jsem hodil světlici do každého rohu, vytáhl jsem z kapsy na hrudi nový zásobník a přebil brokovnici. Jedna záclona hořela, plamenem chytil i okraj koberce. Tohle už se mi líbilo víc. Plameny olizovaly stěnu, vrhaly po kapli mihotavé stíny. Otáčel jsem se sem a tam, hledal svůj cíl.

„Lovci monster byli pro nábytek vždycky pohroma,“ zašeptal mi do ucha. Otočil jsem se, příliš pomalu. Zablokoval mi brokovnici. Hoodův šklebící se obličej byl jen pár centimetrů od mého. Schytal jsem hlavičku. Před očima mi zajiskřily hvězdy. Pak mě praštil, jednou, dvakrát, jeho pěsti mi narážely do tváře, kolem paží poletovalo roucho, zakončil to brutálním kopnutím do žaludku. Narazil jsem na lavici, přeletěl přes ni a dopadl na záda.

Lapal jsem po dechu, plazil jsem se. Byl jsem tak zesláblý. Ze stropu začala pršet voda. Požární rozprašovače. Nekontrolovatelně jsem se rozkašlal. Celé mé tělo jako by se zevnitř trhalo na kusy.

„Máš představu, co mi tohle udělá s pojistkou?“ Vyskočil na opěradlo lavice, přes kterou jsem přepadl, dřepěl tam, díval se, vyžíval se v mém utrpení. Zář světlic pohasínala kvůli rozprašovačům. Jak světlo sláblo, Hood jako by se rozmazával a narůstal. Přepnul jsem Anihilátora na plný automat a vyprázdnil do jeho těla celý zásobník. Seskočil z lavice, všude létaly třísky, a znovu se rozplynul ve stínech. Převalil jsem se na břicho, plazil jsem se pod lavice. Nesnažil jsem se schovat. Mžoural jsem do temnoty.

„Najednou jsem porazil Earla Harbingera a agenta Frankse. Čeho přesně jsi chtěl dosáhnout ty? Já částečně existuji v dimenzi mimo tvé chápání. Nedokázal bys mě zastavit v nejlepší formě na denním světle, a co teprve polomrtvý ve tmě.“

Našel jsem otevřený prostor mezi řadami lavic a překulil se do něj, praštil jsem se při tom do hlavy. Sáhl jsem do brašny s Milovým super flash-bangem. Skoro jsem necítil ruce, počínal jsem si tak neohrabaně, jako bych se právě probudil.

„Tobě pořád nedochází, co se tady děje! No tak, Owene, ušetři mě tohohle zklamání.“

Pohyb bolel, ale i tak jsem zvedl hlavu a podíval se. Hooda jsem uviděl opřeného o vzdálenější zeď, v lidské podobě a se založenýma rukama. „No dobře, tak mě teda pouč, ty sráči. O co v tom tvym mistrovskym plánu jde kromě toho, že mnou chceš nakrmit svýho pitomýho boha?“

„Tomu říkám nezlomný duch,“ zasmál se. „Jak jsi loni zjistil, pro Starobylé je přechod do našeho světa velmi komplikovaný. Oni existují v realitě, která se od naší liší. Naše přírodní zákony jsou pro ně smrtící. Těch pár, co tady uvízlo, je po smrti, ale stále sní. Jejich potomstvo může existovat jen v tělech stvořených pro tento svět nebo jako netělesné přízraky. Starší jsou příliš velkolepí, aby se snížili k něčemu takovému. Aby mohli existovat v naší realitě, musí ji zohýbat, ať odpovídá jejich.“

„Jo, já vím, a proto potřebujou někoho jako já, aby to pro ně udělal.“ Musel jsem neustále mrkat a nevěděl jsem, jestli za to můžou rozprašovače, nebo jestli mi začaly krvácet oči. Neměl jsem čas lámat si s tím hlavu. Musel jsem se soustředit. Až tuhle věc připravím, budu mít na jeho sejmutí jen pár vteřin.

„Přesně tak. Jsi velmi výjimečný muž. Vyvolený ještě před svým narozením nést klíče k jiným světům, být avatarem chaosu, požehnaný schopnostmi nadřazenými všem smrtelníkům.“

„Bla, bla, bla,“ zasípal jsem. „Mluv k věci. Nemám na tebe celej den.“

„Je to tvůj dar, tvá kletba. Posledně to byl lord Machado, ale ten byl příliš slabý. Ty jsi však byl příliš silný. Nemáš ani ponětí, jak moc ti závidím.“ Odstrčil se od zdi a klidně procházel uličkou. „Kdybych se jen narodil s tvým požehnáním… kdybych jen věděl… Ale já musím pokračovat a tvůj čas se krátí. Abych dokončil své životní dílo, potřebuju něco, čím potěším Svrchovaného pána hrůzy. Tvoje oběť bude postačující. Také potřebuji prostředky, abych jeho dar ovládl, což mi tvá strana poskytla taky.“ Luskl prsty. „Torresi, můj synu, přivedl bys našeho hosta, prosím?“

Zvuk otevírajících se dveří. Otočil jsem se ke vchodu do kaple. Otevíral se do velkého prostoru, a pět metrů od něj stálo kolem zdobené rakve půl tuctu akolytů v róbách.

„Antony…“ zasyčel jsem a zvedl brokovnici, moje horečnatá mysl zapomněla, že je prázdná. Bývalý federál na mě kývl hlavou. V očích mu probleskávalo šílenství. Odsunuli víko rakve a odhalili její obyvatelku. Padající voda bubnovala na hedvábí.

Julie?

Mé unavené srdce vynechalo jeden tep.

Ne. Nebyla to ona. Žena byla naprosto nehybná, ruce poklidně zkřížené na hrudi hned pod místem, kde jí někdo prohnal srdcem dřevěný kůl.

Susan…

„Susan Shacklefordová ukradla artefakt. Vzala si ho v jeskyních DeSoya, když jsi ho tak bezstarostně zahodil. Nechala si ho jako obyčejná zlodějka, naivně si myslela, že by se ho mohla naučit používat. Byl můj. Já si ho zasloužil. To já měl zdědit klíč, když Machado selhal. Za koho se ta pitomá upírka považovala, když si myslela, že mě může připravit o tu čest? Neuvěřitelně zesílila tím, že se živila na všech možných nadpřirozených monstrech, kradla jejich vzácné životy, jejich energii. Nechutná čarodějnice. Nabídl jsem jí spojenectví, ale pro ni to nebylo dost. Ne! Susan si myslela, že může Dočasnost ovládnout, církev, již jsem vytvořil, stádo, o které jsem pečoval! Myslela si, že si zaslouží mou slávu!“ rozčiloval se Hood. „To proto za tebou přišla s kouskem klíče. Věděla, že se mi nemůže rovnat, ale můj starý dobrý přítel Ray se domníval, že ty, jeden z Vyvolených, bys mohl mít šanci. Je stejně velký hlupák, jakým vždycky byl, když si myslí, že by mi mohl klíč odepřít.“

„Artefakt?“ zasípal jsem. Ta věc byla příliš mocná. Nechtěl jsem si ani představovat, k čemu by ho použil šílenec jako Hood. „Ty ho máš?“

„Když se Susan v Mexiku a později v Cazadoru opovážila stavět se mi do cesty, vystopoval jsem ji a vzal si, co mi po právu náleží. Utekla před Earlem, jen aby narazila na mě. Ani s ní jsem ještě neskončil. Nikdy dřív jsem ve svých experimentech nepoužil tak mocnou upírku… Vždy byla krásná, ale já ji ještě vylepším.“

Hood přišel blíž. Sáhl do roucha a vytáhl malý kámen. Byl velký asi jako balíček karet, vypadal neškodně, ale já věděl, že se uvnitř ukrývá konec světa. „S tebou a s tímhle naplním svůj sen.“

Vždyť mu k ničemu nebyl. Velká brána se dala otevřít jen jednou za pět set let. Nemohl sem Svrchovaného pána hrůzy pustit. „Máš…“ Musel jsem zmlknout, protože mi břichem projel oheň a spálil mé hrdlo, přes rty se mi vyřinuly krvavé zvratky. Dávil jsem a třásl se, zatímco Hood trpělivě čekal, až dokončím větu. „Zpoždění…“ zachrchlal jsem nakonec.

Stál ode mě jen metr. „Jistě. Tady nejde o pozvánku k nám. Já tě vyměním za něco speciálního. Když mu prokáži svou cenu, nechá mě povolat Arbmunep a já s artefaktem probudím jeho plný potenciál.“

Myers se o tom jménu zmiňoval. „A co pak, ty úchylnej magore?“

Hood se zazubil. Šel z něj strach. „Věčná noc. Nádherná věčná noc. Svět bude chřadnout a rozkládat se, dokud se nepodvolí právoplatnému králi.“

„Jsi šílenej.“

Zpochybňování jeho příčetnosti se mu nelíbilo. „Já jsem Stínový lord!“ zaječel.

Slábl jsem s každou vteřinou. Nevěděl jsem, jestli to zvládnu. Po tváři mi stékala chladná voda. V klíně mi ležel obří flash-bang. Buď teď, nebo nikdy.

Sebral jsem všechnu sílu, co mi zbyla, vytrhnul pojistku a hodil. Hromada chemikálií o velikosti frisbee letěl uličkou k Hoodovi. Když dopadl na promočený koberec u jeho nohou, nahoře z něj vyletěly jiskry. Hood se na granát zamračil. „Oddalovat nevyhnutelné rozptylováním pozornosti,“ řekl, když si před obličej vytáhl plášť. „Ubohé.“

Když se granát zažehl, přinutil jsem se vstát. Místnost zaplavilo spalující světlo. Kultisté ječeli a zakrývali si obličeje před světelným bombardováním. Chemikálie hořely s ďábelským kvílením. Slepý a zoufalý jsem se potácel kupředu. Musel jsem se dostat ke svému cíli.

Možná za to mohla voda, kterou výbušná směs nasákla, ale tentokrát to netrvalo ani zdaleka tak dlouho. Nezasažený Hood sklonil ruku s pláštěm, usmíval se. „Ani ses ke mně nedostal.“ Zarazil se, když si uvědomil, kam jsem mířil. „Aha, do prdele.“

„Ha!“ vykřikl jsem, stále oslepený, když jsem nahmátl, co jsem hledal. Dřevěný kůl v Susanině hrudi se otřel o moje necitlivé prsty. Přinutil jsem své prsty sevřít ho a zatáhnout. Zaskřípal o žebra.

Kůl v srdci upíry permanentně nezabije. Jen je vyřadí, znemožní jejich nadpřirozeným regeneračním schopnostem hojení, dokud tam cizí předmět vězí. Když se kůl vytáhne, upíři se uzdraví. Nebyl jsem dost silný, abych to zvládl sám. Potřeboval jsem pomoc. Ona byla ztělesněním zla, ale nepřítel mého nepřítele je můj přítel.

„Zastavte ho!“ zakřičel Hood na oslepené poskoky.

Kolík se uvolnil s nechutným pop. Někdo mi vrazil do zad a strhl nás oba k zemi. Převalil jsem se, chabě jsem se pokoušel bránit. Kultista na mně ležel, snažil se mě udržet dole. Měl jsem volnou ruku, tak jsem bodnul kolíkem vzhůru. Muž vydal příšerný chrčivý zvuk, když mu zaostřené dřevo projelo hrdlem.

Susan se v rakvi zvedla se šokující rychlostí, seděla naprosto zpříma, díra v hrudi se zavírala. Upírka byla dlouho děsivě nehybná, ruce stydlivě přivinuté k tělu, kolem padal falešný déšť. Šaty měla špinavé a potrhané, jak utíkala lesem. Černé vlasy jí visely před obličejem jako závoj.

Jeden z kultistů se pohnul.

Susaniny oči se otevřely, měly ošklivý červený odstín. Ohnala se jednou jemnou rukou, jako sekeru ji zaťala do kultistova obličeje a dál do lebky. Ostatní se stáhli. Susan na ně zavrčela, zvedla ruku a olízla si krev z prstů. Vteřinku jí trvalo, než se zorientovala a zaregistrovala mě na zemi, krčící se pošuky a svou nemesis.

Upíří paní zavrčela na nekromanta. „Marty…“

„Susan,“ odpověděl stín.

„Máme spolu nevyřízený účty, ty a já,“ řekla a vycenila tesáky.

„To opravdu máme. Myslela sis, že jsi lepší než já, že můžeš převzít impérium, co jsem vybudoval. To byla tvoje poslední chyba.“

„A tvoje první byla udělat ze mě upírku, ty anglánskej parchante.“ Susan vylezla z rakve a snesla se na zem.

Shodil jsem ze sebe umírajícího kultistu. „Sejmi ho, Susan! Nakopej mu prdel!“ křičel jsem. Pokusil jsem se posadil, ale byl jsem příliš slabý a klesl jsem zpátky na podlahu.

Na vteřinu jsem si myslel, že mám stále šanci. Ona byla mocná, pekelně silná. Susan však zavrtěla hlavou. „Promiň, zlato. Už jsem to jednou zkusila a nevyšlo to. Proto jsem tě najala, pamatuješ? Ale i tak díky za záchranu. Moc si toho cením.“ Pak prostě zmizela.

„Ne! Ne! Sakra! Sakra!“ zaječel jsem naštvaně. Potrhané šaty se sesypaly na podlahu prázdné, zatímco se při zemi převalující bílá mlha vyvalila rozbitým oknem. Blbče! Tolik k současnému plánu. Nikdy nevěř nemrtvým. „Jen utíkej, ty mrcho!“ Došlo mi, že mým posledním životním úspěchem bude záchrana upíra. Skvělý odchod ze světa, idiote. Zhroutil jsem se na ubohou kašlající hromádku.

Celým tělem mi otřásala neuvěřitelná bolest. Nemrtvá kletba mi trhala buňky. Jako připomínka věcí budoucích, kultista s dřevěným kolíkem v krku se posadil, jeho mrtvola už byla oživena. Pokusil jsem se vstát, udělal jsem však jen pár kroků, než jsem upadl přímo na obličej. Byl jsem prostě příliš slabý. Přímo před mým nosem do vody dopadla bota.

„Vypněte už někdo rozprašovače,“ nařídil Hood. Na zádech jsem ucítil silné ruce, a ty mě převalily. Pokusil jsem se sáhnout pro pistoli. Ta samá bota mě kopla do spánku. „Nezlomný chlap, co? Vyřaďte sledovací zařízení.“

„Ruším ho od chvíle, co prošel portálem.“ Někdo mi vzal brokovnici. Další kultista zatahal za okraj zbroje. Byl jsem příliš malátný, abych s tím cokoliv udělal. „Co teď?“ zeptal se Torres.

„Hlídejte ho. Já připravím předání. Mladého pana Pitta čeká velmi důležitá schůzka.“

Vědomí se vracelo velice pomalu. Nejprve přišla příšerná bolest kostí. Moje tělo si připadalo jako stará záclona ohryzaná od molů. Jako další jsem si uvědomil chuť krve, své krve. Zakašlal jsem. Otočil jsem hlavu na stranu, abych si mohl odplivnout. Otevřel jsem oči. Všechno bylo rozmazané.

„Podívejme, kdo je vzhůru.“ Naproti mně seděl Torres. Kolem jednoho oka měl monokl, otok ho úplně zavřel. Takhle dopadnete, když vás knokautuje agent Franks. „Jak se cítíš?“

Nedokázal jsem odpovědět. Příliš mě bolel obličej.

„Umím si to představit. Vypadáš úplně na hovno.“ Opřel se na své židli, spokojený sám se sebou. Na vedlejší židli ležel Anihilátor. „Vlastně ti to můžu ukázat.“ Na stole mezi námi bylo malé zrcadlo. Zvedl ho a podržel, abych viděl svůj odraz.

Moje kůže byla úplně bledá a posetá rudými tečkami, jak mi v kůži krvácely cévy. Bělmo očí nabralo nezdravě nažloutlý odstín a víčka zčernala. Čerstvé zranění na tváři od vlkodlačice bylo podebrané a vytékal z něj hnis.

Zavřel jsem oči. Zabíjel jsem zombie, co vypadaly zdravěji než já.

Torres sklonil zrcadlo. „Vždycky jsi byl ošklivej. Sakra, nechápal jsem, jak mohl někdo jako ty skončit s takovou žhavou roštěnkou jako ta Shacklefordovic holka. Ale teď? Teď jsi zatraceně odpornej. A budeš ještě víc. Ale žádnej strach, velekněz říká, že bys měl vydržet dost dlouho, aby ses dostal na druhou stranu.“

Snažil jsem se bolest potlačit, ale úplně mě pohltila. Nikdy by mě nenapadlo, že proměna v zombii tak bolí. Necítil jsem nic jiného než agonii. Jedna část mého těla bolela, pak si další získala moji pozornost tím, že začala bolet víc, než ji ta první zase trumfla. Zrádce na mě dál zíral. Opravdu si to užíval. Spolu s námi byli v místnosti další tři muži. Čas od času se zasmáli něčemu, co řekl Torres. Zaměřil jsem se na něj. Byla to moje blbost, že jsem nedokázal dostat Hooda. Věřit Susan… Na co jsem sakra myslel? Nejenže byl Hood naživu, čímž jsem zpečetil Earlův osud, také jsem do světa vypustil dalšího ďábla. Možná bych to ještě mohl zčásti odčinit a nějak s sebou vzít tohohle šmejda.

Přinutil jsem se vnímat okolí. Byl to útulný, i když strohý byt, pravděpodobně přistavený k márnici. Byly tu jedny zavřené dveře a jedno okno zakryté závěsy. Já seděl na masivním křesle. Natáhli pode mnou plachtu, aby ochránili koberec. Zápěstí jsem měl pevně přivázaná k opěrkám oranžovými provazy. Byly roztřepené, ale pevné, a už se mi pořádně zařízly do masa. Při pohledu na ruce se mi zvedl žaludek. Zpod nehtů mi vytékala krev.

„Něco ti povím, Pitte. Ty jsi člověk podle mého gusta, někdo, kdo dokáže ocenit lepší stránky života. Dobře vypadající ženy, dobře vypadající zbraně.“ Zvedl jednu moji pětačtyřicítku. „Jen abys věděl, tvoje vybavení si nechám. Žádnej strach. Dobře se o ně postarám.“ Ostatní se zasmáli. „A podívej, co dalšího ještě mám.“ Poplácal se po hrudi. Měl tam na róbě přilepenou loveckou nášivku, co sundal z mojí zbroje. Smajlík s rohy pro něj nic neznamenal, ale věděl, že pro mě znamená hodně. „Napadlo mě, že jsem hrál Lovce monster dost dlouho, abych si toho rošťáka zasloužil. Není roztomilej, co?“

„Polib…“ byl jsem příliš unavený, abych tu větu dokončil.

„Chudáčku Pitte. Ty budeš na druhý straně trpět po zbytek věčnosti. A my budeme tady, žít si jako králové, staneme v čele novýho pořádku.“

„Nový temný úsvit,“ přidal se jeden z kultistů.

„Amen, bratře,“ odvětil Torres. „A za to všechno dlužíme Owenu Pittovi.“ S úšklebkem mě dloubnul pětačtyřicítkou do čela. „Nemám pravdu, ty zombie zmrde?“ Odtáhl zbraň a zasmál se. „Nechci si svou novou pistolku poškrábat. Chci, aby tohle děťátko zůstalo krásný. Asi ji použiju, abych odprásknul pár tvejch přátel. My s Lovci monster ještě neskončili, to ne. Až zítra nevyjde slunce, nastane čas odplaty. Dáme se do uklízení a nic nás nezastaví.“

„Ty… chcípneš… taky…“ Chvíli trvalo, než jsem si všiml, že ten příšerný chraplavý zvuk je můj hlas. Zněl jsem hůř než ork.

„Nevěřící už jsou mrtví, jen o tom zatím neví. Pravověrní budou žít navěky.“ Torres se na židli nahrbil, bezstarostně mával mojí pistolí. „My nejsme tak šílení, jak si myslíš. Náš mistr je mazanej chlap. Podívej se na mě. Připravoval mě celý roky, protože věděl, že časem bude potřebovat někoho v UPKM. Tvrdě jsem dřel, dostal se k federální policii. On pak zaranžoval útok monstra, který jsem měl přežít, a prásk, najednou jsem v americkym výběru… Žádnej strach. My slunce nevypneme. Jen ho zakryjeme, dokud s námi nebudou všichni ostatní držet krok. Ale bude tu muset bejt velká zima a lidi budou muset mít velkej hlad, aby přišli k rozumu.“

„Konvertuj, nebo zemři,“ prohlásil další kultista.

„Svaté stíny zaplaví zemi. Národy, které konvertují, budou osvíceny, promiň mi tu slovní hříčku. Ty, co ne…“ Pokrčil rameny. „Jejich smůla. Oživíme ty, co vyhladověli k smrti, a pošleme je na přeživší. Až tohle skončí, vybudujeme úplně novou dokonalou společnost.“

Torres dál žvanil. Fakt se rád poslouchal. Ti šílenci se to vážně chystali spustit. Znělo to jako nesmysl, ale já bránu, co se otevřela nad Alabamou, viděl. Potom už jsem dokázal uvěřit skoro všemu. Starobylí to dokázat mohli.

Zavřel jsem oči. Chtěl jsem jen, ať už to utrpení skončí. Možná když si pospíším a zemřu, Hoodovu božskému hlavonožci nebude zombie stačit. Přistihl jsem se, že si smrt přeji, a ona se přibližovala jako černá zeď. Dotkl jsem se jí.

„Chudák. Koukněte na něj. Starému muži srdce láme, že takovou bolest vidí.“

Chvíli trvalo, než jsem hlas poznal.

„Mordechai?“ zašeptal jsem.

„Co?“ zeptal se Torres. Když jsem otevřel zažloutlé oči, Torres si mě podezřívavě prohlížel. „Cos říkal?“

Ignoroval jsem ho a snažil se víc zvednout hlavu. „Mordechai? Jsi to ty?“

Byl to on. Starý, shrbený, opíral se o hůl, na nose malé brýle, před potrhanou košilí se pohupovala Davidova hvězda. Nebyl mladý a zdravý, jako když jsem ho viděl posledně, ale v těle, ve kterém v roce 1944 zemřel a v jakém jsem ho původně poznal. Stál hned za Torresem, mezi dvěma kultisty. Nevypadalo to, že by o něm věděli.

„Jo, chlapče, jsem tu,“ řekl s nepatrným úsměvem. „Druzí myslej, že potřebuješ radu. Říkají, že chlapec silnej, ale ne vždy chytrej. Druzí už jsou takoví.“ Jako vždy měl silný polský přízvuk.

„Ale… tys šel dál… osvobodil jsem tě.“

Pokrčil kostnatými rameny. „Ehm… co na to říct? Šel jsem dál, ale opona je teď pro tebe moc hustá. Mnohem snáz se mluví, když jsi blízko smrti. Pak to není tak dlouhej výlet! Tohle je hodně důležitý, tak jsem zpátky. Potřebuješ mazanost.“ Poklepal si prstem na spánek. „Já mám mazanost. Ty máš zbraně a magii. Spolu odbouchneme spoustu mešuge tady.“

Byl opravdu tu? Vrátil se, aby mi znovu pomohl? „Jsi anděl?“

Torres se otočil zpátky k poskokům. „Má halucinace. Hned mu dejte stimulant. Teď si ho nemůžeme dovolit ztratit.“

Duch Mordechaie Byreiky zvedl hůl. Vypadala stejně jako ta, kterou jsem prohnal Jägerovým trupem. „Připadá ti jako ohnivej meč, chlapče? Jasně že nejsem anděl. Andělé? Víc formální. Takový, jak ty říkáš, upjatý. Teď dobře poslouchej. Čas se krátí.“

„Příliš pozdě.“ Pokusil jsem se mu ukázat obvaz na své ruce, několikrát jsem s ní škubnul, zapomněl jsem, že je připoutaná. „Umírám… už brzy.“

Torres si moje napínání pout vyložil jako křeč. „Sem s tím lektvarem, sakra!“

„Ne!“ namítl rázně Mordechai. „Ty ještě nejseš mrtvej, chlapče. Máš další práci. Moc důležitější než ty. Ne takhle.“

Snažil jsem se promluvit, ale bolest byla příliš silná. Kousnutí od zombie ještě nikdy nikdo nepřežil.

„Ty nejsi žádnej nikdo, chlapče. Ty seš někdo. Ty seš vybranej dobojovat zápas. Dobro říká, že ty jeho šampión. Šampión zla na tebe čeká. Šampión dobra nezemře, protože ho kousla blbá zombie! To je kravina.“

Já nemůžu. Umírám.

Kultista z róby vytáhl ampulku. Zarazil do ní stříkačku a začal natahovat hustou červenou tekutinu. „Dej mi to!“ nařídil Torres a vytrhl mu stříkačku.

„Ty nezemřeš, dokud já neřeknu,“ trval na svém Mordechai. „Poslouchej starší, chlapče. Máš moc porazit pokousání od zombie, stejně jako jsi porazil vlkodlaka, když jsme se viděli prvně.“

To bylo jiný. On byl něco, s čím jsem mohl bojovat rukama. Vlkodlak mě nikdy nenakazil.

„Jasně že tě nenakazil, protože ty nejsi monstrum. Jsi Lovec monster. Přestaň s tvrdohlavostí a poslouchej. Vlkodlak tě nezmění. Zombie tě nezmění. Upír tě nezmění, když budeš tak blbej a necháš se od upíra hryznout. Obyčejnej Lovec, ten jo, ale ty? Ty jinej. Ty se změníš, jen když se vzdáš.“

Takže já nemůžu umřít, dokud se nevzdám?

„Ne, to je blbost. Změnit, ne umřít. Zabít tě můžou jako nic. Useknout hlavu, vybuchnout nebo zapálit, možná do obličeje střelit, a ty mrtvej.“ Roztáhl ruce, jako by balancoval váhy. „Prásk. Tuhej. Jak každej druhej. Ale ty jsi Vyvolenej. Těžší zabít Vyvolenýho, pokud se nechová jako velký děcko. Jistý věci jen ty můžeš dělat. Starobylý nemaj šajn, s čím bojujou.“

Torres zarazil velkou jehlu do nervového shluku mezi uchem a čelistí a stiskl píst. Hustá tekutina pálila. Každý sval v mém těle se okamžitě s brutální silou napjal. Nohy židle poskakovaly na podlaze. „Držte ho!“ Torres a ostatní mě chytili za ramena, abych se nepřevrátil.

Mordechai prošel přímo Torresem, jako by tam nebyl, a mě napadlo, že v soumračném přízračném světě, který můj starý mentor právě obývá, asi opravdu není. Mordechai se mi naklonil k uchu a zašeptal. „Nevzdávej to.“

Droga, lektvar, nebo co mi to sakra píchli, bušila do mého nervového systému jako kladivo. Známé černé záblesky už nebyly jen v mých vizích. Srážely se přímo v mých buňkách. Z mého těla se stalo bojiště, nepřítelem byl nemrtvý virus a odměnou moje duše.

„Nikdy to nevzdávej.“

Nevzdám.

„Vím. To proto jsi to ty, kdo si vytáh krátkou sirku.“

Pak jsem zemřel. Myslím.

Tímhle už jsem si prošel tolikrát, že mě nic nemohlo skutečně překvapit. Stál jsem na zdobném balkóně rodinného panství Shacklefordů. Buď jsem byl v minulosti, než jsme ho vyhodili do vzduchu a podpálili ve snaze zabít Susan, nebo v budoucnosti, kde jsme ho konečně opravili, protože místnost byla v perfektním stavu. Na stěnách visela zrcadla, vytvářela iluzi mnohem většího prostoru, než tu byl, když každé nabízelo dvojitý i trojitý pohled. Masivní svícen odrážel světlo z vysokého okna, křišťál se třpytil jako brilianty. Prkenná podlaha byla tak vyleštěná, že jsem v ní viděl svůj odraz.

Uprostřed místnosti na mě čekal muž. Neznal jsem ho. Byl o hlavu nižší než já. Cizinec byl hubený, ale svalnatý, s dlouhými hnědými vlasy, kotletami a knírem, co mu visel až k okraji hranaté čelisti. Bylo mu něco kolem čtyřiceti. Jeho uniformu tvořila popraskaná kůže, kvůli ochraně zesílená na trupu a zápěstích, a vysoký límec mu chránil krk před kousnutím stejně jako naše moderní uniformy. Na opasku mu visel pár Colt Peacemakerů se slonovinovou rukojetí. V nábojnicích na opasku zářily staromódní stříbrné kulky.

Jeho držení těla mi bylo vzdáleně povědomé. „Kdo jsi?“

„Někdo, koho poslali na pomoc. Mordechai mě mile požádal, ať tě nenechám přejít.“ Měl výrazný jižanský přízvuk. „Ještě jsi tady neskončil. Spoléhá na tebe spousta lidí.“

„Já vím.“

„Raději bys je neměl zklamat.“ Rozhlédl se po tanečním sále, jako by hledal něco známého. „Tuhle místnost jsem nikdy rád neměl. Připadala mi snobská. Tohle místo je pro bandu zbohatlíků, aby se tu promenádovali v načančanejch šatech a navzájem se přesvědčovali, jak bohatý a důležitý jsou.“ Odfrkl si. „Ale ty víš, že pro ni byla vždycky výjimečná, už od doby, co byla mrňavá holka.“

Mluvil o Julii. Tohle byl v plantážnickém domě Shacklefordů její oblíbený pokoj. Tady jsme se měli brát. Pozadí si nevybral cizinec, ale já.

„Co mám dělat?“ zeptal jsem se.

„Ať se propadnu, jestli to vím. Vrať se a postarej se o obchod, řekl bych.“

„Umírám. Kousla mě zombie.“

Cizinec pokrčil rameny. „Tak podfoukni smrt.“

„Podfouknout smrt?“

„Když jsi nezkusil podvádět, nesnažil ses dost. Tak to vždycky říkám já. Tak co kdyby sis vytáhnul hlavu ze zadku, pořádně se naštval a dal se do zabíjení?“

„Dám.“

„Tak proč to tady vzdáváš a umíráš?“ Ukázal na dveře, i když jsem jimi nepřišel, ale pak mi to došlo. Posílal mě zpátky. „Ty monstra se samy nezabijou! Jsi Lovec monster, nebo ne?“

„Jsem Lovec monster!“

„Dobře!“ Duch se pobaveně usmál. „Můj kluk měl vždycky dobrý oko na talenty.“

Fajn. Byl jsem zpátky. Připadalo mi jako věčnost, co jsem se naposledy nadechl.

„Počkat,“ řekl Torres. „Pořád dejchá.“

Nebylo to normální. To jsem věděl. To už dávno ne, a já neměl ponětí, co jsem. Věděl jsem jen, že nechci umřít. Zvlášť takhle ne.

Bolest se vrátila jako zdrcující tsunami. Jako by mě najednou zapálili, pustili do mě proud a začali mě topit. Virus, nepopsatelná hrozba zpoza hranic tohoto světa, na mě naposledy zatlačil, aby mě zničil. Zařval jsem z plných plic, spojení strachu, bolesti a vzteku. Moje zmítání nabíralo na intenzitě. Spoje křesla praskaly. „Sežeň pomoc!“ zakřičel Torres, marně se mě snažil udržet.

Černá energie se prohnala mým tělem jako blesková záplava, spalovala, očišťovala, ale tentokrát jsem ji měl pod kontrolou já. Blesky se utkaly s virem. Ustalo to stejně rychle, jako začalo.

Válka skončila.

Přestal jsem se třást. Hlava mi ochable spadla na hrudník.

„Počkat!“ nařídil Torres.

Bolest tu stále byla. Ale tentokrát to bylo jiné, horečka přešla. Protáhl jsem si na opěrkách křesla ruce. Znovu jsem je cítil.

„Je mrtvej?“ zeptal se váhavě kultista.

„Jestli jo, je to tvoje vina, žes mi nedal stříkačku včas,“ zavrčel Torres. Zabodl mi prsty do krku. „Počkej… cítím pulz. A… je vážně silnej.“

Díky, Mordechai.

Stále byl v místnosti, trpělivě čekal. „Zatím mi neděkuj, chlapče. Život před tebou, těžkej život. Spousta práce. Spousta obětí. Někdy zahlédnu, co tě čeká, a lituju tě. Ne, neděkuj mi. Jednou mě asi prokleješ, že jsem tě nenechal umřít.“

Slyšel jsem otevírající se dveře. Ozval se hlas mladé ženy. „Je čas. Můj otec potřebuje oběť.“

„Ano, paní,“ odpověděl Torres.

„Co se tady dělo? Co to bylo za hluk?“ zeptala se pečlivě vyslovovanou britskou angličtinou. „Ublížili jste mu?“ V té jediné otázce se skrývala pořádná hrozba.

„Ne, ale museli jsme mu píchnout to, co nám dal váš otec. Pitt se začal měnit. Teď je v bezvědomí.“

„Štěstí pro něj, škoda pro nás. Tak tedy pokračujme. Čas se krátí.“ Dveře se zavřely.

Co teď?

Duch se zasmál. „Udělej to, co ti jde nejlíp, jak jinak!“

„Jdeme na to, chlapi.“ Křeslo se zvedlo z podlahy. Nesli mě tři, ale protože mě byl pořádný kus chlapa, i tak jim to dávalo zabrat. „Velký Dagone, ten parchant váží snad tunu. Opatrně,“ komandoval Torres. „Jestli Lucindu naštveme, všechny nás stáhne z kůže. Otevřete dveře.“

Mordechai?

Ale žádná odpověď nepřišla. Už odešel.

Znovu jsem dokázal myslet. Byl tu vůbec? Měl jsem halucinace? Opravdu jsem znovu zemřel? Porazil jsem zombie infekci, nebo za to mohla injekce?

Ať se propadnu, jestli to vím. Ale právě se mě chystali poslat expres napříč vesmírem, kde mě bude věčně mučit tvor tak strašlivý, že pouhé vyslovení jeho jména vyvolávalo šílenství. Musel jsem jednat hned. Oči jsem měl zavřené a hlava se mi pohupovala sem a tam, jak mě nesli, nohy visely ve vzduchu. Byli si tak jistí, že mě můj za chvíli zombie stav oslabil, že se mě ani neobtěžovali pořádně zajistit. Jejich chyba. Potřeboval jsem jen příležitost k uvolnění rukou. Židle byla pevná, ale rozbít bych ji asi dokázal. Potřeboval jsem je jen trochu rozptýlit. „Antony…“ zachraptěl jsem. „Počkej…“

„Stůjte,“ vyštěkl. Držel pravou stranu židle. „Je vzhůru.“

„Vzal sis Myersův poklad?“ Záměrně jsem mluvil potichu. „Říkal, že ho mám… ochránit… před tebou.“

„Jakej poklad?“

„Něco mocnýho…“ zamumlal jsem ještě něco, příliš tiše, aby mi rozuměl. Naklonil se blíž. Riskoval jsem pootevření očí. Na tuhle vzdálenost musel cítit můj dech. „Slyšíš mě?“ zašeptal jsem mu do ucha.

„Co Myers říkal?“

Kousl jsem ho do ucha. Urval jsem mu ho pořádný kus, když jsem prudce trhnul hlavou. Torres zaječel. Křeslo se překotilo, spadl jsem na zem. Vyplivl jsem ucho a divoce zacloumal pouty, dával jsem do toho veškerou sílu, co jsem měl. Provaz vydržel, ale opěrky křesla ne. Byl jsem volný.

Jeden kultista nalevo, další za mnou a poslední u dveří. Ohnal jsem se rukou, zatíženou kusem rozježeného dřeva, a nabral nejbližšího špatného hocha do rozkroku. Předklonil se a já ho vzal pravým hákem do krku. Pěst se ho nikdy nedotkla, ale opěrka křesla ano. Složil se k zemi, dusil se.

Něco těžkého mi narazilo do hlavy. Příliš jsem zuřil, aby mě to zpomalilo. Zvedl jsem se a nabral ramenem dalšího kultistu, proletěli jsme přes celou místnost. Narazil jsem menšího muže na zeď, vmáčkl jsem ho do obložení. Praštil jsem ho znovu a zlomil mu žebra. Poslední kultista se na mě vrhl, ale jen mi naběhl na botu a schytal to do žaludku. Protože byl proti mně poloviční, skončil vleže na zádech.

Všichni čtyři byli zranění. Musel jsem toho rychle využít. I někdo tak zkušený jako já by v žádném případě v tomhle ubohém stavu nezvládl čtyři útočníky. Ten opřený o zeď sípal a lapal po dechu. Příšernou silou jsem ho vzal po hlavě opěrkou křesla, nepřestal jsem, dokud z ní nezbyly jen třísky. Chlap, co to schytal do krku, nevypadal, že by se chystal pohnout, ale nakopnutý kultista už se snažil vstát. Anihilátor stále ležel tam, kde ho položil Torres. Sebral jsem ho a zaútočil.

Kultista sáhl po hlavonožčím amuletu, buď volal o pomoc, nebo chtěl aktivovat nějakou magii, ale to jsem nikdy nezjistil, protože jsem vyklopil stříbrný bajonet Anihilátora a prohnal mu ho očním důlkem do mozku. Zakroutil jsem s ním a jeho škubající se tělo se zhroutilo na koberec.

Tím zbýval jen Torres.

Plazil se po podlaze, vyděšený a dezorientovaný, ruku přitisknutou k hlavě, mezi prsty tryskala krev. V brašnách jsem stále měl pár plných zásobníků, tak jsem nabil, trhnul za nabíjecí páku Anihilátora a poslal patronu do komory. Torres nebyl skutečná hrozba, tak jsem riskoval rychlý pohled z okna se záclonami. Nacházeli jsme se v druhém patře márnice s vyhlídkou na hřbitov. Byla tma, ale na náhrobky dole jsem viděl docela dobře. Byla tam spousta pohybu, postavy v róbách s pochodněmi a baterkami procházely mezi hrobkami. Dole se chystalo něco velkého. Pustil jsem záclonu a vrátil se k obchodu.

„Ahoj, Antony,“ řekl jsem chladným odtažitým hlasem. Moje pistole ležela na zemi. Všiml si jí a snažil se na ni dosáhnout. Neměl jsem v úmyslu mu to dovolit. „Hned toho nech. Jo, na tebe mluvím.“ Dál se plazil, vzlykal. Naštvaný jsem mu ruku přišlápl k zemi. „Zkus mě poslouchat tím zdravým uchem.“

„Jak… jak jsi…“ zasípal. Tenhle druh zranění vás zjevně trochu dezorientuje. „Měl bys bejt…“

„Mrtvej?“ zeptal jsem se a stáhl si ze zápěstí provazy. „Časem určitě, ale teď mám moc práce. Co tvůj šéf chystá?“ Přimáčkl jsem mu ruku. Vykřikl. „Začni mluvit,“ přiložil jsem mu bajonet na záda, „nebo já začnu bodat.“

Torres zvedl hlavu. S jedním uchem vypadal uboze. „Nemůžeš nás zastavit.“

„Možná, ale vsaď se, že vás při tom spoustu zabiju.“ Zasténání. Otočil jsem se. Dva kultisti se zvedali. Každý člen Dočasnosti se očividně měnil v nemrtvého hned, jak zemřel. Ten, co jsem ho bodl do mozku, už nikam neuteče, už nikdy, ale zbývající dva se rychle stávali problémem.

„Vidíš… moji bratři už povstávají. Povznesený řád se nikdy nezastaví…“

Škubnul jsem Anihilátorem sem a tam a ustřelil zombiím hlavy. Výstřely v tak malém prostoru ohlušovaly. „Mně zastavený připadaj.“ Pokud tohle nevyvolá poplach, tak už nic. Sklonil jsem se, chytil Torrese zezadu za krk a zvedl ho na nohy. Vracela se mi síla. Vlastně jsem se cítil zatraceně dobře. Dobře… a násilnicky. „Mám jen jednu otázku, Antony. Proč? Proč ses k těm lidem přidal? Proč jsi zradil přátele, svoji zemi? Proč?“

Jeho oči byly okny do šílenství. „Měl jsem vidění. Pohlédl jsem na majestát Starobylých. Slyšel jsem jejich písně. Jejich tajemství jsou…“

Do hajzlu s tím. Pevněji jsem mu sevřel krk a táhl ho po podlaze. „Jo. Víš ty co? Mně je to fuk.“ Zastavil jsem se jen na tak dlouho, abych mu z róby strhl nášivku Lovce monster, než jsem ho prohodil oknem. Sklo se roztříštilo, letěl po hlavě a s křikem zmizel z dohledu. Ozval se trhavý zvuk a jekot náhle ustal.

Přistoupil jsem k oknu. Noční vzduch byl osvěžující. Vlály kolem mě záclony. Torresovo tělo bylo nabodnuté na několika tepaných liliích na železném plotě. K mrtvole se hnalo pár překvapených členů Dočasnosti. Jeden vzhlédl a ukázal mým směrem. „To je Lovec monster!“

„To sakra jsem,“ odpověděl jsem a připlácl si nášivku se suchým zipem zpátky na zbroj. „Takhle je to lepší.“ Vystrčil jsem z okna Anihilátora a vypálil přímo mezi ně 40mm granát. Všechno v dosahu výbuchu roztrhaly šrapnely. Odešel jsem od okna, sebral zbytek vybavení a zamířil ke dveřím.

Ještě jsem neskončil.

Ne, to ani zdaleka. Já se teprve rozehříval.

KAPITOLA 20

Několik členů Dočasnosti se mě pokusilo zastavit uvnitř márnice. Bez výčitek jsem je rozsekal. V porovnání s monstry byli fanatičtí magoři hračka. V hale byl telefon, ale stejně mrtvý jako kultisti. Zarazil jsem do Anihilátora další zásobník, sešel po schodech a zamířil k zadnímu východu. Přede mnou se rozkládal hřbitov. Převalovala se po něm mlha, hromadila se mezi hrobkami. V mlze jsem viděl poskakující světla, kultisti mě pronásledovali, a kdovíco dalšího s nimi. Nejchytřejší by bylo utéct a schovat se, možná najít telefon a zavolat na ministerstvo vnitřní bezpečnosti. Cokoliv, jen nechodit za nezničitelným Hoodem a jeho číhajícími poskoky.

Ale pokud byl Mordechai jen výplodem mé horečnaté představivosti a jediným důvodem, proč jsem dokázal nasadit současné tempo, byla injekce od Torrese, znamenalo by to, že se co nevidět unavím a přidám k jeho nemrtvé armádě. Klidně jsem se mohl každou vteřinu složit. Musel jsem to risknout. Ať už Hood myslel věčnou nocí cokoliv, začínalo to.

Namířil jsem si to přímo za nosem, v hlavě jsem neměl žádnou lepší strategii než zastřelit všechno, co se pohne. Tráva byla hustá a vlhká, klouzala mi pod botami. Jména na náhrobcích vypadala anglicky, ale i tak jsem neměl ponětí, kde na světě se vlastně nacházím. Bylo chladno, ale ne zima. Podíval jsem se na hvězdy, byly dost divné, abych poznal, že jsem na jižní polokouli, ne že by na tom teď záleželo. Zůstalo to jen na mně. Zamířil jsem si to tam, kde svítilo nejvíc světel. Hood viděl ve tmě, ale většina jeho sluhů byli lidé, a ti ne.

V mlze se objevovaly obrysy a hned se stahovaly z dohledu, když jsem k nim otočil tvář. Věděl jsem, že mě ty věci sledují zpoza každé zídky. Mohl jsem se jen domýšlet, jaké hrozné stvůry se k Dočasnosti přidaly v jejich velký den. Dávalo to perfektní smysl. Ve světě bez slunečního světla budou mít monstra, která lovíme, absolutní volnost.

Ale nic nezaútočilo. Kultisté i stvůry se drželi zpátky.

Došel jsem ke světlům. Byly tu velké přenosné reflektory. Uprostřed starého hřbitova se dal do pohybu nějaký velký projekt. Stranou parkovaly buldozery, míchačky a bagry. Zela tu vykopaná obrovská díra, velká jako fotbalové hřiště, a viditelně ji vykopali rychle a nedávno. Náhrobní kameny bezohledně rozdrcené na kusy. Země jedno velké rozšlapané bláto. Mohl jsem vidět staré rakve, které stavební stroje vykopaly nebo čistě přesekly vedví. Kostnaté končetiny rozházené a zapomenuté jako odpadky.

Přistoupil jsem k okraji díry a podíval se dolů. V divných vzorech tam vířila mlha. Zvláštní hmyz poletoval kolem obřích světel a vrhal velké stíny. V díře něco bylo, něco divného, ale stále to zakrývala uvolněná hlína a kusy rakví.

Uprostřed jámy na mě čekal se založenýma rukama Hood. Po boku mu stála mladá žena, také nosila drahé zdobené roucho. Oba si na hlavu nasadili komplikované zlaté čelenky s hlavonožci a nosili amulety, které působily neuvěřitelně staře.

„Kvůli mně ses strojit nemusel,“ řekl jsem.

„Ti, kdož si posměch tropí, budou litovat, bezvěrče!“ zaječela holka. Byla to ta samá, která rozkazovala Torresovi. Byla vlastně docela hezká, když přehlédnete ďábelský šílený fanatismus. „Tvůj osud je zpečetěn. Nadešel tvůj čas!“

Hood se usmál a poplácal ji po paži. „Musíš mou dceru omluvit. Divoké mládí, znáš to.“ Zamračila se, ale on ji s rodičovskou nadřazeností ignoroval. „Lucindo, má dědičko, představuji ti muže, co byl trnem v mé patě. Jsem rád, že jsi sem přišel dobrovolně. To už ses rozhodl naplnit svůj osud?“

„Pokud je mým osudem zabít tě, tak jo, asi jo.“ Pohyb za mými zády. Věci kroužily, obkličovaly jámu ze všech stran. Riskoval jsem pohled přes rameno. Zezadu se blížili kultisti. Ohně, které jsem předtím považoval za pochodně, byla teleportační zařízení. Při dnešní příležitosti se shromáždili kultisté z celého světa. „Pěkná díra. Tu jsi vykopal pro mě?“

Zavrtěl hlavou. „Ne. Poslat tě Starobylým bude jednodušší. Na světě je rozeseto třináct menších bran a my máme to štěstí, že se jedna nachází na tomto posvátném místě.“ Ukázal doleva.

Udělal jsem několik kroků stranou, abych lépe viděl. Byl tam vykopaný kamenný kruh. V díře poblikávalo nepříjemné červené světlo a vycházela z něj nepozemská hudba. Ty tóny ubližovaly mé příčetnosti.

Odvrátil jsem se. „Aha. A já si myslel, že tahle stavba je nějaká tajná superzbraň, co mě má konečně porazit,“ posmíval jsem se mu. „Na někoho, kdo má bejt ultimátní drsňák, se ti to nějak nedaří.“ Zvedl jsem Anihilátora a vypálil na ně granát.

Hood natáhl ruce a 40mm granát explodoval na neviditelné stěně, na okamžik je zahalil oblakem kouře a šrapnelů. Ani se jich to nedotklo. Hood se usmál. „Tebe bych mohl zabít i péřovým polštářem, Pitte.“ Ukázal k obří jámě. „Toto je prastarý živoucí stroj. Naposledy ho použili dřív, než po této Zemi kráčel člověk, ve válce proti mocným Yithům, válce, jakou si ani nedokážeš představit. Vím o tom místě celé roky, ale postrádal jsem schopnosti, svolení, ho použít.“ Stín sáhl do rukávu roucha a vytáhl Machadův artefakt. „S tímto ho mohu vést. S požehnáním Svrchovaného pána hrůzy ho mohu probudit.“

Kolem sebe jsem slyšel jásot stovek hlasů. Vzhlédl jsem od nabíjení dalšího granátu do Anihilátora jen na tak dlouho, abych zavrčel: „Leda hovno.“

„Probuďte se a povstaňte, mé legie!“ zvedl Hood hlas, aby přehlušil následovníky. Jeho slova se nesla hřbitovem. „Budiž ŽÁDNÉ SVĚTLO! Radujte se, děti mé, NASTÁVÁ NOVÝ TEMNÝ ÚSVIT!“

Jeho následovníci řvali nadšením.

Země se otřásla. Půda se pod trávníkem vlnila jako neklidný oceán. Otřesy nabíraly na síle. Pár silnějších zemětřesení už jsem zažil, ale tohle bylo šílené. Vymykalo se to Richterově stupnici. Země zaječela na protest. Musel jsem odskočit od okraje, protože hlína teď v kaskádách padala do zvětšující se jámy. Staré hrobky praskaly, mramor pukal, hroutily se od sebe. Místy do vzduchu vytryskly gejzíry hlíny, od epicentra se šířily zející trhliny. Stvůry i lidé v temnotě křičeli strachy.

Něco vycházelo z jámy.

Rostla tam sto metrů široká věž, padaly z ní proudy hlíny. Byla zdeformovaná, pokroucená a nepřirozená, rostla stále výš a výš. Hood stál na jejím vrcholu, šíleně se smál, dcera se ho v náhlé hrůze pevně držela za paži. Oba dva to vynášelo vzhůru, jeli na vrcholu něčeho naprosto nepozemského.

Byla to stavba, ale působila organicky; živá, odporná zelená věc. Přestala růst a pak se její vrchol otevřel a rozvinul. Nad hlavou se mi natahovaly větve, na vzhlížející tváře pršela hlína, jak ta věc vyplňovala noční oblohu. Byla to zčásti rostlina, zčásti hmyz, a zčásti něco, co lidská mysl nedokázala pochopit.

Zemětřesení ustávalo. Obrovská entita se zachvěla, osvobozená od milionů let spánku. Vypadala, jako by se chvěla a škubala sebou, pulzovala nepřirozeným životem. Nedokázal jsem ani odhadnout, jak vysoké to je, ale bylo to jako stát na chodníku a zírat na mrakodrap.

Byl to strom z Hoodovy utopické vize, strom z grimoáru, který mu vzal Carlos. Bylo to zvrácené, špatné a zlé a tyčilo se to přímo tady, přímo na tomhle podělaném místě.

„POHLEĎTE. DÁVÁM VÁM ARBMUNEP, STROM VĚČNÉ NOCI!“ ječel Hood z plošiny stovky metrů vysoko. Z větví začal stoupat kužel naprosté temnoty, drápal se do atmosféry. Šířilo se to jako koruna, zakrývalo to oblohu. Oblak se rychle rozrůstal jako hnisající rakovinový nádor.

„Mocný Arbmunep pohltí svit nebes. Zničí světlo, zatemní oblohu a vymaže úsvit. Vlády se ujme noc. Žádné slunce, žádný měsíc, žádné hvězdy. Jen naprostá temnota. Absolutní noc, mé děti, a v ní budeme vládnout. MY BUDEME VLÁDNOUT!“ ječel Hood pod stále se zvětšujícím mračnem. To světlo jen nezakrývalo, ono ho požíralo. Arbmunep byl živý a měl hlad.

Od portálu do světa Starobylých se ozval zvuk. Něco se smálo. Bylo to jako milionkrát zesílené škrábání prstů po tabuli, které se vám prohnalo uchem silou a rychlostí elektrického vrtáku. Mimoděk jsem si přitiskl dlaně k hlavě. Svrchovaný pán hrůzy se díval, napájel monstrózní strom a nesporně se u toho bavil. Vstup do našeho světa mu byl odepřen, tak si alespoň užíval zničení toho, co nemohl mít.

Dokonce i něco tak neuvěřitelně obrovského se chovalo jako zlostné dítě.

„Děkuji vám, mocný a velkolepý pane, za nejvyšší dar. Nezklamu vás!“ křičel Hood.

Dočasnost vyšla ze stínů, byly jich stovky. Všichni byli oblečení v obřadních róbách a stahovali si kápě. Nedokázal jsem říct, co jsou zač, většinou šlo o lidi, ale nepřirozeně jsem mezi nimi cítil různé druhy inteligentních nemrtvých a několik postav bylo příliš robustních a těžkopádných, příliš špatných, aby šlo o lidi. V pozadí stály na stráži sešité automatony, nemyslící vraždící stroje jen přihlížely. Kultisté klesli na kolena a jejich všemožné ekvivalenty a klaněli se před svým falešným bohem a jeho rouhačským stromem.

Stín rozhodil ruce a seskočil z větve, řítil se k zemi jako střela. V poslední možnou chvíli se zastavil a hladce se snesl k zemi, plášť se usadil kolem něj. Šel přímo ke mně. „Připravený na cestu?“

„Připravenej zemřít?“ odpověděl jsem, puls zrychlený adrenalinem a energií, které jsem nerozuměl, ale která mi proudila žilami.

„Projdi portálem, Pitte.“ Přibližoval se. Svrchovaný pán hrůzy se smál. Někdo vypnul generátor napájející světla, zůstal jen načervenalý svit z portálu a slabá fosforeskující záře kůry krmícího se stromu. „Opakovat ti to nebudu.“

Pevněji jsem sevřel Anihilátora. Neměl jsem ani ponětí, co dělám. Nesrozumitelně jsem zařval a zaútočil. Hood sklonil hlavu a udělal to samé. Jeho lidská forma zmizela a nahradil ji třiapůlmetrový stín. Vrhl se na mě, povzbuzovaný stoupenci i samotným králem bolesti.

Začal jsem střílet, nic než marné gesto. Stín se na mě snesl, srazil mě k zemi a tloukl. V jeho triumfální chvíli jsem nemohl udělat jedinou zatracenou věc, kterou bych Hooda zranil. Chytil mě za nohu a táhl po zemi k portálu. Zarýval jsem prsty do hlíny, ale ani jsem ho nezpomalil. Chystal se mě prohodit dírou. Vnitřnosti mi sevřel strach. „Byl jsi úctyhodný protivník, to ti musím nechat. Netuším, jak jsi překonal virus. Přál bych si strčit tě pod mikroskop a zjistit, co tě pohání, ale tohle je důležitější.“

Přežil jsem kousnutí zombie.

Našel jsem sílu dokázat nemyslitelné. Přežil jsem něco, co přede mnou žádný člověk nedokázal. Povzbuzovaly mě generace mrtvých Lovců. Jsem výjimečnej, sakra! Musel být nějaký způsob, jak ho zranit. „Ne!“ Vytrhl jsem z pochvy kukri. Právě mě táhl po zádech. Seknul jsem ostřím do černé masy držící mou botu. Bez účinku. Sekal jsem dál. Kamenný kruh byl jen metr daleko. Viděl jsem rudé světlo a v něm splývající tvary a nemožné geometrické obrazce, písně mrtvých civilizací a abstraktní realitu.

Svrchovaný pán hrůzy čekal.

Stín mě zvedl do vzduchu. Nepřestával jsem se zmítat, kopat, křičet, nadávat a sekat, všechno marné. Visel jsem hlavou dolů, do mozku se mi hrnula krev, dole portál Starobylých, nade mnou strom zakrývající hvězdy. Členové Dočasnosti se shlukli blíž, unisono zpívali, vzrušení, že uvidí mě, svého Lucifera, vrženého vstříc věčnému utrpení.

Hood se zastavil, nechal mě houpat nad portálem. Na druhé straně se pohnulo něco obrovského. „Svrchovaný pane hrůzy, přijměte tuto skromnou oběť. Prokážu ti, že jsem hoden vaší moci.“

„Arbmunep F’thagen. Arbmunep F’thagen,“ zpívali kultisté, byly jich stovky, nabíralo to na síle a intenzitě. Hood triumfálně pozvedl stínovou paži, držel mě jako trofej, zatímco já dál klel a sekal do něj. „Arbmunep F’thagen! Aaiii!“

Hood stál, já se houpal. „A co teď?“ zeptal jsem se zoufale. Podíval jsem se do říše Svrchovaného pána hrůzy. Stínový obrys se pohnul a já viděl, co upoutalo jeho pozornost.

Nedaleko, pravděpodobně na místě, kam jsem se předtím teleportoval, vzplála v hlíně mezi kultisty malá jiskra. Členové Dočasnosti ustupovali stranou, aby se portál mohl otevřít. Když se dva plamínky dotkly, měl na šířku jen půl metru. Hlína zmizela a vzhůru vyrazil proud jasného světla. Dírou vykoukla hlava a rozhlédla se, hmyzím očím podobné letecké brýle mezi rudým plnovousem a ježatou hlavou. Ihned jsem narušitele poznal. „Milo?“ zeptal jsem se nevěřícně. Hlava se otáčela, klidně studovala různá monstra a kultisty, hodnotila neuvěřitelný mimozemský strom a pak upřela pozornost na moji visící maličkost a stín, co mě držel.

„Nazdar, Zede. Chvíli vydrž,“ zavolal Milo z Alabamy, jako by šlo o naprosto běžnou věc. Jeho obrýlená hlava se stáhla zpátky do díry a zmizela. Stále jsem slyšel jeho hlas, když zakřičel: „Funguje to, a je to venku. Vidíte, říkal jsem vám, že na to přijdu. Natrhněte jim prdel!“

Zažehly se další dva ohně. Vzplály a šířily se v kruhu, jen tentokrát putovaly v mnohem větším oblouku. Kruh bude obrovský. Skupinka kultistů si příliš pozdě uvědomila, že se nachází v zasažené oblasti, a snažila se utéct, zakopávali o roucha a navzájem se v panice sráželi k zemi. Lovci nejenže museli zjistit, jak magická lana pracují, ale taky v průběhu toho slepili jedno zatraceně obrovské.

„Válíte, lidi!“ zakřičel jsem.

Během několika vteřin se plameny střetly a obrovský kruh země s hlasitým nasátím zmizel. Několik kultistů se prostě vypařilo. Mé oči byly přizpůsobené temnotě hřbitova pod stromem, proto docela bolelo, když se objevil velký kruh oslepujícího alabamského denního světla. Portál nebyl jen teleportem hmoty, šlo o přímý průchod na jiné místo, a toto určité místo se nacházelo přímo pod poledním sluncem. Všude kolem nás explodovalo světlo.

Hoodova mocná stínová podoba pod tím přívalem vadla a smršťovala se. Mimozemský strom se třásl a doslova ječel, když ho zář zasáhla. Spodní část větví byla nyní jasně osvětlena. Upíři mezi kultisty vzpláli, ječeli, zatímco maso na nich bublalo a škvařilo se.

Ozvalo se hrozivé mechanické zavytí, rychle nabíralo na hlasitosti. Byl to rytmický tlukot a doprovázela ho hudba o neskutečné síle tolika decibelů, že přehlušovala i zvuk blížícího se rotoru. Portálem se prohnala červenobílá vážka, která vystřelila přímo vzhůru paprskem slunečního světla.

Vzhůru u nás zjevně v Alabamě znamenalo bokem a MI-24 Hind se tak hnal přímo k obloze. Čumák sebou trhnul dolů, když pilot Lovců monster vrtulník okamžitě vyrovnal. Opřel se do nás vítr, jak se rotory přizpůsobily novému směru gravitace. Skippy během několika vteřin upravil let vrtulníku tak, aby se jako dravec vznášel pod větvemi a prohlížel si hřbitov. Namalované žraločí tlamy se otáčely v kruhu, vybíraly si v prostředí bohatém na cíle.

Z reproduktorů burácelo More human then human. Skladba se krátce zastavila a ozval se Skippyho drsný hlas, elektronicky zesílený na Hoodovu úroveň, když probudil Pekelný strom.

„MONSTRA… POCÍTIT POMSTU… SKIIIPYYYHÓÓÓ!“

Skip porušil nařízení od leteckého úřadu ohledně ozbrojení LM helikoptéry. Rob Zombie se vrátil a s ním spustily po obou stranách vrtulníku namontované kulomety GšG 7.62, rychlostí 6000 střel za minutu chrlily mezi kultisty řady stopovek, zatímco střely z 23mm kanónu bušily do monster, jak Skippy otáčel čumák létajícího tanku. Raketomety vzplály jako řecké svíce a všude se rozletěly kusy nemrtvých. Okřídlené bestie vyskočily do vzduchu, aby vrtulník napadly, a Skippy je jednu po druhé cupoval na kusy.

Bylo to děsivě působivé.

Vylétla další helikoptéra a pak další – apache od UPKM, připravené připojit se k masakru. Rachocení zbraní a plameny od portálu, kde se přes okraj hrnuli Lovci a federálové. Plamenomety vzplály, ve spirálách rozsévaly proudy žhnoucí zkázy. Ceremoniální róby Dočasnosti očividně nehořlavé nebyly. Zastavit se, seknout sebou na zem a převalovat se u napalmu moc nepomůže.

„Chraňte Arbmunep!“ ječel Stín. „Zastavte je! Zapřísahám vás, chraňte strom!“

Objevila se Julie, M14 přitisknutou k rameni, vlasy jí vlály v ohněm prořezávaném větru, křičela rozkazy jako nějaká královna Amazonek, střílela monstra vpravo i vlevo. Uviděla mě a Hooda, jak mě drží nad portálem, tvář jí zkřivil vztek tak silný a čistý, že jsem se jí bál i já.

„Jsi v prdeli!“ zakřičel jsem na Hooda.

Stínová postava se kroutila, chřadla ve světle. Polovina obličeje obrácená k portálu LM byla lidská, ta ozářená rudým světlem portálu Starobylých démonická. „Ale to ty taky,“ zasyčel.

Pak mě pustil.

Vykřikl jsem a zachytil se okraje jámy, kameny mi rozdrásaly prsty, tělo klouzalo a natahovalo mi paže v kloubech, nohy se houpaly nad rudou věčností. Vytáhl jsem se na loket, otočil kukri a zarazil hrot do Hoodova chodidla, připíchnul jsem ho k zemi. Vykřikl a ucuknul, jeho noha se kolem čepele rozdělila jako dým. Použil jsem nůž jako páku a vytáhl se z díry.

O svou oběť připravený Svrchovaný pán hrůzy hrozivě zavyl.

Překulil jsem se na nohy a seknul Hooda obřím nožem. Ten se zamračil, když mu ocel rozpárala roucho a to, co měl místo masa. Slunce z Alabamy stačilo, abych ho mohl zranit.

Hood to také cítil. Vyskočil do vzduchu, pryč od mé čepele. „Zničte ten portál!“ nařídil, zatímco levitoval pryč z mého dosahu. „Zhasněte to světlo!“

Na hřbitově vypuklo naprosté peklo. Monstra byla všude, vrhala se na ohnivý kruh Lovců. Světelný pilíř byl naší jedinou nadějí. Lovci kolem něj vytvořili perimetr, krčili se za polámanými náhrobky, zemětřesením vyzvednutou hlínou a zhroucenými hrobkami a zasypávali hřbitov kulkami, každá dávka smetla několik cílů.

Hood se stahoval ke stromu, snažil se řídit své jednotky. Vyrazil jsem za ním. „Owene!“ Trhnul jsem hlavou za tím hlasem. Julie a tým Lovců si probojovávali cestu mým směrem. Měla s sebou Tripa, Holly, Sama, svého bratra Natea a Coopera, ve dvojici nováčků jsem poznal bratry Haightovi. Okamžitě mě obstoupili, přikrčili se a začali pálit na blížící se automatony. „Ty jsi naživu!“

Holly jsem asi až tak naživu nepřipadal. Vrazila mi hlaveň .308 tak blízko k obličeji, že jsem cítil z kovu vyzařující teplo. „Řekni něco!“

Z úsměvu mě rozbolel obličej. „Kde jste se courali?“ Zastrčil jsem kukri do pochvy. Lovci si vyměnili pohledy. Touhle dobou už jsem se dávno neměl hýbat, pokud bych nebyl nemrtvý.

„Ale… jak?“ zeptala se Holly.

„Jsem Vyvolenej, zapomnělas?“

„Říkal jsem ti, že existuje něco jako zázrak,“ překřičel Trip štěkot samopalu. Nakoukl do stále otevřené trhliny Prastarých. „To je… Peklo?“ Všichni Lovci se tam podívali a stejně rychle ucukli pohledem. Na podobné věci se nezírá.

„Skoro. Pojďte, Hood mířil tudy.“ Ukázal jsem ke stromu. Museli jsme ho dostat dřív, než zničí denní světlo.

Julie byla samozřejmě šťastná, že mě vidí naživu, ale na oslavy nebyl nejvhodnější čas. Zapnula vysílačku. „Skippy, tady Velitel. Můj tým míří k té velké… vysoké věci. Kryj nás.“ Nemusela čekat dlouho. Hind ve vteřině opustil pozici nad sloupem světla a přehnal se nad námi, v průběhu letu vystřílel kila munice. Pršela na nás hlína, jak na hřbitově vybuchovaly rakety. „Jdeme!“

Vedl jsem je, střílel z Anihilátora, potácel se oblaky kouře. Zvedl se před námi automaton, co asi kdysi býval trolem, ale teď ho celého pokrývaly ostny. Napumpoval jsem do něj pár dávek, než jsem se musel sehnout pod seknutím jeho paže. Cooper se prohnal kolem mě a praštil do nevyváženého těla ocelí vyztuženou pažbou pušky, srazil ho k zemi. Haightovi byli ve zlomku vteřiny na něm, bodali zbraněmi do nekrytých kloubů a trhali ho na kusy.

Jeden z bratrů náhle vykřikl bolestí, když ho něco zasáhlo do zad. Vzduch zaplnil zvuk připomínající rozzuřené vosy. „Dolů! Dolů!“ vykřikl jsem, zatímco kolem nás svištěly kulky.

„Ten parchant mě střelil!“ zakřičel nováček, když zalezl za nějaké trosky. Nate zahlédl záblesk výstřelu a opětoval palbu.

Prachem před námi se táhla řada kultistů, kryli Hoodův ústup. Musely jich tam být tucty, a soudě podle intenzity střelby, co mířila naším směrem, byli těžce vyzbrojení. Naše skupinka Lovců se ukryla, kde se jen dalo. Hlínu mezi námi kropily kulky.

„Vzdejte se, Lovci!“ nařídil nám někdo z Dočasnosti, když palba na chvíli ustala. „Stojíte proti přesile!“

Sam Haven mu odpověděl z bezpečí za mramorovým náhrobkem. „Kolik vás podělanejch magorů ještě budeme muset zabít, než nám uhnete z cesty?“

„Povznesený řád stojí jako jeden!“ ozval se ten samý kultista. „I ve smrti budeme žít a bojovat! My…“

Sam ho utnul. „No, moh sis klidně ušetřit čas a říct, že jste tam všichni.“ Ztišil hlas a promluvil do vysílačky. „Skippy, cíle jsou u paty věže, dvacet metrů od naší pozice. Sejmi je.“

Letecký kulomet zahřměl téměř okamžitě, když Skippy kultisty rozstřílel na kusy. Stopovky křižovaly prostor před námi sem a tam, dokud tam nic nemělo šanci přežít. Julie vstala. „Pokračujeme.“ Lovci se ve vteřině zvedli a dali do běhu.

Dělo se něco divného. Byl slyšet sílící zpěv. Okamžitě jsem poznal Hoodův zesílený hlas, mluvil v nesrozumitelném jazyce. Mimozemské končetiny nad námi se ohýbaly a cvakaly v kloubech. Arbmunep hlasitě zachřestil jako roj cikád a začal se hýbat. „Řekni Skippymu, ať si dává pozor!“

Bylo však příliš pozdě. Jedna větev se snesla dolů. Skippy nějak poznal, co se chystá, a strhl vrtulník stranou, útok těsně minul jeho rotor. Větev zapraskala na protest a těžkopádně se zvedla zpátky na své místo. Jeden apache takové štěstí neměl a větev mu narazila do rotoru. Helikoptéra se začala ve vzduchu divoce otáčet a chrlit kouř, než dopadla na bok poblíž portálu. Listy vrtule se utrhly a proletěly armádou monster.

„Co to sakra je?“ zakřičel Sam.

Než jsem mohl odpovědět, zem pod našima nohama se vyboulila a zvedla nás všechny do vzduchu. Někteří upadli, zbytek to ustál. Já byl uprostřed, kde byl kopec relativně plochý, a držel jsem se jen tak tak, jakmile se dal kopec do pohybu. Julie stála vedle a spadla přes okraj, když hlína náhle zmizela. Chytil jsem ji za zápěstí a držel jako o život. Byl jsem šest metrů nad zemí a ostatní Lovci už spadli, když mi došlo, co se děje. Arbmunep se hýbal.

Celý svět se točil a třásl, ozývaly se hlasité trhavé zvuky. V zemi všude kolem nás se objevovaly propady a kopce. Nate Shackleford zmizel v zemi, když se mu pod nohama otevřela trhlina. Julie zakřičela něco nesrozumitelného. Kopec se posunul o šest metrů kupředu, zastavil tak prudce, až jsem málem spadl, a pak se posunul znovu.

Kořeny. Obří strom byl mobilní. A mířil přímo k portálu a Lovcům, co ho bránili. Zabral jsem a vytáhl Julii vedle sebe.

Druhý apache větev přesekla vedví, k zemi pršela kaskáda ohně. Skippy se držel před překvapivě rychlými větvemi, kličkoval mezi nimi způsobem, jakým by bachratý vrtulník určitě létat neměl, s každým seknutím na něj pršely hroudy prastaré hlíny. Na kmeni se bez účinku rozzářily exploze. Držet se pod stromem pro něj muselo být pekelně těžké, ale přesto dál střílel a snažil se krýt lidi na zemi.

„Skipe, vypadni odtamtud! Stáhni se!“ nařídila mu Julie. Další větev po něm sekla a Skippy se jí vyhnul na poslední chvíli. Pak se mu jiná otřela o ocasní rotor a roztrhala ho na kusy. Hind se začal divoce otáčet, valil se z něj kouř a spadl mimo dohled na hřbitov. „Ne!“ Ozvala se děsivě hlasitá rána.

Stěží jsem se držel. Kořen, na kterém jsme stáli, se zvedal do vzduchu, jen aby o vteřinu později prudce dopadl na zem. Podobných výběžků tu byly tucty, všechny posouvaly strom kupředu, každý pohyb musel otřást zemí na míle daleko. Když se přiblížil k portálu, Lovec, co obraně velel, měl dost rozumu, aby nařídil ústup do márnice. Hlína, na které jsme stáli, se uvolnila a Julie a já jsme spadli na zem.

„Rychle!“ zakřičel jsem, hned jak jsme dopadli, stále jsem ji držel za zápěstí, snažil jsem se uhýbat šlehajícím kořenům. Každý z nich byl velký jako auto a s hrozivou silou dopadaly všude kolem nás. Oba jsme upadli na obličej, když se jeden kořen objevil přímo za námi.

Jakmile se strom dostal k portálu, zarazil kořeny do země, přetrhl magický provaz a přerušil naše spojení s Alabamou. Světelný sloup zmizel a my se znovu ponořili do černočerné tmy. Strom znehybněl.

S výjimkou našeho dusání v prachu a hmyzího cvrlikání, jak se strom usazoval na novém místě, bylo ticho. Neviděl jsem ani vlastní ruku před obličejem. Chvíli trvalo, než jsem popadl dech. „Pokračuj,“ sykla Julie. Chytila mě za zbroj. „Musíme se vrátit k Nateovi.“

Stěží jsem ve tmě rozeznával její postavu. Pak se na zdi za ní otevřely tři tucty jasných očí. „Shoggoth!“ Zvedl jsem brokovnici a zapnul baterku. Jedno chapadlo narazilo do mé hrudi, vytrhlo mi zbraň a srazilo mě na zem. Obtočilo mi paže a pevně je sevřelo. Byl neuvěřitelně silný. Další chapadlo obmotalo Julii kolem pasu a zvedlo ji do vzduchu. Nadávala. Zoufale jsem se zazmítal. Zablikal na mě další pár očí.

„CHYTIL OBĚŤ,“ zahučel neskutečným basem z půl tuctu úst. Bylo to tak hlasité, že to Hood musel slyšet úplně kdekoliv. Amorfní hrouda se plazila po zemi, Julii držela ve vzduchu, mě vláčela hlínou. Byl jsem dezorientovaný, ale odhadoval jsem, že míříme stejným směrem, kterým jsme přišli. Bez ohledu na to, jak jsem se vzpíral, jsem se ani nehnul. Snažil jsem se volat o pomoc, ale na pusu se mi připláclo vlhké chapadlo. Páchlo jako horký asfalt.

Táhnul mě asi minutu, zpomalil, až když světlo viditelně zčervenalo. Shoggoth nás odnesl zpátky k portálu Starobylých. Položil nás na zem, nechal nás kašlat a lapat po dechu v louži slizu, ruce stále pevně přimáčknuté k bokům. Stál tam nekromant, čekal mezi dvěma obřími nemrtvými automatony. Před námi se otevírala trhlina do vesmíru Starobylých, zatažená a červená.

„Jsi mrtvej, Hoode,“ zasípal jsem. „Federálové vědí, kde jsme. Na cestě už budou atomovky. Nikdy ten tvůj blbej strom nenechají žít.“

Přikývl. „Zjevně ano. Ale tohle je jen první z mnoha. Já sám jsem byl jen tak silný, abych vypustil jeden. Jako odměnu za tvé obětování můj Pán probudí ostatní. Tenhle je první a nejstarší, ale po celém světě jsou pohřbeny stovky dalších.“ Hood se usmál. „A pokus očistit Arbmunep jaderným ohněm i tak skončí jen zahalením celé této oblasti do oblaku věčné tmy. Yithové před pětašedesáti miliony let udělali stejnou chybu.“

„Odsud se nikdy nedostaneš,“ řekla Julie. Otočila se k ní řada očí, podezřívavě pomrkávaly. „Moji lidi se o to postarají.“

„Podívejme, jak nám malá Julie Shacklefordová vyrostla,“ zasmál se drsně Hood. „Tvoji muži? Dobrý vtip. Tvoji Lovci utíkají o život a v patách mají mé služebníky. A i kdyby se odhodlali zasáhnout, vám dvěma to nijak nepomůže.“ Tleskl rukama. „Velký shoggothe, pošli ty smrtelníky za svým všemocným stvořitelem!“

Ale hrouda nás do portálu nehodila. Zvedla Julii jednou slizkou paží a prohlédla si ji od hlavy až k patě, studovala ji spoustou zvědavých očí.

„Na co čekáš?“ chtěl vědět Hood. „Nařizuji ti, strč je do portálu!“

Juliiny vlasy byly ulepené od dehtu. Jako by právě se shoggothem soupeřila v nemrkání. „Pan Popelnice? Jsi to ty?“ zeptala se tiše.

Všechny oči mrkly jako jedno. „KRÁLÍČEK?“

Julie se usmála. „Jsi to ty!“

Když si Pan Popelnice vzpomněl, zaplavily mě přes odkapávající chapadlo jeho emoce. Tentokrát do mě černé blesky udeřily jako bomba.

„Ahoj,“ řeklo mládě. „Já jsem Julie.“

„ŠPINAVÝ SAVEC,“ odpověděl Vyhnanec. Savčí mládě bude pozřeno. Vyhnanec byl zahanben. Vyhnanec zklamal – PŘÍŠERNOU JEČÍCÍ ZKÁZU – Vyhnanec přišel pozřít savce, kteří bojovali s ostatními příslušníky Hordy. Vyhnanec potěší pána a nebude déle Vyhnancem. Znovu bude číslem 786 Hordy. „POHLTIT!“

„Jsi legrační,“ řeklo mládě. Zvuk prošel přes hlasivky mláděte a vytvořil melodii, ne nepodobnou kvílejícím psům od vyjících bran, která Vyhnance přiměla zastavit. Nový zvuk, savci označovaný slovem smích, přiměl Vyhnance nechtít pozřít mládě. Mládě zvedlo ve svých rukou s protilehlými palci zobrazení malého pozemského zvířete vyrobeného z látky vycpané vlákny. „Tohle je Králíček. Chceš si hrát?“

„POHLTIT?“

„Ne. Hrát, hlupáčku.“ Mládě s pomocí svých ubohých spodních končetin odskákalo pryč. „Pojď. Jsi můj kamarád. Jsi cítit jako popelnice.“

Vyhnanec byl zmaten. Ostatní savci byli ze vzteku a spalování. Mistr – PŘÍŠERNÁ JEČÍCÍ ZKÁZA – byl z bolesti a rozkazů. V tomto mláděti nebylo zabíjení. Mládě se náhle před Vyhnancovýma současnýma očima změnilo a Vyhnanec viděl, že je z hvězd.

Zmatený Vyhnanec ho následoval. Vyhnanec se stal Přítelem.

Předtím jsem si myslel, že trpasličí myšlenky jsou trochu cizí, ale Pan Popelnice mi ukázal, co znamená opravdová cizost. Hlava mě bolela od děsivých zvuků, myšlenkové bubliny v ní praskaly silou dynamitu a před očima mi přetrvával obrázek dokonalého malého svítícího anděla s copánky a hadrovým králíkem.

„Znič je!“ zařval na váhajícího shoggotha Hood.

„NÉÉÉ!“ Jednoduché zvíře si vzpomnělo na možná jedinou věc, co kdy milovalo. Dvě chapadla práskla jako biče, rozsekla automatony po Hoodově boku vedví. Pak projela Stínem a rozpustila zem u jeho nohou, ale on se prostě znovu zformoval o kus dál.

Se zavrčením natáhl jednu ruku. „Zrádná měňavko!“ Z amuletu vylétla ohnivá koule, sklouzla mu po paži a přes dlaň vystřelila na shoggotha, zahalila ho plameny. „Jak se opovažuješ!“

„CHRÁNIT KRÁLÍČKA!“ zaduněl shoggoth, když Julii opatrně položil za sebe. Pak se hořící hrouda prohnala kolem mě, přes portál na Stína. Byl jsem volný a divoce jsem se otáčel v dehtu. Planoucí bestie se srazila s Hoodem, hořící kusy létaly všemi směry. Už teď se zdálo, že se zmenšuje a mění v popel. Klouzal jsem ve slizu, snažil jsem se postavit. Hrouda ztuhla a rozpadla se na hořící úlomky. Pan Popelnice explodoval s příšerně pronikavým zakvílením.

Hood si z roucha oklepal popel. „Nikdy nevěř, že měňavka odvede lidskou práci.“ Udělal tři kroky a přeskočil portál, bez problémů dopadl vedle mě. Vystřelil jsem mu brokovnicí po hlavě, ale on s ní jen cuknul, než mě chytil za krk a zvedl ze země. Napůl člověk, napůl stín, díra ve tváři se rychle zavírala. „My dva už jsme se rozloučili.“

„Pitte!“ ozval se hlasitý výkřik. Ohlédl jsem se a uviděl agenta Frankse, jak běží naším směrem a skáče mezi masivními kořeny. Nemohl to zvládnout včas.

„Příliš pozdě,“ řekl Hood, než mě hodil do středu portálu.

KAPITOLA 21

Proletěl jsem hladinou.

Panoval tu jiný čas.

Bylo obtížné to chápat. Naše existence není na podobné zážitky zrovna zařízená. Čas ubíhal, ale v jeden okamžik různými směry. Mozek mě bolel jen od toho, jak se snažil fungovat.

Moje oči stále viděly. Světlo bylo převážně červené, ale nepřicházelo ze žádného určitého zdroje. Bylo naprosto cizí, nezemské. Vzduch, co mi pronikal do plic, se neskládal z toho, z čeho by se měl vzduch skládat, ale na tom nezáleželo, protože zatím neuběhlo dost času na jediný nádech. Vznášel jsem se v prostoru, v mlze, skoro jako na oblaku v nějaké alternativní pekelné verzi nebes.

Kde jsem se asi podle Dočasnosti právě nacházel.

Kolem proplula bytost sestávající jen z očních bulev. Byla drobná, ale pak mi došlo, že bez ničeho, od čeho bych mohl odvozovat velikost, by se mohla klidně nacházet kilometry daleko a být velká jako metro. Pojídala sršně z čepelí a páry, ale na tom nezáleželo, protože čas neplynul. Prostě byl.

Ach bože, mám strach.

Celý vesmír se pohnul. To Svrchovaný pán hrůzy mrkl. V rudé se objevila žlutá štěrbina. Díval se na mě.

Čas tu nebyl správný, ve stejnou chvíli jsem mohl vidět miliony let do minulosti, miliony let do budoucnosti a pak i dalšími směry této dimenze, které jsem nedokázal pochopit a kvůli nimž budu umírat znovu a znovu po celou věčnost. Tahle mohutná věc si upřímně myslela, že jsem prvním smrtelným tvorem, co ji kdy dokázal zranit. Věděl jsem jen to, že tahle bytost vede mezi hvězdami tisíce let trvající bitvy s věcmi ještě ďábelštějšími než ona, ale nějak jí dokázal ublížit obyčejný člověk. A měl jsem za to zaplatit. Hodně.

„Celá ta záležitost s atomovkou, to jsem nebyl já. Chlap, se kterym to chceš probrat, je Dwayne Myers. Zvláštní agent Dwayne Myers z Úřadu pro kontrolu monster. M-Y-E-R-S.“ Nevěděl jsem, jestli si to jen myslím, nebo to na tomhle místě opravdu říkám, ale i kdyby ano, byl jsem si jistý, že můj ubohý projev pro něj byl jen jako komár bzučící kolem jeho ucha.

Obří oko si mě dál prohlíželo. Cítil jsem ho ve své mysli, prohrabával se tam a zjišťoval, jak mi co nejvíc ublížit. Byl jsem bublinou lineárního času na tomto bezčasém místě, kuriozitou. Můj vesmír byl pro Svrchovaného pána hrůzy jedem, ale když mě pohltí, bude to stejné, jako kdyby zdravý člověk snědl bonbón. Ne moc dobré pro zdraví, ale toho si stejně nevšimnete.

Pak to promluvilo. Celý vesmír se otřásl nepopsatelným hlasem. Jediné, čemu jsem rozuměl, byla bolest. Zpráva samotná mne minula. Na tom ale stejně nezáleželo, protože takhle jsem měl strávit celou věčnost.

Pár minut na tomto místě, než ho odsud Earl vytáhl, roztříštilo mysl Raye Shackleforda. Ray už nikdy nebyl stejný. Poprvé jsem ho jen litoval. Svrchovaný pán hrůzy řekl něco dalšího. Zažíval jsem větší agonii, než jakou jsem si dokázal představit. Proměna v zombii byla v porovnání s tím vánoční návštěva v Disneylandu s obrovskou zmrzlinou a volným lístkem na raketoplán.

Když skončil, vznášel jsem se a přál si zemřít.

Doma jsem byl smrtelný. Tady jsem se stal věčnou kousací hračkou. A to ještě ani nezačal. Přiblížil se. Tři kilometry hladkého krunýře posetého stovkami chapadel jiskřících elektřinou. Okaté monstrum bylo lapeno lesem údů a vstřebáno, celou věčnost ho bude trávit a pohánět s ním ohně chaosu.

Pak se v propasti zmatku objevila přítomnost něčeho povědomého, další bublina známé reality. Do rudého světla proniklo modré, jak se čas začal znovu pohybovat. Přicházelo to z opačné strany než Svrchovaný pán hrůzy. „Na misi jsem nikdy neselhal,“ prohlásil ta přítomnost, když jsem se otočil.

„Agent Franks?“

Tady byl jiný. Fyzické tělo bylo jen skořápkou, příbytkem ducha, zjevně ne zcela lidského, ale spíš jednoduššího a staršího. Recyklované orgány, kosti a šlachy, které sloužily jako Franksův avatar, mi podaly ochranný kámen. Vřel silou čiré reality. „Nemíním s tím začínat.“ Byla tu zřetelná energetická cesta připojená ke kameni, která se táhla do našeho vesmíru.

Julie mi to už vysvětlovala. Podle toho, jak chápu fungování ochran, je to vlastně ohnisko naší reality. Jako by byli na slunci pod lupou. Nemrtví jsou v tomhle světě nepřirozený, tak je to prostě odpálí. Věci z jiný reality to horko nesnesou. A když jsem teď mohl vidět, co to skutečně je, poznal jsem, že je to mnohem mocnější, než si kdokoliv z nás představoval. Ochranný kámen byl obrovský, sršel potenciálem. Staří alchymisté nevytvořili jen obranné zařízení. Oni stvořili zbraň soudného dne. Obdobu hrozby hromadného zničení, jen v sedmnáctém století.

Pokud byla naše realita pro Starobylé jed, Franks jim právě do obýváku přitáhl barel nervového plynu VX.

Svrchovaný pán hrůzy na nás oba zaútočil nenávistí. Byli jsme pro něj tak cizí, že asi ani nechápal, k čemu se chystáme, ale vůbec se mu to nelíbilo. Příšerné vize a mimozemské myšlenky bušily do mé psychiky. Bolestí bombardovaný Franks se dál tlačil mým směrem, konečně mi do čekajících rukou vložil ochranný kámen. „Rozbij ho,“ instruoval mě Franks. „Já nemůžu.“

Jistěže nemohl. Byl postavený lidmi pro lidi.

Svrchovaný pán hrůzy se hnal kupředu.

Na tomto místě jsem viděl ochranný kámen takový, jakým opravdu byl, pouhou skořápku, nádobu poutající divoké reakce surové fyziky a pravděpodobností. Před čtyřmi staletími je kombinace temné magie a mocné alchymie spoutala do této nádoby, nechala ji prosakovat jen tak málo, aby sloužila jako štít proti silám z druhé strany. Franks všechna čísla na kouli připravil předem, použil při tom matematické kódy stvořitele. Bylo to připravené.

Svrchovaný pán hrůzy byl přímo nad námi. Nikdy to nestihnu včas.

Moje prsty se zabořily do kamene a roztrhly ho. Pole se tříštilo a energie proudila šířícími se trhlinami. Pustil jsem kámen a ten plul ode mě, energie narůstala a připravovala kataklysmatickou reakci.

„Chytni mě za ruku!“ Julie… Přišla za mnou. Natáhl jsem se za jejím hlasem. „Rychle!“ Pak mě chytila a táhla zpátky do skutečného světa.

Nádoba se roztříštila. Přívalová vlna uvolněné energie lineárního času vtrhla do reality Svrchovaného pána hrůzy. Pokud sníst mě odpovídalo škodlivosti bonbonu, tohle byl ekvivalent dvouhlavňové brokovnice. Žluté oko se zaostřilo na blížící se stěnu smrtící reality. Neslučitelná hmota se srazila, tříštila se na atomy a uvolňovala energii v narůstajícím algoritmu nenávisti. Bezčasá věčnost byla narušena. Každý kousek prastarého hlavonožčího boha byl potrhán na subatomární úrovni. Galaxie se zachvěla.

Svrchovaný pán hrůzy prostě… pukl.

Výbuch se řítil všemi směry a pohlcoval planety.

Lapal jsem po dechu.

Pode mnou byla hlína, Bohu za ni dík, opravdová hlína. Ležel jsem na zádech uprostřed nyní už pevného kamenného kruhu, oblohu nade mnou zakrýval strom. Odevšad se ozývala střelba a exploze. Kolem se belhal třímetrový zlobr, hořel. Nikdy jsem nebyl tak rád, že jsem doma.

Jedna moje ruka byla natažená, Někdo mě za ni držel. Bolela mě hlava a byl jsem tak omámený, že mi chvíli trvalo, než jsem se převalil a podíval se, kdo to je.

„Julie?“ zašeptal jsem. Ležela obličejem k zemi, naprosto nehybná, ale za ruku mě držela pevně. „Julie?“ Pomalu a hluboce se nadechla, než konečně zvedla hlavou. Po tvářích jí stékaly slzy. „Přišla jsi za mnou…“

Julie se slabě usmála. „No, jo.“

„Děkuju,“ zachraptěl jsem.

Přitáhla se ke mně blíž, opřela si hlavu o moji. „Už mě k tomu nikdy nenuť.“

Nevěděl jsem, jestli tím myslela portál, nebo že jsem ji opustil, abych zemřel. Měla v sobě tolik odvahy, že mě následovala tam, kam by nikdo chodit neměl, a přitáhla mě zpět. „Dohodnuto.“

„Už nikdy…“

Něco se mi pohnulo u nohou. Franks se prudce posadil. Pomalu se rozhlédl kolem, než se postavil na nohy. „Nikdy jsem nic tak velkýho nezabil,“ řekl, skoro to znělo, jako by na sebe byl pyšný. „Bylo to… uspokojující.“

My zabili opravdovýho Starobylýho. My jsme odpálili Svrchovanýho pána hrůzy!

„Je vážně mrtvej?“ zeptala se Julie.

Franks neodpověděl, jen ukázal prstem.

Osvětlený hořícími zbytky shoggotha tam klečel Hood. Zvednutá kápě odhalovala jako olej černé slzy, co mu stékaly po obličeji. „Ach, pane, co ti to udělali?“ kvílel. Automatony za ním se nepohybovaly, ztuhle stály na místě jako sochy. Pak klouby začaly jeden po druhém povolovat a ony se s kovovým skřípáním převrátily a spadly na zem. Veleknězovo tělo jako by chřadlo, jak z něj vyprchávala stínová energie.

Když se oživení vojáci rozpadli a zdroj jejich magie zmizel, s Dočasností byl konec.

Roztřesený jsem se zvedl a sebral Anihilátora.

Má nemesis se dusila, při každém kýchnutí mu z úst vylétaly mouchy. Začal zvracet a z pusy mu vypadla mrtvá pijavice, při dopadu se vypařila. Stínové postavy z něj stoupaly jako pára, blikaly rudýma očima, než se strachem zmizely pryč. Všichni služebníci Starobylých Hooda opouštěli. Zastavil jsem se přímo před ním. Nad námi se stále tyčil strom, střelba naznačovala, že Lovci monster se vypořádávají se zbytkem kultistů, ale tahle část mé práce byla u konce. „Proč?“ Podíval se na mě, z nosu a uší mu vytékala černá kapalina. Látka, která mu zajišťovala nesmrtelnost, se vypařovala. „Proč mě zavrhl?“

„Protože je mrtvej.“

Vychrchlal démonický olej. „Nemožné.“

Pokrčil jsem rameny. „Vždycky se něco podělá.“

Hood vzlykal, třásl se. Věděl, že říkám pravdu. „Studoval jsem je tak dlouho. Oni nemohou být poraženi. Jejich vítězství bylo nevyhnutelné. Nevyhnutelné! Nemohl jsme je zastavit, nikdo nemohl. Prodal jsem svou duši, abych ochránil tenhle svět!“

„Uzavřel jsi mizernej obchod.“

„Pak si přijdeš ty… takový idiot. Tak lhostejný k výjimečnému daru, co jsi dostal. Já si své dary musel vysloužit. Musel jsem se obětovat. Bojovat a omezovat se kvůli každičkému kousku vědomostí.“ Jako by se jeho tělo lámalo pod uvědoměním vlastní porážky. „Tvá cesta může skončit jen krví a ohněm. Má vedla do utopie. Udělal jsem, co jsem musel.“

„Ty žádnej mučedník nejseš,“ řekl jsem a namířil brokovnici. „Nevykecávej se mi tady o tom, cos musel dělal. Dělal jsi to, protože jsi chtěl.“

„Proklínám tě, Pitte!“ Zvedl se, vrávoral ke mně. Položil mi ruce na ramena, ale pak se jeho černé oči rozšířily překvapením, když mu do hrudi zajel stříbrný bajonet Anihilátora. „Já… já…“

Hlava mu klesla na mé rameno, krvácel mi na zbroj.

* * *

Pohřeb se odehrával v příznačně deštivém dni. Babička stála vedle mě, ani na chvíli nepustila mou ruku, když tátova a mámina rakev klesaly do hlíny. Rakve byly celou dobu zavřené, protože kyselina té věci v pentagramu jim spálila obličeje, z masa zůstaly jen cáry.

Kněz pokračoval ve své litanii, mumlal stejná slova jako jeho předchůdci od chvíle, co lidi pohřbíval sám Martin Luther. Když konečně skončil, z oblohy nad Birmighamem se spustil liják. Ubohá hrstka lidí, co se zúčastnili obřadu, se rozprchla schovat.

My dva zůstali, dívali jsme se, jak se čerstvě vykopaná hlína mění v bláto. Stará ženská a dvanáctiletý kluk celý v černém, žalostná dvojice v dešti.

Babička se sklonila a zašeptala mi do ucha: „Nech je jít, Martine.“

Zavrtěl jsem hlavou, po tváři mi stékala voda.

Silně mi zmáčkla prsty. „Poslouchej mě, kluku. Tvůj otec si zahrával s věcmi nad jeho chápání a draze za to zaplatil. Neudělej stejnou chybu jako on. Nech to být. Já vím, že tě učil svým temným způsobům z temných knih, ale on byl hlupák.“

Pomyslel jsem na věc, co vyšla ze sklepa. To babička byla hlupák, ne táta. On věděl, co je tam venku, a pověděl mi o tom. Starých věcí nebylo třeba se bát, jen se musely pochopit. A pochopení vedlo ke kontrole.

Můžu je ovládat.

„Tvoji rodiče jsou teď kvůli svým příšerným hříchům s ďáblem.“

„Ano, babi.“

„Pokoušela jsem se otcovu prokletou knihu spálit, pro tvé vlastní dobro, ale nechtěla hořet. Tak jsem ji se všemi věcmi dala těm Američanům, co tu stvůru zabili. Říkali, že ji dají na bezpečné místo, kde už si s ní nikdo zahrávat nebude.“

Ty věci byly moje. „Ano, babi. Jak si ti stateční Američané říkali?“

„Lovci monster s. r. o. Dlužíš jim svůj život, jak jistě víš.“

„Vím.“ A oni mi dluží otcovu knihu… Přísahal jsem nad otcovým hrobem, že své dědictví dostanu zpět. Jednoho dne najdu ty Lovce monster a vezmu si, co mi po právu náleží. „Můžeme už jít domů, babi? Je mi hrozná zima.“

„Dobře, Martine.“

Vytrhl jsem bajonet ve spršce červené lidské krve.

Martin Hood mě pustil, odvrávoral a přitiskl si ruce na hruď. Krev tekla dál. Pomalu klesl na kolena, nevěřícně na mě zíral.

„Já… zapomněl jsem… co je bolest…“

Bolest byla hořící vesnice plná těl orků. Bolest cítily rodiny jeho nevinných obětí. Bolest byla jedna z mnoha věcí, co ukradl Carlosovi. Bolest cítil G-Nome, když se na něj vrhl doppelganger. Bolest, smrt a utrpení, nic jiného ve stopách Martina Hooda nezůstávalo.

Bolest byla jeho odkazem.

„Stojí to za prd, co?“ zašeptal jsem.

Pak velekněz Svaté církve dočasné smrti padl na obličej a zemřel.

Stál jsem nad ním, z bajonetu odkapávala krev. Přišla ke mně kulhající Julie, namířila M14 a nemilosrdně do mrtvoly vyprázdnila celý zásobník stříbrných kulek. Nerad to přiznávám, ale při výstřelech jsem sebou trhnul. „Jen pro jistotu,“ řekla.

„Samozřejmě,“ odpověděl jsem.

Strom nad námi se třásl, hmyzí větve praskaly. Temnota nad ním se pomalu rozplývala, odhalovala hvězdy. Nedaleké kořeny během pár vteřin zezelenaly, zhnědly a pak zešedivěly. Nakonec zůstala hmota o konzistenci chladného kamene. Mocný Arbmunep skončil, vrátil se do té samé hibernace, ve které setrvával po celou zaznamenávanou historii. Věděl jsem, že kultisty, připravené o magii a nemrtvé bitevní stroje, teď čeká peklo na Zemi, až se do nich pustí parta rozzuřených, po zuby ozbrojených Lovců.

Franks přistoupil k rozmašírovanému tělu, strčil do něj botou. „Vypadá to, že stínovej chlapec nebyl až tak osvícenej, jak si myslel.“

Julie a já jsme si vyměnili pohled. „Osvícenej?“ zopakoval jsem. „Podívej, drahá, Franks udělal vtip.“

„Fascinující,“ odpověděla, ale soustředila se při tom na vysílačku. „Zdá se, že Dočasnost se stahuje, ale naši lidi jsou roztroušený a teprve se snaží přeskupit. Pár se jich pohřešuje v místech, kde dopadly kořeny.“ Věděl jsem, že při tom myslí na mladšího bratra. „Budeme je muset najít.“

Pořád se tu kolem musela potulovat spousta monster. Každý osamocený Lovec byl v nebezpečí. „Měli bychom si pospíšit.“

Franks Hooda převalil a začal proklepávat zkrvavené roucho. Okamžitě jsem věděl, že hledá artefakt. Mimoděk jsem ustoupil. Svrchovaný pán hrůzy byl mrtvý, ale kdo ví, čeho všeho byla ta malá věc ještě schopná. „Drž tu zatracenou věc ode mě dál.“

Hromotluk se zamračil. „Není tady.“

„Hledáte tohle?“

Všichni tři jsme se otočili po hlase. Byla to ta holka, Lucinda, Hoodova dcera. Někde ztratila ceremoniální korunu a z roucha jí zbyly zablácené cáry. Plakala, když artefakt zvedala. V mlze zářil nepřirozeným černým světlem. Bylo to skoro dítě.

„Zahoď to,“ nařídil Franks, v ruce se mu materializoval 10mm glock.

„Zabili jste ho…“ kvílela. „Zavraždili jste mého otce!“

„Jo,“ odpověděl jsem pomalu. „A ty zemřeš taky, jestli tu věc neodložíš a neustoupíš od ní.“

„Za tohle zaplatíte. Vy všichni za to zaplatíte! Byl to dobrý člověk!“ křičela Lucinda. „Povznesený řád znovu povstane a přijde si pro vás!“

„To bude dost těžký, když jsme odpráskli vašeho boha.“

„Lži!“

„Tvůj otec byl idiot. Teď se vzdej, než někdo přijde k úrazu.“ Vážně jsem se nechtěl dívat, jak Franks zastřelí holku, která byla prakticky teenager. „Poslechni mě.“

„Můj otec byl dobrý člověk!“

„Tvůj taťka byl psychopat. Věř mi, holka, mám s čím srovnávat,“ přidala se chladně Julie. Někde mezi kořeny pohřešovala svou rodinu. „Ale na tohle vážně nemám čas. Franksi, máš ji na mušce?“

„Potvrzuju,“ odpověděl Franks. Mířidla posadil přímo mezi Lucindiny oči.

„Zahoď to,“ nařídila moje žena.

Ozval se výstřel. Kulka se zabořila do hlíny u Lucindiných nohou. Otočil jsem se právě včas, abych viděl nechápavý výraz ve Franksově hranaté tváři, než se mu oči protočily do hlavy a on se zhroutil na zem.

Nad Franksem stál Ray Shackleford, v zakrvácené dlani držel dlouhý kus páteře, zjevně vytržené z Franksových zad. Upír se usmál, upustil obratle na zem. „No, tohle vyšlo skvěle! Ahoj, děcka.“

„Tati!“ vyhrkla Julie. Upustila prázdnou M14 a sáhla po pistoli.

Lucinda Hoodova zaječela. Obrátil jsem pozornost zpátky k ní, jen abych u ní uviděl Susan Shacklefordovou. Dívka se potácela pryč od ní, zanechávala za sebou krvavou stopu. Susan něco zvedla a zasmála se. Byla to Lucindina drobná ruka, čistě utržená v zápěstí, stále držela artefakt. „Už bylo sakra na čase!“ radovala se Susan, když si předmět prohlížela.

„Za tohle všichni zaplatíte!“ vzlykala Lucinda, tiskla si zakrvácený pahýl k rouchu. Vytáhla dlouhé lano a upustila ho. Portál se aktivoval v záblesku plamenů a ona do něj po hlavě skočila.

„Hej, zlato, něco sis zapomněla!“ zavolala za ní Susan, odtrhla ruku od artefaktu a ledabyle ji zahodila do portálu. Otvor se za ní uzavřel. „Ta dnešní mládež, přísahám… Když o tom mluvím… jak se vám daří?“

Julie a já jsme se k sobě přitiskli zády. Ona namířila svou pětačtyřicítku na otce a já Anihilátorem kontroloval matku. Jestli zaútočí z téhle vzdálenosti, je z nás fašírka. Susan byla na tak mladou upírku neuvěřitelně mocná a dokázala se pohybovat tak rychle, že to oko skoro nestíhalo.

„Bylo líp…“ odpověděl jsem pomalu. „Měli jsme dohodu, Susan.“

„Drž se dál!“ zakřičela na ni Julie.

„Jóó!“ zavýskl Ray, když zvedl nohu a dupnul na Franksovu vytrženou páteř. Zuřivě ji zadupával do země, dokud s nechutným zvukem nepraskla. „Štěstí, že ta holka odvedla jeho pozornost. Franks by mi jinak určitě nakopal prdel.“

„Ano, měli jsme dohodu,“ usmála se Susan a odhalila špičaté zuby. „Ty ses měl pro mě postarat o nekromanta. Splněno. Ale zabít skutečnýho Starobylýho… musím uznat, že to bylo působivý. Vážně, to je prakticky něco jako rekord. Můj hlavní protivník je po smrti a já ti dlužím, žes mě od něj vysvobodil. Ne, my tě nezabijeme, Owene. Jen jsem si přišla pro to, co mi po právu náleží.“

„Na co tu věc chceš?“

„Ach, tahle malá tretka je klíčem ke spoustě prastarých dobrot, a dokud si Druzí nevyberou dalšího Ochránce, aby je střežil, vytěžím z toho, co půjde.“ Susan pokrčila rameny. „Ale o tom jsem nemluvila. Jak jsem řekla, jsem tu pro to, co je po právu moje… jako moje děti. Julie, zlatíčko… pojď s námi.“

„Nikdy,“ zasyčela Julie. Její otec se lehce posunul a ona pevněji sevřela zbraň. „Nepřibližuj se.“

„Nemáš na výběr.“

Ray otáčel hlavou a větřil jako dravec, kterým vlastně byl. „Přicházejí Lovci… nedokážu odhadnout, jak moc jsou blízko. Ten blbej strom mi rozhodil smysly. Cítím… copenhagen.“

„Pojď s námi, Julie. Tvůj mladší bratr je tam ve tmě, zraněnej a vyděšenej. Teď už ho můžu zachránit jen já.“ Susaniny oči zářily.

„Měl jsem v tobě ten kůl nechat,“ odplivl jsem si.

„Tvoje chyba,“ usmála se. „Vem si je, Rayi.“

Oba jsme vystřelili, ale upíři se pohybovali tak rychle, že nám to k ničemu nebylo. Susan jako by mezi střelami z brokovnice procházela. Perforovaly jí plíce a srdce, ale zranění se okamžitě zahojila. Udeřila otevřenou dlaní do mé obrněné hrudi a odhodila mě na kamenný kruh. Tvrdě jsem dopadl na skálu, vyrazil jsem si dech.

Když jsem se škrábal na nohy, motala se mi hlava. Julie křičela.

Susan ji dostala.

Naplněný vztekem a strachem jsem se zvedl, ale to už u mě byl Ray. Naše těla se srazila a on mě sevřel v medvědím sevření, až mi zapraskala žebra. „Nepleť se do toho, hochu. Tohle je rodinná záležitost.“

Dal jsem mu hlavičku a rozbil nos. A znovu, protože čelo byla jediná zbraň, kterou jsem měl. Ray mě pustil. Měl nadlidskou sílu a rychlost. Já měl zoufalství. Vytáhl jsem svou .45, zarazil mu ji do hrudi a mačkal spoušť, jak nejrychleji to šlo. Ray se na mě překvapeně podíval, když jsem mu srdce roztrhal na stříbrem vykládané konfety. Chytil mě pod krkem, zvedl do vzduchu a s řevem se mnou třísknul zpátky na zem.

Susan sevřela hrst Juliiných vlasů a trhla jí hlavou dozadu, odhalila hrdlo. Julie bojovala, vzpírala se proti jako železo pevným pařátům. Obličej její matky se protáhl, když do nemožné šířky rozevřela čelisti, zaleskly se jako břitva ostré zuby.

Vymrštil jsem se na nohy a nabral Raye ramenem, snažil jsem se ho odtlačit. Odměnou mi byl úder do zad tak silný, že by mě mohl do konce život zmrzačit. Šel jsem do kolen. Upírčina ústa se snášela k Juliinu krku. Čas se zpomalil. Viděl jsem hrůzu v Juliiných očích, puls na krční tepně i nepřirozené černé znamínko na jejím krku, když se Susaniny tesáky zabořily do masa.

„NE!“ Vytrhl jsem z pochvy kukri a vší silou ho zarazil Rayovi do břicha. Se šokovanou nevírou se na mě díval, když jsem ho zvedl ze země, čepel se prořízla polovinou jeho trupu. Přehodil jsem ho přes rameno, celou dobu jsem řval.

Susan se na mě podívala, z úst jí vytékala horká krev. S protáhlým zvířecím obličejem zasyčela. Julie měla zavřené oči, její krásnou tvář zkřivila bolest. „Teď už je mo…“ Upírka sebou náhle trhla, ruce jí vylétly ke tváři, pustila Julii. Z otevřených úst se valila červená pára. „Co se to děje? Její krev pálí!“

Ray se pokoušel vstát, cpal si do břicha vlastní vnitřnosti. „Znamení! Ochráncova kletba!“

Susan sevřela drápy kolem svých rtů. Z tváře jí stoupal kyselý kouř. Maso na bradě a rtech se loupalo, zůstávaly odhalené zuby. Zavrávorala. Ječela.

Skočil jsem dopředu, chtěl jsem chránit Julii, kukri jsem zvedl vysoko nad hlavu. Juliiny oči se prudce otevřely a na okamžik vypadaly úplně černé, než mrkla a ony se vrátily do normálu. Na krku neměla žádné zranění, nic. Nic s výjimkou Ochráncova znamení. To na okamžik zacukalo vlastním životem, než znovu znehybnělo.

„Jsem v pořádku,“ zašeptala Julie.

Susan se třásla příšernou bolestí. Sklonila ruce. Spodní polovina jejího obličeje byly jen lesknoucí se kosti. „Já nemůžu… nemůžu tě změnit…“ koktala zmateně upírka. „Proč… proč se to nehojí?“

„Susan!“ vykřikl Ray.

„Já neregeneruju!“ Mnula si prsty odhalenou čelist. „Co jsi mi to udělala? Je ze mě zrůda!“

Vstal jsem od Julie, napřáhl jsem kukri. Nastal čas, aby Susan zemřela.

„Zatraceně.“ Susan zvedla jednu ruku a namířila na nás artefaktem. Zapraskal černou energií. Věděl jsem, že nás oba pohltí. „Když ji nemůžu mít já, tak nikdo.“ Vzduch kolem artefaktu začal vířit.

„Ne!“ křičel Ray. „Nezabíjej ji!“

Pak artefakt neškodně vypadl ze Susaniných ochromených prstů.

Susan zavrávorala kupředu, ze zad jí trčel kůl z bílého dubu, kolem se valila černá krev. Sam Haven do ní brutálně zarazil další kůl. Susan klesla na kolena, paralyzovaná. „Nech je na pokoji!“ Ustoupil o krok, zvedl nohu a kopnutím kolík prorazil skrz.

„SUSAN!“ zaryčel Ray a přeskočil Julii i mě.

„Je konec, Rayi!“ zavolal na něj Sam, když vytáhl svůj bowie nůž. Zvrátil Susan hlavu na záda, přitiskl čepel ke krku.

Ray do Sama narazil, oba se odkutáleli po zemi. Běžel jsem za nimi. Ray vstal první, jeho tělo se kroutilo, svaly se natahovaly na upíří kostře, z konečků prstů vyrazily kostěné spáry. „Táhni od mojí ženy!“ Ray udeřil s nadpřirozenou silou. Zvedající se Sam zachrčel, když mu kostěné spáry projely zbrojí, úder ho odhodil do vzduchu.

Upír zaváhal, podíval se na bývalého přítele, pak na krev odkapávající z jeho ruky. „Tohle mě vážně mrzí, Same.“ Ray se sklonil, chytil kůl v Susaniných zádech a vytrhl ho.

S výkřikem jsem zasekl kukri do Rayova zátylku. Čepel zasáhla, otřes mi projel celou paží. Ostří se před zastavením prořízlo skoro celým krkem. Z rány pomalu vytékala černá tekutina. Ray chvíli jen stál, jeho upíří rysy měkly, vracel se do zdánlivé normality. Slabě se usmál. „Dobrá rána, hochu…“

Protáhl jsem čepel zbytkem cesty až k hrdlu. Rayova hlava spadla z ramen a odkutálela se pryč. Tělo dopadlo o vteřinu později.

„Rayi!“ zaječela Susan. „Co jsi to udělal?“ Stála za mnou, díra v hrudi se uzavírala, ale její spodní čelist stále tvořila jen bílá kost. Udělala krok kupředu. „Co jsi to udělal?“

Zatočil jsem nožem a připravil se na její útok. „Svoji práci.“

Můj tchán byl mrtvý. Rayovo maso měklo, měnilo se ve sliz a odkapávalo z kostí. Konečně jsem mu mohl udělat laskavost, které se mu mělo dostat už loni v létě.

Susan zaváhala, podívala se na mrtvého manžela, pak se její rudé oči upřely na mě. „Tak teď opravdu zuřím!“

„Táta je volnej, mami,“ řekla Julie, když do svojí pušky zarazila nový zásobník. Ze všech směrů se blížila světla baterek a výkřiky Lovců. Julie trhla za nabíjecí páku. „Tady jsi skončila.“

„Ne, ještě ne,“ Susan se sklonila, aby sebrala artefakt, ale Juliina kulka jí ho vystřelila z dlaně. Susan zavrčela. „Takže takhle to bude?“

Julie pečlivě zamířila. „Jo, asi jo.“

Kulka ničím neprošla. Susanino zakrvácené oblečení spadlo na zem, přes zničený hřbitov se valila hustá šedá mlha. Během pár vteřin se smísila s okolním oparem a zmizela z dohledu.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Julie.

„Jsem v pohodě. Zkontroluj Sama.“

Rozložitý Lovec seděl, tiskl si dlaně k boku. Přidřepl jsem k němu. „Same? Jsi v pohodě?“

„Ne-e…“ Odtáhl ruce. Přes rozervaný kevlar jsem viděl do jeho hrudní dutiny. Ray, zoufale se snažící ochránit svou ženu, vložil do úderu tolik síly, že prošel skrze zbroj. Sam se divoce rozkašlal, z mrožího kníru mu kapala krev. „Kurva, to bolí.“

„DOKTOR!“ zaječel jsem z plných plic. Julie mluvila do vysílačky, zoufale sháněla orkskou léčitelku. Otevřel jsem brašnu s první pomocí a vytáhl obvazy. Roztrhl jsem obal a přimáčkl je na ránu. Téměř okamžitě nasákly k nepotřebě.

„Musím si lehnout,“ zasípal Sam. Přitiskl jsem mu ruku na záda a opatrně ho uložil. „My… vyhráli jsme?“

„Jasně že jo, chlape.“

Julie k němu přiklekla na druhé straně, posvítila baterkou na zranění. Upíří spáry do něj vyryly čtyři hrozivé rány. Valila se z nich krev. Překvapovalo mě, že je stále při vědomí. Julie se na mě podívala, v očích strašlivou pravdu. „Drž se, Same. Gretchen je na cestě.“

Samova silná ruka chytila tu moji. „To je v pořádku, děcka.“ Shromažďovali se kolem nás další Lovci. Pár federálů našlo agenta Frankse a shánělo se po nosítkách.

„Sam ne!“ vykřikla Holly, když nás uviděla. Podíval jsem se na shromážděné Lovce. Nikdo z nás nemohl nic dělat. Sama by takhle mohli zranit přímo na pohotovosti v nemocnici, a stejně by neměl šanci. Holly zoufale stříhala a stahovala zbytky Samovy zbroje. V žádném případě nemohla krvácení zastavit včas.

„Měl jsem vědět, že to bude Ray. Vždycky to byl kretén.“ Sam zavřel oči. Dýchal rychle a trhaně. „Ale vycvičil jsem vás dobře, děcka. Kde je Milo?“

„Přímo tady!“ křičel malý Lovec a sprintoval k nám. „Same, ne…“ Milo si dřepl vedle mě. „Co se stalo?“

Samovy oči se otevřely. „Nic vážnýho.“ Rozkašlal se. „Poslouchej… brácho… já…“

Pak zemřel. Jeho velké srdce prostě přestalo bít. Ruka svírající moji dlaň náhle povolila… prostě jen tak.

„Same?“ zeptal se Milo. „Same?“

Všichni jsme mlčeli. Nakonec se rozechvělý Milo natáhl a zavřel Samu Havenovi oči.

KAPITOLA 22

Z márnice se stalo naše provizorní velitelství, zatímco jsme se přeskupovali a plánovali, co dál. Myers své muže přes portál nenásledoval, ale zůstal v kontaktu. S Franksem mimo připadlo velení na Archera. Hubený muž chodil sem a tam v kapli márnice a vzrušeně mluvil do satelitního telefonu.

„Ne, pane. Opravdu nevidím žádný způsob, jak tohle zakrýt. Nelze. Je asi dvacet pater vysoký.“ Agent se naklonil k oknu. Až vyjde slunce, městečko pod námi obří mimozemský strom určitě uvidí. Tohle byla nejhorší noční můra tajné služby. Archer pokyvoval hlavou, jak mu Myers posílal instrukce. „Ano, pane. Jdu na to.“ Zaklapl telefon a začal ječet rozkazy. „Johnsone, kontaktuj britskou MI4. Mají kancelář v Aucklandu. Musí to město evakuovat ještě před úsvitem. Ať si něco vymyslí… antrax, mor nebo tak něco… sakra, já nevím, možná vzteklinu ovcí.“

Stál jsem ve dveřích a čekal. „Auckland? My jsme na Novém Zélandu?“ To by vysvětlovalo, proč moje hodinky ukazují alabamské poledne, zatímco venku se teprve blížilo svítání. To, a na jaro nezvykle silný chlad.

Archer se na mě podíval. „Co? Mám práci.“

„Jo. Když to dělá Myers, musí to vypadat snadně, co? Udržovat všechny ty lži a tak. Ten chlap na to má dar,“ řekl jsem. Archer se zamračil, čekal. „Jen jsem přemejšlel, jestli Franks… je v pořádku?“ Koneckonců jsme spolu odpálili boha. Tomu už se říká chlapské pouto.

Archer se skutečně usmál. Vážně nebyl tak špatný. „Franks bude v pohodě. K jeho zabití by bylo zapotřebí víc než jen vytržená páteř. Asi si ani nevezme zdravotní dovolenou. Povím mu, že ses ptal.“

„Díky.“ Otočil jsem se k odchodu.

„Hej, Pitte…“ zastavil mě, najednou vypadal nejistě. „Jen abys věděl, chlape, já jen dělal svoji práci. Já o Torresovi nevěděl. Já se tě vážně jen snažil chránit.“

Jednou jsem kývnul a pak nechal mladého federála jeho kontrole škod.

Federálové si zabrali pohodlnou čekárnu a nechali Lovcům mokrou a částečně spálenou kapli. Naši lidé se přesunuli dovnitř, aby se postarali o zraněné a zkontrolovali si vybavení. Panovala tu chaotická a zasmušilá nálada. Julie seděla na jedné lavici, zabalená do vlněné deky. S tmavými kruhy pod očima vypadala ztrhaně. Unaveně se usmála, když mě uviděla. Sesunul jsem se vedle ní.

„Právě jsem dostala nějaký dobrý zprávy,“ řekla mi. „Nate bude v pohodě. Zlomil si nohu, jak spadl do tý díry, a pořádně se praštil do hlavy, ale podle Gretchen si nemusíme dělat starosti.“

„Dobrá věc, že jsou všichni Shacklefordové tak tvrdohlaví,“ odpověděl jsem.

Nezasmála se. „Ještě jsem mu o tátovi neřekla.“

„Aha… jasný.“ Tohle bude těžký. S jeho smrtí se bude muset vyrovnávat už podruhé, ale tentokrát to bude definitivní. „Našli už federálové artefakt?“

Julie se kousla do rtu. Vypadala zamyšleně. „Ne… nebo o tom nevím.“

„No, až se tak stane, tak ať ho radši strčí někam, kde už ho nikdo nenajde. Ta věc je příliš nebezpečná. Hnusí se mi představa, že ho vůbec maj, protože by ho časem mohl zase někdo použít. Ještě něco?“

Susan zavrtěla hlavou. „Je to vlastně neuvěřitelný, ale máme tunu zraněnejch, spoustu postřelenejch a jeden nováček přišel o chodidlo, ale úmrtí jen jedno. Federálové ztratili dva piloty, ale zbylí dva to přežili.“

„Co Skippy?“

„V pohodě. Povedlo se mu posadit hind na správnou stranu. Dost dobrý bez ocasního rotoru. Lehčí zranění u orkskejch střelců, ale to je všechno. Skippy si dokonce myslí, že by se dal opravit, když si ho odvezeme domů.“

„Jsme na Novém Zélandě,“ poukázal jsem.

Přikývla. „Zkontrolovali jsme GPS, hned jak jsme prošli portálem. Mimochodem (ukázala na mou zbroj), máš nášivku vzhůru nohama.“ Měla pravdu, přilepil jsem ji obráceně, když jsem ji strhnul z Torrese. Měl jsem v tu chvíli trochu napilno. „Vidíš to taky? Vzhůru nohama vypadá jako tučňák… plave si na tobě. Nikdy dřív jsem si toho nevšimla.“

Dorazil Milo a posadil se vedle mě. Vypadal ještě hůř než Julie. On a Sam byli přátelé, co se Milo jako osiřelý teenager přidal k Lovcům monster. Zatím se držel, ale to jen díky tomu, že měl spoustu práce. „Zkontroloval jsem to. Z magickýho lana je toast. Půlka ho pořád trčí pod tím pitomym stromem, takže si nemyslím, že ho ještě někdy zprovozním. Stejně nemám ochrannej kámen, kterej by mu dodal šťávu.“

„Jak jsi to vlastně dokázal?

Milo pokrčil rameny. „Pár chytrejch lidí, zabijáckej termín a mutant, co znal vynálezcovu práci. Esmeralda zjistila, jak ho znovu zapnout, a mě napadlo, proč bychom ho nemohli vplést do pár desítek metrů dlouhýho lana a prohnat skrz několik útočnejch vrtulníků… Připadalo mi to jako rozumný využití magický teleportační věcičky. Pak jsme chtěli skrz poslat dobrovolníky, ale ukázalo se, že to jsou úplně všichni, kdo tou dobou neleželi na marodce.“

„No, lidi, zachránili jste mi život. Nikdy vám to nezapomenu.“

„Nikdy nezapomeň na Sama.“ Milo potáhl a vysmrkal se do kapesníku. „Sakra, musím bejt alergickej na tučňáky nebo něco, úplně mě to ničí. No, když mě omluvíte, měl bych jít zařizovat náš transport. Předpokládám, že většina z nás se s cestovním pasem neobtěžovala.“

Milo odešel pryč. Upravil jsem si nášivku. „Jsou na Novém Zélandě tučňáci?“ zeptal jsem se.

Julie jen pokrčila rameny.

* * *

Britská nadpřirozená služba, známější jako BNS, spolupracovala s americkým Úřadem pro kontrolu monster Ministerstva vnitřní bezpečnosti a byla dostatečně vděčná, že se postarala i o odvoz víc než čtyřicítky divných Lovců monster, kteří uvízli v Pukerua Bay na Novém Zélandě. Řekl bych, že nás spíš chtěli vypakovat, jak se jim situace na místě rychle vymykala z rukou. Malé městečko se nepodařilo evakuovat včas a místní stihli pořídit několik fotek masivního Arbmunepu, dokonce i natočili jedno video mobilním telefonem, a všechno to skončilo na internetu. Lidi vyšilovali. Federálové se snažili vymyslet uvěřitelnou krycí historku.

To není můj problém.

Skippy odmítal odjet, dokud mu Archer neslíbil, že nechá hinda zabalit a poslat zpátky do Alabamy. Netušil jsem, jestli Myers nechá podřízeného slib dodržet, ale jestli ne, ork by se ho asi vydal ulovit, a to by nebylo nic pěkného. Ten vrtulník byl jako Skippyho dítě.

Seděl jsem v business třídě transpacifického letu, když mi přišel hovor. Můj mobil pořád ležel na dně řeky Alabama, takže se Earl musel dovolat na Juliin. Probudila mě dloubnutím do žeber a předala mi ho, porušila tím hromadu předpisů o zákazu telefonování za letu.

„Dokázal jsi to,“ řekl Earl. „Jakmile se přerušilo spojení se Svrchovanym pánem hrůzy, Rocky prohlásil, že končí a mizí domů.“

„Rocky?“

„Znáš ho, Rok’hasna’wrath, požírač světů a podobný kecy. Užili jsme si spoustu zábavy, tak už si říkáme křestním. Myslím, že ho překvapilo zjištění, že jsem o dost tužší, než si zpočátku myslel. Ničeho jsem se nevzdal bez pořádnýho boje.“

„Nějaký trvalý poškození?“

Earl mlčel tak dlouho, až jsem si myslel, že vypadlo spojení. „No, o pár věcí jsem přišel…“ Víc to neupřesnil. Vzpomněl jsem si na příšerný Carlosův osud a byl rád, že jsem svého přítele ušetřil stejného utrpení. „Díky, Owene. Díky za všechno.“

„Se Samem mě to mrzí.“ Kdybych nepustil Susan…

„Nemusí. Sic Transit Gloria Mundi. Sam Haven byl hrdina a jeden z nejlepších přátel, co jsem kdy měl. Zemřel stejně, jako žil, zatraceně statečnej, když někomu zachraňoval život a dělal svoji práci. Přesně tak by si to přál.“

„Brzy se uvidíme, Earle.“

Den po našem návratu si mě povolali do jedné z federálních budov v Montgomery. Měl jsem přijít sám. Nebyla to žádost. UPKM měl očividně pár otázek ohledně posledních pár dní, na které chtěli znát odpovědi.

Oblékl jsem si svůj jediný oblek, který jsem si obvykle schovával na pohřby a svatby. Stále tu byla velká pravděpodobnost, že mě potrestají za pár věcí, kterých jsem se dopustil. Také tu byla mnohem menší možnost, že mě coby nepohodlného recidivistu nechají zmizet. Ale žaludek mi tvrdil, že se tak nestane. Kdyby se mě vláda někdy rozhodla odklidit, věděl jsem, že by prostě poslali Frankse.

Myers si po dobu svého pobytu v Montgomery zabral kancelář nedaleko soudní budovy. Když jsem vystoupil z výtahu, recepční mi ukázal správný směr. Před kanceláří stála jediná židle a na té seděl nervózní Grant Jefferson.

Zastavil jsem se, čekal.

Vstal, upravil si oblek, který byl mnohem hezčí než ten můj. Vypadal trochu nervózně, což bylo pochopitelné i navzdory skutečnosti, že ve vstupní hale byl detektor kovů. „Chtěl jsem si s tebou před tvojí schůzkou promluvit.“

Čekal jsem. Vážně jsem neměl nic, co bych mu chtěl říct.

Ale on si očividně potřeboval od něčeho ulevit. „Když ses mě ptal, proč jsem se vrátil, tak jsem ti nelhal.“ Nereagoval jsem, proto váhavě pokračoval. „Připadalo mi to jako selhání. Nesnášel jsem to vědomí, co je tam venku, a že si připadám jako zbabělec, že s tím nic nedělám. Byl jsem zahořklej. Měl jsem pocit, že se na mě Lovci monster vykašlali. Když za mnou Myers přišel, viděl jsem v tom šanci, jak vše napravit. Mohl jsem chránit lidi, sloužit svojí zemi… viděl jsem způsob, jak něco opravdu změnit.“

Změnit? Tajit pravdu a zabíjet lidi, co moc mluví? A namlouvat si při tom, že je hrdina? „Proč mi to říkáš?“

Zavrtěl hlavou. „Já… já vlastně nevím. Jen jsem si myslel, že bys to mohl pochopit.“

„Skončil jsi?“

Natáhl ruku k potřesení. Jen jsem se na čekající dlaň podíval. To dřív zamrzne peklo, než přijmu jeho pseudoomluvu. Nakonec ji nejistě svěsil u boku. „Takže nic.“ Protáhl se kolem mě a rychle prošel chodbou, jeho kroky se rozléhaly na žulové dlažbě. Položil jsem ruku na kliku. Grant se zarazil a otočil. „Poslední věc, Pitte.“

Čekal jsem.

„Chovej se k ní dobře. Zaslouží si to nejlepší.“ S tím odešel.

Agent Myers na mě čekal na druhé straně stolu. Před ním ležela otevřená složka s mým jménem. Prsty měl sepnuté do stříšky a lokty opřené o desku. Levný oblek měl zmuchlaný, klidně bych se vsadil, že toho za poslední dny moc nenaspal. „Sedni si.“

Přitáhl jsem si židli.

Přešel hned k věci. „Nekromant je po smrti. Jeho plán použít Arbmunep jako zbraň selhal. Všechny naše informace naznačují, že Dočasnost se bez něj hroutí. Je tu pár soudržných odštěpených skupin a jedna mladá žena se prohlašuje jeho nástupkyní…“

„Jeho dcera Lucinda.“

„Správně. Ale my ji najdeme dřív, než bude moct způsobit větší potíže, takže s tou si hlavu nelam. Já bych si s teenagerem s jednou rukou a roztříštěnou organizací větší starosti nedělal. Proto jsem tě sem nezavolal.“ Zvedl vrchní stránku mé složky. „Během posledního týdne jsi ohrožoval mé agenty smrtící zbraní, odmítal spolupracovat při federálním vyšetřování, lhal vyšetřovatelům a mařil probíhající operaci. To jsou velice vážná obvinění.“

„Taky jsem zabil jednoho vašeho agenta granátometem,“ připomenul jsem, „což by mi mělo přinést pár bonusovejch bodů, nemluvě o tom, že jsme s Franksem odpálili samotnýho Svrchovanýho pána hrůzy.“

„Toho si jsem vědom a agent Franks bude náležitě pokárán. Neměl povolení vstoupit do jiného vesmíru nebo napadnout neznámou entitu. Podvýbor Kongresu to však klasifikoval jako sebeobranu, proto agentu Franksovi ukončení nehrozí.“

Myslel tím vyhazov, nebo rozebrání? „Ty víš, že jsou to naprostý kecy, že jo?“

Myers klidně pokračoval. „Ještě znepokojivější je to, že přede mnou máš tajemství. Mám důkazy, že ovládáš parapsychické schopnosti a jsi jediná známá osoba v historii, která přežila kousnutí zombie.“

„To není možný,“ okomentoval jsem to bezbarvým hlasem.

„Pravda,“ souhlasil Myers. „Protože to by také znamenalo, že tvá existence je problémem národní bezpečnosti.“ Nic jsem neříkal. Pokud mě chtěl Myers nechat zmizet, prostředky k tomu měl. „Ale já o přesnosti této zprávy pochybuju,“ řekl a zamával na mě papírem.

„Proč?“

„Protože ta samá zpráva tvrdí, že Stínový lord Dočasnosti byl ve skutečnosti muž jménem Martin Hood, který zemřel už před mnoha lety. Víš, já Martina Hooda náhodou znal, vlastně jsme byli dobří přátelé, a nerad bych se díval, jak jeho jméno vláčí bahnem.“

Přikývl jsem. „A taky by to zpochybnilo úsudek prozatímního ředitele Úřadu pro kontrolu monster, kdyby se ukázalo, že jeden z jeho nejlepších přátel byl hlavou smrtícího kultu.“ Myers se bál, že by se jeho spojení s Hoodem mohlo vrátit a pronásledovat ho…

Pokud…

Mohl Hood přijít s nabídkou spolupráce i za Myersem, jako to udělal s Carlosem? Ta možnost tu nepochybně existovala. Byli to nejlepší přátelé. Věděl Myers o šílenostech, do kterých se Hood zapletl? Věděl o knize Hoodova otce? Věděl to, ale i tak přítele bránil?

Musel jsem to zjistit. „Můžu tu zprávu vidět?“

Myers se ke mně natáhl, ale já se místo papíru dotkl jeho ruky. Tentokrát jsem svou schopnost použil snadno. Ta vzpomínka přeci jen plavala hned na povrchu, nadnášená pohřbenou vinou agenta Myerse.

* * *

Ray Shackleford zuřil. Jeho tvář dostala odstín rudé, který si obvykle schovával pro chvíle, kdy motorovou pilou rozřezával monstra vedví. Vztekle narazil obtloustlého Lovce na zeď. „Zatraceně, Marty! Na cos, do hajzlu, myslel? Říkal jsem ti, ať už si s těma věcma nezahráváš!“

Ray byl takový hromotluk, že se Martyho nohy houpaly několik centimetrů nad zemí, ani si neuvědomoval, že ho drží ve vzduchu. Ale menší Lovec se zastrašit nenechal. „Ty to nechápeš? Já na to přišel! Naučil jsem se jazyk knihy. Přečetl jsem celou Skia Thanatou! Umím ovládat mrtvý. To, co teď umím, nemá hranic.“ Hood sípal, snažil se popadnout dech, zatímco ho dvě masité ruce držely pod krkem. Za zády měl stěnu s rodinnými portréty Shacklefordů. Rodinné panství bylo plné Lovců, ale tuhle místnost měli jen pro sebe.

„Ty oživuješ zombie, ty idiote, a Carlos to zjistil. Až se ráno Earl vzbudí, bude to vědět taky.“ Ray ho pustil a chrchlající Marty se sesunul na zem. „Nechal jsem tě přeložit, aby ses už neplet do magickejch věcí, co máme v archivu. Neměl sis tam s sebou odnést tu nejhorší knihu ze všech!“

„Byla to moje kniha, co jsem si vzal,“ odsekl Marty. „Patřila mýmu otci a předtím i tomu jeho. Nepřipadalo ti to jako špatnej nápad, když jsem to sem a tam použil, abych nám vydělal miliony v odměnách!“

Ray od něj poodstoupil, mnul si tvář. „Co budeme dělat? Ví Carlos, že ti s tím výzkumem někdo pomáhal?“

„Jasně že ne,“ ušklíbl se Marty. „Myslíš si, že jsem úplně blbej? Teď trochu uber na hlase, jinak se o nás dozví celej dům. Já to zvládnu. Povím Earlovi, že jsem to celý udělal sám. Vezmu to na sebe. Co mi udělá? Zabije mě?“ odfrkl si Marty.

„Přesně tak!“ vyštěkl Ray. „Můj táta a děda jsou spoustu věcí, ale hlavně jsou staromódní a mají zásady. Nebudou tolerovat Lovce, co používá černou magii. Jednou to tady budu mít na povel já a pak se všechno změní. My všichni víme, že tyhle věci se dají ovládnout a použít na dobrou věc, ale do té doby musíme držet jazyk za zuby.“

V Martyho tlustém obličeji se rozšířil úsměv. „Žádný strach, kamaráde. Já se o to postarám. Jestli něco umím, tak udržet tajemství. Nikdo se nikdy nedozví, kdo mi pomáhal.“

„Tak by to sakra mělo bejt,“ zavrčel Ray a dloubnul ho prstem do hrudi. „Dneska jsme skončili. Ráno všechno vysypeš a budeš Earla prosit o odpuštění. Budeš si sypat popel na hlavu. Earl tě asi vyhodí, ale na druhou stranu tě nesežere, a pořád je to lepší než jít do basy, že jo, Myersi?“

„Souhlas,“ řekl jsem, promluvil jsem poprvé. Nenáviděl jsem se za to, že jsem se do toho nechal zatáhnout. Byla to blbost, hrát si se zlem ve jménu vyššího dobra, a můj nejlepší přítel zašel příliš daleko. Byli jsme hlupáci.

Ale já věděl, jak udržet tajemství.

* * *

Uplynula jen vteřina. Lepšil jsem se. Chvíli jsem studoval Myersovu tvář. Pořád vypadal jako učitel angličtiny ze střední, vůbec ne jako prozatímní ředitel přísně tajné vládní agentury, která chránila Spojené státy před nadpřirozenými hrozbami. Bylo snadné ho podcenit, ale já věděl, proč svou práci vykonává tak zarputile. Myers hledal vykoupení.

„Asi by ti zničilo kariéru, kdyby se ukázalo, že tvůj nejlepší kámoš oživoval zombie a studoval nejtemnější tajemství. Pár našich dobrejch kongresmanů by možná mohlo přijít se šílenym nápadem, že jsi do toho nějak zapletenej i ty,“ řekl jsem.

Myers se nervózně usmál. „Ano, není třeba zatěžovat podvýbor s takovými nesmyslnými tvrzeními. Myslím, že by bylo v zájmu nás všech, aby tahle pochybná zpráva plná chyb nikdy nespatřila světlo světa. Co si myslíš ty?“

„Martin Hood zemřel v roce 1986. Incident s vlkodlakem.“

„A Owen Zastava Pitt je jen průměrnej chlap, žádný magický dary nebo jiný absurdity.“ Myers přikývl. „To zní fér.“ Úhledně naskládal papíry zpátky do složky a pak ji celou nacpal do skartovačky vedle stolu. Oba jsme čekali, až přestane vrčet. „Když je to teď za námi, upřímně doufám, že už spolu nikdy pracovat nebudeme. Vlastně by bylo sakra lepší, kdyby se tvoje jméno na mém stole už nikdy neobjevilo. Měl by ses držet normálních monster. Vypadá to, že pokaždé, když dostanu případ, co je skoro nemožný krýt, zahrnuje to tebe. Žádné celý svět měnící záležitosti, cestování časem, portály ke Starobylým nebo obří superstromy. Rozumíme si?“

„Samozřejmě, agente Myersi.“ Vstal jsem. „Vyprovodím se sám.“

Pohřeb jsme uspořádali o tři dny později. Špinavá, ale nezbytná práce proběhla okamžitě, takže tohle bylo víc pro živé než pro mrtvé. Během útoku na základnu jsme přišli o velitele týmu Adama Williamse a tři nováčky: Drewa Fostera, Williama Tannera a Johna Newtona. Sama Rogera Havena jsme ztratili pod větvemi stromu a také jsme uctili oběť Carlose Alhambry.

Shromáždili se všichni.

V lese u základny se nacházel malý hřbitov, nyní plný lidí. Tady se pohřbívali jen ti Lovci, co si tu spočinout přáli. Většina šla na kremaci a jejich urna se pak s vymyšlenou krycí historkou vracela rodinám. Bylo to smutné, ale tak už to chodilo. Skutečně se tu dnes vlastně pohřbívala jen jedna osoba, a tou byl Sam, protože jeho jedinou rodinou byli ostatní Lovci. Rakev zůstala zavřená, neboť jsme mu předtím čistě odřízli hlavu. To nakonec čekalo nás všechny.

Před dírou v zemi stálo malé pódium. Mila Andersona požádali, aby pronesl pár slov. Malý muž vypadal před davem hrozně nejistě, celou dobu se nervózně rozhlížel kolem. Oblečený byl ve svém nejlepším fialovém obleku a pečlivě si spletl plnovous.

Orkský kmen mrtvé pohřbil na vlastním soukromém obřadu, ale tři zasmušilí zástupci se k nám připojili. Skippy, Gretchen a Edward se drželi zpátky, mezi tolika lidmi se necítili dobře, ale měli pocit, že je potřeba ukázat své spojení s adoptivním kmenem. Ti lidé trpěli kvůli přátelství s námi, a mně to připadalo jako moje chyba.

Oni to tak však neviděli. Orkové mě přivítali jako hrdinu, co pomstil jejich vesnici. Na Gretchen udělalo velký dojem, že jsem Julii před svatební nocí daroval ten největší možný dar, a upozornila novomanželku, že mi teď musí porodit mnoho synů válečníků. S ohledem na to, jak velký Starobylý byl, to Gretchen odhadovala na tři tucty.

Stál tu každý Lovec, který zrovna nebyl v nemocnici, a přikulhalo sem i pár těch, co by tam být měli.

Moje rodina se kvůli tomu zdržela. Mohli odjet už dřív. Dočasnost byla zničená, její členové rozprášení, velitel a pán mrtví. Ale můj otec trval na tom, že se zúčastní. Koneckonců to byl muž, který obětování se rozuměl.

Stále jsem s ním nedokázal mluvit o jeho snu a odmítal jsem přijmout jeho dopis. Ano, byl jsem zvědavý, ale ať se propadnu, jestli dovolím své zvědavosti, aby ho zabila. Táta se díval na řadu Lovců. Podle jeho názoru jsem byl zbabělec, protože jsem si dopis nepřečetl. Možná to tak bylo, ale měl jsem pocit, že mu poprvé v životě skutečně rozumím. Celou dobu se pro nás snažil dělat to nejlepší. Tátova drsná láska mi pomohla přežít a díky ní jsem našel životní poslání a ženu, kterou jsem miloval. Můj otec svou povinnost splnil. Já udělám to samé, což znamenalo udržet ho tady tak dlouho, jak jen to půjde.

Můj bratr přišel taky, stál vedle mámy. Jeho kariéra byla v troskách. Levou ruku měl stále obmotanou tlustým obvazem. Cody prsty zachránil, takže je mohli Moshovi po jeho návratu chirurgicky přišít. To nejlepší, v co mohl doufat, byl návrat zlomku ohebnosti a síly, kterou v nich kdysi měl. Federálové ho veřejně označili jako osobu zodpovědnou za incident na Buzzard Island. Oficiální verze byla snůška nesmyslů o speciálních efektech, co se vymkly kontrole, a spoustě drog, kvůli nimž skončilo hodně lidí po smrti. Bylo to neskutečný svinstvo, ale někoho obvinit museli a armáda právníků se ho teď chystala zruinovat. Mohl sice doufat, že bude jednoho dne znovu hrát, ale Mosh byl jako já. Když v něčem nemůže být nejlepší, tak proč to dělat?

Další život zničený kvůli mně…

Ale Pittové byli přizpůsobiví, proto zahořklost schovával za lhostejnou masku, a Mosh navíc spatřil skutečný svět. Zrovna dnes ráno za mnou přišel a zajímal se, co to obnáší stát se Lovcem. Také řekl, že jestli se připojí, a bylo to velké jestli, má v plánu vybudovat tým Rock Star, až se nevyhnutelně stane nejlepším žijícím Lovcem. S radostí jsem doporučil jeho přijetí.

Federálové z nějakého důvodu cítili potřebu vyslat své zástupce. Možná Myers chápal, že to celé je jeho vina, nebo nás možná chtěl jen provokovat, protože to byl tak malicherný člověk. Poslal dva agenty, a vzhledem k tomu, koho poslal, jsem to odhadoval spíš na tu provokaci. Grant Jefferson vypadal v drahém italském obleku bolestně nesvůj. Z Granta by vlastně byl dobrý Pitt. Když nemůže být nejlepší, tak proč se snažit? Nepochyboval jsem, že z něj bude velice výkonný federál, protože lhaní a sebestřednost pro něj byly druhou přirozeností. Nervózně se ošíval, jak po něm čas od času nějaký Lovec střelil chladným pohledem. Ale na druhou stranu on a Sam patřívali do stejného týmu. Grantovi možná účast nenařídili. Možná se přihlásil dobrovolně. To se nikdy nedozvím.

Druhým zástupcem vlády byl agent Franks. Žvýkal. Nepochyboval jsem, že by byl raději někde jinde a něco tam zabíjel. Netušil jsem, co Frankse pohání. Dodržel však slovo a dokončil misi.

Ostatní Lovci trpělivě poslouchali Mila. Ten nebyl nejlepší řečník, ale mluvil za nás všechny. Stařík Shackleford seděl mezi svým otcem, Raymondem Shacklefordem Druhým, kterého všichni znali jako Earla Harbingera, a svým vnukem Natem, který měl na noze tlustou sádru. Raymond Shackleford Třetí, nebo šéf, jak jsem mu říkal, si mě odchytil ten den, co jsme se vrátili. Jeho jediná slova byla: „Díky, žes zabil mýho syna,“ a myslel to upřímně. Chtělo se mi z toho brečet.

Julie pocházela z dobrého rodu. Stěna s rodinnými portréty potvrdila mé podezření, ale i kdybych Raymonda Shackleforda nepoznal podle obrazu, dívat se dnes na několik generací Shacklefordů by mi stačilo. Ze všech vyzařovalo stejné neoblomné odhodlání. Duch, který mě poslal zpátky, byl Raymond „Bubba“ Shackleford osobně. Zakladatel Lovců monster na nás stále dohlížel.

Holly byla zničená, Samovu smrt snášela opravdu těžce. Trip jí položil ruku kolem ramen a přitáhl si ji blíž, marně se ji snažil utěšit. Ostatní uhnuli pohledem. Všichni tu dnes byli kvůli mně. Hrozba sice mířila přímo na mě, ale Lovci drží při sobě. Byl jsem jeden z nich a věděl jsem, že by za mě obětovali životy a já bych to samé udělal pro ně. Měl jsem je rád jako vlastní rodinu. Sakra, oni byli moje rodina.

Seděl jsem v první řadě, v nepohodlném černém obleku a kravatě. Byl nádherný den. Obloha bez mráčku, čerstvý jarní vzduch. Zpívali ptáci.

Julie v černých šatech byla po mém boku. Od našeho návratu domů toho moc nenamluvila a já věděl, že je stále v šoku z konečné smrti svého otce. Měla teď problémů víc než dost. Znamínka na krku a břiše se neměnila, ale byly tu náznaky, že se něco děje. Zatímco Milo vyprávěl historky, natáhl jsem se a vzal svou ženu za ruku. Unaveně se na mě usmála. Ať už se blížilo cokoliv, budeme tomu čelit spolu.

Když Milo skončil, sešel z pódia, Earl Harbinger vstal a beze slova položil na rakev dvě nášivky, smajlíka s rohy a mrože s banjem. Pár z nás, které o to předem požádali, spustilo rakev do země.

Rozplakalo se dítě. Milo přišel ke své ženě, která něžně kolébala plačící mimino. Shawna Andersonová porodila den poté, co se Milo vrátil z Nového Zélandu. Byla to zdravá holčička.

Pojmenovali ji Samantha.

EPILOG

Mocný démon se nepozorovaně krčil ve větvích vzdáleného stromu, tiše sledoval pohřeb Lovců dole. Byl naprosto nehybný, drápy zaťaté do kůry, aby udržel rovnováhu, zatímco slabý vítr pohupoval větvemi. Démonovo třetí oko, zasazené hluboko v plátech jeho lebky, dokázalo událost jasně přehrávat nepřítomnému pánovi.

Z kvílení lidského dítěte začalo démonovi kručet v žaludku, ale maso bude muset počkat. Dnes přišel sledovat. Zabíjet bude zítra.

Čtveřice se shromáždila, projektoval mistr myšlenky přímo do démonovy mysli. Cítíš je?

Démon si prohlédl dav. Bylo mu řečeno, že čtyři smrtelníci navštívili dimenzi Starobylých a vrátili se zpět živí. To samo o sobě bylo pozoruhodné, ale tři z nich tam dokonce zničili Svrchovaného pána. To bylo působivé, dokonce i podle standardů nesmrtelného démonického prince.

Prvního nalezl snadno. Byl to jeden z padlých, oblečený do masa a oživený elixírem života. Na rozdíl od ostatních svého druhu tento předstíral, že je člověk, a jako člověk i žil. Ale i tak démon cítil jeho násilnickou auru, již padlý nosil jako plášť. Mohl si hrát na člověka, nikdy se jím však nestane.

Říkají mu teď agent Franks, potvrdil mistr. Z pocitu povinnosti přešel na druhou stranu.

To démonovi nedávalo smysl. Padlí neznali žádnou povinnost nebo oddanost. Byli navěky zatracení, bezvýznamní. Neměli co ztratit, tahle válka jim nemohla nic přinést.

A proto je tak nebezpečný.

Druhý byl vlkodlak.

Harbinger vstoupil do světa Starobylých, aby odtamtud před několika lety zachránil svého vnuka. Ten byl vybrán jako bojovník lidí, byl však slabý a nechal se zmanipulovat nekromantem, Hoodem. Podlehl upírce a byl nahrazen.

Démon na něm viděl, že to není obyčejný lykantrop. Podle měřítek smrtelníků byl prastarý a znalý bitev, ulovil už téměř všechny druhy bestií. Zabít ho by byla pocta.

Tento les sdílel s mnoha duchy. I oni přihlíželi. Démon patřil ke členům královského rodu, ale neklidní mrtví Lovci ho i tak znervózňovali. Tihle duchové už si svou stranu v nadcházející válce vybrali. Mnoho mrtvých se tentokrát s jeho pánem nespojí. Jeden obzvláště rozčílený duch kroužil kolem stromu, snažil se ho vyprovokovat k souboji. Démon ducha ignoroval a soustředil se na pánův úkol.

Najít dalšího ze čtveřice démonovi trvalo déle. Byla to mladá žena, která seděla v první řadě. Ochránce? Nemožné, ale když se třetí oko zaostřilo, mohl vidět černé značky Druhých pod jejími šaty.

Ano, řekl mistr. Přešla, aby zpět přivedla svého milence. Je statečná.

Démonický princ se zamračil. Poslední Ochránce byl nezastavitelný válečník, kterého zabili jen díky zradě. Tahle malá holka bude snadnou kořistí.

Nepodceňuj ji, mé dítě. I teď ukrývá posvátný artefakt. Druzí by si nového Ochránce nevybrali lehkovážně.

Poslední se hledal nejhůř. Spousta Lovců na pohřbu byla nebezpečná, každý výjimečný svým osobitým způsobem, nebojácní, čestní, kreativní, nemilosrdní nebo odvážní. Pár jich poznával z předchozích bitev, ale nikdo z nich nebyl vůdcem.

Tam.

Démon se zaměřil na mladého muže, který držel novou Ochránkyni za ruku. Byl to válečník, to bezesporu, ale démonický princ nechápal, co je na něm tak výjimečného, proč mu byla dána přednost před ostatními.

On je ten, kdo nepřešel dobrovolně, ale jeho vynucený přechod skončil zkázou bídného Svrchovaného pána. Předtím se ho Starobylí marně snažili svést, přinutit a ošálit, aby vykonával jejich vůli. Když zničil upíra Raye Shackleforda, nevědomky tím přijal jeho titul.

Musel se hodně snažit, ale pak démon začal rozeznávat pravdu. Toho člověka nevybrali bezdůvodně. Bylo to v jeho krvi. Po generace různé frakce manipulovaly události do tohoto místa, na tuto křižovatku času k velkému finále.

To on mne probudil. To on rozbil čas. Musí být vůdcem. Využiji ho a pak zničím.

Náhlá síla otřásla stromem. Démona do hrudi zasáhl výboj energie. Drápy rvaly kůru, jak byl sražen z pozorovatelny ve větvích. Roztáhl kožnatá křídla a tiše se snesl k zemi. Přistál přikrčený, těsně složil křídla a čekal. Živí Lovci si ničeho nevšimli.

Před démonem se objevil blikající duch, oblečený do kožené zbroje Lovce z přelomu století. Duch byl připravený bojovat. „Tady nejseš vítanej. Tohle je soukromej obřad,“ obořil se na prince.

Démonický princ mrtvého muže poznal. Kdysi dávno spolu bojovali. Vytáhl se do plné výše, tyčil se nad duchem, když poprvé promluvil. „Já tě znám. Pomáhal jsem tě zabít.“

Mrtvý muž pomalu přikývl. „Uznávám, že jo, ale tím si tu svoji rohatou palici nezatěžuj. Moji lidi skóre jednou srovnaj.“ Ukázal na severovýchod, odkud sem démon přišel. „A teď táhni z mýho pozemku.“

Zvažoval možnosti. Osamělý duch mu moc ublížit nemohl. Nedaleko stojící Lovci ale měli fyzická těla a stříbrem nabité zbraně by mohly být problém. Objevovali se další duchové a princ si uvědomil, že stojí proti velké přesile.

Není ten správný čas, mé dítě, varoval ho mistr. Konec světa se blíží, ale ještě tu není. Nech Lovce, ať dnes pohřbí své mrtvé. Ještě nás čeká mnoho příprav.

Frustrovaný démon souhlasně sklonil rohatou hlavu před armádou duchů, otočil se a dusal pryč, zanechával za sebou jen otisky pařátů v rudé půdě. Cestou minul mihotajícího se ducha starého shrbeného muže, který se opíral o dřevěnou hůl. Mrtvý Lovec studoval složitý symbol vyvedený na démonově hrudi.

„Už jsem to znamení viděl,“ promluvil duch se silným přízvukem. „Nedávno ho do prachu nakreslil otec mýho přítele.“ Posunul si brýle, zamračil se a teatrálně si odplivl před démonova kopyta.

„Ještě jsme tady neskončili,“ zasyčel démon.

„Ne. My se teprve rozjíždíme,“ odvětil stařec s úsměvem.

Larry Correia

Lovci monster: Vendeta

1. vydání

Anglický originál Monster Hunter Vendetta

Překlad Jakub Mařík

Obálka Petr Willert

Jazykový redaktor Jiří Popiolek

Odpovědný redaktor Libor Marchlík

Vydalo nakladatelství FANTOM Print

jako svou 21. elektronickou publikaci

Ostrava 2013

Tisk Těšínská tiskárna, a.s., Český Těšín

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai