James Dashner

Labyrint 1.

Labyrint: Útěk

1. KAPITOLA

Nový život začal vestoje, obklopený chladnou tmou a zatuchlým vzduchem plným prachu.

Kov zaskřípal o kov; podlaha pod ním se otřásla a zakymácela. Náhlý pohyb způsobil, že upadl. Po rukách a po nohách odlezl zpátky. Přestože vzduch byl studený, na čele mu naskočily krůpěje potu.

Pak narazil zády na tvrdý kov; sunul se po něm tak dlouho, až našel kout místnosti. Klesl na podlahu, nohy si přitáhl co nejblíž k tělu a doufal, že se jeho oči rychle přizpůsobí tmě.

Potom přišel další náraz, který místností cukl vzhůru, jako by to byl starý výtah v nějaké důlní šachtě.

Prostorem se nesly ostré zvuky řetězů a kladek, s dutým, plechovým nářkem se odrážely od stěn.

Připomínalo to mechanismy v nějaké staré ocelárně. Neosvětlený výtah se při svém stoupání kolébal sem a tam a probouzel v chlapcově žaludku kyselou chuť nevolnosti. Pach podobný přepálenému oleji, který náhle zaplavil jeho smysly, to ještě zhoršil. Chtělo se mu plakat, ale slzy nepřišly; mohl tam jenom sedět, sám, a čekat.

Jmenuju se Thomas, pomyslel si. román

To… to bylo jediné, na co si ze svého života dokázal vzpomenout.

Nechápal, jak je něco takového možné. Hlava mu fungovala bezchybně, snažila se vyhodnotit jeho okolí a ošemetnou situaci, v níž se ocitl. Myšlení mu zaplavovaly informace všeho druhu: fakta, obrazy, vzpomínky a podrobnosti týkající se světa a toho, jak funguje. V jeho představách se střídal sníh na stromech, běh po cestě poseté spadaným listím, jedení hamburgeru, měsíc zalévající bledým svitem travnatou louku, plavání v jezeře, rušné náměstí ve velkém městě, po kterém chvátají za svým stovky lidí.

Přesto nevěděl, odkud pochází, jak se ocitl v temném výtahu, nebo kdo jsou jeho rodiče. Neznal dokonce ani své příjmení. Hlavou mu probleskovaly obrazy lidí, ale nepoznal nikoho a nic a jejich obličeje vystřídaly strašidelné barevné šmouhy. Nedokázal si vzpomenout na jedinou osobu, kterou by znal, ani si vybavit žádný rozhovor.

Místnost dál stoupala a houpala se při tom; Thomas postupně začal být k neustálému řinčení řetězů, které ho táhly vzhůru, imunní. Uběhla dlouhá doba. Minuty se protáhly v hodiny, i když jisté to nebylo, protože každá sekunda působila jako věčnost. Ne. Tak hloupý nebyl. Věřil svým instinktům, a tak věděl, že se pohybuje přibližně půl hodiny.

Bylo to zvláštní, ale cítil, jak jeho strach zmizel jako hejno komárů odfouknuté větrem a byl vystřídán silnou zvědavostí. Chtěl vědět, kde je a co se děje.

Ozvalo se zaskřípění, pak tupá rána a stoupající místnost se zastavila; nenadálá změna Thomase vytrhla ze schoulené pozice, již zaujímal, a mrštila jím o tvrdou podlahu. Když se ztěžka zvedal na nohy, cítil, jak se místnost kolébá míň a míň, až nakonec znehybněla úplně. Všechno umlklo.

Uběhla minuta. Druhá. Thomas se díval všemi směry, ale viděl jen tmu; znovu zkusil šmátravě postupovat kolem stěn, hledat nějakou cestu ven. Ale nic tam nebylo, jenom studený kov. Zdeptaně zasténal; vzduch ozvěnu jeho hlasu zesílil a zaznělo to jako ztrápený smrtelný vzdech. Zvuk umlkl a vrátilo se ticho. Thomas zkusil křičet, volat o pomoc, bušit do stěn pěstmi.

Nic.

Znovu odcouval do kouta, sepnul ruce a roztřásl se. Strach se vrátil. Ucítil v hrudi znepokojivé zachvění, jako by jeho srdce chtělo uniknout, prchnout z těla ven.

„ Pomozte… mi… někdo!“ zakřičel. Každé slovo jako by mu rozdíralo hrdlo do živého masa.

Kdesi nad ním se ozvalo hlasité zařinčení. Thomas vzhlédl a překvapením se nadechl. Ve stropě místnosti se objevila rovná čára světla a on se díval, jak se rozšiřuje. Těžkopádné skřípění prozradilo, že se tam silou otevírají dvojité posuvné dveře. Po tak dlouhé době ve tmě ho světlo bodlo do očí; odvrátil zrak a oběma rukama si zakryl obličej.

Shora zaslechl zvuky – hlasy – a hruď se mu sevřela strachem.

„Podívejte na toho čóna.“

„Kolik mu může být?“

„Vypadá jako plopák navlečenej v tričku.“

„Frase, sám seš plopák.“

„Vogo, tam dole to smrdí jako haksny.“

„Doufám, že se ti ta jednosměrná jízda líbila, bažante.“

„Zpáteční lístky se nevydávají, kámo.“

Thomase zavalila vlna zmatku, cítil, jak ho drtí panika. Ty hlasy byly zvláštní, s lehkou ozvěnou; některá slova byla naprosto cizí – jiná mu připadala povědomá. Přimhouřil oči proti světlu a těm, kteří mluvili, a přinutil je, aby se přizpůsobily. Zpočátku viděl jen pohybující se stíny, ale zanedlouho se z nich staly siluety těl – lid, kteří se skláněli nad otvorem ve stropě, dívali se na něho dolů a ukazovali si na něj.

A pak se obličeje vyjasnily, jako když se zaostří objektiv kamery. Byli to chlapci, samí chlapci – někteří mladí, někteří starší. Thomas nevěděl, co čekal, ale z pohledu na ty obličeje byl zmatený. Byli to jenom puberťáci. Děti. Část jeho strachu se rozplynula, ale ne zas tolik, aby to zklidnilo jeho rozbušené srdce. román

Někdo mu shora spustil provaz, na jehož konci byla uvázaná velká smyčka. Thomas nejdřív zaváhal, ale pak do ní pravou nohou vkročil a pevně se provazu chytil, když ho škubnutí začalo vynášet k obloze. Shora se k němu natáhly ruce, spousta rukou, popadly ho za oblečení a vytáhly ho nahoru. Svět jako by se roztočil, obklopila ho vířící mlha tváří, barev a světla. Břicho mu sevřela bouře emocí, kroutila je a tahala za ně; chtělo se mu křičet, brečet, zvracet. Chór hlasů se odmlčel, ale v okamžiku, kdy ho škubnutím přetáhli přes ostrý okraj té temné komory, někdo promluvil.

A Thomas věděl, že ta slova nikdy nezapomene.

„Rád tě vidím, čóne,“ řekl ten chlapec. „Vítej v Placu.“

2. KAPITOLA

Pomáhající ruce se kolem něho nepřestaly hemžit, dokud Thomas nestál rovně a neměl z trička a kalhot oklepaný prach. Maličko zavrávoral, jak ho světlo stále oslňovalo. Sžírala ho zvědavost, ale ještě pořád se cítil příliš slabý, než aby se po svém okolí dobře rozhlédl. Když otáčel hlavou a snažil se to všechno obsáhnout, jeho noví společníci mlčeli.

Zatímco se točil v pomalém kruhu, ostatní chlapci se pochechtávali a civěli; někteří natáhli ruku a dloubli do něho prstem. Muselo jich být přinejmenším padesát, všech tvarů, velikostí a ras, s vlasy různé délky. Oblečení měli flekaté a propocené, jako by se věnovali těžké práci. Thomasovi se najednou zatočila hlava, jak přelétal očima mezi chlapci a bizarním místem, v němž se ocitl.

Stáli na obrovském nádvoří, které mělo velikost několika fotbalových hřišť. Obepínaly je čtyři ohromné zdi postavené z šedého kamene a místy porostlé hustým břečťanem. Stěny musely být vysoké bezmála sto metrů a tvořily kolem nich dokonalý čtverec, přičemž každou stranu dělil přesně uprostřed otvor vysoký stejně jako zdi samotné, který podle toho, co Thomas viděl, vedl do uliček a dlouhých chodeb za nimi.

„Hele na toho bažana,“ promluvil skřípavý hlas. Thomas nedokázal poznat, od koho vyšel. „Aby si neukroutil ten svůj frasnej krk, jak vejrá.“ Několik chlapců se zasmálo.

„Zavři klapačku, Gally,“ odpověděl hlubší hlas.

Thomas znovu zaostřil zrak na několik desítek lidí kolem sebe. Věděl, že musí vypadat lehce mimo – připadal si, jako by byl něčím omámený. Jeden vysoký hoch se světlými vlasy a ostře řezanou bradou, jehož tvář zcela postrádala výraz, k němu přičichl. Výškou malý, ale zavalitý chlapec sebou šil sem a tam, jak tam stál, a vzhlížel k Thomasovi vytřeštěnýma očima. Silný, svalnatý Asiat si založil ruce, když si Thomase prohlížel; těsné rukávy na košili měl vyhrnuté, aby předvedl své bicepsy. Chlapec s tmavou pletí se mračil – ten, který ho přivítal. Nespočet dalších jen zíralo.

„Kde to jsem?“ zeptal se Thomas, překvapený, že poprvé za dobu, která mu zůstala v paměti, slyší svůj hlas. Nezněl úplně tak, jak měl – byl vyšší, než by čekal.

„Nikde, kde bys být chtěl.“ To řekl ten chlapec s tmavou pletí. „Vem to na pohodu a zklidni se.“

„Kterej kápo ho dostane na triko?“ zakřičel někdo ze zadních řad davu.

„Já jsem to říkal, frase,“ odpověděl pronikavý hlas. „Je to plopák, takže z něj bude šlichťák – o tom žádná.“ Hoch se zahihňal, jako by právě řekl nejvtipnější větu v dějinách.

Na Thomase znovu dolehla tíživá bolest zmatku – jak tak slyšel tolik slov a obratů, které mu nedávaly smysl. Čón. Fras. Kápo. Šlichťák. Z úst chlapců vycházely tak přirozeně, až se mu zdálo zvláštní, že jim nerozumí. Bylo to, jako by ho ztráta paměti připravila o značnou část jazyka – bylo to dezorientující.

V hlavě a srdci mu bojovaly o nadvládu rozdílné emoce. Zmatek. Zvědavost. Panika. Strach. Ale tím vším prostupoval temný pocit naprosté beznaděje, jako by pro něho svět skončil, jako by byl z jeho paměti vymazán a nahrazen něčím strašným. Chtěl utéct a před těmito lidmi se schovat.

Mluvil ten chlapec se skřípavým hlasem. „–nedokáže ani to, na to klidně vsadím játra.“ Thomasovi se stále nepodařilo zahlédnout jeho obličej.

„Řekl jsem, že máte zavřít klapačky!“ zakřičel ten tmavý mladík. „Pokračujte v tom žvanění, a příští pauzu vám zkrátím na polovic.“

Thomas si uvědomil, že to určitě bude jejich vůdce. Bylo mu nepříjemné, jak na něho všichni civí, a tak soustředil pozornost na průzkum místa, které ten chlapec označil jako Plac.

Povrch nádvoří vypadal, jako by jej tvořily obrovské kamenné kvádry, často rozpraskané a zarostlé vysokými travinami a plevelem. S šedivým kamenem nápadně kontrastovala zvláštní, polorozpadlá dřevěná stavba v blízkosti jednoho rohu nádvoří. V jejím okolí rostlo několik stromů, jejichž kořeny se jako sukovité ruce zarývaly do kamene, aby z něj získaly obživu. V dalším rohu areálu se nacházely zahrady – z místa, kde Thomas stál, poznal kukuřici, rajčata a ovocné stromy.

Na opačné straně nádvoří než zahrady stály dřevěné ohrady a kotce, ve kterých byly zavřené ovce, prasata a krávy. Poslední zbývající roh vyplňoval rozlehlý lesík. Obloha nad tím vším byla bezmračná a modrá, ale Thomas neviděl žádnou známku slunce, přestože jas byl jako ve dne. Plíživé stíny zdí neprozrazovaly čas ani směr – mohlo být časné ráno, ale stejně tak pozdní odpoledne. Jak se zhluboka nadechoval, aby se pokusil upokojit nervy, bombardovala ho směsice pachů. Čerstvě zoraná hlína, hnůj, borovice, cosi shnilého a cosi sladkého. Nějakým způsobem pochopil, že jsou to pachy farmy.

Thomas se ohlédl po svých věznitelích. Cítil se hloupě, ale zoufale se jich potřeboval zeptat na spoustu věcí. Věznitelé, pomyslel si. A nato: Proč mi v hlavě vyskočilo právě tohle slovo? Pátravě si prohlížel jejich tváře, registroval každý výraz, odhadoval je. Zarazil se, když uviděl oči jednoho chlapce, planuly nenávistí. Vypadal tak vztekle, že by Thomase nepřekvapilo, kdyby na něho zaútočil nožem. Měl černé vlasy, a když se jejich oči setkaly, chlapec zavrtěl hlavou, odvrátil se a zamířil k umaštěnému železnému stožáru, vedle něhož byla dřevěná lavice. Z vršku stožáru zplihle visela barevná vlajka, ale nefoukal žádný vítr, který by ukázal, co je na ní vyobrazeno.

Thomas otřeseně hleděl na chlapcova záda tak dlouho, dokud se mladík neotočil a neposadil se.

Pak se rychle podíval jinam. román

Vůdce skupiny – mohlo mu být tak sedmnáct – náhle postoupil o krok dopředu. Měl na sobě normální oblečení: černé tričko, džíny, tenisky, digitální hodinky. Zdejší ošacení Thomase z nějakého důvodu překvapovalo; měl pocit, že by všichni měli nosit něco hrozivějšího – třeba vězeňský mundúr.

Chlapec s tmavou pletí měl nakrátko ostříhané vlasy a byl hladce oholený. Kromě zamračeného výrazu na něm ale nebylo vůbec nic děsivého.

„Je to dlouhá historie,“ řekl chlapec. „Kousek po kousku se všechno dozvíš – zítra tě vezmu na obchůzku. Do té doby… stačí, když si dáš pozor, abys nic nerozbil.“ Podal mu ruku. „Říkají mi Alby.“

Čekal, zjevně si s ním chtěl potřást rukou.

Thomas odmítl. Nad jeho konáním převzal vládu nějaký instinkt, na jehož popud se od Albyho odvrátil a došel k nedalekému stromu, kde se složil na zem a opřel se zády o hrubou kůru. Znovu se v něm vzedmula panika, skoro až nesnesitelná. Zhluboka se však nadechl a přinutil se, aby se pokusil akceptovat situaci, jaká je. Prostě se s tím smiř, pomyslel si. Jestli se budeš poddávat strachu, na nic nepřijdeš.

„Tak mi to řekni,“ zakřičel Thomas. Snažil se zachovat klidný hlas. „Řekni mi tu dlouhou historii.“

Alby se rozhlédl po kamarádech, kteří stáli nejblíž, a obrátil oči v sloup. Thomas si znovu pozorně změřil dav. Jeho původní odhad byl přesný – bylo jich nejspíš padesát až šedesát, od chlapců kolem patnácti let po mladíky jako Alby, který se zdál být jedním z nejstarších. V tom okamžiku sebou Thomas nepříjemně škubl, když si uvědomil, že vůbec netuší, kolik let je jemu. Při tom pomyšlení se ho zmocnila úzkost – byl tak ztracený, že neznal ani svůj věk.

Přestal si hrát na odvážného. „Teď vážně,“ řekl. „Kde jsem?“

Alby k němu došel a sedl si s překříženýma nohama; dav chlapců ho následoval a namačkal se za něho. Jak se tak nakláněli všemi směry, aby lépe viděli, tu a tam vykoukla nějaká hlava.

„Jestli se nebojíš, nejsi člověk,“ prohlásil Alby. „Zkus se chovat jakkoli jinak a shodím tě z Útesu, protože to bude znamenat, že jsi blázen.“

„Z Útesu?“ zeptal se Thomas. Z obličeje mu vyprchala krev.

„Frase,“ řekl Alby a promnul si oči. „Neexistuje dobrej způsob, jak tyhle rozhovory začít, chápeš?

Slibuju ti, že tady čóny, jako jseš ty, nezabíjíme. Prostě se snaž, abys nepřišel o krk, abys přežil, tak nějak.“

Odmlčel se a Thomas si uvědomil, že při vyslechnutí té poslední části jeho obličej určitě zbledl ještě víc.

„Člověče,“ řekl Alby. Prohrábl si rukama krátké vlasy a táhle ze sebe vypustil vzdech. „Já to prostě neumím – jsi první baža, kterej se objevil od chvíle, co přišel o kejhák Nick.“

Thomas vytřeštil oči. Nato vystoupil další mladík a hravě pleskl Albyho po hlavě. „Nech si to na tu přiblblou exkurzi, Alby,“ promluvil hlasem, z něhož se silně ozýval zvláštní přízvuk. „Ten kluk z toho dostane infarkt, a to se ještě nic nedozvěděl.“ Sklonil se a podal Thomasovi ruku. „Já jsem nějakej Newt, bažo, a uděláš nám všem velkou radost, když tady našemu novýmu kápovi odpustíš. Má v hlavě trochu naplopáno.“

Thomas si s ním potřásl rukou – tento mladík se zdál být mnohem příjemnější než Alby. Newt byl taky vyšší, ale vypadal přibližně o rok mladší. Vlasy měl světlé a dlouhé tak, že mu ve vlnách padaly na tričko. Na svalnatých pažích mu vystupovaly žíly.

„Sklapni, frase,“ zabručel Alby a stáhl Newta dolů, aby si sedl vedle něho. „Ode mě rozumí aspoň půlce slov.“ Ozval se sporadický smích. Pak se všichni nahrnuli za Albyho a Newta, namačkali se ještě víc a čekali, co řeknou.

Alby rozpřáhl ruce, dlaněmi nahoru. „Říká se tomu tady Plac, jasný? Je to místo, kde žijeme, jíme a spíme – sobě říkáme Placeři. To je všechno, co–“

„Kdo mě sem poslal?“ zeptal se Thomas, v němž strach konečně ustoupil hněvu. „Jak jsem–“

Ale dřív, než stačil domluvit, Alby vymrštil ruku a popadl Thomase za košili, jak klečel a byl v předklonu. „Vstávej, čóne, vstávej.“ Alby se zvedl a Thomase vytáhl s sebou.

Thomasovi, znovu úplně vystrašenému, se konečně podařilo postavit se na nohy. Couvl ke stromu, jak se tak snažil uniknout Albymu, kterého měl pořád prakticky v obličeji.

„Žádný přerušování, mladej!“ vykřikl Alby. „Kdybysme ti řekli všechno, tak se vyvrátíš na fleku, hned co si stihneš plopnout do gatí. Futrálníci tě odtáhnou pryč a budeš nám tady houby platnej, no ne?“

„Já vlastně ani nevím, o čem to mluvíš,“ řekl pomalu Thomas, šokovaný tím, jak klidně zní jeho hlas.

Newt zvedl ruku a chytil Albyho za ramena. „Dej si oraz, Alby. Nevidíš, že víc škodíš, než pomáháš?“

Alby pustil Thomasovu košili a ustoupil. Hruď se mu mocně zvedala, jak dýchal. „Na fajnovosti není čas, bažo. Starej život skončil, novej život začal. Rychle se nauč pravidla, poslouchej, nemluv.

Rozumíš?“

Thomas se zadíval na Newta s nadějí, že se od něj dočká pomoci. Všechno v něm vřelo, všechno ho bolelo; v očích ho pálily slzy, které ještě ani nepřišly.

Newt pokýval hlavou. „Tak co, bažo, rozumíš mu?“ znovu přikývl.

Thomas soptil, měl chuť někoho praštit. Ale řekl jenom: „Jo.“

„Guty,“ řekl Alby. „První den. To pro tebe byl dnešek, čóne. Blíží se noc. Za chvíli se vrátí běžci.

Klec dnes vyjela pozdě, na exkurzi není čas. Zítra ráno, hned po budíčku.“ Otočil se k Newtovi.

„Najdi mu postel a dej ho spát.“

„Guty,“ odvětil Newt.

Albyse vrátil pohledem k Thomasovi a přimhouřil oči. „Za pár týdnů budeš v pohodě, čóne. Budeš v pohodě a budeš pomáhat. První den nikdo z nás nevěděl, která bije, zrovna jako ty. Zítra začne novej život.“

Alby se otočil, prorazil si cestu davem a pak zamířil k nahnuté budově v rohu. Většina chlapců se pak vydala po svém, ale každý z nich věnoval Thomasovi dlouhý pohled, než odešel.

Thomas si založil ruce na prsou, zavřel oči a zhluboka se nadechl. Prázdnotu, která mu užírala vnitřnosti, rychle střídal smutek, jenž mu zraňoval srdce. Bylo toho všeho moc – kde se to ocitl? Co bylo tohle za místo? Nějaké vězení? A pokud ano, proč sem byl poslán a na jak dlouho? Jazyk, kterým se mluvilo, byl zvláštní a chlapci působili dojmem, že je jim všem jedno, jestli je nebo není živý. Znovu hrozilo, že se mu oči zalijí slzami, ale odmítl jim to dovolit.

„Co jsem udělal?“ zašeptal, protože ve skutečnosti nechtěl, aby ho někdo slyšel. „Co jsem provedl – proč mě sem poslali?“

Newt mu poklepal na rameno. „Bažo, to co teď cejtíš, všichni jsme si tím prošli. Každej z nás měl svůj první den, když vylezl z tý tmavý klece. Stojí to za starou belu, to je pravda, a brzo to na tebe padne ještě víc, to je jasná věc. Ale později se to spraví, ty se s tím popereš. Poznám na tobě, že nejsi žádná podělaná baba.“

„Jsem ve vězení?“ zeptal se Thomas; prohrabával se temnotou svých myšlenek a snažil se najít škvíru, kterou by se dostal ke své minulosti.

„Otázek už dneska bylo dost, ne?“ odvětil Newt. „Pořádný odpovědi stejně nedostaneš, alespoň ne zatím. Nejlíp uděláš, když budeš zticha, smíříš se s tou změnou – zejtra je taky den.“

Thomas neřekl nic. Hlava mu klesla, očima hleděl na rozpraskanou, kamenitou zem. Kolem okraje jednoho kamenného kvádru rostla řádka nějakého plevelu s drobnými lístky. Maličké žluté kvítky vykukovaly, jako by hledaly slunce, jež se dávno schovalo za obrovské zdi kolem Placu.

„Chuck se k tobě bude hodit,“ prohlásil Newt. „Je trochu prťavej a špekatej, ale když se to vezme kolem a kolem, je to hodnej moula. Zůstaň tady, hned se vrátím.“

Newt větu skoro ani nestačil dokončit, když vtom vzduch prořízl nenadálý, pronikavý výkřik.

Zavřísknutí, vysoké a ostré, se rozlehlo kamenným nádvořím; každý na dohled se otočil, aby zapátral po jeho zdroji. Thomas ucítil, jak se mu krev v žilách mění v ledovou břečku, když si uvědomil, že ten strašlivý zvuk vyšel z oné dřevěné budovy.

Dokonce i Newt nadskočil, jako by se lekl, a čelo mu zbrázdily vrásky znepokojení.

„Frase,“ řekl. „Copak ho ti podělaní meďoši nedokážou deset minut zvládnout bez mojí pomoci?“

Zavrtěl hlavou a zlehka kopl Thomase do nohy. „Najdi Chuckyho a řekni mu, že má za úkol se postarat, abys měl kde spát.“ Po těch slovech se otočil a rozběhl se k budově.

Thomas klouzal zády po hrubém povrchu stromu, až opět seděl na zemi. Znovu se přitiskl ke kůře, zavřel oči a přál si, aby se z tohohle strašného, děsivého snu mohl probudit.

3. KAPITOLA

Thomas tam seděl několik okamžiků, zkroušený tak, že se nedokázal pohnout. Nakonec se přinutil, aby si nevzhlednou budovu prohlédl. V jejím okolí se motala skupina chlapců. Nervózně vzhlíželi k horním oknům, jako by čekali, že z nich v explozi skla a dřeva vyskočí nějaká ohavná bestie.

Jeho pozornost na sebe strhlo kovové cvakání, které se ozvalo z větví nad ním a přimělo ho vzhlédnout. Stačil ještě postřehnout stříbrný záblesk a bliknutí červeného světla, než to zmizelo na druhé straně kmene. Ztěžka se postavil a obešel strom kolem dokola. Natahoval krk, aby to znova zahlédl, ale neviděl nic než holé šedohnědé větve, které trčely od sebe jako prsty kostlivce – a na pohled v sobě měly asi tak stejně života.

„To byl břitvoun,“ prohlásil někdo.

Thomas se otočil doprava a všiml si, že nedaleko stojí drobný, zavalitý chlapec a prohlíží si ho.

Byl mladý – možná nejmladší ze skupiny, koho zatím viděl, nějakých dvanáct nebo třináct let. Hnědé vlasy mu splývaly přes uši a krk a otíraly se mu o ramena. Z tváře, která by jinak budila soucit, svítily modré oči, povadlé a zarudlé.

Thomas ho pozdravil přikývnutím. „Co jsi říkal, že to bylo?“

„Břitvoun,“ odpověděl chlapec a ukázal do koruny stromu. „Když nebudeš tak blbej, abys na ně sahal, nic ti neudělají.“ Odmlčel se. „Čóne.“ To poslední slovo mu nějak nešlo přes rty, jako by si zdejší slang ještě úplně neosvojil.

Vzduch prořízl další výkřik, tentokrát dlouhý a nervy drásající. Thomas ucítil, jak mu poskočilo srdce. Strach ho obestřel jako ledové krůpěje na kůži. Ukázal na domek. „Co se to tam děje?“

„Nevím,“ odvětil cvalík; ještě měl vysoký hlas jako dítě. „Uvnitř je Ben a je mu hrozně blbě. Dostali ho.“

„Dostali ho?“ Thomasovi se ani trochu nelíbilo, jak zlověstně to vyznělo.

„Jo,“

„ Kdo ho dostal?“ román

„Doufej, že to nikdy nezjistíš,“ odpověděl chlapec, ale s ohledem na situaci se tvářil až moc klidně. Podal mu ruku. „Mně říkají Chuck. Než ses objevil ty, byl jsem bažant já.“

To má být můj večerní průvodce? pomyslel si Thomas. Nedokázal se zbavit intenzivního nepříjemného pocitu, ke kterému se teď přidalo ještě naštvání.

„Proč mi každý říká, že jsem bažant?“ zeptal se. Rychle si s Chuckem potřásl rukou a hned ji zase pustil.

„Protože jsi prostě nejnovější zelenáč.“ Chuck na něho ukázal a rozesmál se. Z domu se ozval další výkřik. Znělo to, jako by někdo mučil vyhladovělé zvíře.

„Jak se můžeš smát?“ podivil se Thomas, kterému ten zvuk naháněl hrůzu. „Vždyť to zní, jako by tam někdo umíral.“

„On se z toho vyhrabe. Nikdo neumře, když se stačí vrátit včas, aby dostal sérum. Je to všechno nebo nic. Mrtvej nebo živej. Jenom to pekelně bolí.“

Thomas se nad tím zamyslel. „Co pekelně bolí?“

Chuck zatěkal očima, jako by si nebyl jistý, co odpovědět. „No, když tě pobodají rmutové.“

„Rmutové?“ Čím víc se Thomas vyptával, tím míň toho chápal. Pobodají. Rmutové. Ta slova si nesla pořádnou tíhu strachu a on si najednou nebyl tak jistý, jestli chce doopravdy vědět, o čem Chuck mluví.

Chuck pokrčil rameny, obrátil oči v sloup a pak uhnul pohledem úplně jinam.

Thomas si zklamaně povzdechl a opřel se o strom. „Vypadá to, že toho nevíš o moc víc než já,“

konstatoval, ale bylo mu jasné, že to není pravda. Jeho ztráta paměti byla zvláštní. Z větší části si pamatoval, jak svět funguje – ale detaily, obličeje a jména byly pryč. Jako kniha, která je naprosto nedotčená, ale vždy jedno slovo z tuctu chybí, takže její čtení je nepohodlné a matoucí. Nevěděl ani, jak je starý.

„Chucku, co myslíš… kolik je mi let?“

Chlapec si ho prohlédl od hlavy k patě. „Řekl bych, že je ti šestnáct. A kdyby tě to náhodou zajímalo, nějakejch sto pětasedmdesát centimetrů… hnědý vlasy. Jo, a šerednej jako smažený játra na klacku.“ Frkavě se zasmál.

Thomase to tak ohromilo, že poslední část skoro nevnímal. Šestnáct? Bylo mu šestnáct? Připadal si mnohem starší.

„To myslíš vážně?“ Odmlčel se a zapátral po slovech. „Jak…“ Nevěděl ani, na co by se měl zeptat.

„Neboj se. Pár dní z toho budeš hotovej, ale pak si na to tady zvykneš. Jako já. Žijeme tady, tak to prostě je. Lepší než v hromadě plopáků.“ Přimhouřil oči, možná v očekavání Thomasovy otázky.

„Plopák je jiný slovo pro hovínko. Protože to tak pleskne, když spadne do nočníku.“

Thomas se na Chucka podíval. Nechtělo se mu věřit, že je ten rozhovor skutečný. Nezmohl se na víc než: „To je dobrý.“ Vstal a prošel kolem Chucka směrem ke staré budově; výstižnější by bylo říkat tomu bouda. Měla dvě nebo tři patra a vypadalo to, že může každým okamžikem spadnout – šílené seskupení klád, prken, silného motouzu a oken, které jako by někdo dal dohromady bez ladu a skladu, a za tím mohutné, břečťanem obrostlé kamenné zdi. Cestou přes prostranství se k němu z dálky donesl výrazný pach kouře a vůně nějakého vařeného masa, až mu z toho zakručelo v břiše.

Když teď věděl, že původcem křiku je jenom nemocný chlapec, udělalo se mu líp. Dokud nepomyslel na to, co bylo jeho příčinou…

„Jak se jmenuješ?“ ozval se za ním Chuck, který se rozběhl, aby ho dohonil.

„Cože?“

„Jak se jmenuješ? Ještě jsi nám to neřekl – a já vím, že to si pamatuješ.“

„Thomas.“ Skoro neslyšel, jak to řekl – jeho myšlenky totiž nabraly nový směr. Jestli měl Chuck pravdu, podařilo se mu právě odhalit pojítko s ostatními chlapci. Společný rys jejich ztráty paměti.

Všichni si pamatovali, jak se jmenují. Proč si nepamatovali jména rodičů? Nebo přátel? Proč si nepamatovali svá příjmení?

„Rád tě poznávám, Thomasi,“ řekl Chuck. „Neboj se, já se o tebe postarám. Přišel jsem před měsícem a mám to v malíčku. Na Chucka se prostě můžeš spolehnout.“

Thomas už skoro došel ke dveřím chatrče a skupince chlapců, která se tam okolo zdržovala, když se v něm vzedmula náhlá a překvapivá vlna hněvu. Obrátil se k Chuckovi. „Vždyť mi ani nemůžeš nic říct. Tak si starost o někoho nepředstavuju.“ Otočil se zpátky ke dveřím, rozhodnutý vejít dovnitř a některých odpovědí se dopátrat. Netušil, kde se v něm tato náhlá odvaha a odhodlanost vzaly.

Chuck pokrčil rameny. „I kdybych řekl nevím co, stejně by ti to nepomohlo,“ prohlásil. „V podstatě jsem taky pořád bažant. Ale můžeme být kamarádi–“

Thomas ho nenechal domluvit. „Nepotřebuju kamarády.“

Došel ke dveřím, šeredné desce ze dřeva vybledlého sluncem. Když je otevřel, uviděl několik chlapců, jak s nevzrušeným výrazem ve tváři stojí u dolního konce schodiště. Schody a zábradlí byly pokroucené a nahnuté na všechny možné strany. Stěny vstupu a chodby pokrývaly tmavé tapety, z nichž polovina se odlepovala. Jedinými viditelnými ozdobami byly zaprášená váza na trojnohém stole a černobílá fotografie nějaké staré ženy, která na sobě měla staromódní bílé šaty. Thomasovi to připomnělo strašidelný dům z filmu nebo něco takového. V podlaze dokonce chybělo několik prken.

Uvnitř bylo silně cítit prach a plíseň, což ostře kontrastovalo s příjemnými vůněmi venku. Na stropě poblikávaly zářivky. Zatím o tom nepřemýšlel, ale musel se pozastavit nad tím, odkud se v místě, jako je Plac, bere elektřina. Zadíval se na starou ženu na fotografii. Žila tady kdysi? Starala se o tyto lidi?

„Hele, bažant přišel,“ zvolal jeden ze starších chlapců. Thomas si s úlekem uvědomil, že je to ten černovlasý mladík, který mu předtím věnoval vražedný pohled. Vypadal tak na patnáct, byl vysoký a vyhublý. Jeho nos byl velký jako malá pěst a připomínal deformovanou bramboru. „Ten čón si nejspíš plopnul do gatí, když slyšel, jak nám tady starej Beník vříská jako baba. Nepotřebuješ novou plenku, frasáku?“

„Jmenuju se Thomas.“ Potřeboval tomuhle týpkovi uniknout. Bez dalšího slova zamířil ke schodům, jen proto, že byly blízko a jeho nenapadalo, co jiného by měl říct nebo udělat. Jenže frajírek mu zastoupil cestu a zvedl ruku.

„Už ani krok, bažo,“ Ukázal palcem do vyššího patra. „Zelenáči nesmí vidět někoho, koho si… vzali. Newt a Alby to nedovolí.“

„Co máš za problém?“ zeptal se Thomas. Snažil se, aby z jeho hlasu nebyl slyšet strach, a raději nemyslel na to, co měl ten kluk na mysli, když řekl, že si někoho vzali. „Ani nevím, kde jsem. Chci jenom, aby mi někdo trochu pomohl.“

„Dobře mě poslouchej, bažante.“ Chlapec svraštil obličej a založil si ruce. „Tebe jsem už někde viděl. To, že ses tady objevil, něčím smrdí, a já zjistím, co to je.“

Thomasovými žilami se rozběhla vlna horka. „Nikdy v životě jsem tě neviděl. Netuším, kdo jsi, a je mi to úplně fuk,“ vychrlil ze sebe. Jenže jak to mohl doopravdy vědět? A jak si mohl tenhle kluk pamatovat jeho?

Frajer se uchechtl. Bylo to spíš krátké zasmání smíšené s odfrknutím přes plný nos. Pak nasadil vážnější výraz a přitáhl dolní konce obočí blíž k sobě. „Tebe jsem… viděl, čóne. Těch, co o sobě můžou říct, že byli bodnutí, tady zas tolik není.“ Ukázal po schodech nahoru. „Já jo. Já vím, co starej Beník zažívá. Byl jsem tam. A při proměně jsem viděl tebe.“ román Zvedl ruku a dloubl Thomase do prsou. „A Benny řekne, že tě viděl taky, klidně se vsadím o tvý první jídlo od Pánvičky.“

Thomas odmítal uhnout očima, ale rozhodl se, že nebude nic říkat. Znovu v něm začala hlodat panika. Copak se to nikdy nepřestane zhoršovat?

Chlapec se ušklíbl. „Copak, slyšels o rmutovi a cvrnknul sis?“řekl. „Máš trochu nahnáno, co?

Nechceš bodnout, že ne?“

Znovu to slovo. Bodnout. Thomas se na ně snažil nemyslet a ukázal do patra, odkud se budovou rozeznívalo sténání postiženého chlapce. „Jestli šel Newt tam nahoru, tak s ním chci mluvit.“

Chlapec neodpověděl, jenom si Thomase několik sekund prohlížel. Pak zavrtěl hlavou. „A víš co?

Vlastně máš pravdu, Tommy – neměl bych být na nováčky tak hnusnej. Běž nahoru, Alby s Newtem tě určitě do všeho zasvětí. No vážně, běž tam. Omlouvám se ti.“

Zlehka poplácalThomase po rameni, pak ustoupil a pokynul ke schodům. Ale Thomas poznal, že má něco za lubem. To, že člověk ztratí části paměti, z něj ještě neudělá pitomce.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se Thomas, aby získal čas na rozhodnutí, zda by nahoru nakonec měl jít.

„Gally. A nenech se nikým oblbnout. Pravej vůdce jsem tady já, ne ti dva staří čóni nahoře. Já.

Můžeš mi říkat kapitán Gally, jestli chceš.“ Poprvé se usmál a ukázal tak, že jeho zuby si v ničem nezadají s ohavným nosem. Dva nebo tři mu chyběly a všechny měly daleko k něčemu, co by se dalo nazvat bílou barvou. Z úst mu uniklo jen tolik dechu, aby zavanul až k Thomasovi a evokoval nějakou vzpomínku, která zůstávala těsně nedostupná. Zvedl se mu z něho žaludek.

„Fajn,“ prohlásil. Bylo mu z toho frajírka tak špatně, že se mu chtělo křičet, vrazit mu jednu do obličeje. „Beru na vědomí, kapitáne Gally.“ Vysekl přehnané zasalutování a vzápětí pocítil vzedmutí adrenalinu, když poznal, že právě překročil hranici.

Pár lidí v hloučku se tiše zasmálo a Gally se rozhlédl. V obličeji byl rudý jako rak. Když se pak vrátil pohledem k Thomasovi, nenávist mu rozrývala čelo vráskami a krčila obludný nos.

„Klidně si tam nahoru běž,“ vybídl ho Gally. „A mně se vyhýbej, ty malej grinde, to ti radím.“

Znovu ukázal nahoru, ale z Thomase nespustil oči.

„V pohodě.“ Thomas se ještě jednou rozhlédl kolem sebe, rozpačitý, zmatený, naštvaný. Ve tvářích cítil žár krve. Nikdo se mu nepokusil zabránit, aby Gallyho poslechl, s výjimkou Chucka, který stál u vstupních dveří a vrtěl hlavou.

„Neměl bys tam chodit,“ promluvil mladší chlapec. „Jsi zelenáč – tam nahoře nemáš co dělat.“

„Běž,“ řekl Gally a ušklíbl se. „Pokračuj, vylez nahoru.“

Thomas litoval, že vůbec šel dovnitř – ale pravda byla, že chtěl mluvit s Newtem.

Vydal se po schodech nahoru. Každá deska pod jeho vahou sténala a skřípala; nebýt toho, že dole za sebou nechal tak ošemetnou situaci, možná by ho zastavil strach, že starým dřevem propadne. Šel nahoru a při každém zapraskání sebou škubl. Schody vystoupaly k podestě, zahnuly doleva a dospěly do chodby lemované madly, která vedla k několika pokojům. Pouze zpod jedněch dveří unikalo škvírou světlo.

„Proměna!“ zakřičel Gally z přízemí. „Těš se na ni, frasáku!“

Jako by posměšek Thomasovi nenadále dodal odvahu, došel ke dveřím, za nimiž se svítilo.

Nevšímal si vrzání podlahových prken ani smíchu zdola, nevnímal záplavu slov, kterým nerozuměl, a potlačoval pocity strachu, jež vyvolávaly. Vzal za mosaznou kliku, stiskl ji a otevřel dveře.

V místnosti se Newt a Albyskláněli nad někým, kdo ležel na posteli.

Thomas přistoupil blíž, aby se podíval, proč všechen ten povyk, ale když se mu otevřel pohled na stav, v němž se pacient nacházel, srdce mu sevřela ledová pěst. Musel potlačit vzedmutí žaludečních šťáv, které najednou ucítil až v krku.

Byl to jen letmý pohled – pouhých několik sekund –, ale stačil, aby ho pronásledoval do konce života. Pokroucená, bledá postava svíjející se v bolestech, odporná nahá hruď. Chlapcovo tělo a končetiny proplétaly napnuté, tuhé provazce nezdravě zelených žil, jako by měl pod kůží šňůry. Byl pokrytý nafialovělými podlitinami, červenou kopřivkou a krvavými škrábanci. Krví podlité oči vylézaly z důlků a těkaly sem a tam. Obraz se již stačil vypálit Thomasovi do mozku, když Alby vyskočil, zaclonil mu výhled, ne však sténání a výkřiky, vystrkal Thomase z místnosti a zabouchl za nimi dveře.

„Co děláš tady nahoře, bažo?!“ rozkřikl se Alby. Rty měl napnuté hněvem, oči plné ohně.

Thomas se cítil slabý. „Já… totiž… chtěl jsem nějaké odpovědi,“ zašeptal, ale nedokázal do svých slov dát žádnou sílu – cítil, jak uvnitř kapituluje. Co se tomu mladíkovi stalo? Thomas se shrbeně opřel o madlo na chodbě a zahleděl se na podlahu. Nebyl si jistý, co dělat dál.

„Okamžitě mazej po těch schodech dolů,“ poručil mu Alby. „Chuck ti pomůže. Jestli tě znovu uvidím dřív než zítra ráno, dalšího dne se živej nedočkáš. Osobně tě shodím z Útesu, rozumíš?“

Thomas byl ponížený a měl strach. Připadal si, jako by se scvrkl na velikost malé krysy. Bez jediného slova se protlačil kolem Albyho a nejrychleji, jak se odvážil, zamířil po rozvrzaných schodech dolů. Aniž si všímal vyjevených pohledů všech v přízemí – zejména Gallyho –, popadl Chucka za ruku a vyšel ze dveří.

Thomas ty lidi nenáviděl. Všechny je nenáviděl. Kromě Chucka. „Odveď mě někam, kde od nich budu mít pokoj,“ řekl. Uvědomil si, že Chuck je možná jediný kamarád, kterého na světě má.

„Máš recht,“ odpověděl Chuck. Hlas měl veselý, jako by byl nadšený, že ho někdo potřebuje. „Ale nejdřív bychom ti měli od Pánvičky sehnat nějaký jídlo.“

„Nevím, jestli budu schopný ještě někdy jíst,“ řekl. Po tom, co právě zahlédl.

Chuck pokýval hlavou. „Jasně že budeš. Sejdeme se u stejnýho stromu jako předtím. Za deset minut.“

Thomas byl více než šťastný, že je z domu zase venku, a vydal se zpátky ke stromu. Poznal zatím jen krátce, jaké to je tady žít, a už chtěl, aby to skončilo. Hrozně moc si přál, aby si z předchozího života něco pamatoval. Cokoli. Svou mámu, tátu, nějakého kamaráda, školu, koníčka. Holku.

Několikrát prudce zamrkal, aby se pokusil vypudit z hlavy obraz, který před okamžikem spatřil.

Proměna. Gally řekl, že to je proměna.

Nebylo chladno, ale Thomas se znovu zachvěl.

4. KAPITOLA

Thomas se při čekání na Chucka opřel o strom. Rozhlížel se po areálu Placu, tohoto nového místa jako z těžkého snu, kde mu podle všeho bylo souzeno žít. Stíny zdí se značně prodloužily, šplhaly již nahoru po břečťanem obrostlých kamenných stěnách na protější straně.

Thomasovi to přinejmenším pomohlo, aby se zorientoval – dřevěná budova se krčila v severozápadním rohu, vklíněná do houstnoucího šera, háj stromů se rozkládal v jihozápadním koutě.

Obdělávaná oblast, kde se na polích ještě pohybovalo několik osob, zaujímala celou severovýchodní čtvrtinu Placu. Zvířata byla v jihovýchodním rohu, odkud se ozývalo bučení, kokrhání a vytí.

V přesném středu prostranství zela doposud otevřená díra po Kleci, jako by ho vybízela, aby do ní skočil zpátky a vydal se domů. Nedaleko, nějakých šest metrů jižním směrem, stála nízká budova z hrbolatých betonových kvádrů, do níž vedl jediný vstup v podobě hrozivých železných dveří – okno neměla žádné. Jediný způsob, jak dveře otevřít, prozrazovala velká kulatá klika připomínající ocelový volant, jako něco, co bývá v ponorkách. Navzdory tomu, čeho byl právě svědkem, Thomas nevěděl, co cítí intenzivněji – jestli zvědavost zjistit, co je uvnitř, nebo strach, že se to dozví.

Právě když přenesl pozornost na čtyři velké otvory uprostřed hlavních zdí, které Plac obklopovaly, dorazil Chuck. V náručí přinesl pár sendvičů, jablka a dva kovové pohárky s vodou. Thomase překvapil pocit úlevy, který ho zaplavil – nebyl na tomto místě úplně sám.

„Pánvička neměl moc radost, že jsem mu vpadl do kuchyně před večeří,“ oznámil Chuck, když si sedl vedle stromu a pokynul Thomasovi, aby udělal totéž. Uposlechl a sáhl po sendviči, ale pak zaváhal, protože se mu v hlavě znovu vynořil svíjející se, děsivý obraz toho, co zahlédl v chatrči.

Brzy však hlad zvítězil a on si ukousl pořádné sousto. Ústa mu vyplnily lahodné chutě šunky, sýra a majonézy.

„Páni,“ dostal ze sebe přes plná ústa. „Měl jsem hlad jako vlk.“

„Vždyť jsem ti to říkal.“ Chuck se pustil do žvýkání vlastního sendviče.

Po několika dalších kousnutích Thomas konečně položil otázku, která ho trápila. „Co tomu Benovi vlastně je? Už ani nevypadá jako člověk.“

Chuck se zadíval k domu. „Vlastně ani nevím,“ zamumlal nepřítomně. „Já jsem ho neviděl.“

Thomas poznal, že chlapec k němu není úplně upřímný, ale rozhodl se na něj nenaléhat. „Tak mi věř, že bys ho ani vidět nechtěl.“ Pokračoval v jídle, pustil se do jablek a přitom si prohlížel obrovské škvíry v obvodových zdech. Z místa, kde seděl, se to sice nedalo dobře rozeznat, ale kamenné hrany východů do venkovních chodeb byly něčím zvláštní. Zmocňovala se ho nepříjemná závrať, když si ty impozantní zdi prohlížel, jako by neseděl u jejich paty, ale poletoval nad nimi.

„Co je tam venku?“ přerušil nakonec mlčení. „Jsme tady v části nějakého obrovského hradu nebo něčeho takového?“

Chuck zaváhal. Bylo na něm vidět, že se mu do odpovědi moc nechce. „No, já jsem mimo Plac nikdy nebyl.“

Thomas se zarazil. „Něco přede mnou tajíš,“ prohlásil nakonec, dojedl poslední sousto a dlouze se napil vody. Zklamání z toho, že není schopen z nikoho dostat žádné odpovědi, mu začínalo jít na nervy. A ještě horší bylo, když si uvědomil, že ani kdyby se odpovědí dobral, stejně by nevěděl, jestli jsou pravdivé. „Proč jste všichni tak tajemní?“

„Tak to prostě je. Dějou se tady vážně divný věci a většina z nás neví všechno.

Ani polovinu všeho.“

Thomasovi dělalo starosti, že Chuckovi jako by bylo jedno, co právě řekl. Že to vypadá, jako by mu bylo lhostejné, že mu někdo bere život. Co to s těmito lidmi bylo? Thomas se postavil a vykročil směrem k východnímu otvoru. „Nikdo neřekl, že se tady nemůžu porozhlédnout.“ Potřeboval se něco dozvědět, nebo se zblázní.

„Hej, počkej!“ zakřičel Chuck a rozběhl se za ním, aby ho dostihl. „Dej si pozor, protože za chvíli se zavřou.“ Znělo to, jako by už nestačil s dechem.

„Zavřou?“ zopakoval Thomas. „O čem to mluvíš?

„O branách, ty čóne.“

„O branách? Já žádné brány nevidím.“ Thomas věděl, že Chuck si nic nevymýšlí – uvědomoval si, že mu uniká něco, co by mělo být očividné. Zneklidněl a všiml si, že zpomalil, už se ke zdem tolik nehnal.

Chuck ukázal nahoru na nesmírně vysoké mezery ve zdech. Zbývalo mu k nim pouhých deset metrů.

„Jak bys těm velkým otvorům říkal ty?“

„Říkal bych jim velké díry,“ odpověděl Thomas. Pokusil se bojovat se svým znepokojením sarkasmem a zklamaně zjistil, že to nefunguje.

„Tak to jsou brány. A každou noc se zavírají.“

Thomas se zastavil. Pomyslel si, že Chuck určitě něco vyjádřil špatně. Vzhlédl, podíval se ze strany na stranu, propátral mohutné kamenné desky očima. Jeho neklid se při tom rozrostl ve vyloženou hrůzu. „Jak to myslíš, že se zavírají?“

„Za chvilku sám uvidíš. Každým okamžikem se vrátí běžci; potom se ty velké zdi začnou pohybovat, dokud se otvory neuzavřou.“

„Tobě snad hrabe,“ zamumlal Thomas. Nedovedl si představit, jak by se ty mamutí zdi mohly hýbat – byl si dokonce tak jistý, že se zklidnil a bral to, jako by si z něj Chuck jenom utahoval.

Dospěli k obrovské mezeře, která vedla ven do dalších kamenných průchodů. Thomas zůstal stát s otevřenými ústy, když to všechno uviděl na vlastní oči. V hlavě měl najednou prázdno.

„Téhle se říká Východní brána,“ prohlásil Chuck, jako by hrdě předváděl umělecké dílo, které sám vytvořil.

Thomas ho skoro neslyšel, jak byl v šoku, o kolik je to takto zblízka větší. Mezera ve zdi, široká určitě víc než pět metrů, se táhla až k jejímu vrcholu vysoko nad nimi. Okraje, které s obrovským otvorem sousedily, byly rovné, až na jeden zvláštní prvek, který se opakoval po obou stranách. Na levé straně Východní brány byly do skály vyvrtané hluboké otvory, které měly několik centimetrů v průměru a dělilo je od sebe nějakých třicet centimetrů. Začínaly blízko u země a pokračovaly až úplně nahoru.

Na pravé straně brány vyčnívaly z okraje zdi třiceticentimetrové zuby, které měřily rovněž několik centimetrů v průměru a byly uspořádány stejně jako otvory, které byly na druhé straně proti nim. Účel byl jasný na první pohled.

„Děláš si srandu?“ zeptal se Thomas. Břicho mu znovu sevřela hrůza. Tys mi nevěšel bulíky na nos? Ty zdi se vážně hýbou?“

„A jak jinak bych to měl myslet?“

Pro Thomase bylo těžké se s tou možností vypořádat. „Nevím. Myslel jsem, že jsou tady otáčivá vrata, která se zavírají, nebo nějaká miniaturní zeď, která se vysune z té velké. Jak by se ty zdi mohly pohybovat? Jsou obrovské a vypadají, jako by tady stály tisíc let.“ A představa, že by se ty zdi zavřely a uvěznily ho v místě, kterému se říká Plac, byla vyloženě děsivá.

Chuck rozhodil ruce, viditelně otrávený. „Já nevím, prostě se pohybují. Pekelně při tom skřípou.

A stejný je to venku v Labyrintu – ty zdi se taky každou noc přesouvají.“

Thomas, jehož pozornost nenadále aktivoval nový detail, se k mladšímu chlapci otočil. „Cos to říkal?“

„Cože?“

„Nazval jsi to Labyrint – řekl jsi: ‚a stejný je to venku v Labyrintu.‘“

Chuck zrudl v obličeji. „Já s tebou končím. Nemám na to.“ Zamířil zpátky ke stromu, od něhož před chvilkou odešli.

Thomas si ho nevšímal. To, co je za zdmi Placu, ho teď zajímalo víc než kdy předtím. Labyrint? Před sebou, za Východní branou, viděl průchody, jež se rozbíhaly doprava, doleva a přímo před něho. A stěny průchodů se podobaly těm, které obklopovaly Plac. Také zem pokrývaly tytéž masivní kamenné kvádry jako na nádvoří. Břečťan se tady zdál být ještě hustší.

Opodál bylo vidět další mezery ve zdech, které se otevíraly do jiných průchodů, a ještě dál, možná po nějakých sto metrech, rovná chodba končila slepou uličkou.

„Vážně to vypadá jako labyrint,“ zašeptal Thomas a málem se sám pro sebe rozesmál. Jako by všechno kolem něho nemohlo být ještě podivnější. Vymazali mu paměť a strčili ho do obrovského bludiště. Bylo to všechno tak ujeté, až to vážně působilo legračně.

Srdce se mu na okamžik zastavilo, když se zpoza rohu před ním nečekaně vynořil mladík, který do hlavní chodby vběhl z jedné větve odbočující doprava a vyrazil směrem k němu a Placu. Byl zpocený, rudý v obličeji, oblečení se mu lepilo na tělo. Nezpomalil, když Thomase míjel, skoro se na něho ani nepodíval. Zamířil nejkratší cestou k nízkému betonovému domku, který stál v sousedství Klece.

Thomas se za ním otočil. Nedokázal od vyčerpaného běžce odtrhnout oči. Nebyl si jistý, proč ho tento nový vývoj tolik překvapil. Proč by lidé neměli chodit ven a Labyrint propátrávat? Pak zjistil, že ve zbývajících třech branách do Placu se objevují další. Všichni běželi a vypadali stejně vyčerpaně jako mladík, který se právě přehnal kolem něho. Labyrint asi nebyl dvakrát příjemné místo, když tito chlapci při návratu vypadali tak unaveně a ztrhaně.

Zvědavě sledoval, jak se setkali u mohutných železných dveří do té nevelké budovy: jeden z hochů s hekáním otočil velkým rezivým kolem. Chuck mu předtím o běžcích nic neřekl. Co tam venku dělali?

Velké dveře konečně povolily a chlapci je s ohlušujícím skřípěním kovu o kov otevřeli dokořán.

Nato zmizeli vevnitř a s hlasitým zaduněním za sebou zavřeli. Thomas zíral a vytáčel myšlenky do obrátek, aby pro to, čeho byl právě svědkem, našel nějaké přijatelné vysvětlení. Nedobral se žádného výsledku, zjistil ale, že mu z toho strašidelného starého domku naskakuje husí kůže a znepokojivě ho mrazí.

Někdo ho zatahal za rukáv a vytrhl ho ze zamyšlení; Chuck se vrátil.

Než se Thomas stačil pořádně rozmyslet, už se mu z úst hrnuly otázky. „Kdo jsou ti kluci a co dělali? Co je v té budově?“ Otočil se a ukázal na Východní bránu. „A proč žijete v nějakým pitomým bludišti?“ Cítil v sobě deptající tlak nejistoty. Hlava mu z něj pukala bolestí.

„Neřeknu už ani slovo,“ odvětil Chuck s novou autoritou v hlase. „Myslím, že bys měl dnes zalehnout brzo – budeš potřebovat být vyspaný. A,“ – zarazil se, zvedl prst a nastražil pravé ucho – „už to přijde.“

„Co?“ zeptal se Thomas. Připadalo mu trochu zvláštní, že se Chuck najednou chová jako dospělý a ne jako malý kluk zoufale dychtící po kamarádovi, kterým byl ještě před několika okamžiky.

Vzduchem se rozlehlo prudké zadunění, až Thomas nadskočil. Následoval praskavý, skřípavý zvuk, ze kterého se hrůzou ježily vlasy na hlavě. Thomas vrávoravě couvl a upadl na zem. Bylo to, jako by se třásla celá země. Polekaně se rozhlédl kolem. Zdi se zavíraly. Ty zdi se skutečně uzavíraly – aby ho uvěznily v Placu. Nával klaustrofobie ho přidusil, zmáčkl mu plíce, jako by mu jejich dutiny zaplavila voda.

„Klid, bažo,“ překřičel ten rámus Chuck. „To jenom ty zdi!“

Thomas ho skoro neslyšel, jak byl ohromený, jak byl otřesený, že se brána uzavírá. Neohrabaně se postavil a udělal několik rozechvělých kroků dozadu, aby získal lepší výhled. Bylo pro něho těžké uvěřit tomu, co jeho oči vidí.

Obrovská kamenná zeď napravo od nich jako by popírala veškeré známé fyzikální zákony, když se sunula po zemi, skála po skále, a při svém pohybu křesala jiskry a zvedala prach. Praskavý zvuk mu rozechvíval kosti v těle. Thomas si uvědomil, že se pohybuje pouze jedna zeď, míří ke své sousedce nalevo a chystá se zapadnout vyčnívajícími zuby do vyvrtaných otvorů v protější straně. Rozhlédl se po ostatních mezerách ve zdech. Měl pocit, jako by se mu hlava otočila rychleji než tělo a žaludek se obrátil závratí. Na všech stranách Placu se pouze pravé zdi pohybovaly směrem k levým a přehrazovaly škvíru brány.

To přece nejde, blesklo mu hlavou. Jak to můžou dokázat? Bojoval s nutkáním vyběhnout tam, proklouznout kolem pohybujících se kamenných desek, než se uzavřou, uprchnout z Placu. Zdravý rozum nakonec zvítězil – Labyrint byl ještě větší neznámá, než jeho situace tady.

Zkusil si v duchu představit, jak může mechanismus toho všeho fungovat. Masivní kamenné zdi, vysoké desítky metrů, se pohybují jako posuvné skleněné dveře – obraz z minulého života, který se mihl jeho myšlenkami. Zkusil tu vzpomínku zachytit, přidržet si ji, doplnit ten obrázek tvářemi, jmény, místem, ale vytratila se do nenávratna. Vírem dalších emocí pronikl palčivý smutek.

Díval se, jak pravá zeď docestovala na konec své pouti. Její propojovací zuby našly cíl a zajely do něj bez nejmenšího zadrhnutí. Placem se burácivě rozlehlo zadunění, jak se všechny brány na noc neprodyšně uzavřely. Thomas zaregistroval poslední okamžik úzkosti, letmý zákmit strachu, který proběhl jeho tělem a zmizel.

Překvapivý pocit klidu dopřál jeho nervům uvolnění: vypustil ze sebe dlouhý úlevný povzdech.

„Páni,“ hlesl. Ale bylo to tak kolosálně nedostatečné, že si hned nato připadal hloupě.

„To nic není, jak by řekl Alby,“ ozval se polohlasně Chuck. „Za chvíli si na to tak nějak zvykneš.“

Thomas se ještě jednou rozhlédl kolem sebe. Teď, když všechny hradby byly celistvé, chyběla v nich jakákoli cesta ven, to místo působilo úplně jinak. Zkusil si představit, jaký by něco takového mohlo mít smysl, a nevěděl, který odhad je horší – že jsou uzavírání uvnitř, nebo že jsou chráněni před něčím, co je venku. Ta myšlenka uťala krátký okamžik klidu a rozdmýchala mu v hlavě milion představ, co by mohlo žít ve venkovním labyrintu, jednu děsivější než druhou. Znovu ho sevřel strach.

„Tak pojď,“ vyzval ho Chuck a podruhé ho zatahal za rukáv. „Věř mi, že až padne noc, budeš chtít být v posteli.“

Thomas věděl, že jinou možnost nemá. Pokusil se potlačit všechno, co cítil, a vykročil za ním.

5. KAPITOLA

Skončili nedaleko zadní strany Dvora – tak Chuck říkal té nahnuté dřevěné stavbě s okny –, v tmavém stínu mezi budovou a kamennou zdí za ní.

„Kam jdeme?“ zeptal se Thomas. Pořád na něm ležela tíha pohledu na ty uzavírající se zdi, přemýšlel o Labyrintu a v hlavě měl zmatek a strach. Řekl si, že by měl přestat, nebo se zblázní. Ve snaze dobrat se pocitu normálnosti se chabě pokusil o žert. „Jestli se těšíš, že dostaneš pusu na dobrou noc, tak na to zapomeň.“

Chuck s odpovědí nezaváhal: „Hele, zmlkni a drž se mě.“

Thomas mohutně vydechl a pokrčil rameny. Pak mladšího chlapce následoval kolem zadního traktu budovy. Šli po špičkách, až dorazili k malému zaprášenému oknu, kterým na kámen a břečťan prozařoval tlumený proud světla. Thomas zaslechl, jak uvnitř někdo přechází.

„Koupelna,“ zašeptal Chuck.

„No a?“ Thomasovi jako by někdo prošil kůži nitkou neklidu.

„Hrozně rád to lidem provádím. Je to taková moje zábava, než se jde spát.“

„Co provádíš?“ Thomasovi něco napovědělo, že Chuck nemá za lubem nic dobrého. „Možná bych měl –“

„Hele, zmlkni a dívej se.“ Chuck tiše vylezl na velkou dřevěnou bednu, která stála hned pod oknem. Přikrčil se, aby měl hlavu o maličko níž, než kde by ho člověk z vnitřní strany mohl vidět. Pak zvedl ruku a lehce zaklepal na sklo.

„To je pitomost,“ zašeptal Thomas. Těžko si šlo vybrat nevhodnější okamžik pro kanadský žertík na něčí účet – uvnitř mohl být Newt nebo Alby. „Nechci mít problémy – jsem tady teprve chvilku!“

Přes světlo se mihl stín; potom se okno otevřelo. Thomas uskočil, aby se schoval, co nejvíc se přitiskl k zadní straně budovy. Nechtělo se mu věřit, že se nechal zlákat, aby si z někoho vystřelil.

Zorný úhel z okna ho pro tuto chvíli chránil, ale Thomas věděl, že kdyby ten, kdo je uvnitř, vystrčil hlavu ven, aby líp viděl, zahlédl by Chucka i jeho.

„Kdo je tam?“ zakřičel chlapec z koupelny. Hlas měl skřípavý a rozzlobený. Thomas musel potlačit zalapání po dechu, když si uvědomil, že je to Gally – ten hlas už znal.

Chuck bez varování vystrčil hlavu k oknu a z plných plic zařval. Hlasitá rána zevnitř napověděla, že finta slavila úspěch – a z proudu nadávek, který se spustil po ní, poznali, že Gally z toho nemá ani trochu radost. Thomas se potýkal se zvláštní směsicí hrůzy a rozpaků.

„Já tě zabiju, frasáku!“ zařval Gally, ale Chuck mezitím z bedny seskočil a upaloval do volného prostranství Placu. Thomas znehybněl, když slyšel, jak Gally otevřel vnitřní dveře a vyběhl z koupelny.

Thomas se konečně vytrhl z omámení a vyrazil za svým novým – a jediným – kamarádem. Právě když zahnul za roh, ze Dvora se s řevem vyřítil Gally. Vypadal jako divoké zvíře urvané ze řetězu.

Okamžitě ukázal na Thomase. „Pojď sem!“ zaječel.

Thomas kapituloval. Všechno směřovalo k tomu, že koupí pěstí do obličeje. „To jsem nebyl já, přísahám!“ řekl, ale jak tam stál, změřil si protivníka od hlavy k patě a uvědomil si, že vlastně nemá důvod se tak bát. Gally nebyl zas tak velký – Thomas by ho možná přepral, kdyby musel.

„Tys to nebyl?“zavrčel Gally. Pomalu se přišoural k Thomasovi a přímo před ním se zastavil.

„Tak jak víš, že se stalo něco, cos neudělal?“

Thomas neodpověděl. Bylo mu to určitě nepříjemné, ale neměl zdaleka takový strach jako ještě před několika okamžiky.

„Nemysli si, že jsem debil, bažo,“ vyštěkl Gally. „Viděl jsem v okně Chuckův tlustej ksicht.“

Znovu ukázal, tentokrát na Thomasovu hruď. „Ale ty uděláš dobře, když se rychle rozhodneš, koho chceš mít za přátele a koho za nepřátele, rozumíš? Ještě jeden takovej vtípek – je mi fuk, jestli jsi to vymyslel ty, nebo ne – a poteče krev. Chápeš to, zelenáči?“ Ale dřív, než Thomas mohl něco odpovědět, se Gally již obrátil k odchodu.

Thomas chtěl mít ten výstup rychle za sebou. „Omlouvám se,“ zamumlal a zašklebil se, když si uvědomil, jak hloupě to zní.

„Já tě znám,“ řekl Gally, aniž se otočil. „Viděl jsem tě při proměně a přijdu na to, co jsi zač.“

Thomas se díval, jak rváč znovu mizí v budově Dvora. Moc si nepamatoval, ale něco mu říkalo, že ještě k nikomu necítil tak silnou averzi. Překvapilo ho, jak moc toho frajírka nesnáší. Doopravdy, nefalšovaně ho nenáviděl. Otočil se a uviděl Chucka, jak tam stojí a viditelně v rozpacích hledí do země. „Fakt díky, kámo.“

„Promiň – kdybych věděl, že je to Gally, neudělal bych to, přísahám.“

Thomas překvapil sám sebe a rozesmál se. Ještě před hodinou si myslel, že takový zvuk ze svých úst už nikdy neuslyší.

Chuck se na něho pozorně podíval a pomalu roztáhl tvář do rozpačitého úsměvu. „Co je?“

Thomas zavrtěl hlavou. „Neomlouvej se. Ten… čón si to zasloužil, a to ani nevím, co je to čón.

Bylo to skvělý.“ Cítil se teď o mnoho líp.

O několik hodin později Thomas ležel vedle Chucka v měkkém spacáku na lůžku z trávy nedaleko zahrad. Byl to široký trávník, kterého si předtím nevšiml, a jako místo pro nocleh si jej zvolilo poměrně hodně členů komunity. Thomasovi to připadalo zvláštní, ale uvnitř Dvora zřejmě nebylo dost místa. Aspoň že venku bylo teplo. To ho pomilionté přivedlo k myšlence, kde že se vlastně nacházejí.

Jeho hlavě dělalo problémy pochytit jména míst, nebo si zapamatovat země či vládce, to, jak je svět organizovaný. Netušil to ani nikdo z obyvatel Placu, a nebo jestli to někdo tušil, rozhodně si to nechával pro sebe.

Velice dlouho ležel mlčky, hleděl na hvězdy a poslouchal tichý šum různých rozhovorů, které se Placem nesly. Spánek se zdál být kilometry daleko a on ze sebe nedokázal setřást zoufalství a beznaděj, které se jeho tělem a myšlenkami rozlévaly – chvilková radost z žertíku, který Chuck provedl Gallymu, již dávno vyprchala. Byl to nekonečný – a hodně zvláštní – den.

Bylo to hrozně… divné. Pamatoval si spoustu drobností, které se týkaly života – jídlo, oblečení, studium, hraní, povšechné obrazy vyjadřující uspořádání světa. Ale každý detail, který by obraz doplnil a vytvořil skutečnou a úplnou vzpomínku, byl nějakým způsobem vymazán. Bylo to jako něco sledovat skrz přes půl metru kalné vody. Možná víc než cokoli jiného pociťoval… smutek.

Chuck jeho úvahy přerušil. „Tak jsi přežil první den, bažo.“

„O chlup.“ Teď ne, Chucku, chtělo se mu říct. Nemám náladu.

Chuck se zvedl, aby se podepřel loktem, a podíval se na Thomase. „V dalších několika dnech se toho hodně dozvíš, začneš si zvykat. Guty?“

„Ehm, jo, asi guty. Odkud se vlastně vzala všechna ta divná slova a výrazy?“ Působilo to, jako by vzali nějaký jiný jazyk a spojili jej s jeho.

Chuck s těžkým žuchnutím padl zpátky na záda. „Nevím – nezapomeň, že jsem tady teprve měsíc.“

Thomas se nad Chuckem zamyslel. Věděl víc, než na sobě dával znát? Byl to svérázný, zvláštní chlapec, a působil bezelstným dojmem, jenže kdo mohl vědět? Ve skutečnosti byl stejně záhadný jako všechno ostatní v Placu.

Uběhlo několik minut a Thomas ucítil, že dlouhý den si na něm začíná vybírat svou daň, že mu myšlenky obestírá tíživý nástup spánku. Ale pak mu do hlavy skočil nápad – jako by mu jej do mozku vrazila nějaká pěst a nechala tam. Byla to myšlenka, kterou nečekal, a nebyl si jistý, odkud se vzala.

Plac, zdi, Labyrint – najednou mu to všechno připadalo… povědomé. Bezpečné. Hrudí se mu rozlil hřejivý klid a on poprvé od chvíle, kdy se tam ocitl, neměl pocit, že Plac je nejhorší místo ve vesmíru. Zklidnil se, cítil, jak se mu rozšiřují oči, na dlouhý okamžik přestal dýchat. Co se to stalo? pomyslel si. Co se změnilo? Byla v tom ironie, ale byl z toho pocitu, že všechno bude v pořádku, trochu nesvůj.

Aniž by dost dobře chápal, jak se to stalo, věděl, co musí udělat. Nerozuměl tomu. Byl to zvláštní pocit, to vnuknutí, cizí a zároveň známý. Ale působilo to jako… správná věc.

„Chci být jedním z těch, kteří chodí ven,“ promluvil nahlas, i když nevěděl, jestli je Chuck ještě vzhůru. „Do Labyrintu.“

„Co?“ zareagoval Chuck. Thomas zaslechl v jeho hlase nádech mrzutosti.

„Běžci,“ řekl. Sám byl zvědavý, odkud se to v něm bere. „Nevím, co tam venku dělají, ale chci mezi ně.“

„Vždyť ani nevíš, o čem mluvíš,“ zabručel Chuck a překulil se. „Spi.“

Thomas ucítil, jak se v něm vzedmulo nové sebevědomí, i když opravdu nevěděl, o čem mluví.

„Chci být běžec.“

Chuck se otočil zpátky a zvedl se na loket. „Ten nápad můžeš rovnou pustit z hlavy.“

Thomase Chuckova reakce udivila, ale nevzdával se. „Nepokoušej se–“

„Thomasi. Ty zelenáči. Můj nový kamaráde. Zapomeň na to.“

„Zítra řeknu Albymu.“ Běžec, pomyslel si Thomas. Ani nevím, co to znamená. Copak jsem se dočista zbláznil?

Chuck se rozesmál a lehl si. „Ty jsi vážně plopák. Jdi spát.“

Ale Thomas s tím nedokázal přestat. „Něco tam venku – jako bych to znal.“

„Jdi… spát.“

Pak mu to najednou došlo – ucítil, jak do sebe zapadlo několik dílků skládačky. Thomas nevěděl, co bude výsledným obrazem, ale jeho další slova skoro působila dojmem, jako by vycházela z někoho jiného. „Chucku, já… já myslím, že jsem tady už někdy byl.“

Uslyšel, jak se jeho přítel posadil a nadechl se. Jenže Thomas se překulil na druhou stranu a nechtěl nic dalšího říct. Bál se, aby tento nový povzbuzující pocit nezkazil, aby nevypudil konejšivý klid, který vyplnil jeho srdce.

Spánek se dostavil mnohem rychleji, než čekal.

6. KAPITOLA

Někdo jím třásl, aby ho vzbudil. Thomas prudce otevřel oči a uviděl, jak na něho až příliš zblízka hledí nějaký obličej. Všechno kolem nich se ještě utápělo v šeru časného rána. Otevřel ústa a chystal se promluvit, ale studená ruka se na ně přitiskla a uzavřela je. Rozhořela se v něm panika, dokud nerozpoznal, kdo to je.

„Psst, bažo. Nechceme přece probudit Chuckyho, ne?“

Byl to Newt – mladík, který se zdál být druhým v hierarchii. Vzduch byl cítit jeho ranním dechem.

Thomase to sice zaskočilo, ale veškerý úlek se okamžitě rozplynul. Proti své vůli byl zvědavý a přemýšlel, co by mu ten chlapec mohl chtít. Thomas přikývl a dělal vše pro to, aby očima vyjadřoval souhlas, dokud Newt konečně nedal ruku pryč a neodtáhl se.

„Hoď sebou, bažo,“ zašeptal vysoký hoch, když se postavil. Podal Thomasovi ruku a pomohl mu vstát – měl takovou sílu, že to působilo, jako by Thomasovi dokázal ruku uškubnout. „Měl bych ti před budíčkem něco ukázat.“

Veškerý opar spánku, který Thomasovi v hlavě zůstával, se již rozplynul. „Jasně,“ odpověděl jednoduše, připravený ho následovat. Věděl, že by měl zůstat trochu podezíravý, protože zatím nemá důvod nikomu věřit, ale zvědavost zvítězila. Hbitě se sklonil a obul si boty. „Kam máme namířeno?“

„To neřeš a pojď za mnou. A drž se blízko.“

Propletli se mezi natěsnanými spícími těly. Thomas několikrát málem zakopl. Někomu šlápl na ruku, za což si vysloužil ostrý výkřik bolesti, po němž následovala rána do lýtka.

„Promiň,“ zašeptal. Newtova nevraživého pohledu si nevšímal.

Jakmile opustili trávník a ocitli se na tvrdém šedém kameni plochy nádvoří, Newt se rozběhl. Mířil k západní zdi. Thomas nejdřív zaváhal; nebylo mu jasné, proč je třeba, aby běžel, ale rychle se z toho oklepal a vyrazil stejným tempem za ním.

Světlo bylo slabé, ale všechny překážky se jevily jako temnější stíny a jemu se dařilo postupovat rychle. Zastavil se současně s Newtem, těsně u masivní zdi, která se nad nimi tyčila jako mrakodrap – další nahodilý obraz, který plaval v kalné tůni jeho vymazané paměti. Thomas si všiml červených světélek, která na čelní straně zdi tu a tam blikala, pohybovala se, zastavovala, zhasínala a znovu se rozsvěcela.

„Co je to?“ zašeptal nejhlasitěji, jak si troufal. Napadlo ho, jestli jeho hlas prozrazuje roztřesenost, kterou cítí. Blikající červená zář v sobě nesla varovný podtón.

Newt stál necelý metr před hustou oponou z břečťanu pokrývající zeď. „Až to budeš potřebovat vědět, tak se to dozvíš, bažo.“

„Je trochu zvláštní poslat mě někam, kde nic nedává smysl, a neodpovídat mi na otázky.“ Thomas se odmlčel, překvapený sám sebou. „Čóne,“ dodal. Dal do toho slova co nejvíc sarkasmu.

Newt se rozesmál, ale rychle toho nechal. „Líbíš se mi, bažo. Teď ale zmlkni a dovol, abych ti něco ukázal.“

Newt udělal krok vpřed a zabořil ruce do hustého břečťanu. Odtáhl několik šlahounů od zdi a odkryl zaprášené okno, čtverec o straně něco přes půl metru. Momentálně bylo tmavé, jako by bylo natřené černou barvou.

„Co vlastně hledáme?“ zašeptal Thomas.

„Drž si spodky, chlapče. Za chvíli se některej objeví.“

Uběhla minuta, pak druhá. Ještě několik dalších. Thomas neklidně přešlapoval. Nechápal, jak tam Newt může stát, dokonale trpělivý a nehybný, a hledět do prázdné tmy.

Pak se to změnilo.

Oknem prosvitly záblesky tajuplného světla. Vrhaly na Newtovo tělo a obličej proměnlivé spektrum barev, jako by stál vedle osvětleného bazénu. Thomas naprosto znehybněl. Přimhouřil oči a pokusil se rozeznat, co je na druhé straně. V krku mu vyrostl velký knedlík. Co to je? pomyslel si.

„Venku je Labyrint,“ zašeptal Newt, s očima vytřeštěnýma, jako by byl v transu. „Všechno, co děláme – celej náš život, bažo – se točí kolem Labyrintu. Každou krásnou sekundu každýho krásnýho dne věnujeme Labyrintu a snažíme se vyřešit něco, co nám zatím neukázalo, že by to nějaký podělaný řešení mělo, rozumíš? A chceme ti předvést, proč není dobrý si s tím zahrávat. Ukázat ti, proč se ty pitomý zdi každou noc zavírají. A proč bys nikdy, vážně nikdy, neměl zapomenout zadek tamvenku.“

Newt poodstoupil, ale dál držel šlahouny břečťanu. Pokynul Thomasovi, aby zaujal jeho místo a vyhlédl oknem ven.

Thomas to udělal. Nakláněl se dopředu, až se nosem dotkl chladného povrchu skla. Chviličku trvalo, než se jeho pohled zaostřil na pohybující se objekt na druhé straně, než prohlédl špínu a prach a uviděl to, co mu chtěl Newt ukázat. A když se to stalo, ucítil, jak se mu dech zadrhl v hrdle, jako by mu tam foukl ledový vítr a zmrazil vzduch do tuhého skupenství.

Chodbou venku se po zemi kroutivě pohyboval a valil obrovský, nafouklý tvor, který byl velký jako kráva, ale neměl žádný jednoznačný tvar. Vylezl na protější zeď a s hlasitým zaduněním skočil na okno ze silného skla. Thomas zavřískl, než se stačil zarazit, a ucukl od okna – ale ten tvor se odrazil zpátky a sklo zůstalo nepoškozené.

Thomas se dvakrát mocně nadechl a znovu se naklonil k oknu. Bylo tam příliš tma, než aby dobře viděl, ale blýskala tam zvláštní světélka z neznámého zdroje a ukazovala změť stříbřitých bodců a lesklé kůže. Z těla trčely jako paže přívěsky zakončené zlověstně vyhlížejícími nástroji: kotoučovou pilou, nůžkami, dlouhými tyčemi, jejichž účel si mohl jenom domýšlet.

Tvor, který byl hrůznou směsicí živočicha a stroje, jako by si uvědomoval, že je pozorován, jako by věděl, co se nachází za zdmi Placu, jako by se chtěl dostat dovnitř a pochutnat si na lidském mase.

Thomas cítil, jak mu v hrudi vyklíčil mrazivý strach, rozlezl se jako nádor a znesnadnil mu dýchání.

Přestože měl vymazanou paměť, byl přesvědčený, že něco tak strašného nikdy neviděl.

Couvl. Odvaha, kterou cítil předchozího večera, se rozplývala.

„Co je to za tvora?“ zeptal se. V břiše se mu něco chvělo. Hlavou mu blesklo, jestli bude ještě někdy schopný jíst.

„Říkáme jim rmutové,“ odvětil Newt. „Hnusný potvory, co? Buď rád, že rmutové chodí ven jenom v noci. A buď vděčnej za tyhle zdi.“

Thomas polkl. Nešlo mu do hlavy, jak by se tam ven mohl někdy vydat. Jeho touha stát se běžcem utrpěla těžkou ránu. Ale musel to udělat. Nějakým způsobem věděl, že to musí udělat. Byl to zvláštní pocit, obzvlášť po tom, co právě viděl.

Newt se nepřítomně díval na okno. „Teď víš, jaký bestie v Labyrintu číhají, kamaráde. Teď víš, že to tady není žádná zábava. Poslali tě do Placu, bažo, a my očekáváme, že přežiješ a pomůžeš nám udělat to, kvůli čemu nás sem poslali.“

„A to je co?“ otázal se Thomas, i když se bál slyšet odpověď.

Newt se otočil, aby se mu mohl podívat přímo do očí. Dotkly se jich první stopy svítání a Thomas viděl každý detail Newtovy tváře. Kůži měl napnutou, čelo rozryté vráskami.

„Najít cestu ven, bažo,“ řekl Newt. „Vyřešit ten podělanej Labyrint a najít cestu domů.“

O několik hodin později, když se brány znovu otevřely, s rachotem, burácením a chvěním země, které nepřestalo, dokud pohyb neskončil, seděl Thomas u opotřebovaného, nakloněného piknikového stolu před Dvorem. Nedokázal myslet na nic jiného než na rmuty, na to, jaký mohou mít účel a co tam venku během noci dělají. Jaké by to bylo, kdyby na člověka zaútočilo něco tak strašného.

Pokusil se vypudit ten obraz z hlavy, najít si něco jiného. Běžci. Právě vyrazili, aniž komukoli řekli jediné slovo, rozběhli se sprintem do Labyrintu a zmizeli za nejbližším rohem. Představoval si je, když se vidličkou nimral ve vajíčkách se slaninou. Nemluvil s nikým, dokonce ani s Chuckem, který mlčky snídal vedle něho. Chudák se úplně vyčerpal, jak se s Thomasem snažil zapříst rozhovor a on nereagoval. Jediné, o co stál, bylo zůstat sám.

Jednoduše to nechápal; jeho mozek byl přetížený, jak se snažil početně se vypořádat s neskutečností celé té situace. Jak může být Labyrint s masivními a vysokými zdmi rozlehlý tak, že si s ním bůhvíjak dlouho nedokázaly poradit celé desítky chlapců? Jak mohla taková stavba existovat?

A co bylo důležitější, proč? Co mohlo být důvodem pro existenci něčeho takového? Proč tady všichni byli? Jak dlouho tady byli?

Ať se tomu snažil vyhýbat sebevíc, v myšlenkách se stejně pořád vracel k obrazu brutálního rmuta za oknem. Jeho přízračný bratr jako by na něho skočil pokaždé, když zamrkal, nebo si promnul oči.

Thomas o sobě věděl, že je chytrý – nějak to cítil v kostech. Jenomže tady prostě nic nedávalo smysl. Kromě jediné věci – měl se stát běžcem. Proč to tak silně cítil? A dokonce i teď, když viděl, co v Labyrintu žije?

Ze zamyšlení ho vytrhlo poklepání na rameno; zvedl oči a uviděl, že nad ním stojí Alby se založenýma rukama.

„Hned vypadáš čerstvěji, no ne?“ řekl Alby. „Co ranní výhled z okna, líbil se ti?“

Thomas se zvedl. Doufal, že konečně nastal čas odpovědí – anebo možná doufal, že najde rozptýlení od chmurných myšlenek. „Dost, abych se chtěl o tomhle místě dozvědět něco víc,“

prohlásil s nadějí, že nevyprovokuje popudlivost, již u tohoto mladíka pozoroval den předtím.

Alby přikývl. „Tak jdeme na to, čóne, já a ty. Exkurze právě začíná.“ Vykročil, ale pak se zarazil a zvedl prst. „Žádný otázky, dokud nebude konec, rozumíš? Nemám tolik času, abych s tebou mohl žvanit celej den.“

„Ale…“ Thomas se zarazil, když viděl, jak Alby prudce povytáhl obočí. Proč to musel být takový idiot? „Ale řekni mi všechno – chci se dozvědět všechno.“ Během předchozího večera dospěl k rozhodnutí nikomu se nesvěřovat s tím, jak mu to tam připadá známé, s tím zvláštním pocitem, že tam už někdy byl – že si z toho něco pamatuje. Přiznat to před někým vypadalo jako hodně špatný nápad.

„Co ti budu chtít říct, to ti řeknu, bažo. Vyrazíme.“

„Můžu se přidat?“ zeptal se od stolu Chuck.

Alby ho chytil za ucho a zkroutil mu je.

„Jau!“ vykřikl Chuck.

„Nemáš co na práci, grinde?“ zeptal se Alby. „Chtěl by ses flákat, co?“

Chuck obrátil oči v sloup a pak se podíval na Thomase. „Tak si to užij.“

„Budu se snažit.“ Najednou mu bylo Chucka líto, mrzelo ho, že se k němu lidé nechovají líp. Jenže s tím nemohl nic dělat – bylo na čase jít.

Následoval Albyho a doufal, že exkurze oficiálně začala.

7. KAPITOLA

Začali u Klece, která byla v tu chvíli zavřená – dvojkřídlé kovové dveře ležely rovně na zemi, natřené bílou barvou, jež byla zašlá a rozpraskaná. Den se citelně projasnil a stíny se natáhly opačným směrem, než je Thomas viděl den předtím. Slunce stále ještě nezahlédl, ale vypadalo to, jako by mělo každým okamžikem vykouknout nad východní zeď.

Alby ukázal dolů na dveře. „Tohle je Klec. Jednou za měsíc dostaneme nováčka, jako jsi ty, to je pevný pravidlo. Jednou za týden nám pošlou zásoby, oblečení a něco k jídlu. Moc nepotřebujeme – celkem dost toho získáváme na Placu sami.“

Thomas přikývl. Celé tělo ho svědilo touhou ptát se. Potřeboval bych nějakou pásku, abych si zalepil ústa, pomyslel si.

„Jinak ale víme o Kleci houby, jasný?“ pokračoval Alby. „Odkud se bere, jak se dostane sem, kdo ji má na starost. Čóni, co nás sem poslali, nám nic neřekli. Máme elektřiny, kolik potřebujeme, většinu jídla si pěstujeme a chováme, dostáváme oblečení a podobný věci. Jednou jsme zkusili poslat blbýho bažu Klecí zpátky – tenkrám se ale ani nepohnul, dokud jsme ho nevytáhli.“

Thomase napadlo, co asi pod těmi dveřmi leží, když tam není Klec, ale udržel jazyk za zuby. Cítil směs emocí – zvědavost, zklamání, údiv – prostoupenou přetrvávající hrůzou z toho, jak ráno spatřil rmuta.

Alby mluvil pořád dál, ale ani jednou ho nenapadlo podívat se Thomasovi do očí. „Plac je rozdělený na čtyři části.“ Zvedl prsty, aby mohl další čtyři slova odpočítat. „Zahrady, Krvárna, Dvůr a Krchálek. Je to jasný?“

Thomas zaváhal a pak nechápavě zavrtěl hlavou.

Alby krátce zamrkal, než pokračoval; bylo na něm vidět, že by dokázal vymyslet tisíc věcí, které by právě teď dělal raději. Ukázal do severovýchodního rohu, kde se nacházela pole a ovocné stromy.

„Zahrady – tam pěstujeme různý věci. Voda se přivádí trubkami v zemi – je to tak odjakživa, jinak bysme už dávno umřeli hlady. Tady nikdy neprší. Nikdy.“ Ukázal do jihovýchodního rohu, na ohrady pro zvířata a stodolu. „Krvárna – tam chováme a porážíme zvířata.“ Pak namířil prst na žalostnou ubikaci. „Dvůr – ten podělanej barák je dvakrát větší, než když sem přišli první z nás, protože k němu pořád něco přistavujeme, když nám pošlou dřevo a něco k tomu. Krásy moc nepobral, ale účel plní.

Většina z nás stejně spí venku.“

Thomasovi se zatočila hlava. Myšlenky mu tříštilo tolik otázek, že si v nich nedokázal udělat pořádek.

Alby ukázal do jihozápadního rohu, zalesněné části s několika neduživými stromy a lavičkami.

„A tomu říkáme Krchálek. Vzadu v rohu, kde je les hustší, máme hřbitov. Moc dalšího tam není.

Člověk si tam může jít sednout, relaxovat, jen tak se poflakovat, cokoli.“ Odkašlal si, jako by chtěl změnit téma. „Další dva týdny budeš každý den pracovat pod jiným kápem – dokud nezjistíme, co ti jde nejlíp. Šlichťák, cihlotep, futrálník, zemvrták – něco se ujme, vždycky to tak je. Jdeme.“

Alby vykročil k Jižní bráně, jež se nacházela mezi tím, co nazval Krchálkem, a Krvárnou. Thomas šel za ním. Když k němu znenadání zavanul pach trusu a hnoje linoucí se z ohrad pro zvířata, pokrčil n o s . Hřbitov? blesklo mu hlavou. Na co potřebují hřbitov, když jsou tady samí mladí kluci? Znepokojilo ho to ještě víc než to, že nezná některá slova, jež Alby v jednom kuse říkal – jako šlichťák a futrálník – to moc dobře neznělo. Přišlo na něj zatím nejsilnější nutkání Albyho přerušit, ale donutil se zůstat zticha.

Sklesle přenesl pozornost na ohrady v části nazývané Krvárna.

Několik krav uždibovalo trávu a přežvykovalo u koryta vyplněného nazelenalým senem. Prasata polehávala v blátivé jámě a to, že jsou živá, dávala najevo jen občasným švihnutím ocasem. V další ohradě byly zavřené ovce, ale nechyběly ani kurníky a klece pro krůty. Hemžilo se to tam lidmi, kteří vypadali, jako by na farmě pracovali celý život.

Jak je možné, že si pamatuju tahle zvířata? napadlo Thomase. Nepřipadala mu ničím nová nebo zajímavá – věděl, jak se jmenují, čím se normálně živí, jak vypadají. Proč mu takové věci v hlavě zůstaly, ale ne to, kde zvířata předtím viděl, nebo s kým? Na jeho ztrátě paměti bylo nepochopitelné, jak je komplikovaná.

Alby ukázal na velkou stodolu v zadním rohu, jejíž červený nátěr už dávno vybledl do matné rezivé barvy. „Tam dělají porcovači. Je to hnusná práce. Fakt hnusná. Jestli máš rád krev, můžeš být porcovač.“

Thomas zavrtěl hlavou. Porcovač mu nezněl ani trochu dobře. Zatímco šli dál, zaměřil pozornost na druhou stranu Placu, na oblast, již Alby nazval Krchálek. Čím hlouběji do rohu se nořili, tím byly stromy větší a hustší, tím živější a obalenější listy. Navzdory denní době vyplňovaly hlubiny zalesněné oblasti tmavé stíny. Thomas vzhlédl, přimhouřil oči a zjistil, že je konečně vidět slunce, i když vypadá podivně – je oranžovější, než by mělo být. Uvědomil si, že je to další příklad toho, jak zvláštně selektivní je paměť v jeho mozku.

Když pak přenesl pozornost zpátky ke Krchálku, před očima mu stále plul zářící kotouč. Zamrkal, aby se ho zbavil, a najednou znovu zaznamenal ta červená světélka, jak blikají a míhají se hluboko v lesní tmě. Co je to? podivil se. Rozčilovalo ho, že mu Alby předtím neodpověděl. To tajnůstkaření bylo velmi otravné.

Alby se zastavil a Thomas překvapeně zjistil, že došli k Jižní bráně; dvě zdi, které ohraničovaly východ, se tyčily nad nimi. Silné desky šedého kamene byly rozpraskané a obrostlé břečťanem.

Vypadaly velice staře. Thomas natáhl krk, aby si prohlédl vršek zdí vysoko nad nimi; hlava se mu zatočila od zvláštního pocitu, že se nedívá nahoru, ale dolů. Vrávoravě o krok ustoupil, opět ohromený strukturou svého nového domova. Pak konečně vrátil pozornost k Albymu, který stál k východu otočený zády.

„Venku je Labyrint.“ Alby ukázal palcem přes rameno a nato se odmlčel. Thomas se tím směrem podíval, mezerou ve zdech, jež sloužila jako východ z Placu. Chodby, které se odtamtud rozbíhaly, vypadaly prakticky stejně jako ty, které časně ráno viděl oknem u Východní brány. Při té myšlence ho zamrazilo a napadlo ho, jestli by se na něho v kterémkoli okamžiku mohl vyřítit rmut. Než si uvědomil, co dělá, o krok couvl. Uklidni se, pokáral se rozpačitě.

Alby pokračoval: „Jsem tady už dva roky. Nikdo tady není dýl. Těch pár přede mnou je už mrtvejch.“ Thomas cítil, jak třeští oči, zrychluje se mu tep. „Dva roky se tomu snažíme přijít na kloub, marně. Ty frasný zdi se v noci pohybujou úplně stejně jako tady brány. Zmapovat to není jednoduchý, to ani náhodou.“ Pokynul hlavou směrem k domku v podobě betonového kvádru, ve kterém předchozího večera zmizeli běžci.

Thomasovi projela hlavou další ostrá bolest – bylo toho příliš mnoho, než aby se to dalo všechno najednou zpracovat. Byli tady dva roky? V Labyrintu se pohybovaly zdi? Kolik jich zemřelo?

Postoupil dopředu, aby si mohl Labyrint sám prohlédnout, jako by odpovědi byly tam venku vytištěné na stěnách.

Alby strčil Thomase rukou do hrudi a vrávoravě ho poslal zpátky. „Tam nechoď, čóne.“

Thomas musel potlačit svou hrdost. „Proč?“

„Myslíš, že jsem za tebou poslal Newta ještě před budíčkem jen tak ze srandy? To je pravidlo číslo jedna, magore, jediný, který se neodpouští, když ho porušíš. Kromě běžců nesmí do Labyrintu nikdo – nikdo. Zkus to porušit, a jestli tě nezabijou rmutové, uděláme to my sami, jasný?“

Thomas přikývl, i když uvnitř se bouřil. Byl přesvědčený, že Alby přehání. Doufal, že přehání. Tak nebo tak, jestli měl předtím o tom, co předchozího večera řekl Chuckovi, nějaké pochybnosti, teď se beze zbytku rozplynuly. Chtěl být běžec. Bude běžec. Hluboko uvnitř věděl, že musí tam ven, do Labyrintu. Navzdory všemu, co se o něm dozvěděl a čeho byl přímo svědkem, na něj působil stejně jako hlad nebo žízeň.

Jeho pozornost upoutal nějaký pohyb nahoře na levé zdi Jižní brány. Lekl se a zareagoval rychle, podíval se tam právě včas, aby stačil zahlédnout stříbřitý záblesk. Břečťan se na jednom místě zatřásl, jak v něm ta věc zmizela.

Thomas ukázal nahoru na zeď. „Co to bylo?“ zeptal se dřív, než mohl být znovu umlčen.

Albymu ani nestálo za to se tam podívat. „Otázky až nakonec, čóne. Kolikrát ti to budu muset říkat?“ Odmlčel se a pak si hlasitě povzdechl. „Břitvouni – jejich pomocí nás Tvůrci sledují. Uděláš dobře, když–“

Přerušil ho hřímavý, zvonivý alarm, který se rozezněl ze všech stran. Thomas si před řvoucí sirénou zakryl uši rukama a rozhlédl se kolem sebe. Srdce mu bušilo, jako by se chtělo probít z hrudi ven. Ale když znovu zaostřil zrak na Albyho, zarazil se.

Alby nejednal vystrašeně – vypadal… zmateně. Překvapeně. Siréna řinčela dál.

„Co se děje?“ zeptal se Thomas. Hrudí se mu rozlila úleva, že to nevypadá, jako by si jeho průvodce myslel, že nastává konec světa – ale i tak začínaly Thomase ty návaly paniky unavovat.

„To je divný,“ řekl Alby. Víc toho ze sebe nedostal. Stál tam a přimhouřenýma očima pátral po Place. Thomas si všiml, že lidé v ohradách u Krvárny se rozhlížejí, viditelně zmatení stejně jako on.

Jeden z nich na Albyho zakřičel, malý vyzáblý kluk, celý od bláta.

„Co se děje?“ zeptal se chlapec a z nějakého důvodu se zadíval na Thomase.

„Nevím,“ odpověděl Alby tlumeným, nepřístupným hlasem.

Ale Thomas už to dál nevydržel. „Alby! Co se děje?“

„Klec, frasáku, Klec!“ bylo jediné Albyho vysvětlení, než se svižným tempem, které Thomasovi připadalo skoro jako panika, rozběhl do středu Placu.

„Co je s ní?“ zeptal se Thomas a vyrazil, aby ho dohnal. Mluv se mnou! chtělo se mu zakřičet.

Jenže Alby neodpověděl ani nezpomalil, a když se přiblížili ke Kleci, Thomas uviděl, že po nádvoří pobíhají desítky chlapců. Všiml si Newta a zavolal na něho. Snažil se potlačit sílící strach, přesvědčit se, že všechno bude dobré, že musí existovat nějaké rozumné vysvětlení.

„Co se děje, Newte?“ zakřičel.

Newt se po něm podíval, pak pokýval hlavou a přišel k němu, uprostřed toho chaosu podivuhodně klidný. Plácl Thomase do zad. „To znamená, že v Kleci přijede nějakej podělanej zelenáč.“ Odmlčel se, jako by čekal, že to na Thomase udělá dojem. „Právě teď.“

„No a?“ Thomas se na Newta podíval pozorněji a uvědomil si, že to, co omylem považoval za klid, je ve skutečnosti nevěřícnost – a možná dokonce vzrušení.

Newtovi trochu poklesla brada . „No a?“ zopakoval. „Bažo, ještě nikdy se nestalo, že by se objevili dva zelenáči v jednom měsíci, natož ve dvou dnech po sobě.“

A s těmito slovy se rozběhl směrem ke Dvoru.

8. KAPITOLA

Siréna konečně zmlkla, poté, co vyřvávala celé dvě minuty. Uprostřed nádvoří se kolem ocelových dveří, kterými Thomas dorazil teprve včera, jak si s překvapením uvědomil, shromáždil dav. Včera? pomyslel si. Vážně to bylo teprve včera?

Někdo mu poklepal na loket; podíval se a uviděl, že má vedle sebe znovu Chucka.

„Tak jak to jde, bažante?“ zeptal se Chuck.

„Dobře,“ odpověděl, přestože nic nemohlo být pravdě vzdálenější. Ukázal na dveře Klece. „Proč všichni tak vyšilují? Tudy jste se sem přece dostali všichni, ne?“

Chuck pokrčil rameny. „Nevím – asi to vždycky bylo dost pravidelné. Jednou za měsíc, každý měsíc, stejný den. Třeba si ten, kdo tomu velí, uvědomil, že jsi velký omyl, a poslal někoho, kdo tě má nahradit.“ Loktem ho dloubl do žeber a zahihňal se. Thomas to nedokázal vysvětlit, ale měl ho po tom pisklavém zachichotání ještě radši.

Střelil po svém novém kamarádovi předstíraně zlostným pohledem. „Jsi otravný. Vážně.“

„Jo, ale jsme teď kámoši, ne?“ Tentokrát se Chuck rozesmál naplno. Znělo to jako nějaké kníkavé frkání.

„Zdá se, že mi nedáváš moc na výběr.“ Ale pravda byla taková, že kamaráda potřeboval, a Chuck se docela hodil.

Chlapec si s velice spokojeným výrazem propletl ruce. „Jsem rád, že jsme si to vyjasnili, bažo.

Tady každej potřebuje mít kámoše.“

Thomas žertem popadl Chucka za límec. „Fajn, kámo, tak buď tak hodný a říkej mi jménem.

Thomas. Nebo tě do té díry hodím, až Klec odjede.“ Když Chucka znovu pustil, zrodil se mu v hlavě nápad. „Počkat, zkusili jste někdy–“

„Zkusili,“ přerušil ho Chuck, než to Thomas stačil doříct.

„Co jste zkusili?“

„Slézt do Klece, když někoho nebo něco přiveze,“ odvětil Chuck. „Nejde to. Neodjede, dokud není úplně prázdná.“

Thomas si vzpomněl, že mu totéž řekl Alby. „To už vím, ale co třeba–“

„Zkusili jsme to.“

Thomas musel potlačit zaúpění – začínalo ho to rozčilovat. „S tebou se fakt těžko mluví. Co jste zkusili?“

„Slézt do díry, když Klec odjede dolů. Nejde to. Dveře se otevřou, ale je tam jenom prázdnota, tma, nic. Žádné provazy nebo lana, prostě nic. Nejde to.“

Jak bylo něco takového možné? „A co třeba–“

„Zkusili jsme to.“

Tentokrát Thomas zaúpěl. „Fajn, co?“

„Hodili jsme do díry pár věcí. Nikdy jsme neslyšeli, že by dopadly. Trvá to hrozně dlouho.“

Thomas se odmlčel, než něco dalšího řekl, protože nechtěl být znovu přerušen. „Jsi snad telepat nebo co?“ Dal do té poznámky maximum jízlivosti.

„Jenom génius, nic víc.“ Chuck zamrkal.

„Chucku, už na mě nikdy nemrkej,“ řekl Thomas s úsměvem. Chuck byl trochu protivný, ale měl v sobě něco, co pomáhalo, aby věci nevypadaly tak strašlivě. Thomas se zhluboka nadechl a zadíval se zpátky k davu kolem šachty. „Za jak dlouho zásilka dorazí?“

„Obvykle to bývá tak půl hodiny po siréně.“

Thomas se krátce zamyslel. „Jste si tou šachtou jistí? Zkusili jste někdy…“ Odmlčel se. Čekal na přerušení, ale žádné nepřišlo. „Zkusili jste někdy vyrobit lano?“

„Jo, udělali to. Z břečťanu. Nejdelší, jaké dokázali uplést. Řekněme jen, že ten malý experiment nedopadl moc dobře.“

„Jak to myslíš?“ Co přijde teď? pomyslel si Thomas.

„Nebyl jsem tady, ale slyšel jsem, že dobrovolník, který se nabídl, že to udělá, slezl jen asi tři čtyři metry dolů, když něco prosvištělo vzduchem a čistě ho rozřízlo vejpůl.“

„Cože?“ Thomas se zasmál. „Tomu teda opravdu nevěřím.“

„Fakticky, chytrolíne? Viděl jsem kosti toho nešťastníka. Rozříznuté vejpůl, jako když nůž projede šlehačkou. Přechovávají ho v truhle, aby to příštím dětem připomínalo, že takové blbosti nemají dělat.“

Thomas čekal, že se Chuck zasměje nebo aspoň usměje, myslel si, že je to určitě žert – kdo kdy slyšel o někom rozříznutém vejpůl? Ale nedočkal se toho. „To myslíš vážně?“

Chuck na něho jenom hleděl. „Já nelžu, baž-, vlastně Thomasi. Tak dělej, pojďme tam, ať se podíváme, kdo přijede. Nemůžu tomu uvěřit, že budeš muset bejt zelenáčem jenom jeden den, plopáku.“

Cestou k šachtě Thomas položil otázku, kterou zatím nevznesl. „Podle čeho poznáte, že to nejsou jenom zásoby nebo něco takového?“

„Při takové příležitosti se siréna nespouští,“ odpověděl jednoduše Chuck. „Zásoby jezdí každý týden ve stejnou dobu. Hele, podívej.“ Chuck se zarazil a ukázal na někoho v davu. Byl to Gally a díval se přímo na ně.

„Frase,“ poznamenal Chuck. „Vážně mu nejsi sympatickej, čóne.“

„Jo,“ zabručel Thomas. „To už mi došlo.“ A ten pocit byl vzájemný.

Chuck šťouchl do Thomase loktem a oba mladíci znovu vykročili k okraji davu, kde zůstali stát a mlčky čekali. Všechny otázky, které Thomas měl, byly rázem zapomenuty. Poté, co spatřil Gallyho, ztratil naléhavou potřebu hovořit.

Pro Chucka to evidentně neplatilo. „Proč se ho nejdeš zeptat, co má za problém?“ zeptal se. Snažil se, aby to znělo tvrdě.

Thomas si chtěl myslet, že odvahy má dost, ale momentálně to vypadalo jako nejhorší nápad v dějinách. „Tak třeba proto, že má mnohem víc spojenců než já. Není to ten pravý, koho by měl člověk vyprovokovat ke rvačce.“

„To jo, ale ty jsi chytřejší. A vsadím se, že jsi rychlejší. Dokázal bys přeprat jeho i všechny jeho kámoše.“

Jeden z chlapců, kteří stáli před nimi, se ohlédl přes rameno; ve tváři se mu mihl zlostný výraz.

Určitě nějaký Gallyho kamarád, pomyslel si Thomas. „Mohli byste zmlknout?“ sykl na Chucka.

Za nimi práskly dveře; Thomas se otočil a uviděl, jak k nim od Dvora míří Alby a Newt. Na obou bylo vidět vyčerpání.

Pohled na ně mu znovu připomněl Bena – a děsivý obraz, jak se svíjí na posteli. „Chucku, prosím tě, musíš mi říct, o co při té proměně jde. Co tam s tím chudákem Benem dělali?“

Chuck pokrčil rameny. „Podrobnosti neznám. Rmutové s člověkem provedou hrozný věci, způsobí, že celý tělo prodělá něco příšernýho. A když to skončí, je ten člověk… prostě jinej.“

Thomas vycítil šanci dopátrat se konečně jasné odpovědi. „Jinej? Jak to myslíš? A jak to souvisí se rmuty? O tomhle mluvil Gally, když říkal něco o ‚bodnutí‘?“

„Psst.“ Chuck si přitiskl prst na ústa.

Thomas měl co dělat, aby z pocitu marnosti nezačal křičet, ale zůstal zticha. Rozhodl se, že to z Chucka dostane později, ať se mu to líbí, nebo ne.

Alby a Newt došli k davu, protlačili se dopředu a postavili se přímo nad dveře, které Klec zakrývaly. Všichni se ztišili a Thomas poprvé zaregistroval skřípání a rachot stoupajícího výtahu, které mu připomněly děsivou cestu, již absolvoval předchozího dne. Dolehl na něj smutek; skoro jako kdyby znovu prožíval těch několik strašlivých minut, kdy se probudil ve tmě a zjistil, že ztratil paměť.

Ať bylo to nové dítě kdokoli, bylo mu líto, že musí prožít totéž.

Tlumená rána oznámila, že bizarní výtah dorazil na místo.

Thomas s očekáváním sledoval, jak Newt a Alby zaujali místa na opačných stranách dveří kryjících šachtu. Kovový čtverec rozdělila přesně uprostřed úzká škvíra. K oběma polovinám byly připevněny jednoduché hákové rukojeti a mladíci je společným úsilím odtáhli od sebe. Dveře se s kovovým skřípěním otevřely a z okolních kamenů se vznesl do vzduchu obláček prachu.

Mezi Placery se rozhostilo naprosté ticho. Ve chvíli, kdy se Newt naklonil nad šachtu, aby do Klece lépe viděl, se nádvořím rozlehlo tiché zamečení kozy někde z dálky. Thomas se předklonil co nejvíc, aby se mu snad podařilo nováčka také zahlédnout.

Newt sebou najednou škubl a znovu se narovnal. Obličej měl zkřivený zmatkem. Nechápavě se rozhlédl kolem. „Do pr…“ hlesl.

Mezitím se podařilo nahlédnout dolů i Albymu a jeho reakce byla dost podobná. „To ne,“ zašeptal, skoro jako by byl v transu.

Vzduch se naplnil sborem otázek, jak se všichni začali tlačit dopředu, aby mohli do malého otvoru nahlédnout. Co tam dole vidí? byl zvědavý Thomas. Co to vidí? Zmocnil se ho tlumený strach, podobný tomu, který pocítil ráno, když přistoupil k oknu, aby se podíval na rmuta.

„Počkejte!“ zakřičel Alby a všechny tak umlčel. „No tak počkejte!“

„Co se děje?“ zavolal na něj někdo.

Alby se postavil, „Dva zelenáči ve dvou dnech,“ řekl téměř šeptem. „A teď ještě tohle. Dva roky se nestane nic jinýho a teď tohle.“ Pak z nějakého důvodu vyhledal očima Thomase. „Co se to tady děje, bažante?“

Thomas na něho nechápavě hleděl a rudl v obličeji. Cítil, jak se mu svírá břicho. „Jak to mám vědět?“

„Frase, co kdybys nám jednoduše řekl, co tam dole je, Alby?“ zavolal Gally. Ozvalo se další mumlání a dav se znovu pohnul dopředu.

„Držte huby, čóni!“ zakřičel Alby. „Tak jim to řekni, Newte.“

Newt se ještě jednou podíval dolů do Klece a pak se s vážným výrazem obrátil k davu.

„Je to holka,“ řekl.

Všichni začali mluvit najednou; Thomas zaslechl jen útržky rozhovorů.

„ Holka?“

„Ta patří mně!“

„Kolik jí je?“

Thomas se topil v moři zmatku. Holka? Zatím se ani nestačil zamyslet nad tím, proč jsou v Placu jenom chlapci a žádné dívky. Vlastně ani neměl šanci si toho všimnout. Kdo je to? pomyslel si. Proč– Newt je znovu okřikl, aby byli zticha. „A to není zdaleka všechno,“ prohlásil a ukázal pod sebe do Klece. „Myslím, že je mrtvá.“

Několik chlapců se chopilo provazů zhotovených ze šlahounů břečťanu a spustilo Albyho a Newta do Klece, aby mohli dívčino tělo vyzvednout. Na většinu Placerů padl pocit mírného otřesení.

Bezcílně chodili, tvářili se vážně, kopali do volně ležících kamenů a moc nemluvili. Nikdo neměl odvahu přiznat, že se nemůže dočkat, až tu holku uvidí, ale Thomas předpokládal, že všichni jsou stejně zvědaví jako on.

Jedním z hochů, kteří drželi provazy, připravení vytáhnout dívku, Albyho a Newta z bedny ven, byl i Gally. Thomas si ho pozorně prohlédl. Oči měl prodchnuté něčím temným – skoro až zvrácenou fascinací. Ten lesk způsobil, že se ho Thomas najednou bál víc než ještě před několika minutami.

Z hloubi šachty se ozval Albyho hlas. Křičel, že jsou připravení, a Gally s několika dalšími začali za provazy zabírat. O několik heknutí později dostali dívčino bezvládné tělo nahoru a přetáhli je přes okraj dveří na kamenné bloky, které tvořily zem Placu. Všichni se okamžitě rozběhli dopředu a namačkali se kolem ní. Ve vzduchu se vznášelo hmatatelné vzrušení. Ale Thomas zůstal pozadu. Ze zlověstného ticha mu naskakovala husí kůže, jako by otevřeli hrobku, v níž byl teprve nedávno někdo uložen.

Přestože byl zvědavý, Thomas se ani nesnažil protlačit se někam, kde by měl výhled – ostatní byli namačkaní moc těsně na sebe. Přesto se mu ji podařilo zahlédnout, než mu zakryli výhled. Byla hubená, ale nedalo se říct, že by byla zrovna malá. Podle toho, co viděl, možná necelých sto sedmdesát centimetrů. Vypadala, jako by jí mohlo být tak patnáct nebo šestnáct let, a vlasy měla černé jako tér. Co ho však doopravdy upoutalo, byla její kůže: bledá, bílá jako perly.

Newt a Alby se vydrápali z Klece za ní a prorazili si cestu k jejímu bezvládnému tělu. Dav se za nimi znovu shlukl a zakryl Thomasovi výhled. O pouhých několik sekund později se hlouček znovu rozevřel a objevil se Newt, který ukazoval přímo na Thomase.

„Bažo, pojď sem,“ řekl, aniž by se pokusil vyjádřit to zdvořile.

Thomasovi skočilo srdce do krku; ruce se mu začaly potit. K čemu ho chtěli? Všechno to bylo horší a horší. Přinutil se vykročit dopředu a snažil se vypadat nevinně, aniž by se choval jako někdo, kdo vinen je a jenom se to snaží maskovat. Buď v klidu, řekl si. Neudělal jsi nic špatného. Měl však zvláštní pocit, že možná něco udělal, aniž o tom věděl.

Když míjel chlapce, kteří tvořili kordon k Newtovi a té dívce, probodávali ho pohledy, jako by byl za celou tu šlamastyku s Labyrintem, Placem a rmuty zodpovědný. Thomas se odmítal komukoli z nich podívat do očí, protože se bál, že bude vypadat provinile.

Přistoupil k Newtovi a Albymu, kteří klečeli vedle dívky. Thomas nechtěl čelit jejich pohledům, a tak se soustředil na ni. Navzdory své bledosti byla opravdu hezká. Jemné vlasy, dokonalá pleť, dlouhé nohy. Dělalo se mu špatně, že přemýšlí o mrtvém děvčeti takovým způsobem, ale nedokázal odvrátit zrak. Nebude tak vypadat dlouho, napadlo ho a v žaludku ucítil projev nevolnosti. Brzo se začne rozkládat. Překvapilo ho, že má takové morbidní myšlenky.

„Znáš tuhle holku, čóne?“ obrátil se na něho Alby, podle hlasu rozčílený.

Thomase otázka ohromila. „Jestli ji znám? Samozřejmě že ji neznám. Nikoho neznám, kromě vás.“

„To není…“ začal Alby, ale pak se zarazil a otráveně si povzdechl. „Myslel jsem to tak, jestli ti nepřipadá aspoň trochu povědomá. Nemáš pocit, žes ji už někdy viděl?“

„Ne. Nic.“ Thomas přešlápl, sklopil oči k nohám, a pak se podíval zpátky na dívku.

Alby svraštil čelo. „Víš to jistě?“ Tvářil se, jako by Thomasovi nevěřil jediné slovo. Vypadal skoro až vztekle.

Jak ho mohlo napadnout, že s tím mám něco společného? pomyslel si Thomas. Zpříma pohlédl Albymu do očí a odpověděl jediným možným způsobem. „ Ano. Proč?“

„Frase,“ zamumlal Alby a znovu se podíval na dívku pod sebou. „To přece nemůže být náhoda.

Dva dny, dva bažanti, jeden živej a jeden mrtvej.“

Pak začala Albyho slova dávat smysl a v Thomasovi se rozhořela panika. „Přece si nemyslíš, že bych…“ Ani tu větu nedokázal dokončit.

„Hoď se do chládku, bažo,“ ozval se Newt. „Nikdo tady neříká, žes tu holku zabil.“

Thomas měl v hlavě zmatek. Byl si jistý, že ji nikdy předtím neviděl – ale pak se mu do mysli vkradl nepatrný náznak pochybnosti. Přesto prohlásil: „Přísahám, že mi není vůbec povědomá.“ Měl už obviňování dost.

„Opravdu–“

Dřív než mohl Newt dokončit, co chtěl říct, se dívka prudce posadila. Ve stejném okamžiku, kdy se mocně nadechla, otevřela oči, zamrkala a rozhlédla se po davu, který ji obklopoval. Alby vykřikl a svalil se na záda. Newt zalapal po dechu, vyskočil a vrávoravě od ní couvl. Thomas se ani nepohnul, dál upíral pohled na dívku, paralyzovaný strachem.

Planoucí modré oči těkaly sem a tam, jak se zhluboka nadechovala. Růžové rty se jí chvěly, když znovu a znovu něco nesrozumitelně šeptala. Pak řekla jednu větu – hlasem prázdným a ztrápeným, ale zřetelným.

„ Všechno se změní.“

Thomas ohromeně sledoval, jak obrátila oči v sloup a skácela se k zemi. Když dopadla, pravá ruka se jí vymrštila do vzduchu a zůstala trčet, ukazujíc k obloze, i poté, co dívka znehybněla. V ruce svírala zmačkaný kousek papíru.

Thomas se pokusil polknout, ale v ústech měl sucho. Newt se vrhl dopředu, roztáhl jí prsty od sebe a lístku se zmocnil. Třesoucíma se rukama jej rozbalil, potom si klekl a rozprostřel vzkaz na zemi.

Thomas postoupil za něho, aby se mohl podívat.

Na papíru bylo tlustými černými písmeny načmáráno:

Ona je poslední.

Úplně.

9. KAPITOLA

Nad Placem se vznášel zvláštní okamžik naprostého ticha. Bylo to, jako by se tam prohnal nějaký nadpřirozený vítr a vcucl do sebe všechen zvuk. Newt přečetl vzkaz nahlas pro ty, kteří na papír neviděli, ale Placeři, místo aby upadli ve zmatek, všichni oněměle stáli.

Thomas by byl čekal výkřiky a otázky, spory. Ale nikdo neřekl ani slovo; všechny pohledy byly přilepené k dívce, která tam teď ležela, jako by spala. Hruď se jí zvedala a klesala mělkými nádechy.

V rozporu s jejich původními závěry byla velice živá.

Newt se zvedl. Thomas doufal, že se od něj dočká vysvětlení, hlasu rozumu, uklidnění. Ale jediné, co Newt udělal, bylo to, že zmačkal lístek v ruce, až mu žíly vystoupily z kůže, jak jej drtil, a Thomas se naděje vzdal. Nebyl si jistý proč, ale situace v něm probouzela silný neklid.

Alby si udělal z rukou hlásnou troubu. „Meďoši!“

Thomas se zamyslel, co to slovo znamená – věděl, že už je někdy slyšel –, ale v dalším okamžiku byl nevybíravě sražen stranou. Davem se prodírali dva starší chlapci – jeden byl vysoký, ostříhaný na ježka, s nosem jako pořádně velký citron. Druhý byl malý a na spáncích už mu dokonce nad černou vítězila šedá. Thomas mohl jen doufat, že do toho všeho vnesou aspoň trochu smyslu.

„Tak co s ní uděláme?“ zeptal se ten urostlejší hlasem mnohem vyšším, než Thomas čekal.

„Jak to mám vědět?“ ohradil se Alby. „Meďoši jste vy dva, tak něco vymyslete, čóni.“

Meďoši, opakoval si v duchu Thomas. Určitě to bude zdejší obdoba doktorů. Ten malý už byl na zemi, klečel vedle dívky, nahmatával jí puls, nakláněl se nad ni a poslouchal, jestli jí tluče srdce.

„Kdo říkal, že první ji bude mít Clint?“ zakřičel někdo z davu. „Další jsem na řadě já!“

Jak si můžou dělat legraci? pomyslel si Thomas. Ta dívka je polomrtvá. Uvnitř mu bylo zle.

Alby přimhouřil oči; jeho ústa se stáhla to úzkého šklebu, který nevypadal, že by měl něco společného s humorem. „Jestli se té holky někdo dotkne,“ varoval, „stráví další noc se rmuty v Labyrintu. Vyhnanství, bez dalších otázek.“ Odmlčel se a pomalu se otočil kolem dokola, jako by chtěl, aby si každý prohlédl jeho obličej. „Nikomu nedoporučuju, aby se jí pokoušel dotknout.

Nikomu!“

Bylo to poprvé, co se Thomasovi doopravdy zamlouvalo něco, co vyšlo z Albyho úst.

Malý chlapec, o kterém se mluvilo jako o meďochovi – Clint, jestli měl ten divák pravdu – ukončil vyšetření a vstal. „Zdá se, že jí nic není. Dýchání v pořádku, tep normální, i když trochu pomalejší.

Moc bych za svůj odhad nedal, ale řekl bych, že je v kómatu. Jeffe, pojďme ji odnést do Dvora.“

Jeho parťák Jeff k ní přistoupil, aby ji uchopil za ruce, zatímco Clint ji vzal za nohy. Thomas litoval, že může jenom přihlížet – s každou další sekundou víc a víc pochyboval o pravdivosti svých předchozích slov. Skutečně mu povědomá připadala; cítil, že je s ní nějak propojený, ale nedokázal přijít na to jak. Znervózněl z té představy a rozhlédl se kolem sebe, jako by jeho myšlenky mohl někdo zaslechnout.

„Napočítám do tří,“ řekl Jeff, vyšší z meďochů. Jeho vysoká postava vypadala komicky, když byl ohnutý v pase, jako kudlanka nábožná. „Raz… dva… tři!“

Prudkým škubnutím ji zvedli, až ji málem vyhodili do vzduchu – evidentně byla mnohem lehčí, než čekali – a Thomas měl co dělat, aby na ně nezakřičel, že mají být opatrnější.

„Nejspíš si budeme muset počkat, co udělá,“ prohlásil Jeff, aniž to říkal někomu konkrétnímu.

„Jestli se brzo nevzbudí, můžeme ji krmit polévkami a podobnými věcmi.“

„Hlavně ji dobře hlídejte,“ řekl Newt. „Určitě bude něčím zvláštní, jinak by nám ji sem neposlali.“

Thomasovi se sevřelo břicho. Věděl, že on a ta dívka jsou nějak propojení. Objevili se den po sobě, ona se zdála být povědomá a on cítil stravující touhu stát se běžcem, i když se dozvěděl tolik děsivých věcí… Co to všechno znamenalo?

Alby se sklonil, aby se jí ještě jednou podíval do tváře, než ji odnesou. „Dejte ji vedle Benova pokoje a hlídejte ji ve dne v noci. A ať se nestane nic, o čem bych nevěděl. Je jedno, jestli bude mluvit ze spaní, nebo si jen plopne – všechno mi to přijdete říct.“

„Jasně,“ zamumlal Jeff; potom se s Clintem vydali šouravými kroky ke Dvoru. Dívčino tělo se houpalo, jak je nesli. Ostatní Placeři konečně začali mluvit o tom, co se stalo, a tak vzduchem probublávaly teorie, zatímco se dav rozcházel.

Thomas to všechno zamyšleně pozoroval a mlčel. To zvláštní propojení necítil jenom on. Nijak zvlášť skrývaná obvinění, která si před pouhými několika minutami vyslechl, dokazovala, že ostatní také něco tuší, ale co? Byl už totálně zmatený – a v situaci, kdy byl z něčeho obviňován, se cítil jedině hůř. Jako by mu Alby četl myšlenky, přistoupil k němu a chytil ho za rameno.

„Vážně jsi ji nikdy neviděl?“ zeptal se.

Thomas zaváhal, než odpověděl. „Ne… alespoň si nevzpomínám.“ Doufal, že roztřeseným hlasem neprozradí své pochybnosti. Co když ji doopravdy nějak znal? Co by to znamenalo?

„Víšto jistě?“ přidal se Newt, který stál hned za Albym.

„No… neviděl, myslím, že ne. Proč mě tak grilujete?“ Jediné, co si Thomas v tu chvíli přál, bylo, aby padla noc a on mohl být sám, jít spát.

Alby zavrtěl hlavou, pak uvolnil sevření Thomasova ramene a otočil se zpátky k Newtovi. „Něco se podělalo. Svolej shromáždění.“

Řekl to tak tiše, že to podle Thomase nikdo jiný neslyšel, ale znělo to zlověstně. Nato vůdce a Newt odešli a Thomas s úlevou zaregistroval, že se k němu blíží Chuck.

„Chucku, co je to shromáždění?“

Chlapec se zatvářil hrdě, že zná odpověď. „To je, když se sejdou kápové – svolává se, jen když se stane něco divnýho nebo hroznýho.“

„Hm, myslím, že dnešek zapadá dost dobře do obou kategorií.“ Thomasovy úvahy přerušilo zakručení v žaludku. „Nedojedl jsem snídani – mohli bychom někde něco dostat? Mám strašný hlad.“

román

Chuck k němu vzhlédl a povytáhl obočí. „To tě pohled na tu babu odrovnal tak, žes dostal hlad?

Musíš být ještě větší magor, než jsem si myslel.“

Thomas si povzdechl. „Nekecej a sežeň mi něco k jídlu.“

Kuchyně byla malá, ale obsahovala vše potřebné k přípravě pořádného jídla. Byl tam velký sporák, mikrovlnka, myčka a několik stolů. Vypadala staře a zchátrale, ale bylo v ní čisto. Pohled na spotřebiče a známé uspořádání vyvolal v Thomasovi pocit, jako by ho od vzpomínek – opravdových, řádných vzpomínek – dělil jen kousek. Ale to podstatné opět chybělo – jména, tváře, místa, události.

Bylo to k vzteku.

„Sedni si,“ vybídl ho Chuck. „Něco ti přinesu – ale přísahám, že je to naposledy. Buď rád, že tady není Pánvička – nesnáší, když mu pleníme ledničku.“

Thomasovi se ulevilo, že jsou sami. Zatímco Chuck manipuloval s talíři a věcmi z ledničky, odtáhl od malého plastového stolu dřevěnou židli a posadil se. „To je šílenství. Jak by to mohla být skutečnost? Někdo nás sem poslal. Někdo zlý.“

Chuck se zarazil. „Přestaň si stěžovat. Prostě se s tím smiř a nepřemýšlej o tom.“

„Jo, jasně.“ Thomas vyhlédl oknem ven. Vypadalo to jako vhodný okamžik k vyslovení jedné z milionu otázek, které mu přebíhaly mozkem sem a tam. „Odkud se tedy bere elektřina?“

„Koho to zajímá? Prostě ji používám.“

To je mi překvapení, pomyslel si Thomas. Žádná odpověď.

Chuck přinesl na stůl dva talíře se sendviči a mrkvemi. Chléb byl hutný a bílý, mrkve svěže, zářivě oranžové. Thomasův žaludek škemral, aby si pospíšil; popadl svůj sendvič a začal ho hltavě jíst.

„Páni,“ zamumlal přes plná ústa. „Aspoň že jídlo je tu dobrý.“

Thomasovi se podařilo vše dojíst, aniž by u toho Chuck promluvil. A byl rád, že chlapci není do hovoru, protože navzdory totální podivnosti všeho, co se přihodilo v té krátké době, která byla dostupná Thomasově paměti, znovu cítil klid. Za stavu, kdy nasytil žaludek, doplnil energii a v duchu byl vděčný za několik chvil ticha, dospěl k rozhodnutí, že od tohoto okamžiku přestane fňukat a pořád něco řešit.

Poté, co dojedl poslední sousto, se Thomas na židli pohodlně opřel. „Takže Chucku,“ řekl, když si otřel ústa ubrouskem. „Co musím udělat, abych se stal běžcem?“

„Nezačínej s tím zas.“ Chuck zvedl oči od talíře, ze kterého vyjídal drobky. Tiše, bublavě si říhnul.

Thomas se znechuceně otřepal.

„Alby říkal, že brzo začnu chodit na zkoušku k různým kápům. Tak kdy to budu moct zkusit u běžců?“ Thomas trpělivě čekal, až z Chucka dostane nějakou faktickou informaci.

Chuck dramaticky obrátil oči v sloup a nenechal ho tak na pochybách, za jak hloupý nápad to považuje. „Za několik hodin se vrátí. Proč se nezeptáš jich?“

Thomas dělal, že si jeho jízlivosti nevšiml, a zaryl hlouběji. „Co dělají, když se každý večer vrátí?

Co je v té betonové budově?“

„Mapy. Když se vrátí, hned se sejdou, než stačí něco zapomenout.“

Mapy? Thomas nechápal. „Ale jestli se snaží kreslit mapy, proč u sebe nemají papír na psaní, když jsou venku?“ Mapy. Zaujalo ho to víc než cokoli jiného, co v poslední době slyšel. Byla to první věc, která naznačovala možné řešení jejich nepříjemné situace.

„Samozřejmě ho s sebou mají, ale stejně jsou věci, které potřebují probrat, prodiskutovat, zanalyzovat a nevím co ještě. A navíc,“ – znovu obrátil oči v sloup – „většinu času tráví během, ne psaním a kreslením. Proto se jim říká běžci.“

Thomas o běžcích a mapách chvíli přemýšlel. Mohl být Labyrint skutečně tak strašně rozlehlý, že ani po dvou letech ještě nenašli cestu ven? Zdálo se to nemožné. Pak si ale vzpomněl, jak Alby mluvil o pohyblivých zdech. Co když bylo jim všem souzeno žít tady až do smrti?

Souzeno. Při tom slovu se ho zmocnila panika a jiskřička naděje, kterou v něm vykřesalo jídlo, s tichým zasyčením zhasla.

„Chucku, co když jsme všichni zločinci? Jako – co když jsme vrazi nebo něco takového?“

„Co?“ Chuck se na něho podíval, jako by byl blázen. „Odkud se ta krásná myšlenka vzala?“

„Zkus se nad tím zamyslet. Máme vymazanou paměť. Žijeme v prostoru, který vypadá, že se z něj nedá odejít, a kolem sebe máme krvežíznivé nestvůrné hlídače. Tobě to nepřipadá jako vězení?“

Když to řekl nahlas, znělo to čím dál věrohodněji. Do prsou se mu vkradla nevolnost.

„Bude mi nejspíš nějakých dvanáct, vogo.“ Chuck si ukázal na hruď. „Maximálně třináct. Vážně si myslíš, že jsem udělal něco, za co by mě na zbytek života poslali do vězení?“

„Mě nezajímá, co jsi udělal nebo neudělal. Tak nebo tak tě do vězení poslali. Tobě to snad připadá jako prázdniny?“ Páni, pomyslel si Thomas. Kéž bych se mýlil.

Chuck o tom chvíli dumal. „Nevím, je to lepší než–“

„Jo, já vím, než žít v hromadě plopáků.“ Thomas vstal a zastrčil svou židli zpátky pod stůl. Chuck mu byl sympatický, ale snažit se vést s ním inteligentní rozhovor prostě nešlo. Nemluvě o tom, že to člověka deprimovalo a rozčilovalo. „Běž si udělat ještě jeden sendvič – já vyrážím na průzkum.

Uvidíme se večer.“

Než mu Chuck mohl nabídnout, že se k němu připojí, vyšel z kuchyně na nádvoří. Plac se vrátil k normálnímu fungování – lidé se věnovali svým úkolům, dveře Klece byly zavřené, z oblohy svítilo slunce. Veškeré stopy po šílené dívce se vzkazy věštícími zkázu zmizely.

Jelikož jeho exkurze skončila předčasně, rozhodl se, že si Plac obejde sám, aby si o něm udělal lepší představu a dostal ho trochu pod kůži. Zamířil do severovýchodního rohu, k mohutným řadám vysoké zelené kukuřice, která vypadala zralá na sklizeň. Byly tam i jiné rostliny: rajčata, hlávkový salát, hrách a mnoho dalších věcí, které Thomas nepoznával.

Zhluboka se nadechl. Měl rád vůni čerstvé hlíny a bujících rostlin. Byl si téměř jistý, že mu ta vůně oživí nějakou příjemnou vzpomínku, ale nedostavilo se nic. Když přišel blíž, uviděl, že na políčkách vybírá plevel a sklízí úrodu několik chlapců. Jeden mu zamával a usmál se. Doopravdy se usmál.

román

Třeba to tady nakonec nebude tak hrozné, pomyslel si Thomas. Všichni tady nemůžou být pitomci. Ještě jednou se zhluboka nadechl toho příjemného vzduchu a vytrhl se z úvah – chtěl vidět ještě mnohem víc.

Další na řadě byl jihovýchodní roh, kde bylo v chatrně postavených dřevěných ohradách několik krav, koz, ovcí a prasat. Ale koně žádní. Škoda, pomyslel si Thomas. Jezdci by byli rozhodně rychlejší než běžci. Když přišel blíž, usoudil, že musel být v životě před Placem se zvířaty v kontaktu.

Jejich pachy a zvuky – připadalo mu, že je velice dobře zná.

Z hlediska vůní to nebylo tak příjemné jako zemědělské plodiny, ale říkal si, že pořád může být mnohem hůř. Při průzkumu oblasti si čím dál víc uvědomoval, jak dobře se Placeři o to místo starají, jak je čisté. Udělalo na něj dojem, jak jsou organizovaní a jak tvrdě všichni pracují. Mohl si jen představovat, jak by to tady mohlo být skutečně otřesné, kdyby všichni byli líní a hloupí.

Nakonec se vypravil k lesu, do jihozápadního rohu.

Když přicházel k prořídlým, od sebe vzdáleným stromům před hustšími porosty, polekal ho rychlý pohyb u nohou, po němž následovaly kvapné klapavé zvuky. Podíval se dolů právě včas, aby zahlédl, jak se slunce zalesklo na něčem kovovém – myši na klíček, co cupitavě proběhlo kolem něho směrem k lesíku. V okamžiku, kdy si uvědomil, že to vůbec není myš – podobalo se to spíš ještěrce s přinejmenším šesti nohama nesoucíma dlouhý stříbřitý trup –, byla ta věc již tři metry daleko.

Břitvoun. Jejich pomocí nás sledují, řekl Alby.

Všiml si, že po zemi před tvorem přejíždí červená záře, jako by vycházela z jeho očí. Logika mu říkala, že si s ním jeho mysl určitě zahrává, ale přísahal by, že na jeho oblém hřbetě zahlédl velkými zelenými písmeny slovo ZLOSIN. Bylo to něco, co si rozhodně zasloužilo bližší průzkum.

Thomas se rozběhl za cupitajícím špionem. Jen za několik sekund se ocitl v hustém porostu stromů a svět obestřela tma.

10. KAPITOLA

Nechtělo se mu věřit, jak rychle světlo vymizelo. Z Placu jako takového se les nezdál být tak velký, možná několik akrů. Stromy přesto byly vysoké, statné kmeny, namačkané jeden na druhý, a koruny měly nahoře husté listoví. Vzduch kolem něho dostal nazelenalý, tlumený odstín, jako by ze dne zbývalo jen několik minut soumraku.

Určitým způsobem to bylo krásné a strašidelné zároveň.

Thomas se co nejrychleji prodíral hustou vegetací. Tenké větvičky ho švihaly do tváře. Sklonil se, aby se vyhnul nízké větvi, a málem upadl. Vymrštil ruce, chytil se nějaké větve a zhoupl se dopředu, aby znovu získal rovnováhu. Pod nohama mu křupala silná vrstva listí a spadaných větviček.

Celou dobu zůstal očima viset na břitvounovi, který cupital po lesní půdě. Čím hlouběji zacházel, tím červené světlo sílilo, jak se okolní tma prohlubovala.

Thomas pronikl do lesa nějakých deset patnáct metrů, na nichž v každém okamžiku uhýbal, skláněl se a ztrácel půdu pod nohama, když tu břitvoun vyskočil na jeden obzvlášť mohutný strom a zamířilpo jeho kmeni nahoru. Ve chvíli, kdy ke stromu dorazil Thomas, nebylo už ale po tvorovi ani stopy.

Zmizel hluboko v listoví – skoro jako by nikdy neexistoval.

Utekl mu, prevít.

„Frase,“ zašeptal Thomas, skoro žertem. Skoro. Bylo to zvláštní, ale vyšlo mu to ze rtů přirozeně, jako by se z něho už stával Placer.

Někde napravo od něj křupla větvička. Škubl hlavou tím směrem. Ztišil dech, poslouchal.

Další prasknutí, tentokrát hlasitější, skoro jako by někdo zlomil klacek přes koleno.

„Kdo je tam?“ zavolal Thomas. Po ramenou se mu rozběhlo mrazení strachu. Jeho hlas se odrazil od klenby listoví nad ním, rozlehl se vzduchem. Zůstal bez hnutí, jako přibitý, a kolem všechno ztichlo, s výjimkou hvízdavého zpěvu několika ptáků v dálce. Na jeho zavolání však nikdo neodpověděl. Stejně tak z toho směru neuslyšel žádné další zvuky.

Aniž by si to doopravdy promyslel, vykročil za zvukem, který předtím zaslechl. Svůj postup se nesnažil maskovat. Cestou rozhrnoval větvičky a nechával je, aby se po jeho průchodu vrátily prudkým švihem zpátky. Mhouřil oči, přesvědčoval je, aby fungovaly i v houstnoucí tmě. Litoval, že nemá baterku. Vzápětí se zamyslel nad baterkami a svou pamětí. Znovu si vybavil hmatatelnou věc ze své minulosti, ale nedokázal k ní přiřadit jakýkoli konkrétní čas nebo místo, nedokázal ji spojit s nějakou jinou osobou nebo událostí. Deptalo ho to.

„Je tam někdo?“ zeptal se znovu, už trochu klidnější, protože se zvuk už neozval. Nejspíš to bylo jenom nějaké zvíře, možná další břitvoun. Pro všechny případy zavolal: „To jsem já, Thomas. Ten nový. Vlastně druhý nejnovější.“

Ušklíbl se a zavrtěl hlavou. Teď už skutečně doufal, že tam nikdo nebyl. Mluvil jako úplný idiot.

Opět nedostal žádnou odpověď.

Obešel velký dub a prudce se zastavil. Po zádech mu přeběhlo mrazivé chvění. Ocitl se na hřbitově.

Mýtina byla malá, jenom několik čtverečních metrů, a pokrývala ji silná vrstva nějakého býlí, které mělo husté listy a rostlo nízko při zemi. Thomas si všiml, že z tohoto porostu trčí několik hrubě zhotovených dřevěných křížů, které měly vodorovné břevno spojené se svislým pomocí rozpraskaného provázku. Označení hrobů byla natřena na bílo, ale dělal to někdo, kdo očividně spěchal – na mnoha místech zůstaly ztuhlé kapky barvy, jinde zas prosvítalo holé dřevo. Do desek byla vyryta jména.

Thomas váhavě přistoupil k nejbližšímu kříži a klekl si, aby si ho prohlédl. Světla bylo již tak málo, že si skoro připadal, jako by se díval skrz černou mlhu. Dokonce i ptáci se ztišili, jako by se uložili na noc, a bzukot hmyzu skoro nebylo slyšet, nebo alespoň mnohem míň než normálně. Thomas si poprvé uvědomil, jak je v lesích vlhko; nasycený vzduch se mu již srážel jako pot na čele a na hřbetech rukou.

Sklonil se k prvnímu kříži. Vypadal čerstvě a bylo na něm jméno Stephen – n bylo obzvlášť malé a vmáčknuté na konec, protože ten, kdo nápis vyrýval, dobře neodhadl, kolik bude potřebovat místa.

Stephen, pomyslel si Thomas. Ucítil nečekaný, ale neosobní smutek. Copak se ti stalo? Utrápil tě Chuck?

Vstal a přešel k dalšímu kříži, tentokrát skoro úplně zarostlému, který měl u paty zem pevnou. Ať to byl kdokoli, určitě zemřel mezi prvními, protože jeho hrob se zdál být nejstarší. Jméno znělo George.

Thomas se rozhlédl a všiml si, že je tam asi tucet dalších hrobů. Několik jich vypadalo stejně čerstvě jako první, který si prohlédl. Jeho pozornost upoutal stříbřitý záblesk. Byl jiný než cupitající brouk, který ho do lesa přivedl, ale stejně zvláštní. Prokličkoval mezi hroby, až se dostal k jednomu, který zakrývala tabule špinavého plastu nebo skla, na okrajích umazaná od hlíny. Přimhouřil oči, aby se pokusil rozeznat, co je na druhé straně, a pak zalapal po dechu, když to spatřil zřetelně. Bylo to okno do dalšího hrobu – hrobu, v němž byly zaprášené pozůstatky rozkládajícího se těla.

Po těle měl husí kůži, ale i tak ho zvědavost přiměla naklonit se blíž, aby lépe viděl. Hrobka byla menší než obvykle – uvnitř totiž ležela jen horní polovina zemřelého. Vzpomněl si, jak mu Chuck vyprávěl o chlapci, který se pokusil spustit se po laně do tmavé šachty Klece, když výtah odjel dolů, ale dosáhl jedině toho, že ho přeřízlo vejpůl něco, co prosvištělo vzduchem. Do skla byla vyryta nějaká slova; Thomas měl co dělat, aby je přečetl.

Kéž tenhle půlčón výstrahu předá,

že dírou od Klece se utéct nedá.

Thomas ucítil zvláštní nutkání se zasmát – bylo to tak absurdní, že to snad ani nemohla být pravda.

Ale zároveň byl znechucený sebou samotným, že je tak povrchní a lehkovážný. Zavrtěl hlavou a poodstoupil stranou, aby si přečetl jména dalších zemřelých, když tu zapraskala další větvička, tentokrát přímo před ním, za stromy na druhé straně hřbitova.

Po chvíli další prasknutí. A pak další. Blížila se. A tma byla hustá.

„Kdo je tam?“ zavolal. Jeho hlas byl roztřesený a zněl dutě, jako by mluvil ve zvukově izolovaném tunelu. „Vážně, je to pěkná pitomost.“ Neochotně si přiznal, jak moc je vystrašený.

Místo aby ten člověk odpověděl, vzdal se veškeré snahy o nenápadnost a rozběhl se. S praskáním se prodíral krajem lesa kolem mýtiny se hřbitovem a oklikou se blížil k místu, kde stál Thomas. Ztuhl, zmocnila se ho panika. Teď, když byl jen pár metrů od něj, se návštěvník ozýval čím dál hlasitěji, až Thomas ve stínech krátce zahlédl na kost vyhublého chlapce, jak běží zvláštním kulhavým, kolébavým krokem.

„Kdo to sa-“

Dřív než to Thomas mohl doříct, mladík vyrazil zpoza stromů. Stačil zahlédnout jenom záblesk bledé kůže a obrovské oči – strašidelné zjevení – vykřikl a pokusil se vzít nohy na ramena, ale bylo již pozdě. Postava vyskočila do vzduchu a vrhla se na něho, praštila ho do ramenou a popadla ho silnýma rukama. Thomas spadl na zem. Ucítil, jak se mu jeden kříž na hrobě zaryl do zad, než se zlomil vedví, a pálivě mu vyryl do masa hluboký škrábanec.

Odstrkoval útočníka od sebe a bušil do něho, do té neúnavné změti kůže a kostí, která na něm poskakovala, jak se snažila pevně se na něm zachytit. Vypadalo to jako netvor, hrůza ze zlého snu, ale Thomas věděl, že to musí být Placer, někdo, kdo se dočista pomátl. Slyšel cvakání zubů v otevíraných a zavíraných ústech, děsivécvak cvak cvak. V dalším okamžiku ucítil ostrou bolest, jak chlapcova ústa našla cíl a zakousla se mu hluboko do ramene.

Thomas zařval. Ta bolest byla, jako by se mu do krve vyhrnul adrenalin. Zapřel se dlaněmi o útočníkovu hruď a zatlačil, narovnával paže tak dlouho, až jeho svaly změřily sílu se zápasící postavou nad ním. Mladík konečně spadl dozadu; vzduch vyplnilo ostré prasknutí, jak další kříž našel svůj konec.

Thomas se po čtyřech odplazil pryč, několikrát se prudce nadechl a poprvé se na šíleného útočníka pořádně podíval.

Byl to ten nemocný chlapec.

Byl to Ben.

11. KAPITOLA

Vypadalo to, že Benův stav se od doby, kdy ho Thomas zahlédl ve Dvoře, zlepšil jen nepatrně. Na sobě měl jenom šortky a jeho kůže, bělejší než bílá, byla na kostech natažená jako papír pevně omotaný kolem otepi klacíků. Celé tělo mu oplétaly žíly jak provazy, pulsující a zelené – ale byly méně naběhlé než den předtím. Pohled jeho krví podlitých očí padl na Thomase, jako by uviděl svou další kořist.

Ben se přikrčil a chystal se vymrštit k dalšímu útoku. V pravé ruce svíral nůž, který se tam neznámo kdy objevil. Thomase sevřel strach smíšený s nevolností. Nechtělo se mu věřit, že se něco takového doopravdy děje.

„ Bene!“

Thomas se podíval za hlasem a překvapeně spatřil, že na okraji hřbitova stojí Alby, v ubývajícím světle pouhý přízrak. Jeho tělem se rozlila úleva – Alby držel velký luk se šípem nasazeným na tětivu a mířil jím přímo na Bena.

„Bene,“ zopakoval Alby. „Hned toho nech, nebo se nedožiješ zítřka.“

Thomas se podíval zpátky na Bena, který probodával Albyho nenávistným pohledem. Jazykem míhal mezi rty, aby si je navlhčil. Co může tomu klukovi být? pomyslel si Thomas. Změnil se ve zrůdu.

„Jestli mě zabiješ,“ zavřískl Ben, „dostaneš toho nepravého.“ Prskal při tom tak daleko, že jeho sliny dopadaly Thomasovi na obličej. Ben přeskočil pohledem zpátky k Thomasovi. „Toho čóna bys měl zabít.“ Z jeho hlasu čišelo šílenství.

„Neblázni, Bene,“ řekl Alby klidným hlasem. Mířit šípem nepřestal. „Thomas je tady teprve chvilku – není se čeho bát. Ještě ses nevzpamatoval z proměny. Neměl jsi vůbec lézt z postele.“

„On není jeden z nás!“ zakřičel Ben. „Viděl jsem ho – je… je to svině. Musíme ho zabít. Nech mě, vykuchám ho!“

Thomas bezděčně udělal krok zpátky, zděšený z toho, co Ben řekl. Jak to myslel, že ho viděl? Proč si myslel, že Thomas je svině?

Alby nepohnul zbraní ani o centimetr, dál na Bena mířil. „Nech na mně a na kápech, abysme něco vymysleli, frasáku.“ Ruce měl dokonale pevné, jak jimi luk držel, skoro jako by si je opíral o větev.

„Teď hezky vycouvej tou svou kostnatou prdelí a vrať se do Dvora.“

„Bude nás chtít odvést domů,“ řekl Ben. „Bude nás chtít vyvést z Labyrintu. Uděláme líp, když všichni skočíme z Útesu! Uděláme líp, když si navzájem vytrháme střeva!“

„O čem to mluvíš–“ začal Thomas.

„ Zavři hubu!“ zakřičel Ben. „Zavři tu svou hnusnou, zrádcovskou tlamu!“

„Bene,“ řekl klidně Alby. „Budu počítat do tří.“

„Je to svině, je to svině, je to svině…“ šeptal teď Ben, skoro jako by odříkával nějakou mantru.

Kolébal se sem a tam a přendával si nůž z ruky do ruky, pohledem přilepený na Thomase.

„Jedna.“

„Svině, svině, svině, svině, svině…“ Ben se usmál. Zuby jako by mu zářily, nazelenalé v tom bledém světle.

Thomas chtěl odtrhnout oči, zmizet odtamtud. Ale nedokázal se pohnout; byl příliš fascinovaný, příliš vystrašený.

„Dvě.“ Albyho hlas teď zněl silněji, varovně.

„Bene,“ promluvil Thomas, který se snažil najít v tom celém nějakou logiku. „Já nejsem… vlastně ani nevím, co–“

Ben zařval jako šílený, vyrazil ze sebe přiškrcený bublavý zvuk, vyskočil do vzduchu a máchl nožem.

„ Tři!“ vykřikl Alby.

Ozval se zvuk, jako když praskne drát. Svist předmětu rozrážejícího vzduch. Odporné, mokré plesknutí, jak našel cíl.

Ben prudce škubl hlavou doleva, celý se zkroutil a padl na břicho, nohama směrem k Thomasovi.

Ani nehlesl.

Thomas vyskočil a nejistým krokem k němu přešel. Dlouhý dřík šípu trčel Benovi z tváře. Krve bylo překvapivě méně, než čekal, nicméně vytékala. V té tmě byla černá jako olej. Jediné, co se pohybovalo, byl Benův pravý malíček, který sebou škubal. Thomas bojoval s nutkáním se vyzvracet.

Zemřel Ben kvůli němu? Byla to jeho vina?

„Tak pojď,“ promluvil Alby. „Futrálníci se o něho zítra postarají.“

Co se to tady právě přihodilo? pomyslel si Thomas. Svět se kolem něho houpal, jak si mrtvé tělo prohlížel. Co jsem kdy tomuhle klukovi udělal?

Vzhlédl, chtěl odpovědi, ale Alby už byl pryč. Jedinou známkou, že tam vůbec někdy stál, byla chvějící se větvička.

Když se Thomas vynořil z lesa, musel zavřít oči před oslnivým slunečním světlem. Kulhal a z kotníku mu vystřelovala bolest, i když si nepamatoval, že by se tam poranil. Jednou rukou si opatrně zakrýval místo, kam ho Ben kousl, druhou se držel za břicho, jako by si tím mohl zabránit ve zvracení, i když sám cítil, že to jinak nemůže dopadnout. V duchu viděl Benovu hlavu, nakloněnou v nepřirozeném úhlu, a krev, jak stéká po dříku šípu, až se nahromadí, v kapkách spadne a rozstříkne se po zemi…

Ta představa byla poslední kapka.

Padl na kolena vedle jednoho neduživého stromu na okraji lesa a začal zvracet. Dávil, dokud nevykašlal a nevyplivl poslední trošku těch odporných, kyselých šťáv, které měl v žaludku. Třásl se po celém těle a měl pocit, že to snad nikdy neskončí.

A pak, jako by se mu mozek vysmíval a chtěl mu ještě přitížit, ho něco napadlo.

Byl v Placu přibližně čtyřiadvacet hodin. Jeden celý den. Nic víc. A co všechno se za tu dobu stihlo stát. Tolik strašných věcí.

Odteď se to určitě mohlo jenom zlepšovat.

Té noci Thomas ležel, hleděl na jiskřivou oblohu a přemýšlel, jestli ještě někdy usne. Pokaždé, když zavřel oči, mu hlavu vyplnil děsivý obraz Bena, jak na něho skáče s tváří zkřivenou šílenstvím.

Ať měl oči otevřené, nebo ne, přísahal by, že pořád slyší to mokré plesknutí, s nímž se šíp zabodl Benovi do tváře.

Thomas věděl, že těch několik strašných minut na hřbitově nikdy nezapomene.

„Řekni něco,“ vybídl ho Chuck popáté od chvíle, kdy si roztáhli spacáky.

„Ne,“ odpověděl Thomas, stejně jako předtím.

„Každý ví, co se stalo. Už jsme to tady jednou nebo dvakrát měli – nějakej čón, kterýho bodl rmut, zmagořil a někoho napadl. Nemysli si, že jsi něco zvláštního!“

Thomase poprvé napadlo, že se Chuckova osobnost posunula od lehce otravné k nesnesitelné.

„Buď rád, Chucku, že teď nemám v ruce ten Albyho luk.“

„Já jenom dělám–“

„Zmlkni, Chucku. Spi už.“ Thomas na to prostě v tu chvíli neměl.

Nakonec jeho „kamarád“ přeci jen usnul, a podle hlasitého chrápání, které se Placem rozléhalo, spali také všichni ostatní. O několik hodin později, hluboko v noci, zůstával Thomas jediným, kdo byl ještě vzhůru. Chtělo se mu brečet, ale neudělal to. Měl chuť najít Albyho a jednu mu vrazit, jen tak bez důvodu, ale neudělal to. Chtělo se mu křičet, kopat, plivat, otevřít Bednu a skočit dolů do tmy.

Ale neudělal ani to.

Zavřel oči a pokusil se myšlenky a temné představy vypudit. V nějakém okamžiku se mu podařilo usnout.

Ráno musel Chuck Thomase ze spacáku vytáhnout, odvléct ho do sprch a potom ho dokopat do šaten. Thomas se celou dobu cítil malátně a lhostejně, bolela ho hlava a tělo se dožadovalo dalšího spánku. Snídani prakticky nevnímal a o hodinu později si nedovedl vzpomenout, co vlastně jedl. Byl hrozně unavený a cítil se, jako by mu někdo vlezl do mozku a na tuctu míst ho sešívačkou přicvakl k lebce. Na hrudi ho trýznilo pálení žáhy.

Ale podle toho, co stačil zaznamenat, na obří fungující farmě, jakou Plac byl, pro podřimování neměli pochopení.

Stál s Newtem před stodolou Krvárny a připravoval se na první zácvik s kápem. Přestože ráno bylo kruté, ve skutečnosti se těšil, že se dozví něco nového, a bude mít šanci myslet na něco jiného než na Bena a hřbitov. Všude kolem něho bučely krávy, bečely ovce a pištěla prasata. Někde nedaleko zaštěkal pes a Thomasovi blesklo hlavou, že snad Pánvička nedá výrazu hot dog nový význam. Hot dog, pomyslel si. Kdy jsem měl naposledy hot dog? S kým jsem ho jedl?

„Posloucháš mě vůbec, Tommy?“

Thomas se probral z omámení a podíval se na Newta, který mluvil už bůhvíjak dlouho. Thomas z toho nevnímal ani slovo. „No jo, promiň. Minulou noc jsem nemohl spát.“

Newt se pokusil o smutný úsměv. „To se ti můžu těžko divit. Zažil jsi pořádnou lekačku, to je pravda. Nejspíš si myslíš, že jsem grind, když chci, abys dnes makal, po takovým zážitku.“

Thomas pokrčil rameny. „Práce je nejspíš to nejlepší, co můžu dělat. Cokoli, co mi pomůže přestat na to myslet.“

Newt přikývl a jeho úsměv dostal opravdovější výraz. „Ty nejenže chytře vypadáš, ale taky chytrej jsi, Tommy. Máš pravdu, to je jeden z důvodů, proč se snažíme, aby to tady šlapalo. Jak člověk zleniví, padne na něho smutek. Začne to vzdávat. Jasný a jednoduchý.“

Thomas přikývl. Bezděčně si kopal po rozpraskané kamenné zemi Placu volným kamínkem. „Co je vlastně nového s tou holkou ze včerejška?“ Jestli něco proniklo mlhou jeho dlouhého dopoledne, byly to myšlenky na ni. Chtěl se o ní dozvědět víc, pochopit to zvláštní propojení, které s ní cítil.

„Pořád je v kómatu, spí. Meďoši do ní nalévají lžičkou polévky, které Pánvička ukuchtí, kontrolují jí životní funkce a tak. Zdá se být v pořádku, jenom nevnímá okolní svět.“

„Bylo to hodně divný.“ Thomas byl přesvědčený, že kdyby nebylo incidentu s Benem na hřbitově, myslel by minulou noc jenom na ni. Třeba by nemohl usnout z jiného důvodu. Zajímalo ho, kdo je, a jestli ji doopravdy nějak zná.

„Jo,“ uznal Newt. „Myslím, že se to tak dá říct.“

Thomas se zadíval Newtovi přes rameno na velkou vybledle červenou stodolu a odsunul myšlenky na dívku stranou. „Co je první úkol? Podojit kozu, nebo zapíchnout nějaká ubohá selátka?“

Newt se zasmál a Thomas si uvědomil, že je to od jeho příchodu poprvé, co tento zvuk slyší.

„Vždycky necháváme zelenáče začít u porcovačů. Ale neboj, porcování jídla pro Pánvičku je jenom jedna část. Porcovači dělají úplně všechno, co je kolem zvířat třeba.“

„Škoda že si nepamatuju celý svůj život. Třeba mě bavilo zabíjet zvířata.“ Měl to být jenom žert, ale zdálo se, že Newt ho nepochopil.

Newt pokynul hlavou směrem ke stodole. „Než dnes večer zapadne slunce, vyznáš se v tom.

Pojďme za Winstonem – to je kápo.“

Winston byl malý, ale svalnatý chlapec, celý poďobaný akné, a Thomasovi připadalo, že se mu jeho práce až moc líbí. Třeba ho sem poslali za to, že je sériový vrah, pomyslel si.

První hodinu dělal Winston Thomasovi průvodce. Ukazoval mu, která zvířata jsou ve kterých kotcích, kde jsou kurníky a klece pro krůty, co je kde ve chlévě. Pes, otravný černý labrador, který slyšel na jméno Haf, si Thomase rychle oblíbil a celou prohlídku se mu lepil na nohy. Thomas byl zvědavý, odkud se tam pes vzal, a Winstona se na to zeptal. Dostal odpověď, že Haf je tam prakticky odjakživa. Naštěstí to vypadalo, že svoje jméno získal jako žert, protože byl poměrně tichý.

Druhou hodinu strávil tím, že doopravdy pracoval se zvířaty na farmě – krmil je, uklízel, opravoval plot nebo seškrabával plopáky. Plopáky. Přistihl se, že používá placerské výrazy čím dál častěji.

Třetí hodina byla pro Thomase nejtěžší. Musel se dívat, jak Winston porazil vepře a začal mnohé jeho části připravovat, aby v budoucnu posloužily jako jídlo. Když Thomas odcházel na polední přestávku, odpřisáhl si dvě věci. Za prvé, že nespojí svou kariéru se zvířaty. A za druhé, že už nikdy nebude jíst nic, co pochází z prasete.

Winston mu řekl, aby šel sám, že on zůstane v Krvárně, což Thomasovi vyhovovalo. Cestou k Východní bráně se mu neodbytně vracela představa, jak Winston sedí v temném koutě chléva a okusuje syrovou prasečí nohu. Neměl z něj dobrý pocit.

Právě když míjel Klec, udiveně si všiml, že Západní branou, která byla nalevo od něho, do Placu z Labyrintu někdo přišel – chlapec s asijskými rysy, jenž měl silné paže a krátké černé vlasy a vypadal o maličko starší než Thomas. Po třech krocích za bránu se běžec zastavil, předklonil se, opřel se rukama o kolena a zalapal po dechu. Vypadal, jako by právě uběhl třicet kilometrů: byl brunátný v obličeji, kůži měl pokrytou potem, oblečení promočené.

Thomas na něho hleděl, zcela ovládnutý zvědavostí – zblízka ještě běžce neviděl, ani s žádným nemluvil. Navíc, soudě podle několika posledních dnů, se ten běžec vrátil o několik hodin dřív, než měl. Thomas postoupil dopředu. Nemohl se dočkat, až se s ním setká a vyzpovídá ho.

Ale než dokázal zformulovat větu, chlapec se zhroutil na zem.

12. KAPITOLA

Thomas několik sekund zůstal stát. Chlapec tam ležel jako hromádka neštěstí a skoro se nehýbal, ale Thomas byl ztuhlý nerozhodností. Bál se, aby se do něčeho nezapletl. Co když měl nějaké vážné problémy? Co když byl… bodnut? Co když– Thomas se z toho rychle probral – ten běžec očividně potřeboval pomoc.

„Alby!“ zakřičel. „Newte! Sežeňte je někdo!“

Thomas se rozběhl ke staršímu chlapci a klekl si k němu. „Hej – jsi v pořádku?“ Běžec měl hlavu položenou na natažených pažích, lapal po dechu, hruď se mu prudce dmula. Byl při vědomí, ale Thomas ještě nikdy neviděl nikoho tak vyčerpaného.

„Nic mi… není,“ dostal ze sebe mezi nádechy a pak zvedl oči. „Frase, kdo jsi?“

„Jsem tady nový.“ Thomasovi teprve v tu chvíli došlo, že běžci jsou celý den v Labyrintu, takže nebyli přímo svědky žádné z posledních událostí. Věděl tenhle hoch vůbec o té dívce? Nejspíš ano – určitě mu to někdo řekl. „Já jsem Thomas – a jsem tady jenom pár dní.“

Běžec se vzepřel na rukách a posadil se. Černé vlasy měl potem přilepené k lebce. „Vlastně jo, Thomas,“ zafuněl. „Zelenáč. Ty a ta kočka.“

V dalším okamžiku k nim přiběhl viditelně znepokojený Alby. „Jak to, že ses vrátil, Minho? Co se stalo?“

„Zklidni hormony, Alby,“ odpověděl běžec, který jako by každou sekundou nabíral sílu. „Udělej něco užitečnýho a dones mi trochu vody – svůj batoh jsem tam někde nechal.“

Jenže Alby neposlechl. Kopl Minha do nohy – moc tvrdě, než aby to bylo hravé. „Co se stalo? “

„Vždyť ani nemůžu pořádně mluvit, frasáku!“ zakřičel Minho chraplavým hlasem. „Dones mi trochu vody!“

Alby se podíval na Thomase, který si překvapeně všiml, jak se mu po obličeji mihl nepatrný náznak úsměvu, než se ztratil v zamračení. „Minho je jedinej čón, kterej se mnou může takhle mluvit, aniž by se musel bát, že ho skopnu z Útesu.“

Pak Alby udělal něco, čím Thomase překvapil ještě víc: otočil se a odběhl, nejspíš proto, aby Minhovi přinesl vodu.

Thomas se k Minhovi otočil. „On se od tebe nechá komandovat?“

Minho pokrčil rameny. Pak si otřel z čela čerstvé krůpěje potu. „Ty se toho pindíka bojíš? Vogo, musíš se toho ještě hodně učit. Fakt vás žeru, bažanti.“

Thomase ta výtka zamrzela víc, než s ohledem na to, že tohoto mladíka znal zhruba tak tři minuty, asi měla. „Copak on není vůdce?“

„Vůdce?“ Minho ze sebe vyrazil chrochtavý zvuk, který patrně měl představovat smích. „Jestli chceš, tak mu tak klidně říkej. Možná bysme mu měli říkat El Presidente. Ne, ty vogo – admirál Alby.

To by byla fakt pecka.“ Promnul si oči a uchechtl se.

Thomas nevěděl, co si má o tom rozhovoru myslet – bylo těžké poznat, jestli si Minho dělá legraci.

„Jestli není vůdce on, tak kdo teda?“

„Bažo, nech to plavat, než se do toho ještě víc zamotáš.“ Minho si povzdechl, jako by se strašně nudil, a pak zamumlal, skoro jen pro sebe: „Proč máte vždycky tak pitomý otázky, když přijdete, čóni? Je to vážně opruz.“

„A co od nás čekáš?“ Thomas cítil, jak se v něm vzedmul hněv. Jako kdybys ty byl jiný, když ses tady objevil, chtěl říct.

„Dělejte, co se vám řekne, a držte hubu. To od vás čekám.“

Při té poslední větě se mu Minho poprvé podíval přímo do obličeje a Thomas maličko ucukl, než se zadržel. Okamžitě si uvědomil, že udělal chybu – nemohl mu dovolit, aby si myslel, že se s ním může bavit takovým způsobem.

Zvedl se na rukou a klekl si, takžese teď na staršího chlapce díval shora. „Jasně, fakt ti věřím, žes přesně to dělal, když jsi byl bažant.“

Minho se na Thomase pozorně podíval. Pak mu znovu pohlédl přímo do očí a řekl: „Já jsem byl jeden z vůbec prvních Placerů, grinde. Raděj buď zticha, když nevíš, o čem meleš.“

Thomas, který se ho teď trochu bál, ale především měl plné zuby jeho přístupu, dělal, že se chce postavit. Minho vymrštil ruku a sevřel mu paži.

„Sedni si, vogo. Já to na tebe jenom tak hraju. Těžko odolat takový zábavě – uvidíš sám, až se objeví další zelenáč…“ Odmlčel se. Obočí mu pokrčil zmatený výraz. „Jenže on už asi další zelenáč nebude, co?“

Thomas se uvolnil a znovu si sedl. Překvapilo ho, jak snadno se uklidnil. Zamyslel se nad dívkou a nad vzkazem, který oznamoval, že je úplně poslední. „Asi ne.“

Minho maličko přimhouřil oči, jako by si Thomase pozorně prohlížel. „Tys tu holku viděl, že jo?

Každej říká, že ji nejspíš znáš, nebo tak něco.“

Thomas cítil, jak přechází do defenzivy. „Viděl jsem ji, to jo. Ale vůbec mi nepřipadá povědomá.“

Ihned se zastyděl, že lže – i když to byla jen malá lež.

„Je sexy?“

Thomas se zarazil. Od okamžiku, kdy začala vyšilovat a doručila lístek spolu s krátkým vzkazem – Všechno se změní –, o ní takovým způsobem neuvažoval. Ale vzpomněl si, jak byla krásná. „Jo, myslím, že je sexy.“

Minho se natáhl, až ležel rovně na zemi a oči měl zavřené. „Tak podle tebe jo. Pokud teda jednoho berou baby v kómatu, co?“ Znovu se zahihňal.

„Jo.“ Thomasovi dávalo řádně zabrat, jak přemýšlel, jestli je mu Minho sympatický nebo ne – vypadalo to, jako by se jeho osobnost každou minutu měnila. Po dlouhé odmlce se rozhodl, že zkusí štěstí. „Takže…“ začal opatrně, „našel jsi dnes něco?“

Minho otevřel oči dokořán a zaostřil jejich pohled na Thomase. „Chceš něco slyšet, bažo? To je normálně ta největší pitomost, na jakou se můžeš běžce zeptat.“ Znovu oči zavřel. „Ale dneska ne.“

„Jak to myslíš?“ Thomas se odvážil doufat, že se dočká nějaké informace. Odpověz, pomyslel si. Prosím, odpověz mi!

„Jenom si počkej, až se vrátí ten náš libovej admirál. Nerad něco říkám dvakrát. A taky by se mohlo stát, že nebude chtít, abys to slyšel.“

Thomas si povzdechl. Neodpověď, jíž se mu dostalo, ho ani trochu nepřekvapila. „Tak mi aspoň řekni, proč vypadáš tak uštvaně. Copak tam neběháš každý den?“

Minho se těžce zvedl, posadil se a dal si nohy přes sebe. Zaúpěl při tom. „Máš pravdu, bažo, běhám tam každej den. Řekněme, že dnes jsem to měl trochu vzrušenější a musel jsem hejbnout zadkem trochu rychlejc, abych ho sem dopravil.“

„Proč?“ Thomas zoufale toužil poslechnout si, co se venku v Labyrintu děje.

Minho rozhodil rukama. „Ty vogo, už jsem ti to řekl. Měj trpělivost. Počkej si na generála Albyho.“

V jeho hlase bylo něco, co tu urážku zmírnilo, a Thomas došel k závěru: Minho se mu líbil.

„Dobrá, tak já zmlknu. Jenom zkus zařídit, aby mi Alby dovolil poslechnout si to taky.“

Minho si ho chvíli prohlížel. „Fajn, bažo. Šéf jsi ty.“

Chvíli nato přišel Alby s velkou plastovou nádobou plnou vody a podal ji Minhovi, který ji celou hltavě vypil, aniž si udělal pauzu na nadechnutí.

„Tak jo,“ řekl Alby. „A teď ven s tím. Co se stalo?“

Minho zvedl obočí a kývl hlavou směrem k Thomasovi.

„Ten je v pohodě,“ prohlásil Alby. „Je mi jedno, co tenhle čón uslyší. Hlavně už mluv!“

Thomas tiše seděl a nedočkavě se díval, jak se Minho namáhavě snaží vstát. Při každém pohybu sebou cukal bolestí a z celého jeho vystupování vyloženě čišelo vyčerpání. Běžec se opřel o zeď, aby udržel rovnováhu, a oběma jim věnoval chladný pohled. „Našel jsem mrtvýho.“

„Koho?“ nechápal Alby. „Koho mrtvýho?“

Minho se usmál. „Mrtvýho rmuta.“

13. KAPITOLA

Na Thomase zapůsobila zmínka o rmutovi jako kouzlo. Z pomyšlení na toho ohavného tvora šel strach, ale nebylo mu jasné, proč je objev jednoho mrtvého taková velká událost. Copak se to doposud nikdy nestalo?

Alby se zatvářil, jako by mu někdo řekl, že si umí nechat narůst křídla a létat. „Teď není vhodná chvíle na srandičky,“ prohlásil.

„Hele,“ odvětil Minho, „já bych si taky nevěřil, kdybych byl na tvým místě. Ale věř tomu. Našel jsem ho. Je velkej, tlustej a hnusnej.“

Určitě se to ještě nikdy nestalo, pomyslel si Thomas.

„Našel jsi mrtvýho rmuta,“ zopakoval Alby.

„ Jo, Alby.“ Z jeho slov bylo slyšet naštvání. „Pár kilometrů odsud, docela blízko Útesu.“

Alby se zadíval ven do Labyrintu a pak zpátky na Minha. „Hele… a proč jsi ho nepřinesl s sebou?“

Minho se znovu zasmál. Bylo to napůl zachrochtání, napůl zahihňání. „Co je, pil jsi Pánvičkovu šťávičku? Taková obluda váží určitě půl tuny, vogo. A navíc bych se jí nedotkl, ani kdybys mi za to dal zadarmo jízdenku odsud.“

Alby nedal s otázkami pokoj. „Jak vypadal? Byly kovové bodce zatažené do těla nebo vysunuté?

Pohyboval se vůbec – měl ještě mokrou kůži?“

Thomas měl hlavu plnou otázek – Kovové bodce? Mokrá kůže? Co to kruci znamenalo? –, ale držel jazyk za zuby, protože jim nechtěl připomínat, že tam je. A že spolu možná měli mluvit mezi čtyřma očima.

„Hoď se do chládku, kámo,“ řekl Minho. „To prostě musíš vidět sám. Je to… divný.“

„Divný?“ Alby vypadal zmateně.

„Jsem vycucanej, vogo, hladovej a mám úpal. Ale jestli ho chceš odtáhnout hned teď, možná by se to dalo stihnout tam a zpátky, než se stěny zavřou.“

Alby se podíval na hodinky. „Bude lepší počkat na zítřejší budíček.“

„Nejinteligentnější věc, kterou jsi tenhle týden řekl.“ Minho se přestal opírat o zeď, narovnal se, praštil Albyho do ruky a lehce belhavou chůzí vykročil směrem ke Dvoru. Šoural se pryč a mluvil přitom přes rameno – vypadalo to, jako by ho bolelo celé tělo. „Měl bych se tam vrátit, ale kašlu na to. Dám si trochu Pánvičkovy dušený zeleninový šlichty.

Thomase se zmocnilo zklamání. Musel uznat, že Minho vypadá jako člověk, který si zaslouží odpočinout a trochu se najíst, ale chtěl se dozvědět víc.

Pak se k němu Alby otočil a zaskočil ho. „Jestli něco víš a tajíš to přede mnou…“

Thomas měl už po krk obviňování, že něco ví. Nebylo to snad jádro celého problému?

O n nevěděl nic. Podíval se Albymu přímo do obličeje a jednoduše se zeptal: „Proč mě tolik nenávidíš?“

Výraz, který se objevil v Albyho tváři, byl nepopsatelný – zčásti zmatek, zčásti hněv, zčásti šok.

„Já že tě nenávidím? Kamaráde, tys od chvíle, co tě přivezla Klec, vůbec nic nepochopil. Tady o nějakou nenávist, oblibu, lásku, kamarádství a podobný věci vůbec nejde. My se staráme jenom o to, abysme přežili. Tak přestaň bejt baba a začni používat ten svůj frasnej mozek, jestli nějakej máš.“

Thomas měl pocit, jako by dostal facku. „Ale… proč mě pořád obviňuješ–“

„Páč to nemůže bejt náhoda, grinde. Objevíš se tady ty a další den nám přijede ta holka. Bláznivej vzkaz, Ben, kterej tě chce pokousat, mrtví rmuťáci. Něco se děje a já nebudu mít klid, dokud nepřijdu na to, co.“

„Já nic nevím, Alby.“ Bylo příjemné dát do svých slov trochu rozhořčení. „Vždyť nevím ani to, kde jsem byl před třemi dny, natož proč by měl tenhle Minho najít mrtvolu něčeho, čemu se říká rmut.

Tak tam dej zpátečku.“

Alby se maličko zaklonil a několik sekund hleděl na Thomase nepřítomným pohledem. Potom řekl: „Hoď se do chládku, bažo. Zkus trochu vyrůst a začít přemýšlet. To nemá s nějakým obviňováním nic společnýho. Ale jestli si na něco vzpomeneš, jestli ti třeba jenom něco bude připadat povědomý, doporučuju ti začít o tom mluvit. Slib mi to.“

Až budu mít dobře fungující paměť, pomyslel si Thomas. Až se budu chtít podělit. „ Jo, to asi můžu, ale–“

„Slib mi to!“

Thomas se odmlčel. Měl už Albyho a jeho přístupu plné zuby. „Tak dobře,“ řekl nakonec.

„Slibuju.“

Nato se Alby otočil a odkráčel, aniž dodal cokoli dalšího.

Thomas si našel strom v Krchálku, jeden z těch větších na kraji lesa, pod kterým bylo hodně stínu.

Děsil se představy, že by se měl vrátit do práce pod řezníkem Winstonem, a věděl, že se potřebuje naobědvat, ale dokud to půjde, nechtěl mít nikoho nablízku. Opřel se o silný kmen a zkusil si přát, aby zafoukal vítr, ale nestalo se.

Právě když cítil, jak mu klesají víčka, rozmetal jeho klid a mír Chuck.

„Thomasi! Thomasi!“ vykřikoval chlapec a hnal se k němu. Divoce mával rukama a obličej mu zářil vzrušením.

Thomas si promnul oči a zaúpěl. Po ničem na světě netoužil víc než po půlhodinovém zdřímnutí.

Teprve když se Chuck zastavil přímo před ním a supěl, aby popadl dech, konečně zvedl oči. „Co je?“

Slova z Chucka vypadávala pomalu mezi prudkými nádechy. „Ben… Ben… není… mrtvý.“

Veškeré známky únavy z Thomase rázem spadly. Vyskočil a postavil se proti Chuckovi. „Cože?“

„On… není mrtvý.“ Futrálníci pro něho přišli… šíp nezasáhl mozek… a meďoši ho dali dohromady.“

Thomas se odvrátil a zahleděl se do lesa, kde ho nemocný mladík předchozího večera napadl.

„Děláš si legraci. Přece jsem ho viděl…“ Nebyl mrtvý? Thomas nevěděl, co cítí ze všeho nejvíc: zmatek, úlevu, strach, že se znovu stane terčem útoku…

„To já taky,“ prohlásil Chuck. „Je teď zamčený v lochu, s obrovským obvazem, který mu zakrývá půlku hlavy.“

Thomas se znovu otočil proti Chuckovi. „V lochu? Jak to myslíš?“

„Prostě v lochu. To je naše vězení na severní straně dvora.“ Chuck ukázal příslušným směrem.

„Měli tak nakvap, když ho tam hodili, že ho meďoši museli přijít ošetřit tam.“

Thomas si promnul oči. Když si uvědomil, jak mu doopravdy je, zastyděl se, bylo mu hanba z toho, jak předtím cítil úlevu, že Ben je mrtvý a že si z případné další konfrontace s ním nemusí dělat obavy.

„A co s ním teda budou dělat?“

„Dnes ráno už se konalo shromáždění kápů – a vypadá to, že rozhodli jednomyslně. Ben bude nejspíš ještě litovat, že se ten šíp v jeho frasným mozku nakonec nezabydlel.“

Thomas přimhouřil oči. Byl z Chuckovy řeči zmatený. „O čem to mluvíš?“

„Dostane trest vyhnanství. Dnes večer – za to, že se tě pokusil zabít.“

„Vyhnanství? Co znamená zas tohle?“ Thomas se potřeboval zeptat, i když věděl, že to nemůže být nic dobrého, jestli to Chuck považoval za horší možnost než být mrtvý.

A potom Thomas uviděl něco, co ho znepokojilo možná nejvíc od chvíle, kdy se v Placu ocitl.

Chuck neodpověděl, jenom se usmál. Usmál se, přes to všechno, přes zlověstnost toho, co mu právě přišel oznámit. Potom se otočil a odběhl, možná proto, aby tu vzrušující novinu řekl někomu dalšímu.

Toho večera shromáždili Newt a Alby úplně všechny Placery u Východní brány. Do jejího zavření zbývalo přibližně půl hodiny a na oblohu se vkradly první náznaky večerního šera. Běžci se právě vrátili, uchýlili se do Mapového bunkru a zabouchli za sebou železné dveře. Minho šel dovnitř už dřív. Alby běžcům řekl, aby si pospíšili – chtěl, aby do dvaceti minut byli zpátky venku.

Thomasovi stále dělalo starosti, jak se Chuck usmál, když mu oznámil zprávu o Benově vyhnání.

Sice nevěděl, co přesně to obnáší, ale rozhodně to neznělo jako nic příjemného. Obzvlášť když stáli tak blízko Labyrintu. Chtějí ho tam snad vystrčit? Za rmuty?

Ostatní Placeři se spolu tlumeně bavili. Silný pocit hrozivého očekávání nad nimi visel jako hustá mlha. Thomas však neříkal nic, stál se založenýma rukama a čekal, co se bude dít. Postával klidně, dokud běžci konečně nevyšli z budovy. Všichni vypadali vyčerpaně, obličeje ztrhané intenzivním přemýšlením. Minho vyšel ven jako první, což přivedlo Thomase k úvaze, jestli náhodou není kápem běžců.

„Vyveďte ho!“ zakřičel Alby a vytrhl tak Thomase se zamyšlení.

Paže mu klesly podél těla, když se otočil a rozhlédl se po Placu, jestli Bena někde neuvidí. Při úvahách, co mladík udělá, až ho spatří, jeho úzkost zesílila.

Tři větší chlapci se vynořili zpoza opačné strany Dvora. Doslova Bena táhli po zemi. Oblečení měl potrhané, sotva na něm drželo; půlku hlavy a obličeje mu zakrýval silný, krvavý obvaz. Odmítal našlapovat, či jakkoli jinak pomáhat v postupu, a vypadal stejně mrtvě, jako když ho Thomas viděl naposledy. S výjimkou jedné věci.

Oči měl otevřené a vytřeštěné hrůzou.

„Newte,“ řekl Alby mnohem tišším hlasem. Thomas by ho neslyšel, kdyby nestál jen pár metrů od něho. „Vytáhni tyč.“

Newt přikývl. Už byl na cestě k malé boudě na nářadí, která se využívala pro zahrady; viditelně ten příkaz očekával.

Thomas obrátil svou pozornost zpátky k Benovi a strážným. Bledý, zbědovaný mladík se stále nesnažil klást odpor a nechával se táhnout přes zaprášenou kamennou zem nádvoří. Když došli k davu, donutili Bena, aby se postavil před Albyho, jejich vůdce. Ben svěsil hlavu a odmítl tak s kýmkoli navázat oční kontakt.

„Způsobil sis to sám, Bene,“ řekl Alby. Pak zavrtěl hlavou a podíval se k boudě, do které odešel Newt.

Thomas jeho pohled následoval právě včas, aby uviděl, jak Newt vyšel z křivých dveří boudy.

Držel několik hliníkových tyčí a spojoval je, aby vznikla násada dlouhá nějakých šest metrů. Když skončil, uchopil jakousi podivně tvarovanou věc na jednom konci a všechno to odtáhl ke skupince.

Z kovového skřípání, které tyč vyluzovala o kamennou zem, jak Newt šel, běhalo Thomasovi po zádech mrazení.

Thomase celá záležitost děsila – přestože neudělal nic, čím by Bena vyprovokoval, neubránil se pocitu odpovědnosti. Jak to mohla být jeho vina? Nedostal žádnou odpověď, ale vinu přesto cítil, jako by měl v krvi nějakou nemoc.

Nakonec Newt přistoupil k Albymu a konec tyče, kterou držel, mu předal. Thomas si teď mohl ten podivný nástavec prohlédnout. Byla to smyčka z hrubé kůže, připevněná ke kovu mohutnou svorkou.

Podle velkého cvočku se dalo poznat, že smyčka se dá otevírat a zavírat, čímž se její funkce vysvětlila.

Byl to límec.

14. KAPITOLA

Thomas se díval, jak Alby límec rozepnul a omotal jej Benovi kolem krku. Když se kožená smyčka s hlasitým cvaknutím uzavřela, Ben konečně zvedl zrak. V očích se mu leskly slzy; u nosních dírek se mu dělaly kapky soplů. Placeři přihlíželi, žádný neřekl ani slovo.

„Prosím tě, Alby,“ zaškemral Ben. Jeho hlas zněl tak žalostně, až se Thomasovi nechtělo věřit, že je to stejný člověk, který se mu předchozího dne pokusil prokousnout krk. „Přísahám, že jsem byl jenom pomatený z proměny. Nezabil bych ho – jenom jsemna okamžik ztratil rozum. Prosím, Alby, prosím.“

Každé slovo, které řekl, bylo pro Thomase jako rána pěstí do břicha, umocňovalo jeho pocity viny a zmatku.

Alby na Bena nijak nezareagoval; zatahal za límec, aby se přesvědčil, že je dobře zapnutý a pevně spojený s dlouhou tyčí. Zvedl tyč ze země, prošel podél ní a nechal ji klouzat mezi dlaní a prsty. Když dospěl na konec, pevně ho sevřel a otočil se čelem k davu. Oči měl podlité krví, obličej stažený hněvem, dýchal prudce – Thomasovi najednou připadal zlý.

A pohled na druhý konec byl zvláštní: Ben, jak se třese a brečí, kolem bledého, hubeného krku má neuměle vyříznutý límec ze staré kůže, připevněný k dlouhé tyči, která se táhne od něho na vzdálenost šesti metrů k Albymu. Hliníková násada se uprostřed prohýbala, ale jen málo. Dokonce i z místa, kde Thomas stál, působila překvapivě pevným dojmem.

Alby promluvil silným, skoro až obřadním hlasem. Nedíval se při tom na nikoho a zároveň na všechny. „Staviteli Bene, za pokus o vraždu nováčka Thomase jsi byl odsouzen k vyhnanství. Kápové promluvili a jejich výrok je neměnný. Nevrátíš se. Už nikdy.“ Nastala dlouhá odmlka. „Kápové, zaujměte svá místa u vyhošťovací tyče.“

Thomasovi bylo nepříjemné, že jeho spojení s Benem bylo takto zveřejněno – vadila mu odpovědnost, kterou pociťoval. To, že bude znovu středem pozornosti, na něho mohlo jedině uvrhnout další podezření. Jeho provinilost se transformovala v hněv a vinu. Ze všeho nejvíc chtěl, aby byl Ben pryč, aby to všechno už skončilo.

Chlapci jeden po druhém vystoupili z davu a přešli k dlouhé tyči. Uchopili ji, jako by se připravovali na souboj v přetahování. Newt byl jedním z nich, stejně jako Minho, což potvrdilo Thomasovo tušení, že je kápem běžců. Své místo zaujal rovněž řezník Winston.

Když byli všichni tam, kde měli být – deset kápů, rozestoupených v pravidelných intervalech mezi Albym a Benem –, vzduch znehybněl a ztichl. Jedinými zvuky byly tlumené vzlyky Bena, který si neustále utíral nos a oči. Rozhlížel se na obě strany, i když mu límec kolem krku bránil uvidět tyč a kápa stojícího za ním.

Thomasovy pocity se znovu změnily. S Benem evidentně nebylo něco v pořádku. Proč si tento osud zasloužil? Nedalo se pro něho něco udělat? Bude se Thomas do konce svých dní trápit odpovědností? Konec, křičel v duchu. Ať už je po všem!

„Prosím,“ řekl Ben hlasem zvýšeným zoufalstvím. „Prosííííím! Pomozte mi někdo! To mi přece nemůžete udělat!“

„ Zavři klapačku!“ okřikl ho zezadu Alby.

Ale Ben si ho nevšímal, dál žadonil o pomoc a začal si tahat za kůži ovinutou kolem krku.

„Zastavte je někdo! Pomozte mi! Prosím!“ Přejížděl pohledem od jednoho chlapce k druhému, žadonil očima. Všichni bez výjimky uhýbali pohledem. Thomas se rychle postavil za jednoho vyššího hocha, aby sám nemusel být s Benem konfrontován. Do těch očí se už znovu podívat nedokážu, pomyslel si.

„Kdybychom dopustili, aby čónům jako ty podobné věci procházely, už bychom tady dávno nebyli,“ prohlásil Alby. „Připravte se, kápové.“

„Ne, ne, ne, ne, ne,“ opakoval napůl šeptem Ben. „Přísahám, že nic neudělám! Přísahám, že už to nikdy neudělám! Prosíííím–“

Jeho pronikavý výkřik uťalo zarachocení Východní brány, která se začala uzavírat. Od kamenů odletovaly jiskry, jak se masivní pravá zeď sunula doleva a s hromovým sténáním odřezávala na noc Plac od Labyrintu. Zem se pod nimi třásla a Thomas nevěděl, jestli se na to, co se podle všeho bude dít dál, dokáže dívat.

„Kápové, teď!“ vykřikl Alby.

Kápové začali tyč tlačit směrem do Labyrintu za branou. Ben prudce zvrátil hlavu, jak to jeho tělem škublo dopředu. Z hrdla se mu vydral výkřik škrceného, hlasitější než zvuky zavírané brány.

Padl na kolena, ale kápo vpředu, tlustý mladík s černými vlasy a vztekle vyceněnými zuby, ho nevybíravě postavil zpátky na nohy.

„ Néééééééé!“ zakřičel Ben. Od úst mu odletovaly sliny, jak sebou zmítal a rukama si za límec škubal. Ale spojená síla kápů byla příliš a vytlačovala odsouzence blíž a blíž k okraji Placu, kam se nezadržitelně sunula pravá zeď. „ Nééé!“ zakřičel znovu a pak ještě jednou.

Pokusil se zapřít nohama o práh, ale vydrželo to jen zlomek sekundy; tyč s ním škubla a poslala ho do Labyrintu. Zakrátko byl půldruhého metru mimo Plac a zmítal se ze strany na stranu ve snaze uniknout z límce. Zbývalo jen několik sekund, než se zdi uzavřou.

Benovi se posledním divokým pokusem konečně podařilo zkroutit krk v koženém kruhu tak, že se celé jeho tělo otočilo proti Placerům. Thomasovi se nechtělo věřit, že se stále dívá na lidskou bytost – Benovy oči měly šílený výraz, z úst mu létaly hleny, bledá kůže byla na žílách a kostech pevně napnutá. Thomas si nedokázal představit nic, co by vypadalo cizeji.

„ Stát!“ zavelel Alby.

V tu chvíli začal Ben bez přerušení vřískat. Ten zvuk byl tak pronikavý, že si Thomas musel zakrýt uši. Byl to zvířecí, šílený řev, který musel chlapcovy hlasivky roztrhat na cucky. V poslední sekundě se přednímu kápovi nějak podařilo uvolnit hlavní tyč od kusu spojeného s Benem, strhnout ji zpátky do Placu a Bena nechat ve vyhnanství. Jeho poslední výkřiky zanikly, když se zdi se strašlivým zaduněním setkaly.

Thomas pevně zavřel oči a překvapeně zjistil, že mu po tvářích stékají slzy.

15. KAPITOLA

Thomasovi se už podruhé stalo, že když se ukládal k spánku, mučil ho strašidelný obraz Benovy tváře vypálený do mozku. Jak by teď bylo všechno jiné, nebýt toho jednoho chlapce? Thomas se skoro dokázal přesvědčit, že by byl naprosto spokojený, šťastný, a vzrušeně by pronikal do tajů svého nového života, s cílem stát se běžcem. Skoro. Hluboko uvnitř věděl, že Ben představuje jenom část jeho početných problémů.

Jenže teď byl pryč. Vyhnaný do světa rmutů, unášený tam, kam svou kořist brali, oběť toho, co se s nimi dělo. Přestože měl mnoho důvodů Benem opovrhovat, ze všeho nejvíc mu ho bylo líto.

Thomas si nedokázal představit, že by se vydal ven takovým způsobem, ale podle Benových posledních chvil, nepříčetného zmítání se, plivání a křiku, již nepochyboval o důležitosti placerského pravidla, že by kromě běžců neměl do Labyrintu nikdo vstupovat, a i běžci že by tam měli chodit pouze ve dne. Ben už nějak přišel k jednomu bodnutí, což znamenalo, že věděl možná lépe než všichni ostatní, co přesně ho čeká.

Chudák, pomyslel si. Nešťastný chudák.

Thomas se zachvěl a překulil se na bok. Čím víc o tom přemýšlel, tím míň mu připadalo jako skvělý nápad být běžcem. Ale z nějakého nevysvětlitelného důvodu ho to pořád přitahovalo.

Další den ráno se na obloze sotva stačilo ohlásit jitro, když Thomase probudily z jeho doposud nejhlubšího spánku zvuky placerských aktivit. Posadil se, promnul si oči a pokusil se ze sebe ten pocit naprosté vyčerpanosti setřást. Nakonec to vzdal, lehl si a doufal, že mu všichni dají pokoj.

Netrvalo to ani minutu.

Někdo mu poklepal na rameno. Otevřel oči a uviděl, že na něho shora hledí Newt. Co teď? pomyslel si.

„Vstávej, flákači.“

„Jo, taky ti přeju dobrý ráno. Kolik je hodin?“

„Sedm, bažo,“ odpověděl Newt s posměšným výrazem. „Řekl jsem si, že tě nechám přispat si, když máš za sebou pár takových těžkých dní.“

Thomas se překulil a sedl si. Štvalo ho, že tam nemůže ještě několik hodin jen tak ležet. „Přispat si? Co jste zač – banda farmářů?“ Farmáři – jak to, že si toho o nich tolik pamatoval? Způsob, jakým u něho k vymazání paměti došlo, byl pro něj znovu záhadou.

„Hm… vlastně jo, když o tom mluvíš.“ Newt sebou plácl vedle Thomase a poskládal si nohy pod sebou. Několik chvil seděl tiše a rozhlížel se po všem tom shonu, který se po Place začínal rozbíhat.

„Dnes tě přidělím k zemvrtákům, bažo. Uvidíme, jestli ti to sedne víc než porcování čuníků.“

Thomasovi už lezlo krkem, že se k němu někdo chová jako k malému dítěti. „Neměli byste to přestat říkat?“

„Co ti vadí, čuníci?“

Thomas se donutil zasmát se a zavrtěl hlavou. „Ne, baža a podobně. Přece už nejsem nejnovější zelenáč, ne? Tím je ta holka v kómatu. Říkejte bažant jí – já se jmenuju Thomas.“ Myšlenky na dívku mu vtrhly do hlavy a připomněly mu propojení, které cítil. Zaplavil ho smutek, jako by mu chyběla, chtěl ji vidět. Nedává to smysl, pomyslel si. Vždyť ani nevím, jak se jmenuje.

Newt povytáhl obočí a zaklonil se. „To mě podrž – tobě snad přes noc narostly koule, nebo co?“

Thomas dělal, že ho neslyšel, a pokračoval. „ Co je to zemvrták?“

„Tak říkáme těm, kteří makají v zahradách – obdělávají půdu, plejou, sází a podobně.“

Thomas kývl hlavou směrem k zahradám. „Kdo je jejich kápo?“

„Zrt. Hodnej kluk, teda pokud se v práci neflákáš. Je to ten cvalík, kterej stál včera večer vpředu.

Thomas na to neřekl nic. Doufal, že se mu nějak podaří den přečkat, aniž by musel mluvit o Benovi nebo o vyhnání. To téma mu nedělalo dobře a probouzelo v něm pocity viny, proto raději pospíšil k něčemu jinému. „Tak proč jsi mě přišel probudit ty?“

„Chceš říct, že nejsi rád, když první, co po probuzení uvidíš, je můj obličej?“

„Nijak zvlášť. Takže–“ Ale než mohl větu dokončit, přerušil ho rachot zdí, které se na den otevíraly. Podíval se k Východní bráně. Skoro čekal, že na druhé straně uvidí stát Bena. Místo toho spatřil Minha, jak se protahuje. Potom sledoval, jak Minho k něčemu došel a zvedl to ze země.

Byla to ta část tyče, k níž byl připevněný kožený límec. Zdálo se, že na Minha to neudělalo žádný zvláštní dojem, protože ji hodil jednomu z ostatních běžců, který ji zanesl zpátky do boudy na nářadí nedaleko zahrad.

Thomas se zmateně otočil k Newtovi. Jak to Minho mohl brát tak nenuceně, jako by o nic nešlo?

„Co to–“

„Zažil jsem jenom tři vyhnání, Tommy. Pokaždý to bylo stejně nepříjemný jako to, na který ses díval včera večer. Ale pokaždý nám rmuťáci nechají límec za branou. Jde mi z toho mráz po zádech jako z ničeho jinýho.“

Thomas musel souhlasit. „Co s lidmi provádějí, když je chytnou?“ A chtěl to vůbec vědět?

Newt jenom pokrčil rameny, ale jeho nezájem nebyl dvakrát přesvědčivý. Spíš o tom nechtěl mluvit.

„Tak mi řekni něco o běžcích,“ požádal znenadání Thomas. Sám byl překvapený, jako by ta slova spadla z čistého nebe. Ale zůstal v klidu, přes zvláštní nutkání omluvit se a změnit téma. Chtěl se o nich dozvědět všechno. Chtěl to vědět i přesto, čeho byl svědkem včera večer, dokonce i přesto, že zahlédl rmuta oknem. Touha dozvědět se to byla silná a on úplně nechápal proč. Připadalo mu, že se narodil pro to, aby se stal běžcem.

Newt se odmlčel. Tvářil se zmateně. „O běžcích? Proč?“

„Prostě mě to zajímá.“

Newt se na něho podezíravě podíval. „Ti kluci jsou nejlepší z nejlepších. Jinak to ani nejde. Závisí na nich všechno.“ Sebral ze země kámen, zahodil ho a pak se nepřítomně díval, jak poskakuje, než se zastavil.

„Proč mezi nimi nejsi ty?“ román

Newtův pohled se k němu ostře vrátil. „Byl jsem, dokud jsem si před několika měsíci nezranil nohu. Od té doby už to nikdy nebylo stejný.“ Bezděčně si promnul pravý kotník a ve tváři se mu mihl bolestivý výraz. Na Thomase to zapůsobilo tak, že se jedná spíš o vzpomínku než o skutečnou fyzickou bolest, kterou by pořád ještě cítil.

„Jak se ti to stalo?“ zeptal se Thomas. Uvažoval, že čím víc se mu podaří Newta rozmluvit, tím víc se toho dozví.

„Zdrhal jsem před rmuťákama, co jinýho? Málem mě dostali.“ Odmlčel se. „Pořád mi naskakuje husí kůže, když si pomyslím, že jsem mohl projít proměnou.“

Proměna. Bylo to jedno z témat, o nichž si Thomas myslel, že by ho mohly dovést k odpovědím víc než cokoli jiného. „Co to vlastně je? Co se mění? Zmagoří každý jako Ben a začne se snažit zabíjet lidi?“

„Ben to měl o hodně horší, než to většinou bývá. Ale myslel jsem, že chceš mluvit o běžcích.“

Newtův hlas obsahoval jasné varování, že o proměně už se bavit nebudou.

V Thomasovi to probudilo ještě silnější zvědavost, i když mu nevadilo ani vrátit se k přechozímu tématu. „Tak jo, poslouchám.“

„Jak jsem řekl, nejlepší z nejlepších.“

„A jak to teda děláte? Všechny prověřujete, abyste zjistili, jak jsou rychlí?“

Newt mu věnoval otrávený pohled a pak si povzdechl: „Ukaž, že v té hlavě něco máš, bažo, Tommy, nebo jak chceš, aby se ti říkalo. To, jak rychle běháš, je jenom jedna část. Dokonce hodně malá část.“

Thomasův zájem se rozhořel ještě víc. „Jak to myslíš?“

„Když mluvím o nejlepších z nejlepších, myslím tím všechno. Když chceš v tom podělaným Labyrintu přežít, potřebuješ chytrost, pohotovost a sílu. Musíš se umět rozhodnout a vědět, jak moc můžeš riskovat. Nemůžeš být bezhlavej, ale nemůžeš být ani bojácnej.“ Newt si narovnal nohy a zapřel se o ruce. „Je to tam totiž pěkně hnusný. Vůbec mi to nechybí.“

„Myslel jsem, že rmutové vylézají jenom v noci.“ Osud neosud, Thomas nechtěl na žádného z nich narazit.

„Jo, normálně jo.“

„Tak proč je to tam tak strašný?“ Co dalšího nevěděl?

Newt si povzdechl. „Tlak. Stres. To, že se uspořádání Labyrintu každej den mění. Pořád se snažíš něco si představovat, myslíš na to, abys nás odsud dostal. Děláš si starosti kvůli pitomejm mapám.

A nejhorší je, jak se pořád bojíš, že se třeba nevrátíš. I normální bludiště by bylo dost těžký – jenže když se ti každou noc změní, stačí udělat v hlavě pár chyb a zůstaneš na noc s těma svinskýma potvorama. Není prostor a čas pro blbce nebo fracky.“

Thomas se zakabonil. Dost dobře nechápal, kde se v něm bere ten elán, aby do toho šel. Obzvlášť po minulé noci. Ale cítil to pořád. Cítil to po celém těle.

„Proč takový zájem?“ zeptal se Newt.

Thomas zaváhal. Bál se říct to znovu nahlas, tak přemýšlel. „Chci být běžec.“

Newt se otočil a podíval se mu do očí. „Nejsi tady ani tejden, čóne. Na touhu zemřít je trochu brzo, nemáš ten dojem?“

„Játo myslím vážně.“ Ani Thomasovi to pořádně nedávalo smysl, ale v hloubi to tak cítil. Ve skutečnosti byla touha stát se běžcem tím jediným, co ho hnalo dál, co mu pomáhalo vyrovnat se s těžkou situací, v níž se ocitl.

Newt svůj pohled neodtrhl. „Já taky. Zapomeň na to. Ještě nikdo se nestal běžcem v prvním měsíci svého pobytu, natožpak v prvním týdnu. Ještě toho budeš muset hodně dokázat, než tě doporučíme kápovi.“

Thomas vstal a začal si skládat věci na spaní. „Newte, já si za tím doopravdy stojím. Nedokážu celý den škubat plevel – zblázním se. Nemám ponětí, co jsem dělal, než mě v té kovové Klece poslali sem, ale něco uvnitř mi říká, že mám být běžec. Zvládnu to.“

Newt tam dál seděl a hleděl na Thomase nad sebou, aniž mu nabídl pomoc. „Nikdo neříká, že to nezvládneš. Ale zatím s tím počkej.“

Thomasem zalomcovala vlna netrpělivosti. „Ale–“

„Hele, v tomhle mi věř, Tommy. Klidně tady začni pochodovat a kecat, že na to, abys makal na poli, jsi moc dobrej, že jsi dost velkej borec, abys byl běžec – naděláš si tím spoustu nepřátel. Zatím to nech plavat.“

Udělat si nepřátele bylo to poslední, co Thomas chtěl, ale stejně. Rozhodl se pro jiný směr. „Fajn, promluvím si o tom s Minhem.“

„Tak hodně štěstí, ty podělanej čóne. Běžce volí shromáždění. A jestli si myslíš, že já jsem tvrdej oříšek, počítej s tím, že oni se ti vysmějou do ksichtu.“

„Ale já bych v tom mohl být vážně dobrej. Nechat mě čekat je ztráta času.“

Newt vstal, přistoupil k Thomasovi a píchl mu prstem do obličeje. „Teď mě poslouchej, bažo.

Posloucháš mě pořádně?“

Thomas se překvapivě necítil nijak zvlášť zastrašený. Obrátil oči v sloup, ale pak přikývl.

„Uděláš dobře, když s tím nesmyslem přestaneš dřív, než se o tom dozví ostatní. Takhle to tady prostě nefunguje, a celá naše existence závisí na tom, aby věci fungovaly. “

Odmlčel se, ale Thomas neřekl nic. Věděl, že se schyluje ke kázání, a děsil se ho.

„Řád,“ pokračoval Newt. „Řád. Opakuj si to slovo v tý svý frasný hlavě pořád dokola. Jestli jsme se tady zatím všichni nezbláznili, je to tím, že makáme, až se z nás kouří, a dodržujeme řád. Řád je důvod, proč jsme vyhnali Bena – dost dobře nemůžeme trpět, aby nám tady běhali magoři a snažili se zabíjet lidi, to je snad jasný, ne? Řád. Ze všeho nejmíň potřebujeme, abys přišel a rozvrátil nám ho.“

Paličatost z Thomase vyprchala. Poznal, že je na čase mlčet. Jediné, co řekl, bylo: „Jo.“

Newt ho poplácal po zádech. „Domluvme se.“

„Na čem?“ Thomas ucítil jiskřičku naděje.

„Ty o tom budeš zticha a já tě zařadím na seznam možnejch kandidátů, hned jak dokážeš, že v sobě něco máš. Jestli hubu držet nebudeš, tak si piš, že se postarám, aby se to nikdy nestalo. Jsme dohodnutí?“

Thomas nevěděl, jak dlouho by to mohlo trvat, a tak se mu představa čekání příčila. „To je pěkně blbá dohoda!“

Newt zvedl obočí.

Nakonec Thomas přikývl. „Tak jo, jsme dohodnutí.“

„A teď pojď, ať dostaneme z Pánvičky nějakej dlabanec. A doufej, že nám z toho nezaskočí.“ román To dopoledne měl Thomas konečně možnost poznat nechvalně známého Pánvičku, i když jenom z dálky. Snažil se naservírovat snídani armádě vyhladovělých Placerů, takže nevěděl, kam dřív skočit. Určitě mu nebylo víc než šestnáct, ale měl plnovous a celý zbytek jeho těla se ježil chlupy, jako by se každý folikul snažil uniknout ze sevření jeho šatů, špinavých od jídla. Thomase napadlo, že nevypadá jako nejhygieničtější člověk pod sluncem, který by měl mít pod palcem veškerou přípravu jídla. V duchu si poznamenal, že si při jídle musí dávat na ty ohavné černé vlasy a chlupy pozor.

Sotva si s Newtem přisedli k piknikovému stolku před kuchyní, aby společně s Chuckem posnídali, početná skupina Placerů se zvedla a rozběhla se směrem k Západní bráně. O něčem vzrušeně hovořili.

„Co se děje?“ zeptal se Thomas. Vzápětí ho samotného překvapilo, jak to řekl nenuceně. Nové události v Placu se prostě staly součástí života.

Newt pokrčil rameny a pustil se do vajíček. „Jenom vyprovázejí Minha a Albyho – jdou omrknout toho zdechlýho rmuta.“

„Hej,“ ozval se Chuck. Jak promluvil, z úst mu vylétl kousíček slaniny. „To mi připomíná, že jsem se chtěl na něco zeptat.“

„Nepovídej, Chuckie,“ řekl s určitou jízlivostí Newt. „A na copak ses chtěl zeptat?“

Chuck se zatvářil, jako by se hluboce zamyslel. „No, našli přece mrtvýho rmuta, ne?“

„Jo,“ odpověděl Newt. „Díky, žes mi to oznámil.“

Chuck několik sekund roztržitě klepal vidličkou o stůl. „Tak mi řekni, kdo toho prevíta zabil?“

Skvělá otázka, pomyslel si Thomas. Čekal na Newtovu odpověď, ale žádná nepřišla. Evidentně o tom neměl ani ponětí.

16. KAPITOLA

Dopoledne Thomas strávil s kápem zahrad, „makal, až se z něj kouřilo,“ jak by to vyjádřil Newt.

Zrt byl vysoký, černovlasý chlapec, který stál při Benově vyhnání u tyče vpředu, a který byl z nějakého zvláštního důvodu cítit jako zkyslé mléko. Moc toho nenamluvil, ale předváděl mu, jak se co dělá, až mohl Thomas začít pracovat samostatně. Vyplít záhon, prořezat meruňku, zasadit tykve a cukety, sklidit zeleninu. Nebavilo ho to a ostatní chlapce, kteří pracovali spolu s ním, většinou ignoroval, ale nebylo mu to nepříjemné zdaleka tolik jako to, co dělal pro Winstona v Krvárně.

Thomas plel se Zrtem dlouhou řadu mladých kukuřic, když došel k názoru, že nastala vhodná chvíle, aby se začal ptát. Tenhle kápo se zdál být mnohem přístupnější než ostatní.

„Hele, Zrte,“ promluvil.

Kápo k němu zvedl oči a hned se zase vrátil k práci. Měl povadlá víčka a protáhlý obličej – z nějakého důvodu vypadal tak zduděně, jak to je u člověka vůbec možné. „Co chceš, bažo?“

„Kolik je celkem kápů?“ zeptal se Thomas. Snažil se, aby to vyznělo nenuceně. „A jaké jsou možnosti práce?“

„Máme tady stavitele, šlichťáky, kuchaře, mapovače, meďochy, zemvrtáky, krvárníky. Samozřejmě běžce. Nevím, možná ještě pár dalších. Já se starám hlavně o sebe a o svý věci.“

Význam většiny slov byl evidentní, ale několik jich Thomasovi nebylo jasných. „Co je to šlichťák?“ Věděl, že to dělá Chuck, ale nikdy o tom nechtěl mluvit. Odmítal se k tomu vyjadřovat.

„Šlichťáky dělají čóni, kteří neumí nic jinýho. Myjou záchody, čistí sprchy, uklízejí v kuchyni, po porážce dělají pořádek v Krvárně a podobný věci. Zkus s těma chcípákama strávit jeden den a budeš vyléčenej, kdybys snad chtěl uvažovat, že se na to dáš, to mi věř.“

Thomas si vzpomněl na Chucka a zmocnil se ho provinilý pocit – přišlo mu ho líto. Ten kluk se hrozně snažil, aby byl s každým zadobře, ale vypadalo to, že ho nikdo nemá rád, a dokonce si ho ani nevšímali. Jistě, byl trochu otravný a mluvil víc, než měl, ale Thomas byl docela rád, že ho tam má.

Thomas vytrhl velký plevel, kterému se na koříncích houpaly hrudky hlíny. „A co zemvrtáci?“

zeptal se.

Zrt si odkašlal. Pak mu odpověděl, ale pokračoval přitom v práci. „To jsou ti, kteří obstarávají pro zahrádkáře těžkou práci. Kopání příkopů a podobně. A když není nic takovýho třeba, dělají v Placu jiný věci. Vlastně většina Placerů má víc než jenom jednu práci. To ti ještě nikdo neřekl?“

Thomas dělal, že otázku neslyšel, a pokračoval, odhodlaný získat co nejvíc odpovědí. „A co futrálníci? Vím, že se starají o mrtvé, ale to se asi nestává zas tak často, ne?“

„Jsou to divný patroni. Fungují taky jako dozorci a policajti. Ale všichni jim s gustem říkají futrálníci. Ten den si užij, brácho.“ Zrt se vůbec poprvé, co ho Thomas znal, uchechtl. Bylo v tom něco velice sympatického.

Thomas měl v zásobě víc otázek. Mnohem víc. Chuck ani nikdo jiný z Placu mu odpovídat nechtěl.

A tady Zrt se zdál být velice ochotný. Jenže Thomasovi najednou nebylo vůbec do řeči. Z nějakého důvodu se mu v hlavě zčistajasna znovu vynořila ta dívka a potom se jeho myšlenky stočily k Benovi a tomu mrtvému rmutovi, u něhož se dalo očekávat, že to bude příznivá věc, ale všichni se tvářili, jako by to bylo všechno jiné než dobrá novina.

Jeho nový život nestál celkem vzato za moc.

Zhluboka, dlouze se nadechl. Nemysli na blbosti a makej. A tak to dělal.

Někdy v polovině odpoledne byl Thomas zralý padnout vyčerpáním – všechno to ohýbání a lezení po kolenou v hlíně byla hrůza. Krvárna. Zahrady. Dvě položky k odškrtnutí.

Běžec, pomyslel si, když si udělal přestávku. Prostě mě nechte dělat běžce. Znovu ho napadlo, jak je absurdní, že po tom tolik touží. Ale i když nechápal touhu samotnou ani to, odkud se bere, byla nepopiratelná. Stejně neodbytné byly myšlenky na tu dívku, ale ty se mu v mezích možnosti podařilo odsunout stranou.

Unavený a celý rozbolavělý, zamířil do kuchyně pro svačinu a trochu vody. Přestože měl před dvěma hodinami lehký oběd, dokázal by spořádat plnohodnotné jídlo. Dokonce i vepřové začalo znovu znít lákavě.

Kousl si do jablka a pak sebou plácl na zem vedle Chucka. Byl tam i Newt, ale seděl sám a nikoho si nevšímal. Oči měl podlité krví, čelo rozryté hlubokými vráskami. Thomas se díval, jak si kouše nehty, což bylo něco, co ho do té doby dělat neviděl.

Chuck si toho všiml a položil otázku, kterou měl Thomas v hlavě. „Co se mu stalo?“ zašeptal.

„Vypadá jako ty, když jsi vylezl z Klece.“

„Nevím,“ odpověděl Thomas. „Proč se ho nezajdeš zeptat sám?“

„Slyším každý vaše pitomý slovo, hošánci!“ zavolal hlasitě Newt. „Už se nedivím, čóni, že vedle vás nikdo nechce spát.“

Thomas si připadal, jako by byl přistižen při krádeži, ale jeho starost byla upřímná – Newt byl jedním z mála lidí v Placu, kteří mu byli sympatičtí.

„Co je s tebou?“ zeptal se Chuck Newta. „Neuraž se, ale vypadáš jako plopák.“

„Taky tě mám moc rád,“ odpověděl mu. Potom se na dlouho zahleděl do prostoru a odmlčel se.

Thomas ho málem popíchl další otázkou, ale nakonec Newt pokračoval sám. „Je to kvůli té holce z Klece. Pořád sténá a říká různý divný věci, ale probudit se nechce. Meďoši dělají, co můžou, aby do ní něco dostali, ale jí míň a míň. Říkám, že celá ta věc smrdí. Je za tím nějaký svinstvo.“

Thomas sklopil zrak ke svému jablku a pak si do něj kousl. Chutnalo teď kysele – a on si uvědomil, že má o tu dívku obavy. Dělá si starosti, jak jí je. Jako by ji znal.

Newt si dlouze povzdechl. „Frase. Ale to není to hlavní, co mě žere.“

„Tak co to je?“ zeptal se Chuck.

Thomas se naklonil dopředu, zvědavý tak, že se mu podařilo vystrnadit z hlavy to děvče.

Newt se přimhouřenýma očima zahleděl k jednomu vstupu do Labyrintu. „Alby a Minho,“

zamumlal. „Měli bejt zpátky už před několika hodinama.“

Než se Thomas nadál, vrátil se do práce. Znovu vytrhával plevel a odpočítával minuty, za jak dlouho v zahradách skončí. Newtovo znepokojení přeskočilo i na něho, a tak neustále zabíhal pohledem k Západní bráně a pátral po nějakých známkách Albyho a Minha.

Podle toho, co řekl Newt, se měli vrátit ještě před polednem. Dávalo jim to dost času, aby doběhli k mrtvému rmutovi, hodinu nebo dvě ho zkoumali a pak se vrátili. Nebylo divu, že Newt vypadal tak rozrušeně. Když Chuck prohodil, že třeba vyrazili na průzkum a jednoduše si to užívají, Newt se na něho podíval tak tvrdě, že by Thomase nepřekvapilo, kdyby se Chuck spontánně samovznítil.

Další výraz, který se v Newtově tváři objevil, neměl Thomas nikdy zapomenout. Když se ho totiž vzápětí zeptal, proč Newt a několik dalších jednoduše nevyrazí do Labyrintu své přátele hledat, Newtův výraz se změnil ve vyložené zděšení – líce se mu zatáhly do obličeje, dostaly nezdravě žlutou barvu a pak ztmavly. Postupně to pominulo a Newt vysvětlil, že vysílání záchranných týmů je zakázané, aby ztráty na lidech nebyly ještě vyšší, ale nebylo pochyb o tom, že jeho tváří se mihl strach.

Newt měl z Labyrintu hrůzu.

To, co se mu tam stalo, ať už to bylo cokoli – a možná to dokonce souviselo s jeho přetrvávajícím zraněním kotníku –, muselo být skutečně příšerné.

Thomas přenesl těžiště své pozornosti zpátky k vytrhávání plevele a snažil se na to nemyslet.

Večeře se odehrála ve velice pochmurné náladě, s jídlem to však nemělo nic společného. Pánvička se svými kuchaři připravil velkolepou krmi v podobě stejků s bramborovou kaší, fazolovými lusky a teplými závitky. Thomas rychle přicházel na to, že vtipy, které se o Pánvičkovi vypráví, ve skutečnosti nejsou nic víc než vtipy. Všichni svou porci zhltli a zpravidla škemrali, aby dostali přidáno. Ale dnes večer Placeři jedli jako mrtvoly, které někdo vzkřísil na poslední jídlo, než budou odeslány k ďáblovi.

Běžci se vrátili v normálním čase a Thomas byl čím dál nervóznější, když sledoval, jak Newt při jejich vstupu do Placu běhá od jedné brány ke druhé a nijak se nesnaží svou paniku maskovat. Alby a Minho se ale neobjevili. Newt Placery přesvědčil, aby pokračovali v obvyklých činnostech a došli si k Pánvičkovi pro těžce zaslouženou večeři, sám ale trval na tom, že bude chybějící dvojici vyhlížet. Nikdo to neřekl, ale Thomas věděl, že do uzavření bran nezbývá mnoho času.

Thomas se stejně jako zbytek chlapců řídil příkazy a spolu s Chuckem a Winstonem usedl k piknikovému stolku na jižní straně Dvora. Podařilo se mu dostat do sebe jen několik soust, když zjistil, že dál jíst nemůže.

„Nedokážu tady sedět, když jsou pořád někde venku,“ prohlásil a upustil vidličku na talíř. „Půjdu hlídkovat k bráně s Newtem.“ Vstal a vyrazil se podívat, co se děje.

Nebylo překvapivé, že Chucka měl hned za patami.

Newta našli u Západní brány, jak chodí sem a tam a rukama si pročesává vlasy. Když Thomas a Chuck přišli blíž, zvedl hlavu.

„Kde jsou? “ řekl tenkým, nervózním hlasem.

Na Thomase udělalo dojem, že Newtovi na Albym a Minhovi tolik záleží – jako by byli z rodiny.

„Proč bychom nemohli vyslat pátrací skupinu?“ nadhodil znovu. Vypadalo jako hloupost sedět tady a užírat se starostmi k smrti, když mohli jít tam ven a najít je.

„Do pr–“ začal Newt, ale pak se zarazil. Na okamžik zavřel oči a zhluboka se nadechl.

„Nemůžeme. Jasný? Už to víckrát neříkej. Je to absolutně proti pravidlům. Obzvlášť když se každou chvíli zavřou ty podělaný brány.“

„Ale proč?“ nedal se Thomas, jemuž se nechtělo věřit, že by Newt byl tak neústupný. „Copak je nedostanou rmutové, když zůstanou venku? Vážně bychom neměli něco udělat?“

Newt se k němu otočil. Byl brunátný v obličeji a z očí mu sršel vztek.

„Sklapni už konečně, bažo!“ zařval. „Nejsi tady ještě ani pitomej jeden tejden! Myslíš, že bych okamžitě neriskoval krk, abych ty paka zachránil?“

„Ne… Promiň. Tak jsem to nemyslel…“ Thomas nevěděl, co říct – jenom se snažil pomoci.

Newt nasadil vlídnější výraz. „Ty tomu pořád nerozumíš, Tome. Jít ven v noci je jako říkat si o smrt. Jedině bysme promrhali další životy. Jestli se ti čóni nevrátí…“ Odmlčel se, jako by se zdráhal říct to, na co mysleli všichni. „Oba složili přísahu, stejně jako já. Jako my všichni. A ty ji složíš taky, až přijdeš na první shromáždění a vybere si tě nějakej kápo. Nikdy nechoď v noci ven. Za žádných okolností. Nikdy.“

Thomas se podíval na Chucka, který se zdál být v obličeji stejně bledý jako Newt.

„Newt to říct nechce,“ prohlásil chlapec, „tak to udělám já. Jestli se nevrátí, znamená to, že jsou mrtví. Minho je moc chytrej na to, aby se ztratil. To prostě nejde. Jsou mrtví.“

Newt na to nic neřekl. Chuck se otočil a se svěšenou hlavou zamířil zpátky ke Dvoru. Mrtví? pomyslel si Thomas. Situace se stala tak vážnou, že najednou nevěděl, jak zareagovat.

V srdci jako by měl prázdnou díru.

„Ten čón má pravdu,“ promluvil Newt. „Proto nemůžeme jít ven. Nemůžeme si dovolit, aby se to podělalo ještě víc, než už se stalo.“

Na chvíli položil ruku Thomasovi na rameno a pak si ji nechal klesnout k boku. Oči mu zvlhly slzami a v Thomasovi vyklíčila jistota, že ani v temných komnatách své paměti, které byly zamčené, pro něho nepřístupné, by nenašel obraz někoho, kdo by vypadal tak sklíčeně. Houstnoucí večerní šero se dokonale hodilo k pochmurnosti situace, jak ji Thomas vnímal.

„Brány se zavřou za dvě minuty,“ oznámil Newt. To prohlášení bylo tak stručné a definitivní, že to vypadalo, jako by viselo ve vzduchu, podobné pohřebnímu rubáši uchvácenému závanem větru. Pak Newt odkráčel, nahrbený a zamlklý.

Thomas zavrtěl hlavou a zadíval se zpátky do Labyrintu. Albyho a Minha skoro neznal, ale v hrudi cítil bolest, když si je tam venku představil, zabité strašlivým tvorem, jehož svého prvního rána v Placu zahlédl přes okno.

Ze všech směrů se ozvalo hlasité zadunění, které Thomase vytrhlo z úvah. Následoval praskavý, skřípavý zvuk drhnutí kamene o kámen. Brány se na noc uzavíraly.

Pravá zeď se s rachotem sunula po zemi a při svém pohybu vyvrhovala do vzduchu kameny a prach. Svislá stěna propojovacích zubů, jichž bylo tolik, že to vypadalo, jako by sahaly až po oblohu vysoko nad nimi, klouzala k odpovídajícím otvorům na levé stěně, aby až do rána vytvořila neprostupnou překážku. Thomas na tu mohutnou pohybující se zeď znovu hleděl s úžasem – popírala veškeré jemu známé zákonitosti fyziky. Vypadalo to jako něco nemožného.

Pak upoutal jeho pozornost nezřetelný rozruch nalevo.

V Labyrintu se cosi hýbalo, v dlouhé chodbě přímo před ním.

V prvním okamžiku jím projela panika: couvl v obavě, že by se mohlo jednat o rmuta. Pak se tam ale zformovaly dvě postavy, klopýtající uličkou směrem k bráně. Když se mu konečně podařilo přimět zrak, aby přemohl počáteční slepotu strachu a zaostřil, poznal, že je to Minho, který má přes ramena pověšenou jednu Albyho paži a prakticky ho táhne za sebou. Minho zvedl hlavu a spatřil Thomase, který věděl, že mu oči nejspíš vylézají z důlků.

„Dostali ho!“ zakřičel Minho. Jeho hlas byl přiškrcený a zesláblý vyčerpáním. Vypadalo to, jako by každý jeho krok mohl být poslední.

Thomase zvrat tak ohromil, že chvíli trvalo, než začal jednat. „Newte!“ vykřikl nakonec a odtrhl pohled od dvojice chlapců, aby se obrátil jiným směrem. „Už jdou! Vidím je!“ Věděl, že by se měl rozběhnout do Labyrintu a pomoci, ale v hlavě měl vypálené pravidlo, že nesmí Plac opustit.

Newt se mezitím vrátil ke Dvoru, ale když uslyšel Thomasův výkřik, okamžitě se otočil a trhaně se rozběhl směrem k bráně.

Thomas se otočil, aby se znovu podíval do Labyrintu, a zděsil se. Alby vyklouzl z Minhova sevření a spadl na zem. Thomas se díval, jak se ho Minho zoufale snaží postavit na nohy. Nakonec to vzdal a začal chlapce táhnout po kamenné zemi za ruce.

Ale pořád byli víc než třicet metrů daleko.

Pravá stěna se rychle zavírala, Dokonce se zdálo, jako by zrychlovala, čím víc se jí Thomas snažil svou vůlí přibrzdit. Zbývalo jen několik sekund, než se zavře úplně. Neměli šanci, že to stihnou.

Neměli naprosto žádnou šanci.

Thomas se otočil, aby zjistil, kde je Newt. Kulhal sice nejrychleji, jak mohl, ale pořád byl pouze v půli cesty k Thomasovi.

Podíval se zpátky do Labyrintu, na zavírající se zeď. Ještě nějaký metr a bude po všem.

Minho před ním klopýtl a upadl na zem. Bylo jasné, že to nestihnou. Čas vypršel.Konec.

Thomas uslyšel, jak za ním Newt něco zakřičel.

„Nedělej to, Tome! Frase, nedělej to!“

Vypadalo to, že zuby na pravé zdi se jako natažené paže vzpínají ke svému domovu, sápou se po malých otvorech, které jim poslouží jako útočiště na noc. Praskání, skřípání pohybující se brány, které vyplnilo vzduch, bylo ohlušující.

Půldruhého metru. Metr. Půl metru.

Thomas věděl, že nemá na výběr. Uvedl své tělo do pohybu. Vpřed. V poslední sekundě se prosmýkl kolem propojovacích zubů a vklouzl do Labyrintu.

Stěny se za ním zabouchly se zaduněním, jehož ozvěna se odrážela od kamenných stěn porostlých břečťanem jako šílený smích.

17. KAPITOLA

Thomasovi několik sekund připadalo, jako by se svět úplně zastavil. Po hromovém burácení uzavírané brány se rozhostilo těžké ticho a oblohu jako by zahalil závoj tmy. Zdálo se, že to, co číhá v Labyrintu, zastrašilo i slunce. Padl soumrak a gigantické zdi budily dojem obrovských kamenů na nějakém plevelem zarostlém hřbitově obrů. Thomas se zády opřel o drsný kámen. Nemohl uvěřit tomu, co právě udělal.

Vyděsil se, jaké by to mohlo mít následky.

V dalším okamžiku ho probral ostrý výkřik z úst Albyho před ním; Minho naříkal. Thomas se odstrčil od zdi a rozběhl se ke dvojici Placerů.

Minho se mezitím zvedl a znovu teď stál, ale vypadal hrozně, dokonce i ve slabém světle, které dosud měli k dispozici – byl zpocený, špinavý a poškrábaný. Alby, jenž ležel na zemi, vypadal ještě hůř. Oblečení měl potrhané, jeho paže byly plné řezných ran a modřin. Thomas se zachvěl. Že by Albyho napadl rmut?

„Bažo,“ promluvil Minho, „jestli si myslíš, že vyběhnout sem ven bylo odvážný, tak mě dobře poslouchej. Seš ten nejblbější grinďáckej fras na světě. Prakticky už seš mrtvej, stejně jako my.“

Thomas cítil, jak mu do obličeje stoupá horko – čekal aspoň trochu vděku. „Nedokázal jsem tam jenom sedět a nechat vás tady.“

„A k čemu nám to je, že jsi s náma?“ Minho obrátil oči v sloup. „Ale co, vogo. Když můžeš porušit pravidlo číslo jedna, můžeš se klidně i zabít, je to na tobě.“

„Rádo se stalo. Chtěl jsem jenom pomoct.“ Thomas měl chuť kopnout ho do obličeje.

Minho ze sebe vyrazil trpké zasmání. Potom si klekl zpátky na zem k Albymu. Thomas se na zhrouceného mladíka podíval líp a uvědomil si, jak je situace ve skutečnosti špatná. Vypadalo to, že Alby je na pokraji smrti. Obvykle tmavá kůže rychle ztrácela barvu a jeho dýchání bylo rychlé a mělké.

Thomase zaplavil pocit bezmoci. „Co se stalo?“ zeptal se. Svůj hněv se snažil nechat stranou.

„Nechci o tom mluvit,“ odvětil Minho a dál kontroloval Albymu puls. Pak se k němu sklonil, aby si poslechl jeho srdce. „Řekněme, že rmuťáci si umí hrát na mrtvý opravdu dobře.“

Toto prohlášení Thomase překvapilo. „Takže on ho… kousl? Bodl, nebo co? Postihne ho proměna?“

„Musíš se ještě hodně učit,“ bylo jediné, co z Minha vyšlo.

Thomasovi se chtělo křičet. Věděl, že se musí ještě hodně učit – proto se přece vyptával. „Umře?“

donutil se říct. Škubl sebou, když uslyšel, jak povrchně a prázdně to znělo.

„Je to pravděpodobný, protože jsme se nestihli vrátit do západu slunce. Je možný, že bude mrtvej za hodinu – nevím, jak dlouho to trvá, když člověk nedostane sérum. My samozřejmě umřeme taky, tak se kvůli němu moc nedojímej. Jo, už brzo to budeme mít všichni hezky za sebou.“ Řekl to naprosto věcně. Thomas měl co dělat, aby dokázal význam těch slov zpracovat.

Ale poměrně brzo začala zoufalá realita jejich situace na Thomase doléhat a útroby se mu sevřely úzkostí. „Vážně tady umřeme?“ zeptal se, protože se s tím nedokázal smířit. „Chceš mi říct, že nemáme žádnou šanci?“

„Ani nejmenší.“

Thomasovi šel Minhův ustavičný negativismus na nervy. „Ale no tak – určitě se dá něco udělat.

Kolik rmutů se na nás vrhne?“ Podíval se do chodby, která se táhla hlouběji do Labyrintu, jako by čekal, že se tvorové objeví, přivolaní zvukem svého jména.

„Nevím.“

V Thomasově mysli se zrodil nápad, který v něm vykřesal naději. „Ale… co Ben? A Gally?

A ostatní, kteří dostali bodnutí a přežili?“

Minho k němu vzhlédl s výrazem, který mu říkal, že je pitomější než kravský plopák. „Tys mě neslyšel? Stihli se vrátit před západem slunce, ty tupče. Vrátili se a dostali sérum. Všichni.“

Thomase zmínka o séru zaujala už předtím, ale měl spoustu otázek, které ze sebe potřeboval dostat dřív. „Ale já jsem si myslel, že rmutové vylézají ven jenom v noci.“

„Tak to ses spletl, čóne. V noci vylézají vždycky. To neznamená, že se někdy nemůžou objevit i za bílého dne.“

Thomas si nechtěl dovolit upadnout do Minhovy beznaděje – ještě to nechtěl vzdát a umřít. „Stalo se, že někdo musel zůstat v noci venku za zdmi a přežil to?“

„Nikdy.“

Thomas se zakabonil. Přál si, aby našel aspoň jednu jiskřičku naděje. „A kolik jich teda umřelo?“

Minho se díval do země, přikrčený, s rukou na koleni. Byl viditelně vyčerpaný, skoro jako by byl omámený. „Nejmíň dvanáct. Copak tys nebyl na hřbitově?“

„Jo, byl.“ Takže tak zemřeli, pomyslel si.

„Ale to jsou jenom ti, který jsme našli. Těla dalších se nikdy neobjevila.“ Minho nepřítomně ukázal zpátky k odříznutému Placu. „Ten podělanej hřbitov v lesích tam není jenom tak. Nic nezabije pohodu líp, než když si každej den připomeneš svý zabitý kamarády.“

Minho vstal, uchopil Albyho za ruce a pak pokynul k jeho nohám. „Chytni ho za ty smradlavý haksny. Musíme ho odnést k bráně. Dát jim jedno tělo, který ráno snadno najdou.“

Thomas tomu morbidnímu prohlášení nedokázal uvěřit. „Jak je něco takovýho vůbec možný!“

rozkřikl se na stěny a otočil se přitom kolem dokola. Cítil, že nezbývá mnoho, aby definitivně ztratil nervy.

„Nech toho řvaní. Měl ses řídit podle pravidel a zůstat uvnitř. Teď dělej a chytni ho za nohy.“

Křeče v útrobách byly čím dál silnější, až sebou Thomas škubl. Přesto došel k Albymu a zvedl mu nohy, jak to dostal za úkol. Tělo téměř bez života napůl odnesli, napůl odtáhli nějakých třicet metrů k vertikální škvíře brány, kde Minho opřel Albyho v polosedu o zeď. Albyho hruď se zvedala a klesala namáhavým dýcháním, ale jeho kůže byla zbrocená potem; vypadalo to, že už dlouho nevydrží.

„Kde ho uštkl?“ zeptal se Thomas. „Je to vidět?“

„Frase, oni tě neuštknou. Píchnou tě. A vidět to není. Je klidně možný, že má po těle několik desítek bodnutí.“ Minho zkřížil ruce na prsou a opřel se o zeď.

Thomasovi z nějakého důvodu připadalo, že slovo píchnout zní mnohem hůř než uštknout.

„Píchnou tě? Co to znamená?“

„Ty vole, prostě je musíš vidět, abys pochopil, o čem mluvím.“

Thomas ukázal na Minhovy ruce a pak i nohy. „A proč ta potvora nepíchla tebe?“

Minho rozpřáhl paže. „Možná píchla – třeba se každým okamžikem sesypu.“

„A oni…“ začal Thomas, ale nevěděl, jak skončit. Nedovedl poznat, jestli Minho myslí vážně, co říká.

„Nebyli žádní oni, jenom ten jeden, o kterým jsme si mysleli, že je mrtvej. Najednou se splašil a Albyho bodl, ale pak utekl.“ Minho se ohlédl zpátky do Labyrintu, ve kterém teď v noci už byla skoro úplná tma. „Jenže jsem přesvědčenej, že on a celá banda těch hajzlíků se tady brzo objeví, aby nás těma svýma jehlama dorazili.“

„Jehlama?“ To, co slyšel, znělo Thomasovi čím dál znepokojivěji.

„Jo, jehlama.“ Dál to nerozváděl a jeho obličej prozrazoval, že to ani nemá v úmyslu.

Thomas zvedl oči k obrovským zdem obrostlým silnými šlahouny – zoufalství ho konečně přepnulo do režimu řešení problémů. „Nedalo by se po tom vyšplhat nahoru?“ Podíval se na Minha, který neřekl ani slovo. „Ty šlahouny – nemohli bychom po nich vyšplhat nahoru?“

Minho vzdychl. „Přísahám, bažo, že ty nás snad musíš mít za bandu idiotů. Vážně si myslíš, že jsme nikdy nedostali geniální nápad vyšplhat na ty podělaný zdi?“

Thomas poprvé ucítil, jak se jím rozlézá hněv, aby si to rozdal s jeho strachem a panikou. „Jenom se snažím pomoct, člověče. Co kdyby ses přestal při každým mým slově deptat a normálně se mnou mluvil?“

Minho k Thomasovi znenadání přiskočil a popadl ho za košili. „Ty to nechápeš, grinde! Vůbec nic nevíš a jenom to všechno zhoršuješ, když se snažíš mít naději! Jsme mrtví, slyšíš mě? Mrtví!“

Thomas nedokázal rozeznat, co v tu chvíli k Minhovi cítil intenzivněji – jestli vztek nebo lítost.

Vzdával se až příliš snadno.

Minho sklopil oči ke svým rukám svírajícím Thomasovu košili a obličejem se mu rozlil zahanbený výraz. Pomalu ho pustil a couvl. Thomas si vzdorovitě urovnal oblečení.

„Chlape, ty jeden chlape,“ zašeptal Minho, potom klesl k zemi a zabořil obličej do zatnutých pěstí.

„Nikdy v životě jsem neměl takovej strach, vogo. Takovej ne.“

Thomas chtěl něco říct, doporučit mu, aby se dal dohromady, aby zkusil přemýšlet, aby mu vysvětlil všechno, co ví. Něco!

Otevřel ústa, aby promluvil, ale rychle je zase zavřel, když uslyšel ten zvuk. Minho prudce zvedl hlavu; zadíval se do jedné ztemnělé kamenné chodby. Thomas cítil, jak také jeho dech zrychluje.

Tichý, strašidelný zvuk, který se ozýval z hloubi Labyrintu. Vytrvalé hrčení, do kterého vždy po několika sekundách zazněl kovový zvuk, jako by se o sebe otřely ostré nože. Každou sekundou byl hlasitější a pak se k němu přidala série podivných cvaknutí. Thomasovi se vybavil obraz dlouhých nehtů, které ťukají na sklo. Vzduchem se rozlehlo duté zasténání, po kterém se ozvalo něco, co znělo jako řinčení řetězů.

Všechno dohromady to bylo děsivé a to malé množství odvahy, které se Thomasovi podařilo zmobilizovat, se začalo vytrácet.

Minho vstal. Jeho obličej nebylo v odumírajícím světle skoro vidět. Když však promluvil, Thomasovi se zdálo, že má oči vytřeštěné hrůzou. „Musíme se rozdělit – to je naše jediná šance.

Hlavně zůstávej v pohybu. Nepřestávej se hejbat!“

A po těch slovech se otočil a utekl. Zmizel v několika sekundách, Labyrint a tma ho pohltily.

18. KAPITOLA

Thomas hleděl do míst, kde se ztratil Minho.

Znenadání se v něm vůči tomu chlapci vzedmul odpor. Minho tady byl veterán, běžec. Thomas byl zelenáč, který byl v Placu jenom několik dní a pouhých pár minut v Labyrintu. Přesto byl z nich dvou Minho tím, kdo ztratil nervy, propadl panice a při prvním náznaku potíží vzal nohy na ramena. Jak mě tady mohl nechat? pomyslel si Thomas. Jak to mohl udělat?

Hluk zesílil. Rachot motorů se mísil s valivými, řinčivými zvuky, jako by řetězy zvedaly stroje v nějaké staré, špinavé továrně. A pak přišel pach – jako by něco hořelo, něco olejovitého. Thomas neměl nejmenší představu, co ho čeká; rmuta sice zahlédl, ale bylo to jen nakrátko a přes špinavé okno. Co s ním provedou? Jak dlouho má šanci vydržet?

Nech toho, řekl si. Musel přestat ztrácet čas čekáním, až přijdou a ukončí jeho život.

Otočil se k Albymu, který pořád seděl opřený o kamennou zeď, teď jenom tmavá hromádka v temnotě. Thomas si klekl na zem, našel Albyho krk a pak mu nahmatal puls. Něco cítil. Zkusil poslouchat u jeho hrudi jako předtím Minho.

Bu-buch, bu-buch. Bu-buch

Ještě žil.

Thomas se zhoupl dozadu a postavil se na paty. Pak si přejel rukou po čele a setřel si pot. A v tom okamžiku, v rozmezí pouhých několika sekund, se o sobě hodně dozvěděl. O Thomasovi, který byl předtím.

Nemohl opustit přítele a nechat ho zemřít. Ani když to byl někdo tak vznětlivý jako Alby.

Chytil Albyho za obě ruce, potom si dřepl a ovinul si jeho paže zezadu kolem krku. Vytáhl si bezvládné tělo na záda a zabral nohama. Námahou při tom hekl.

Ale bylo to příliš. Thomas přepadl dopředu a přistál na obličej; Alby se s hlasitým žuchnutím natáhl vedle něho.

Děsivé zvuky vydávané rmuty se každou sekundou přibližovaly, vracely se ozvěnou od kamenných zdí Labyrintu. Thomasovi se zdálo, že v dálce vidí jasné záblesky, odrážející se od noční oblohy.

Nechtěl se setkat se zdrojem těch světel a zvuků.

Rozhodl se zkusit to jinak. Znovu popadl Albyho za ruce a tentokrát ho začal táhnout po zemi.

Nemohl uvěřit, jak je chlapec těžký, a stačilo mu necelých pět metrů, aby pochopil, že takhle to prostě nepůjde. A vůbec, kam ho chtěl dopravit?

Odstrkal a odtáhl Albyho zpátky k prasklině, která označovala vstup do Placu, a znovu ho posadil, aby se opíral zády o kamennou zeď.

Thomas k ní přisedl. Supěl námahou a přemýšlel. Upíral oči do tmavých zákoutí Labyrintu a pátral v hlavě po nějakém řešení. Skoro nic neviděl a uvědomoval si, že utéct by byla hloupost, i kdyby Albyho dokázal odnést. Nejenže hrozilo, že se ztratí, ale klidně se mohlo stát, že poběží rmutům naproti, místo aby prchal směrem od nich.

Zaměřil pozornost na zeď a břečťanový porost na ní. Minho mu to nevysvětlil, ale podal to tak, jako by se nahoru na zdi vyšplhat nedalo. Přesto…

V hlavě se mu zformoval plán. Úspěch závisel na neznámých schopnostech rmutů, ale bylo jasné, že nic lepšího stejně nevymyslí.

Thomas přešel podél zdi o několik metrů dál, až našel silnou vrstvu břečťanu, která většinu kamenné stěny zakrývala. Sáhl dolů, uchopil jeden ze šlahounů, jež se táhly až k zemi, a ovinul jej rukama. Zdál se být silnější a pevnější, než by čekal, v průměru mohl mít něco víc než centimetr.

Když za něj zatáhl, ozval se zvuk, jako by se trhal tlustý papír a šlahoun se od stěny oddělil – a odděloval se víc a víc, jak od ní Thomas ustupoval. Když couvl tři metry daleko, přestal kus nad sebou vidět konec šlahounu; mizel ve tmě. Popínavá rostlina se ale dolů zatím nezřítila, z čehož Thomas poznal, že je tam nahoře pořád k něčemu přichycená.

Zdráhal se to zkusit, ale nakonec si dodal odvahu a vší silou zatáhl za šlahoun břečťanu.

Držel.

Znovu jím škubl. Pak ještě jednou, oběma rukama znovu a znovu tahal a pouštěl. Pak se odlepil nohama od země a na šlahoun se pověsil; jeho tělo se zhouplo dopředu.

Rostlina držela.

Thomas rychle popadl další šlahouny, odtrhal je od stěny a vytvořil několik provazů ke šplhání.

Všechny je vyzkoušel a všechny se ukázaly být stejně pevné jako ten první. Takto povzbuzený se vrátil k Albymu a odtáhl ho pod šlahouny.

Z Labyrintu se ozvalo ostré třesknutí, po němž následoval strašlivý zvuk mačkaného kovu. Thomas se polekaně otočil, aby se podíval, co se děje. Soustředil se na šlahouny tak, že rmuty na chvíli úplně pustil z hlavy. Teď propátral zrakem všechny tři směry Labyrintu. Neviděl nic, co by se k němu blížilo, ale zvuky – vrčení, skřípění, řinčení – byly hlasitější. A ve vzduchu velice nepatrně přibylo světla; Thomas teď dokázal v Labyrintu rozeznat víc detailů než před několika minutami.

Vzpomněl si na zvláštní světla, která s Newtem pozoroval oknem z Placu. Rmutové byli blízko.

Určitě to tak bylo.

Odsunul narůstající paniku stranou a dal se do práce.

Uchopil jeden šlahoun a omotal jej Albymu kolem pravé paže. Rostlina nedosahovala až na zem, takže musel Albyho co nejvíc zvednout a opřít, aby to fungovalo. Po několika omotáních šlahoun podvázal. Pak vzal další rostlinu a ovinul ji Albymu kolem levé ruky. Následovaly obě nohy, z nichž každou pevně přivázal. Dělalo mu starosti, že by mu mohl přerušit krevní oběh, ale došel k závěru, že to za to riziko stojí.

Snažil se ignorovat pochybnosti, které se mu v souvislosti s plánem v hlavě líhly, a pokračoval.

Teď byla řada na něm.

Uchopil jeden šlahoun oběma rukama a začal šplhat nahoru, přímo nad místo, kde právě uvázal Albyho. Silných listů břečťanu se chytalo dobře a Thomas nadšeně zjistil, že četné praskliny v kamenné zdi se dají při šplhání využít jako dokonalé opěry pro nohy. Začal si říkat, jak snadné by to bylo, nebýt…

Odmítl myšlenku dokončit. Nemohl tam Albyho nechat.

Jakmile se Thomas dostal do místa, které bylo nějaký metr nad jeho druhem, omotal si jeden šlahoun několikrát kolem hrudi, zaklesnutý v podpaží, aby ho držel. Potom se pomalu spustil o něco níž: pustil se rukama, ale nohy nechal pevně zaklíněné ve velké prasklině. Když zjistil, že šlahoun drží, zaplavila ho úleva.

Teď přišla ta opravdu obtížná část.

Kolem něho napjatě visely čtyři šlahouny uvázané k Albyho končetinám. Thomas uchopil ten, který byl připevněný k jeho levé noze, a zabral. Podařilo se mu jej vytáhnout jen o nějakých deset patnáct centimetrů, než to vzdal – tíha byla příliš velká. Bylo to nad jeho síly.

Slezl zpátky na podlahu Labyrintu a rozhodl se vyzkoušet místo tahání shora zvedání zdola. Aby to otestoval, zkusil Albyho zvednou jen o nějakého půl metru, jednu končetinu po druhé. Nejdřív postrčil nahoru levou nohu a uvázal ji novým šlahounem. Pak udělal totéž s pravou. Když byly obě nohy zajištěné, zopakoval stejný postup s Albyho pažemi – nejdřív pravou a pak levou.

Udýchaně odstoupil, aby své dílo zhodnotil.

Alby tam visel, zdánlivě bez života, o necelý metr výš než před pěti minutami.

Z Labyrintu se ozvalo řinčení. Vrčení. Bzukot. Steny. Thomasovi se zdálo, že nalevo od sebe zahlédl několik červených záblesků. Rmutové se přibližovali a bylo už jasné, že je jich víc než jeden.

Vrátil se k práci.

Stejnou metodou, při které Albymu pokaždé zvedl ruce a nohy o půl až tři čtvrtě metru, se Thomas pomalu propracovával po kamenné zdi vzhůru. Vždycky vyšplhal, až se dostal přímo pod tělo, zajistil se tím, že si omotal šlahoun kolem hrudi, a pak tlakem zdola zvedl Albyho nejvýš, jak dokázal, jednu končetinu po druhé, a podvázal je břečťanem. Pak celý postup zopakoval.

Vylézt, omotat se, zvednout, uvázat.

Vylézt, omotat se, zvednout, uvázat. Když nic jiného, aspoň se zdálo, že rmutové postupují Labyrintem pomalu a dávají mu čas.

Posouvali se výš, znovu a znovu, kousek po kousku. Byla to vyčerpávající dřina. Každé nadechnutí bylo namáhavé, pot mu pokrýval každý centimetr kůže. Ruce mu začaly po šlahounech klouzat a smekat se. Nohy ho bolely, jak je cpal do prasklin ve stěnách. Zvuky zesílily – ty hrozné, příšerné zvuky. Thomas přesto pracoval dál.

Když se dostali asi deset metrů nad zem, Thomas si udělal přestávku a nechal se houpat na šlahounu, který si omotal kolem hrudi. Pomocí vyčerpaných, bezvládných paží se otočil, aby měl Labyrint před sebou. Každou částečku jeho těla vyplňovala únava, jakou by do té doby nepovažoval za možnou. Vyčerpání bolelo; každý sval o sobě dával hlasitě vědět. Nedokázal Albyho zvednout už ani o centimetr. Skončil.

Tady se ukryjí. Nebo se postaví na odpor.

Věděl, že na vršek zdi se nedostanou – mohl jen doufat, že rmutové nebudou schopní podívat se nad sebe, nebo je to prostě nenapadne. Anebo, v tom úplně nejhorším případě, Thomas doufal, že se mu je takhle shora podaří jednoho po druhém odrazit. Určitě to bude lepší, než se s přesilou utkat na zemi.

Netušil, co může čekat; nevěděl, jestli se dožije dalšího dne. Ale tady, zavěšení na břečťanu, budou Thomas a Alby čelit svému osudu.

Uběhlo několik minut, než Thomas uviděl, jak se vpředu odráží od stěn Labyrintu první záblesky světla. Ty strašlivé zvuky, které poslední hodinu slyšel čím dál hlasitěji, přešly do pronikavého, mechanického pištění, jako by to byl předsmrtný řev nějakého robota.

Jeho pozornost upoutalo červené světélko na stěně nalevo od něj. Otočil se a málem hlasitě vykřikl. Jenom několik centimetrů daleko byl břitvoun. Dlouhé, tenké nohy měl prostrčené břečťanem a nějak se jimi držel na kameni. Červené světélko jeho oka bylo jako malé slunce: příliš jasné, než aby se dalo podívat přímo do něho. Thomas přimhouřil oči a pokusil se zaostřit zrak na tvorovo tělo.

Trup tvořil kovový válec, který mohl mít tak sedm osm centimetrů v průměru a pětadvacet čísel na délku. Po spodní straně bylo rozmístěno dvanáct kloubových noh, roztažených do stran, které tomu dodávaly vzezření spící ještěrky. Hlavu nebylo vidět, protože červený paprsek svítil přímo na něho, ale zdála se být malá. Jejím jediným účelem byl možná zrak.

Pak ale Thomas uviděl to, z čeho ho zamrazilo nejvíc. Zdálo se mu, že to zahlédl už předtím, v Placu, když břitvoun proběhl kolem něho do lesa. Nyní se to potvrdilo: červené světlo z jeho oka zalévalo strašidelnou září šest velkých písmen vyvedených na jeho trupu, jako by byla napsaná krví:

ZLOSIN

Thomas si nedovedl představit jiný důvod, proč by měl břitvoun na sobě takové slovo nést, než aby dal Placerům na vědomí, že je škůdce. Zlosyn.

Věděl, že je to určitě zvěd těch, kteří je sem poslali – Alby mu to prozradil, když řekl, že Tvůrci je prostřednictvím břitvounů pozorují. Thomas se zklidnil a zadržel dech. Doufal, že třeba břitvoun registruje pouze pohyb. Dlouhé sekundy míjely a jeho plíce křičely, že chtějí vzduch.

Ozvalo se cvaknutí a klapnutí, načež se břitvoun otočil a odcupital pryč. V několika okamžicích zmizel v břečťanu. Thomas se mocně nadechl, pak ještě jednou. Cítil, jak se do něj šlahouny omotané kolem hrudi zařezávají.

Labyrintem se rozlehlo další mechanické zavřísknutí, nyní zblízka, po kterém následoval zvuk nějakého mechanismu uvedeného do vysokých otáček. Thomas se pokusil napodobit Albyho nehybné tělo a viset bezvládně ve šlahounech.

A pak se vepředu před ním něco vynořilo zpoza rohu a namířilo si to k nim.

Něco, co už jednou zahlédl, ale z bezpečí za tlustým sklem.

Něco nepopsatelného.

Rmut.

19. KAPITOLA

Thomas se zděšeně díval, jak se ta obludnost přibližuje dlouhou chodbou Labyrintu.

Vypadalo to jako nějaký experiment, který se strašlivým způsobem zvrhl – něco z těžkého snu.

Rmut, zčásti živočich a zčásti mechanismus, se s klapotem valil kamenným průchodem. Jeho tělo, řídce porostlé chlupy a lesklé slizem, připomínalo obrovského slimáka. Jak dýchal, nafukovalo se a zase splaskávalo. Nebylo možné rozeznat žádnou hlavu nebo ocas, ale na délku měřil necelé dva metry a široký byl tak metr a čtvrt.

Každých deset až patnáct sekund vyjely z jeho odulého masa ostré kovové bodce, přičemž se celý tvor náhle stočil do kuličky a rozjel se dopředu. Pak se zastavil, jako by se orientoval, a bodce se s nechutným srkavým zvukem zanořily zpátky do mokré kůže. Tak to dělal znovu a znovu, pokaždé popojel jen asi o metr.

Avšak chlupy a bodce nebyly to jediné, co ze rmutova těla trčelo. Tu a tam z něj vybíhalo několik nahodile rozmístěných mechanických paží, z nichž každá měla odlišný účel. Na několika byla připevněna jasná světla. Jiné byly vybaveny dlouhými, hrozivými jehlami. Jedna měla tříprstý pařát, který se bez zjevného důvodu uzavíral a zase rozevíral. Když se tvor kutálel, tyto paže se složily a přesunuly tak, aby nebyly rozdrceny. Thomasovi se honilo hlavou, co – nebo kdo – mohlo tak hrůzné, odporné bytosti vytvořit.

Pochopil teď, co bylo zdrojem zvuků, které slyšel. Když se rmut kutálel, vydával kovový bzučivý zvuk, jako když se točí list pily. Bodce a paže vysvětlovaly hrůzu nahánějící cvakání kovu o kámen.

Ale z ničeho neběhal Thomasovi mráz po zádech tak, jako ze strašidelných, mrtvolných stenů, které z tvora nějak vycházely, když stál nehybně. Bylo to jako zvuky umírajících mužů na bojišti.

Když to teď Thomas všechno viděl – tvora přiřazeného ke zvukům –, nenapadala ho žádná noční můra, jež by se mohla té odporné věci, která se k němu blížila, vyrovnat. Postavil se svému strachu a donutil tělo, aby zůstalo naprosto nehybné, jak tam tak viselo ve šlahounech. Byl přesvědčený, že naději mají jen tehdy, když zůstanou nepovšimnuti.

Třeba nás neuvidí, pomyslel si. Třeba. Ale realita situace ho tížila, jako by měl v břiše kámen.

Ten břitvoun již jeho přesnou polohu prozradil.

Rmut se s klapáním přikutálel blíž. Kličkoval sem a tam, sténal a vrčel. Při každém zastavení se kovové paže rozložily a otočily se na jednu a na druhou stranu, jako průzkumný robot na nějaké cizí planetě, který pátrá po známkách života. Světla vrhala do Labyrintu zlověstné stíny. Z uzamčené truhly v Thomasově hlavě se pokusila uniknout mlhavá vzpomínka – stíny na zdech, když byl malý a bál se jich. Zatoužil být zpátky tam, kde to bylo, rozběhnout se zpět k rodičům, kteří snad ještě někde žili, pohřešovali ho a pátrali po něm.

V nose ho zaštípal pronikavý pach, jako by se něco pálilo; směsice přehřátých motorů a připáleného masa, ze které se zvedal žaludek. Nedokázal uvěřit, že někdo může vytvořit něco tak strašlivého a poslat to na děti.

Thomas se na to snažil nemyslet, zavřel na chvíli oči a soustředil se na to, aby zůstal klidný a tichý.

Tvor se stále blížil.

vrrrrrrrrrrrrrrrrrrrr

cvak-cvak-cvak-cvak

vrrrrrrrrrrrrrrrrrrrr

cvak-cvak-cvak-cvak

Aniž pohnul hlavou, Thomas se podíval dolů – rmut konečně dospěl ke stěně, na které s Albym viseli. Zastavil se u zavřené brány, která vedla do Placu, pouhých několik metrů napravo od Thomase.

Prosím, odjeď opačným směrem, poprosil v duchu Thomas.

Otoč se.

Odjeď.

Tam.

Prosím!

Rmut vystrčil ostny; jeho tělo se rozjelo směrem k Thomasovi a Albymu.

vrrrrrrrrrrrrrrrr

cvak-cvak-cvak

Krátce se zastavil a pak se začal znovu kutálet, až úplně ke stěně.

Thomas zatajil dech. Neodvažoval se ani hlesnout. Rmut teď stál přímo pod ním. Thomas se hrozně moc chtěl podívat dolů, ale věděl, že by se každým pohybem mohl prozradit. Paprsky světla vycházející z tvora svítily všemi směry, zcela nahodile, a ani na okamžik se nezastavily na jednom místě.

Pak bez varování zhasly.

Svět se okamžitě ponořil do tmy a ticha. Bylo to, jako by se ten tvor vypnul. Nehýbal se, nevydával žádné zvuky – i ty hrůzné steny úplně přestaly. A bez dalšího světla Thomas vůbec nic neviděl.

Byl slepý.

Po troškách se nadechoval nosem; jeho pumpující srdce zoufale potřebovalo kyslík. Mohl ho rmut slyšet? Cítit? Thomas měl propocené vlasy, ruce, oblečení, všechno. Strach, jaký nikdy v životě nepoznal, ho doháněl na pokraj šílenství.

Stále se nic nedělo. Žádný pohyb, žádné světlo, žádný zvuk. To čekání, při němž se snažil odhadnout tvorův další krok, Thomase zabíjelo.

Ubíhaly sekundy. Minuty. Liánovitá rostlina se Thomasovi zařezávala do masa – hruď jako by necítil. Měl chuť na tu obludu pod sebou zařvat: Zabij mě, nebo zalez zpátky do díry!

Pak najednou rmut znovu ožil, rozzářil se a spustil vrčení a cvakot.

A v dalším okamžiku začal vylézat po zdi nahoru.

20. KAPITOLA

Rmutovy bodce se zarývaly do kamene a rozmetávaly kusy břečťanu a úlomky kamene všemi směry. Jeho paže se pohybovaly jako předtím nohy břitvouna. Některé měly ostré hroty, kterými se zarývaly do kamene zdi, aby tělo udržely. Jasné světlo na konci jedné paže mířilo přímo na Thomase, jenže tentokrát paprsek nikam neuhnul.

Thomas cítil, jak z jeho těla vyprchala poslední kapka naděje.

Věděl, že jedinou možností, která mu zbývá, je dát se na útěk. Promiň mi to, Alby, pomyslel si, když si z prsou odmotával silný šlahoun. S pomocí levé ruky, kterou se přidržel vegetace nad sebou, dokončil vymotávání z břečťanu a připravil se vyrazit. Věděl, že nahoru nemůže – rmutovi by se tak do cesty dostal Alby. Lézt dolů byla samozřejmě varianta jen pro případ, že by chtěl co nejrychleji zemřít.

Musel se pohybovat do boku.

Natáhl ruce a chytil se šlahounu, který byl půl metru nalevo od místa, kde visel. Omotal si ho kolem ruky a zkusil prudce zatáhnout. Držel pevně, stejně jako všechny ostatní. Letmý pohled dolů prozradil, že rmut již zkrátil vzdálenost mezi nimi na polovinu a pohyboval se ještě rychleji, jelikož nedělal žádné další pauzy a zastávky.

Thomas se pustil silného šlahounu, který měl předtím omotaný kolem prsou, a podél zdi přenesl své tělo doleva. Než ho mohlo zhoupnutí odnést zpátky k Albymu, chňapl po dalším šlahounu a chytil se jednoho pěkného. Tentokrát jej uchopil oběma rukama a otočil se, aby došlápl podrážkami svých bot na stěnu. Přenesl své tělo nejdál, co mu to rostlina dovolila, potom se pustil a chňapl po další.

A pak další. Jako nějaká opice, která šplhá po stromech. Thomas zjistil, že se dokáže pohybovat rychleji, než se odvážil doufat.

Jeho pronásledovatel dál vydával stejné zvuky jako předtím, ale teď k nim přibylo ještě praskání a štípání kamene, ze kterého běhal mráz po zádech. Thomas se ještě několikrát zhoupl doprava, než si troufnul se ohlédnout.

Rmut odklonil svůj kurs od Albyho, aby směřoval přímo k Thomasovi. Konečně se něco podařilo, pomyslel si Thomas. Co nejvíc se odstrkoval nohama, přeskakoval z jedné houpačky na druhou a prchal tak před tím ohavným netvorem.

Nepotřeboval se ohlížet, aby poznal, že rmut ho s každou ubíhající sekundou dohání. Zvuky to prozrazovaly dostatečně. Musel se nějak vrátit zpátky na zem, nebo to všechno bude mít rychlý konec.

Při dalším zhoupnutí nechal ruku trochu sklouznout, než se chytil pevně. Břečťanové lano mu spálilo dlaň, ale byl zhruba o metr blíž k zemi. Na dalším šlahounu udělal totéž. A na dalším znovu.

O tři zhoupnutí později se dostal do poloviny výšky, která ho dělila od země Labyrintu. Obě paže mu hořely sžíravou bolestí a dlaně ho pálily, jak si je rozedřel do masa. Adrenalin, který mu koloval tělem, mu pomáhal potlačit strach – hlavně že zůstával v pohybu.

Při dalším zhoupnutí mu tma zabránila všimnout si nové zdi, která se před ním tyčila, dokud nebylo příliš pozdě; chodba skončila a zahnula doprava.

Thomas narazil do kamenné stěny před sebou a pustil se šlahounu. Rozhodil ruce, zamával jimi kolem sebe a pokusil se něčeho zachytit, aby zastavil pád na tvrdý kámen pod sebou. Ve stejném okamžiku zahlédl koutkem levého oka rmuta. Změnil kurs a byl teď skoro u něho, dokonce k němu natahoval zavírající se klepeto.

V polovině pádu k zemi se mu podařilo jeden šlahoun najít a chytit se ho. Nenadálé zastavení bylo tak prudké, že mu málem vyškublo paže z kloubních jamek. Oběma nohama se co nejvíc odrazil ode zdi a zhoupl se od ní právě v okamžiku, kdy se rmut svým klepetem a jehlami vrhl na místo, kde se před okamžikem nacházel. Thomas kopl pravou nohou a zasáhl paži spojenou s klepetem. Ostré třesknutí signalizovalo malé vítězství, ale jakákoli radost se rychle rozplynula, když si uvědomil, že hybnost zhoupnutí ho táhne zpátky dolů, kde přistane přímo na netvorovi.

Jak byl nabitý adrenalinem, přitáhl nohy k sobě a pevně si je přitiskl k hrudi. Jakmile se dostal do kontaktu se rmutovým tělem a odporně se zabořil několik centimetrů do jeho měkké kůže, vykopl oběma nohama, aby se odrazil, a zároveň se zkroutil, aby se vyhnul roji jehel a klepet, která se na něho hnala ze všech stran. Podařilo se mu zhoupnout se od stěny, směrem doleva. Pak skočil ke zdi Labyrintu a zkusil se zachytit dalšího šlahounu; zezadu se po něm sápaly a zlověstně cvakaly rmutovy hrozivé nástroje. Na zádech ucítil hluboké škrábnutí.

Znovu mával rukama kolem sebe, až našel další šlahoun a chytil se ho oběma rukama. Sevřel rostlinu právě tak akorát, aby zpomalila jeho klouzání k zemi, a ignoroval strašlivé pálení v dlaních.

Jakmile se nohama dotkl pevné země, vyrazil. Běžel, přestože jeho tělo křičelo vyčerpáním.

Za ním se ozvala dunivá rána, po níž následovalo rmutovo kutálení, praskání a vrčení. Thomas se však odmítl ohlédnout, protože věděl, že každá sekunda je důležitá.

Zahnul za roh Labyrintu a pak ještě za jeden. Nohama dusal o kámen a prchal nejrychleji, jak dokázal. Někde v hlavě si vedl přehled o svém pohybu a doufal, že se dožije toho, aby ty informace využil k novému návratu k bráně.

Doprava, potom doleva. Kus dlouhou chodbou a pak znovu doprava. Doleva. Doprava. Dvakrát doleva. Další dlouhá chodba. Zvuky pronásledování za ním nepolevovaly a neslábly, ale zároveň ani neztrácel.

Běžel dál a dál. Srdce mu bušilo tak prudce, jako by si chtělo prorazit cestu z jeho hrudi.

Mohutnými, prudkými nádechy se snažil dopravit do plic kyslík, ale věděl, že o mnoho déle už nevydrží. Napadlo ho, jestli by nebylo jednodušší se prostě otočit a bojovat, skoncovat s tím.

Zahnul za další roh a klouzavě zastavil, když uviděl, co má před sebou. Nekontrolovatelně lapal po dechu a zíral.

V chodbě před ním byli tři rmutové. Svými bodci se zarývali do kamene a valili se přímo na něho.

21. KAPITOLA

Thomas se otočil a spatřil, že původní pronásledovatel po něm jde stále, ale trochu zpomalil.

Zavíral a otevíral jedno kovové klepeto, jako by si ho dobíral, smál se mu.

Ví, že je se mnou konec, pomyslel si. Po veškeré námaze skončil tady, obklíčený rmuty. Bylo po všem. Ani ne týden použitelné paměti, a jeho život byl u konce.

Ve stavu, kdy byl téměř zdrcený žalem, se rozhodl. Padne v boji.

Vyhodnotil, že jeden protivník je o mnoho lepší než tři, a rozběhl se přímo proti rmutovi, který ho tam nahnal. Ohavný tvor nepatrně couvl a přestal pohybovat klepetem, jako by ho jeho smělost šokovala. To lehké zakolísání Thomase povzbudilo, aby svůj útok doprovodil křikem.

Rmut ožil a z kůže mu vyjely bodce. Začal se kutálet dopředu, připravený srazit se čelně se svým soupeřem. Nenadálý pohyb Thomase téměř přiměl, aby se zastavil. Krátký okamžik šílené odvahy byl pryč, běžel však dál.

V poslední sekundě před srážkou, právě když se mu naskytl pohled na kov, chlupy a sliz zblízka, Thomas došlápl levou nohou a uskočil napravo. Rmut, který se nedokázal zbavit své hybnosti, se přehnal kolem něho a trhaně se zastavil – jak si Thomas všiml, zvládl to teď mnohem rychleji než napoprvé. Rmut ze sebe vydal kovové zaskučení, otočil se a chystal se, že se na svou oběť vrhne.

Jenže Thomas, který již nebyl obklíčený, měl volnou únikovou cestu – zpátky chodbou, kterou přišel.

Těžce se zvedl na nohy a vyrazil sprintem vpřed. Zvuky pronásledování, tentokrát od všech čtyř rmutů, se ozývaly těsně za ním. Přesvědčený, že své tělo štve za jeho fyzické meze, utíkal dál a snažil se setřást ze sebe beznadějný pocit, že je jenom otázkou času, kdy ho dostanou.

Pak, o tři chodby dál, se ze tmy najednou vymrštily dvě ruce a vtáhly ho do sousední uličky. Srdce mu skočilo do krku, jak se snažil se vysvobodit. Nechal toho, až když si uvědomil, že je to Minho.

„Co–“

„Zmlkni a pojď za mnou!“ zakřičel Minho a už Thomase táhl pryč, dokud se mu nepodařilo postavit se na nohy.

Aniž ztrácel čas nějakým přemýšlením, Thomas se sebral. Společně běželi chodbami a znovu a znovu zahýbali. Minho působil dojmem, jako by přesně věděl, co dělá, kam má namířeno; ani jednou se nezastavil, aby si rozmyslel, kterou cestou mají běžet.

Poté, co zahnuli za další roh, se Minho pokusil promluvit. Mezi prudkými nádechy ze sebe zajíkavě vypravil: „Viděl jsem to… tvůj trik… ten střemhlavý skok… který jsi tam předvedl… a dostal jsem nápad… jenom potřebujeme vydržet… ještě o něco dýl.“

Thomas se neobtěžoval tím, aby plýtval dechem na otázky; jednoduše běžel dál, držel se Minha.

Nemusel se ohlížet, aby poznal, že rmutové je znepokojivým tempem dohánějí. Bolel ho každý centimetr těla, uvnitř i na povrchu; končetiny se hlasitě domáhaly toho, aby přestal utíkat. On však běžel dál a doufal, že jeho srdce nepřestane pumpovat.

O několik zabočení později Thomas v místech před nimi uviděl něco, co mu nešlo do hlavy.

Vypadalo to… nepatřičně. A slabé světlo vyzařující z jejich pronásledovatelů ukázalo tu podivnost ještě výrazněji.

Chodba nekončila další kamennou stěnou.

Končila tmou.

Thomas za běhu k té stěně temnoty přimhouřil oči a snažil se pochopit, k čemu se to vlastně přibližuje. Vypadalo to, že se dvě břečťanem obrostlé zdi, které měl po obou stranách, vepředu nestýkají s ničím než s oblohou. Viděl hvězdy. Když se přiblížili, konečně si uvědomil, že je to otvor – že Labyrint tady končí.

Jak to? podivil se. Jak je možné, že po tolika letech hledání jsme to s Minhem našli tak snadno?

Vypadalo to, že Minho jeho myšlenky vycítil. „Nadšení si schovej,“ řekl tak, že ze sebe ta slova stěžídostal.

Pár metrů před koncem chodby se Minho zastavil a natáhl ruku Thomasovi před hruď, aby měl jistotu, že zastaví i on. Thomas zpomalil a pak krokem došel k místu, kde se Labyrint otevíral do širé oblohy. Zvuky ženoucích se rmutů se přiblížily, ale on se potřeboval podívat.

Skutečně našli cestu z Labyrintu, ale jak poukázal Minho, nebylo to nic, kvůli čemu by stálo za to jásat. Jediné, co Thomas viděl všemi směry, nahoře i dole, zprava doleva, byl prázdný vzduch a blednoucí hvězdy. Byl to zvláštní a znepokojivý pohled, jako kdyby stál na okraji vesmíru. Na okamžik se ho zmocnila závrať a zeslábl v kolenou, než se znovu vzchopil.

Jitro se začínalo projevovat. Obloha jako by citelně zesvětlala dokonce během poslední minuty.

Thomas na to hleděl s absolutní nevěřícností a nechápal, jak je to všechno možné. Bylo to, jako by Labyrint někdo postavil a pak jej vypustil na oblohu, aby se tam do konce věků vznášel uprostřed nicoty.

„Nerozumím tomu,“ zašeptal. Nevěděl, jestli ho Minho vůbec slyší.

„Opatrně,“ odvětil běžec. „Nebyl bys první čón, kterej se zřítí z Útesu.“ Chytil Thomase za rameno. „Nezapomněl jsi na něco?“ Kývl hlavou zpátky do nitra Labyrintu.

Thomas si vzpomněl, že slovo Útes už předtím zaslechl, ale v tu chvíli je nedokázal zařadit.

Pohled na nedozírnou, širou oblohu před sebou a pod sebou ho uvrhl do jakéhosi hypnotického omámení. Zatřásl sebou, aby se vrátil do reality, a otočil se proti blížícím se rmutům. Byli už jen několik desítek metrů daleko. Hnali se na ně, jako by se chtěli pomstít, jeden za druhým, a jejich pohyb byl překvapivě rychlý.

A pak to do sebe všechno zapadlo, Minho ani nemusel vysvětlovat, jaký je plán.

„Ty bestie možná jsou kruté, ale jsou taky úplně blbé. Stůj tady, vedle mě, proti–“

Thomas mu skočil do řeči. „Já vím. Jsem připravený.“

Přešlapovali, až stáli přitisknutí k sobě před srázem, přímo uprostřed chodby, čelem ke rmutům.

Paty měli jen centimetry od hrany Útesu za sebou. Za jejich zády už nebylo nic než vzduch.

Jediné, co jim zbývalo, byla odvaha.

„Musíme se synchronizovat!“ zakřičel Minho, ale jeho hlas téměř zanikl v řinčení bodců valících se po kameni, z něhož málem praskaly ušní bubínky. „Na můj povel!“

Proč se rmutové seřadili do zástupu, byla záhada. Možná byl Labyrint tak úzký, že jim nevyhovovalo pohybovat se vedle sebe. Každopádně se kutáleli kamennou chodbou jeden za druhým, za hlasitého cvakání a sténání, připravení zabíjet. Desítky metrů se změnily v metry. Zbývalo jen několik sekund, než monstra do čekajících chlapců narazí.

„Připravit,“ řekl klidně Minho. „Ještě ne… ještě ne…“

Thomasovi se příčila každá milisekunda čekání. Chtěl prostě zavřít oči a nikdy v životě už žádného rmuta nespatřit.

„Teď!“ zakřičel Minho.

Ve stejném okamžiku,kdy první rmut natáhl paži, aby po nich sekl, se Minho a Thomas vrhli od sebe, každý k jedné z venkovních stěn chodby. Předtím se tato taktika Thomasovi vyplatila, a soudě podle strašlivého skřípavého zvuku, jenž vydal první rmut, to vyšlo i tentokrát. Netvor přepadl přes okraj Útesu. Jeho bojový ryk kupodivu ostře umlkl, místo aby postupně slábl, jak se tak řítil do hlubin pod nimi.

Thomas doskočil na zeď a otočil se právě včas, aby uviděl, jak se druhý rmut, který se nedokázal zastavit, zřítil přes okraj. Třetí zarazil do kamene paži obsypanou bodci, ale měl příliš velkou setrvačnost. Z nervy drásajícího pištění, jak bodec rozrýval zem, přeběhl Thomasovi mráz po zádech, ale v dalším okamžiku se rmut překulil do propasti. Znovu nevydal žádný z nich v pádu ani hlásku – jako kdyby se nezřítili, ale zmizeli.

Čtvrtému a poslednímu blížícímu se tvorovi se podařilo zastavit včas. Balancoval na samotném okraji útesu, kde se držel bodcem a jedním klepetem.

Thomas instinktivně pochopil, co musí udělat. Podíval se na Minha, přikývl a pak se otočil. Oba chlapci se rozběhli ke rmutovi, nohama napřed na něj skočili a v posledním zlomku sekundy kopli ze všech zbytků ubývajících sil. Oba zasáhli cíl a poslali tohoto posledního netvora střemhlavým pádem na smrt.

Thomas se rychle dohrabal k hraně propasti a vystrčil hlavu přes okraj, aby se za padajícími rmuty podíval. Jakkoli to bylo neskutečné, prostě zmizeli – v prázdnotě, která se táhla pod nimi, po nich nebylo ani stopy. Nic.

Jeho mozek si nedokázal poradit s úvahami, kam Útes vede, nebo co se s těmi strašlivými tvory stalo. Poslední špetka jeho sil vyprchala a on se na zemi stočil do klubíčka.

Pak si konečně našly cestu slzy.

22. KAPITOLA

Uběhla půlhodina.

Thomas ani Minho se za tu dobu nepohnuli ani o centimetr.

Thomas konečně přestal brečet; nedokázal se ubránit obavám, co si o něm Minho pomyslí, nebo jestli to řekne ostatním a označí ho za fňukala. Ale nezbyla v něm ani troška sebeovládání; věděl, že těm slzám zabránit nemohl. Přestože mu chyběla paměť, byl přesvědčený, že právě prožil nejtraumatičtější noc svého života. A bolavé ruce spolu s naprostým vyčerpáním tomu nepomáhaly.

Ještě jednou se doplazil k hraně Útesu a vystrčil hlavu přes okraj, aby se podíval líp, když teď jitro postoupilo. Širá obloha před ním byla sytě nachová a pomalu přecházela do jasné denní modři, s nádechem oranžové od slunce na vzdáleném, rovném obzoru.

Zahleděl se přímo dolů a spatřil, že kamenná stěna Labyrintu spadá kolmo k zemi, až se ztrácí v tom, co leželo hluboko, přehluboko pod nimi. Ale i když bylo světla čím dál víc, pořád nedokázal poznat, co tam dole je. Vypadalo to, jako by Labyrint byl usazený na nějaké konstrukci několik kilometrů nad zemí.

Ale to je nemožné, pomyslel si. To nemůže být pravda. Určitě je to nějaký klam.

Překulil se na záda a při tom pohybu zaúpěl. Měl pocit, že ho na těle a uvnitř bolí věci, o jejichž existenci do této chvíle neměl ani tušení. Aspoň že se zanedlouho otevře brána a oni se budou moci vrátit do Placu. Podíval se na Minha, který se choulil u zdi chodby. „Nemůžu tomu uvěřit, že jsme živí,“ prohlásil.

Minho neodpověděl, jenom přikývl. Jeho obličej neměl žádný výraz.

„Je jich víc? Nebo jsme je teď zabili všechny?“

Minho vydal pohrdavý zvuk. „Nějak se nám podařilo přečkat do východu slunce, jinak bysme měli zanedlouho za prdelí deset dalších.“ Se sténáním a bolestivými grimasami změnil polohu. „Nemůžu tomu uvěřit. Vážně. Přečkali jsme celou noc – to se nikdy předtím nikomu nepovedlo.“

Thomas věděl, že by měl cítit hrdost, odvahu, něco takového. Ale jediné, co vnímal, byla únava a úleva. „Co jsme udělali jinak?“

„Nevím. Je trochu problematické vyptávat se mrtvého, co udělal špatně.“

Thomas nedokázal přestat myslet na to, jak vzteklý řev rmutů utichl, když se z Útesu zřítili, a jak nebyl schopen pozorovat jejich střemhlavý pád na smrt. Bylo v tom cosi velice podivného a znepokojivého. „Vypadá to, že když přepadli přes okraj, jako by zmizeli nebo něco takového.“

„Jo, bylo to docela psycho. Pár Placerů mělo teorii, že jiné věci zmizely taky, ale my jsme jim to vyvrátili. Hele.“

Thomas se díval, jak Minho hodil z Útesu kámen, a očima sledoval jeho dráhu. Padal pořád dolů, nezmizel z dohledu, dokud se nezmenšil tak, že ho nebylo vidět. Otočil se zpátky k Minhovi. „Jak to dokazuje, že neměli pravdu?“

Minho pokrčil rameny. „Ten kámen teď přece nezmizel, ne?“

„Tak co se podle tebe stalo?“ Thomas cítil, že se tady odehrává něco významného.

Minho znovu pokrčil rameny. „Třeba dovedou dělat zázraky. Bolí mě hlava, nechce se mi o tom přemýšlet.“

Všechny myšlenky na Útes rázem skončily v zapomnění. Thomas si vzpomněl na Albyho. „Musíme se vrátit.“ S námahou se přinutil vstát. „Musíme sundat Albyho ze zdi.“ Když zahlédl Minhův nechápavý výraz, vysvětlil, co s pomocí břečťanových šlahounů udělal.

Mihno sklopil zrak a do očí se mu vkradl sklíčený výraz. „Není šance, že by byl ještě naživu.“

Thomas tomu odmítal uvěřit. „Jak to víš? Dělej, pojď.“ Začal se belhat chodbou zpátky.

„Protože se to ještě nikdy nikomu nepovedlo…“

Odmlčel se a Thomas věděl, o čem přemýšlí. „Protože když jste je našli, byli vždycky zabití rmuty.

Albyho jenom bodla jedna z těch jehel, ne?“

Minho vstal a přidal se k Thomasovi v pomalé chůzi zpátky k Placu. „Nevím. Myslím, že se to ještě nikdy nestalo. Pár kluků pobodaly jehly ve dne. To jsou ti, kteří dostali sérum a prodělali proměnu. Nešťastníky, kteří zůstali uvěznění venku v Labyrintu celou noc, jsme našli až později – někdy i po několika dnech, pokud se to vůbec podařilo. A všichni byli zabití způsoby, o kterých by sis nechtěl nechat vyprávět.“

Thomas se při tom pomyšlení zachvěl. „Myslím, že po tom, co jsme právě absolvovali, si o tom umím udělat představu.“

Minho zvedl hlavu. Tvář měl změněnou údivem. „Myslím, žes na to právě kápnul, čóne. Spletli jsme se – teda, doufejme, že jsme se spletli. Z toho, že nikdo, koho rmuti pobodali, a kdo se do západu slunce nevrátil, nikdy nepřežil, jsme prostě usoudili, že to je okamžik, za kterým není návratu – kdy už je na podání séra pozdě.“ Vypadalo to, jako by ho tento směr úvah rozrušil.

Znovu zabočili. Minho se znenadání ujal vedení. Mladík zrychloval, ale Thomas mu zůstával v patách, překvapený tím, jak mu Labyrint připadá povědomý. Zpravidla se v místech, kde měli zahnout, natáčel dřív, než Minho ukázal cestu.

„Fajn – to sérum, o kterém ses zmínil,“ řekl Thomas. „Slyšel jsem o něm už několikrát. Co to vlastně je? A odkud se bere?“

„Je to prostě to, co slyšíš, čóne. Sérum. Rmutí sérum.“

Thomas se smutně zasmál. „A to už jsem si myslel, že vím o tomhle pitomým místě všechno. Proč se mu tak říká? A proč vlastně se rmutům říká rmutové?“

Minho mu to vysvětlil, zatímco pokračovali v kličkování nekonečnými zákruty Labyrintu. Nevedl teď ani jeden z nich. „Nevím, kde jsme přišli k těm jménům, ale sérum nám dodávají Tvůrci – tak jim aspoň říkáme. Každý týden je s ostatními zásobami v Kleci, je to tak odjakživa. Je to lék, protilátka nebo něco takového, už v injekční stříkačce, připravená k použití.“ Udělal, jako by si do ruky vpichoval jehlu. „Když to píchneš do někoho, koho rmut bodl, zachráníš ho tím. Prodělá proměnu – která je sama o sobě hnusná –, ale pak se uzdraví.“

Minuta nebo dvě uběhly mlčky, než Thomas informace zpracoval; během nich stačili několikrát znovu zahnout. Přemýšlel o proměně, o tom, co znamená. A z nějakého důvodu se v duchu neustále vracel k té dívce.

„Ale je to divný,“ uznal Minho. „Nikdy předtím jsme o tom nemluvili. Jestli Alby ještě žije, vážně není důvod si myslet, že by ho sérum nemohlo zachránit. Nějak jsme si vzali do hlavy, že jak se brány zavřou, je člověk vyřízenej – prostě konečná. To pověšení na zeď musím vidět na vlastní oči – mám pocit, že na mě zkoušíš nějaký triky.“

Šli dál. Minho se tvářil skoro až spokojeně, ale Thomase v nitru něco užíralo. Vyhýbal se tomu, zapíral to před sebou. „Co když Albyho dostal další rmut, až když jsem odlákal toho, který mě začal pronásledovat?“

Minho se na něho podíval, ale jeho výraz neprozrazoval nic.

„Chci říct jenom to, že bychom sebou měli hodit,“ dodal Thomas. Doufal, že všechna námaha vynaložená na záchranu Albyho nevyšla nazmar.

Pokusili se zrychlit tempo, ale bylo to pro ně příliš bolestivé, a tak se vrátili k pomalé chůzi, přestože situace byla naléhavá. Poté, co znovu zahnuli za roh, se Thomas zapotácel a srdce mu vynechalo, když vepředu zahlédl pohyb. V dalším okamžiku ho zaplavila vlna úlevy, když poznal, že je to Newt se skupinou Placerů. Nad nimi se tyčila Západní brána Placu a byla otevřená. Vrátili se.

Jakmile se objevili, Newt k nim kulhavě zamířil. „Co se stalo?“ zeptal se. Znělo to skoro, jako by měl zlost. „Jak se vám do prde–“

„Řekneme ti to později,“ přerušil ho Thomas. „Musíme zachránil Albyho.

Newtův obličej zbělal. „Jak to myslíš? On je naživu?“

„Pojďte sem.“ Thomas postoupil na pravou stranu a natáhl krk, aby dohlédl do vyšších partií zdi.

Propátral břečťanové houštiny, až našel místo, kde nad nimi za nohy a ruce visel Alby. Aniž řekl jediné slovo, ukázal nahoru, ale zatím se neodvažoval dopřát si pocit úlevy. Alby tam pořád byl, a v celku, ale nejevil žádné známky pohybu.

Newt konečně svého přítele pověšeného v břečťanu uviděl a otočil se zpátky k Thomasovi. Jestli se předtím tvářil šokovaně, teď vypadal naprosto nechápavě. „Copak on… žije?“

Prosím, ať je to pravda, pomyslel si Thomas. „Nevím. Žil, když jsem ho tam nahoře nechal.“

„Když jsi ho tam ty nechal…“ Newt zavrtěl hlavou. „Hejbněte zadkem, ať jste s Minhem oba uvnitř, a nechte se zkontrolovat od meďochů. Vypadáte fakt příšerně. Až s vámi skončí a odpočinete si, budu chtít všechno slyšet.“

Thomas chtěl počkat, aby zjistil, jestli je Alby v pořádku. Začal něco říkat, ale Minho ho popadl za ruku a donutil ho, aby s ním vykročil k Placu. „Potřebujeme se vyspat. A obvázat rány. Teď hned.“

A Thomas věděl, že má pravdu. Dal si říct, ještě jednou rychle zalétl pohledem nahoru k Albymu a pak se vydal za Minhem ven z Labyrintu.

Chůze zpět do Placu a ke Dvoru se zdála být nekonečná. Po obou stranách stáli Placeři a nevěřícně na ně zírali. Z tváří jim čišel naprostý úžas, jako by se dívali na dva duchy, kteří se procházejí po hřbitově. Thomas chápal, že je to tím, že dosáhli něčeho, co se nikdy předtím nikomu nepodařilo, ale bylo mu z té pozornosti trapně.

Pak se málem zastavil úplně, když vepředu uviděl Gallyho, jak stojí s rukama založenýma na prsou a zlostně na něj hledí, ale šel dál. Musel zmobilizovat veškerou vůli, ale podíval se Gallymu do očí a ani na okamžik neuhnul. Když přišel na vzdálenost půldruhého metru, druhý mladík sklopil pohled k zemi.

Thomase skoro až znepokojilo, jak příjemný to byl pocit. Skoro.

Dalších několik minut splynulo v chaotickou změť. Dvojice meďochů ho doprovodila po schodech nahoru, kde pootevřenými dveřmi zahlédl, jak někdo krmí dívku, která leží v kómatu na lůžku, a zatoužil zjistit, jak jí je. Zavedli ho do jeho vlastního pokoje, do postele, kde bylo jídlo, voda, obvazy. Bolest. Konečně zůstal sám, s hlavou na nejměkčím polštáři, na jaký si ve své omezené paměti dokázal vzpomenout.

Ale když usínal, nedokázal vypudit z hlavy dvě věci. Tou první, která si znovu a znovu hledala cestu do jeho myšlenek, bylo slovo, které zahlédl napsané na těle obou břitvounů – ZLOSIN.

Druhou věcí byla ta dívka.

O několik hodin později – ale klidně to mohly být dny – vedle jeho lůžka seděl Chuck a třásl s ním, aby ho probudil. Thomasovi trvalo několik sekund, než se zorientoval a uviděl, co má doopravdy kolem sebe. Soustředil pohled na Chucka a zaúpěl: „Nech mě spát, čóne.“

„Myslel jsem si, že by tě to mohlo zajímat.“

Thomas si promnul oči a zívl. „Co by mě mohlo zajímat?“ Znovu se podíval na Chucka, zmatený jeho širokým úsměvem.

„Žije,“ vyhrkl Chuck. „Alby je v pořádku – sérum zabralo.“

Thomasova otupělost se rázem rozplynula, vystřídaná úlevou – překvapilo ho, kolik radosti mu ta informace přinesla. Ale pak ho Chuckova další slova přiměla, aby to přehodnotil.

„Právě u něho začala proměna.“

Jako by to těmi slovy přivolal, z pokoje, který byl na chodbě o několik dveří dál, se ozval výkřik, z něhožtuhla krev v žilách.

23. KAPITOLA

Thomas o Albym dlouze a usilovně přemýšlel. Už jen to, že mu zachránili život a přivedli ho po noci v Labyrintu zpátky, mu připadalo jako obrovské vítězství. Ale stálo to za to? Chlapec teď trpěl prudkými bolestmi, prodělával totéž, co předtím Ben. A co když se z něho stane stejný blázen jako z Bena? Znepokojivé myšlenky číhaly všude kolem.

Plac zahalil soumrak, avšak Albyho výkřiky nadále rozrývaly vzduch. Před tím strašlivým zvukem se nedalo nikam uniknout, ani když Thomas meďochy konečně přemluvil, aby ho pustili – unaveného, rozbolavělého, obvázaného, ale vyčerpaného pronikavými, zmučenými výkřiky jejich vůdce. Když Thomas požádal, aby mohl osobu, pro niž riskoval život, navštívit, Newt neoblomně odmítl. Bude to jedině horší, prohlásil meďoch a odmítal se nechat zviklat.

Thomas byl příliš vysílený, než aby se hádal. Netušil, že je vůbec možné cítit se tak vyčerpaně, přestože ukořistil několik hodin spánku. Všechno ho příliš bolelo, než aby po prodělaných útrapách něco dělal, a tak strávil většinu dne na lavičce na okraji Krchálku tím, že se utápěl v zoufalství.

Nadšení z úniku rychle vyprchalo a zanechalo mu bolest a úvahy o novém životě v Placu. Ozýval se každý sval, řezné rány a modřiny ho pokrývaly od hlavy k patě. Ale to pořád nebylo tak hrozné jako těžké emocionální břemeno toho, co uplynulou noc absolvoval. Působilo to, jako by si konečně uvědomil veškerou realitu tamního života, a bylo to podobné, jako vyslechnout si konečnou diagnózu konstatující smrtelnou rakovinu.

Jak vůbec může být někdo z takového života šťastný? pomyslel si. A pak: Jak může někdo být tak zlý, aby nám něco takového udělal? Víc než kdy jindy chápal touhu Placerů po objevení cesty z Labyrintu. Nešlo jen o únik. Poprvé pocítil chuť pomstít se lidem odpovědným za to, že ho sem poslali.

Jenže ty myšlenky vedly jenom zpátky k bezmocnosti, která ho zaplavila už tolikrát. Jestli se Newtovi a dalším nepodařilo Labyrint vyřešit po dvou letech prohledávání, zdálo se nemožné, že by řešení doopravdy mohlo existovat. Skutečnost, že se Placeři nevzdali, vypovídala o těchto lidech víc než cokoli jiného. A on teď byl jedním z nich.

Tohle je můj život, pomyslel si. Žit v obrovském bludišti, obklopený odpornými bestiemi. Smutek jím prostoupil jako silný jed. Albyho výkřiky, nyní vzdálené, ale pořád slyšitelné, to jenom zhoršovaly. Pokaždé, když je uslyšel, si musel rukama zacpat uši.

Nakonec se ten roztahaný den nachýlil a se západem slunce přišlo nyní již známé skřípění čtyř bran uzavíraných na noc. Thomas si ze života předtím, než se ocitl v Kleci, nic nepamatoval, ale byl přesvědčený, že má za sebou nejhorších čtyřiadvacet hodin své existence.

Těsně po setmění mu Chuck přinesl něco k večeři a velkou sklenici studené vody.

„Díky,“ řekl mu Thomas s pocitem opravdové vřelosti a začal si z talíře rukou nabírat hovězí s nudlemi tak rychle, jak mu to bolavé ruce dovolovaly. „Tohle jsem moc potřeboval,“ zamumlal s plnou pusou. Dopřál si pořádný doušek vody a vrátil se k útoku na potravu. Dokud se nepustil do jídla, ani si neuvědomoval, jaký má hlad.

„Jsi nechutný, když jíš,“ poznamenal Chuck, který si sedl na lavičku vedle něho. „Je to jako dívat se na vyhladovělé prase, jak s chutí žere vlastní plopák.“

„To je fakt legrace,“ odvětil Thomas se sarkasmem v hlase. „Měl bys jít bavit rmuty – třeba by se smáli.“

Chuckovi se ve tváři krátce mihl dotčený výraz, který v Thomasovi vzbudil provinilý pocit, ale zmizel skoro stejně rychle, jak se objevil. „To mi připomíná jednu věc – nemluví se o ničem jiným než o tobě.“

Thomas se posadil rovněji. Nebyl si jistý, jaký má z té zprávy pocit. „Co to má znamenat?“

„Páni, nech mě chvíli přemýšlet. Nejdřív se na noc vyhrneš do Labyrintu, když nic takovýho dělat nemáš. Pak se proměníš v nějakýho pitomýho Tarzana, kterej šplná po liánách a přivazuje lidi nahoru na stěny. Potom se staneš jedním z prvních lidí, kteří kdy přežili noc mimo Plac, a abys tomu všemu nasadil korunu, zabiješ čtyři rmuty. Fakt si neumím představit, o čem všichni ti čóni mluví.“

Thomasovým tělem proběhla vlna pýchy, ale rychle zase vyšuměla. Ze štěstí, které pocítil, se mu naopak udělalo zle. Alby byl pořád v posteli a řval bolestí, div se mu nerozskočila hlava – možná by byl raději mrtvý. „Ten trik, aby přepadli přes okraj, vymyslel Minho, ne já.“

„On to říká jinak. Viděl tě, jak jsi to udělal, počkat a uskočit, a potom ho u Útesu napadlo zkusit to samý.“

Thomas obrátil oči v sloup. „Počkat a uskočit?“ zeptal se. „To by udělal každej idiot na planetě.“

„Nemusíš na nás hrát žádnýho skromňouše – to, cos dokázal, je fakt neuvěřitelný. Co jste oba dokázali, ty i Minho.“

Thomase náhle popadla zlost a hodil prázdný talíř na zem. „Tak mi vysvětli, Chucku, proč je mi tak mizerně? Nechtěl bys mi na to odpovědět?“

Thomas propátral Chuckovu tvář, jestli v ní nějakou odpověď nenajde, ale vypadalo to, že chlapec pro něho žádnou nemá. Jenom tam seděl nahnutý dopředu, hlavu měl svěšenou a mačkal si ruce.

Nakonec spíš šeptem než nahlas zamumlal: „Ze stejnýho důvodu, proč je mizerně nám všem.“

Seděli mlčky, dokud se o několik minut později neobjevil Newt. Vypadal jako chodící mrtvola.

Posadil se na zem před ně, smutný a ztrápený, že to snad víc ani nešlo. Thomas byl přesto rád, že ho tam má.

„Myslím, že nejhorší máme za sebou,“ promluvil Newt. „Měl by se teď pár dnů prospat, pako, a až se probudí, bude v pohodě. Čas od času si možná trochu zařve.“

Thomas si nedovedl představit, jak těžká to musejí být muka – ale celý proces proměny byl pro něho stále záhadou. Otočil se ke staršímu chlapci a pokusil se být co nejpřirozenější. „Newte, co se tam nahoře děje? Vážně, já netuším, co to ta proměna je.“

Newtova odpověď Thomase překvapila. „A ty myslíš, že my jo?“ zavrčel, prudce zvedl ruce a pak si jimi plácl do kolen. „Víme jenom to, frase, že když tě rmutové pobodají těma svýma hnusnýma jehlama, píchneš si rmutí sérum nebo umřeš. Když se ti podaří sérum dostat, tělo se zblázní a začne se třást, na kůži ti naskáčou bubliny, dostane divnou zelenou barvu a vybliješ se z podoby. Stačí ti takový vysvětlení, Tommy?“

Thomas se zamračil. Nechtěl Newta rozčílit víc, než už byl, ale potřeboval se dobrat odpovědí.

„Hele, já vím, že je nepříjemný vidět, jak tím prochází kamarád, ale chci se jen dozvědět, co se tam nahoře doopravdy děje. Proč tomu říkáte proměna?“

Newt se uvolnil, dokonce jako by se maličko scvrkl. A povzdechl si. „Vrací to vzpomínky. Jenom střípky, ale rozhodně jsou to vzpomínky z doby, než jsme přišli na tohle příšerný místo. Každej, kdo si tím projde, se chová jako podělanej magor, když to skončí – i když obvykle to není tak hrozný jako v případě chudáka Bena. Každopádně to je, jako bys dostal zpátky starej život, a pak ti ho zase někdo sebral.“

Thomasovi to v hlavě vřelo. „Jste si jistí?“ zeptal se, Newt se zatvářil nechápavě. „Jak to myslíš? Čím jestli jsme si jistí?“

„ Změní se tím, že se chtějí vrátit ke starému životu, nebo proto, že mají deprese, když přijdou na to, že jejich starý život nebyl lepší než to, co máme teď?“

Newt na něho chvíli hleděl a potom odvrátil zrak, jakoby zamyšlený. „Čóni, kteří tím prošli, o tom nikdy moc nemluví. Změní se. Jsou nepříjemní. Tady v Placu se jich pár najde, ale já vedle nich nedokážu vydržet.“ Jeho hlas zněl jako by z dálky, oči zabloudily k určitému prázdnému místu v lese.

Thomas poznal, o čem přemýšlí: že Alby už možná nikdy nebude jako dřív.

„Vyprávěj mi o tom,“ přidal se Chuck. „Gally je z nich nejhorší.“

„Co ta holka, je u ní něco nového?“ zeptal se Thomas, aby změnil téma. Na hovor o Gallym neměl náladu. Kromě toho se k ní jeho myšlenky neustále vracely. „Zahlédl jsem v patře meďochy, jak ji krmí.“

„Nic,“ odpověděl Newt. „Pořád je v tom pitomým kómatu, nebo co to je. Čas od času něco zamumlá – nesmysly, jako by se jí něco zdálo. Jídlo přijímá a vypadá to, že se jí daří dobře. Je to divný.“

Následovala dlouhá odmlka, jako by se všichni tři snažili najít pro tu dívku nějaké vysvětlení.

Thomas se znovu podivil nad nevysvětlitelným pocitem, že ho s ní něco spojuje, i když to přeci jen trochu zesláblo – ale to mohlo být způsobeno vším ostatním, čím se v myšlenkách zabýval.

Nakonec ticho porušil Newt. „Každopádně, další věc na řadě – vymyslet, co udělat tady s Tommym.“

Thomas při těch slovech ožil. Mladíkovo prohlášení ho zmátlo. „Co se mnou udělat? O čem to mluvíš?“

Newt vstal a protáhl si paže. „Obrátil jsi to tady celý vzhůru nohama, čóne. Půlka Placerů tě má za boha a druhá půlka by tě nejraději hodila do díry od Klece. Je spousta věcí, který by se měly probrat.“

„Jako například co?“ Thomas nevěděl, co je znepokojivější – jestli to, že ho lidé považují za nějakého hrdinu, nebo to, že někteří chtějí, aby neexistoval.

„Trpělivost,“ vyzval ho Newt. „Po budíčku se to dozvíš.“

„Zítra? Proč?“ Thomasovi se to vůbec nelíbilo.

„Svolal jsem shromáždění. A ty se ho zúčastníš. Jsi totiž jedinej bod programu.“

A s tím se otočil a odešel. Thomasovi nezbylo než si lámat hlavu nad tím, proč proboha je třeba svolat shromáždění, na kterém se bude mluvit jenom o něm.

24. KAPITOLA

Tak se stalo, že se Thomas dalšího dne ráno ocitl usazený na židli proti jedenácti dalším chlapcům.

Sžíraly ho obavy, byl nervózní a potil se. Chlapci seděli na židlích rozestavených v půlkruhu kolem něho. Jakmile se posadil, uvědomil si, že jsou to kápové, což bylo nepříjemné tím, že mezi nimi bude Gally. Jedna židle přímo před Thomasem byla prázdná – nepotřeboval, aby mu někdo říkal, že patří Albymu.

Seděli ve velké místnosti v budově Dvora, kde Thomas ještě nikdy nebyl. Kromě židlí tam nebyl žádný jiný nábytek s výjimkou malého stolu v rohu. Stěny byly ze dřeva, stejně jako podlaha, a nevypadalo to, že by se někdy někdo snažil, aby to tam vypadalo útulně. Chyběla tam okna a místnost byla cítit plísní a starými knihami. Thomasovi nebylo chladno, ale stejně se třásl.

Úlevu mu přineslo alespoň to, že je tam Newt. Seděl na židli napravo od Albyho prázdného místa.

„V zastoupení našeho vůdce, který leží nemocný v posteli, prohlašuji toto shromáždění za zahájené,“

řekl. Maličko při tom obrátil oči v sloup, jako by se mu příčilo všechno, co zavání formálností. „Jak všichni víte, posledních několik dní to byl hodně velkej blázinec, a vypadá to, že spousta toho, co se stalo, se točí kolem našeho bažanta Tommyho, který tu sedí před námi.“

Thomas ve tváři zrudl rozpaky.

„Už to není žádnej baža,“ ozval se Gally. Jeho skřípavý hlas byl tak tlumený a krutý, že to znělo skoro až komicky. „Teď je to rozvraceč pravidel.“

Jeho slova spustila hlasité mumlání a šepot, ale Newt je umlčel. Thomas chtěl najednou být tak daleko od této místnosti, jak by to jen šlo.

„Gally,“ řekl Newt, „pokus se dodržovat tady trochu pořádek. Jestli si chceš otevřít tu svou frasnou hubu pokaždý, když něco řeknu, tak raději rovnou vypadni, protože nemám moc veselou náladu.“

Thomas by tomu nejraději zatleskal.

Gally si založil ruce na prsou a opřel se na židli. Zamračený výraz v jeho tváři vypadal tak nuceně, až se Thomas málem nahlas rozesmál. Bylo pro něho čím dál obtížnější uvěřit, že měl ještě včera z tohoto člověka hrůzu – teď vypadal hloupě, dokonce žalostně.

Newt se na Gallyho přísně podíval a pak pokračoval. „Jsem rád, že jsme si to vyjasnili.“ Další obrácení očí v sloup. „Sešli jsme se tady proto, že za poslední den nebo dva za mnou přišli snad všichni čóni z celýho Placu, aby si postěžovali na Thomase, nebo škemrali, že ho chtějí za manžela.

Musíme rozhodnout, co s ním provedeme.“

Gally se naklonil dopředu, ale Newt ho umlčel dřív, než stačil něco říct.

„Dostaneš příležitost, Gally. Jeden po druhým. A Tommy, ty zůstaneš zticha, frase, dokud tě o něco nepožádáme. Guty?“ Počkal, až Thomas souhlasně přikývne – zdráhavě to udělal –, a pak ukázal na chlapce, který seděl na židli nejvíc vpravo. „Začni ty, Prde Zrde.“

Zrt, mohutný tichý chlapec, který se staral o zahrady, na židli poposedl. Z několika míst se ozvalo uchechtnutí na jeho adresu. Thomasovi připadalo, že se tam hodí míň než mrkev na keříček rajčat.

„No,“ začal Zrt. Oči mu těkaly, skoro jako by čekal, až mu někdo jiný napoví, co má říct. „Já nevím. Porušil jedno z nejdůležitějších pravidel. Nemůžeme dopustit, aby si lidi mysleli, že je to tak v pořádku.“ Odmlčel se a sklopil oči ke svým rukám, které si o sebe promnul. „Na druhé straně…

dokázal něco změnit. Teď víme, že tady můžeme přežít, a že můžeme rmuty porazit.“

Thomase zaplavila úleva. Měl na své straně ještě někoho. Předsevzal si, že bude na Zrta mimořádně milý.

„Zkus mě houpat ještě chvíli,“ vybuchl Gally. „Vsadím se, že ve skutečnosti na ty pitomce vyzrál Minho.“

„Gally, zavři kanál!“ zařval Newt a tentokrát vstal, aby svým slovům dodal důraz. Thomasovi se znovu chtělo tleskat. „Teď jsem tady šéf já, frasáku, a jestli od tebe uslyším ještě nějaký idiotský kecy dřív, než na tebe dojde řada, zařídím pro tu tvou podělanou prdel další vyhnanství.“

„Prosím,“ zašeptal jízlivě Gally a svezl se zpátky na židli. Do tváře se mu vrátilo to komické zamračení.

Newt si sedl a pokynul Zrtovi. „To je všechno? Máš nějaké oficiální doporučení?“

Zrt zavrtěl hlavou.

„Fajn. Další na řadě jsi ty, Pánvičko.“

Kuchař se usmál pod vousy a posadil se rovněji. „Ten čón má větší srdce než všechny prasata a krávy, co jsem upekl za poslední rok.“ Odmlčel se, jako by čekal smích, ale žádný se neozval. „Je to vážně postavený na hlavu – zachrání Albymu život, zlikviduje pár rmutů, a my tady sedíme a tlacháme, co s ním udělat. Jak by řekl Chuck, to vydá za hromadu plopáků.“

Thomas měl chuť k Pánvičkovi dojít a potřást si s ním rukou – vyjádřil právě přesně to, co si o celé záležitosti myslel on.

„Tak co doporučuješ?“ zeptal se Newt.

Pánvička si založil ruce. „Posaďte ho do té naší pitomé rady, ať nás naučí všechno, co tam venku dělal.“

Ze všech stran se strhl pokřik a Newtovi trvalo půl minuty, než všechny zklidnil. Thomas svraštil obličej; Pánvička zašel ve svém doporučení příliš daleko a skoro tak znehodnotil svůj předchozí dobře formulovaný názor na celou šlamastyku.

„Fajn, píšu si to,“ řekl Newt a současně to udělal, naškrábal si poznámku do zápisníku. „A teď všichni zavřete ty svý pitomý huby. Myslím to vážně. Znáte pravidla – žádný nápad není nepřijatelný – a všichni k tomu budete moct říct svý, až o tom budeme hlasovat.“ Dopsal a ukázal na třetího člena rady, chlapce s černými vlasy a pihovatým obličejem, se kterým se Thomas ještě nesetkal.

„Já vlastně názor nemám,“ prohlásil.

„Cože?“ zeptal se rozzlobeně Newt. „To jsme si fakt pomohli, když jsme tě do rady vybrali.“

„Je mi líto, ale vážně ho nemám.“ Pokrčil rameny. „A jestli něco, tak myslím, že souhlasím s Pánvičkou. Proč někoho trestat za to, že někomu zachránil život?“

„Takže nakonec názor máš – je to tak?“ nedal se odbýt Newt, s tužkou připravenou v ruce.

Chlapec přikývl a Newt si udělal poznámku. Thomas pociťoval čím dál větší úlevu – vypadalo to, že většina kápů je na jeho straně, ne proti němu. Přesto pro něho bylo obtížné jen tak tam sedět; zoufale chtěl promluvit sám za sebe. Ale přinutil se dodržet Newtovy příkazy a mlčet.

Další na řadě byl Winston, kápo Krvárny celý poďobaný akné. „Já myslím, že by měl bejt potrestanej. Nic proti tobě, bažo, ale Newte, ty jsi ten, kdo pořád káže o pořádku. Když ho nepotrestáme, dáme ostatním špatnej příklad. Porušil přece pravidlo číslo jedna.“

„Fajn,“ řekl Newt a zapsal si to. „Takže ty doporučuješ potrestání. Jak by sis ho představoval?“

„Myslím, že by měl být týden zavřený v lochu jenom o chlebu a vodě – a budeme muset zařídit, aby o tom všichni věděli a nic si nedomýšleli.“

Gally zatleskal, čímž si od Newta vysloužil zamračení. Thomasova kuráž trochu povadla.

Promluvili další dva kápové, z nichž jeden souhlasil s Pánvičkou a druhý s Winstonem. Pak došla řada na Newta.

„Souhlasím s mnohými z vás. Měl by být potrestaný, ale pak musíme vymyslet, jak ho využít.

Vyhrazuju si čas na svý doporučení, než vyslechnem všechny názory. Další.“

Thomasovi se všechny tyhle řeči o potrestání příčily, dokonce víc, než se mu příčilo, že musí mlčet. Ale hluboko v nitru se nedokázal přimět k tomu, aby s tím nesouhlasil – sice to vypadalo zvláštně, po tom všem, co dokázal, ale pravda byla, že důležité pravidlo porušil.

Ke slovu přicházeli další. Někteří si mysleli, že by se mu mělo dostat uznání, podle jiných měl být potrestán. Nebo obojí. Thomas už to skoro nedokázal poslouchat a čekal jen vyjádření od posledních dvou kápů, Gallyho a Minha. Ten druhý od Thomasova příchodu do místnosti nepromluvil; jenom tam sklesle seděl na židli a vypadal, jako by týden nespal.

Gally byl první. „Já myslím, že jsem svůj názor vyjádřil už dost jasně.“

Paráda, pomyslel si Thomas. V tom případě můžeš držet hubu.

Newt znovu obrátil oči v sloup. „Guty,“ řekl. „Tak pokračuj ty, Minho.“

„Ne!“ zařval Gally, až několik kápů na židlích nadskočilo. „Ještě chci něco říct.“

„Tak to řekni, frase,“ zareagoval Newt. Thomasovi bylo hned o něco líp, když viděl, že dočasný předseda rady Gallym pohrdá skoro stejně jako on. Thomas se ho sice už nebál, ale nesnášel ho pořád stejně.

„Zkuste se nad tím zamyslet,“ spustil Gally. „Tenhle grind se nám objeví v Kleci a dělá, jak je zmatenej a vystrašenej. O několik dní později už běhá po Labyrintu se rmuty a chová se, jako by mu to tam patřilo.“

Thomas zapadl do židle. Mohl jen doufat, že ostatní tak neuvažují.

Gally ve své tirádě pokračoval. „Podle mě to všechno bylo nahraný. Jak by mohl dokázat to, co udělal, jenom po několika dnech? Já mu to nežeru.“

„A co chceš vlastně říct, Gally?“ zeptal se Newt. „Co kdybys přešel k věci?“

„Podle mě dělá špeha lidem, kteří nás tady zavřeli.“

V místnosti se znovu strhl poprask. Thomas mohl jen vrtět hlavou – jednoduše nechápal, kam Gally na všechny tyhle nápady chodí. Newtovi se konečně podařilo všechny znovu uklidnit, ale Gally ještě neskončil.

„Tomuhle čónovi se nedá věřit,“ pokračoval. „Den po tom, co se objeví, nám sem přijede nějaká bláznivá holka, která mele o tom, že se všechno změní, a v ruce drží divnej vzkaz. Najdeme mrtvýho rmuta, Thomas se jako na zavolanou ocitne na noc v Labyrintu a pokusí se všechny přesvědčit, jakej je hrdina. Jenomže Minho ani nikdo jinej ho doopravdy neviděl, že by se šlahounama něco dělal. Jak můžeme vědět, že to byl ten baža, kdo Albyho tam nahoře uvázal?“

Gally se odmlčel. Několik sekund nikdo neřekl ani slovo a panika v Thomasově hrudi narůstala.

Mohlo by se stát, že tomu, co Gally říká, ostatní uvěří? Dychtil po tom, aby se mohl bránit, a málem poprvé porušil mlčení – ale než se stačil ozvat, už zase mluvil Gally.

„Děje se až moc divnejch věcí, a všechno to začalo, když se objevil tenhle grinďáckej baža.

A čistě náhodou je první, komu se podařilo přežít noc venku v Labyrintu. Tady něco nehraje, a dokud na to nepřijdeme, za sebe oficiálně doporučuju, abysme ho zavřeli do lochu – na měsíc, a pak to probereme znovu.“

Ozvaly se další hlasité protesty a Newt si něco zapsal na papír. Po celou dobu vrtěl hlavou – což Thomasovi dodalo náznak naděje.

„To je všechno, kapitáne Gally?“ zeptal se Newt.

„Přestaň ze sebe dělat takovýho chytrolína, Newte,“ vychrlil ze sebe Gally, rudý v obličeji. „Já to myslím smrtelně vážně. Jak můžeme tomuhle čónovi věřit po ani ne celým týdnu? Přestaň mě přehlasovávat, než se aspoň zamyslíš nad tím, co říkám.“

Thomas poprvé pocítil vůči Gallymu trochu pochopení – v tom, jak se k němu Newt chová, měl pravdu. Gally byl koneckonců kápo. Ale stejně ho nesnáším, pomyslel si Thomas.

„Dobrá, Gally,“ řekl Newt. „Omlouvám se. Vyslechli jsme tě a všichni tvý doporučení zvážíme.

Skončil jsi?“

„Jo, skončil jsem. A mám pravdu.“

Aniž by Gallymu věnoval další slova, Newt ukázal na Minha. „Teď ty, sice až poslední na řadě, ale stejně důležitej jako ostatní.“

Minho se prudce postavil a všechny tím zaskočil. „Já jsem tam venku byl. Viděl jsem, co udělal – zůstal pevnej, když jsem já byl zralej na plenky. Nebudu tady žvanit jako Gally. Chci jenom říct svý doporučení, to bude všechno.

Thomas zadržel dech, zvědavý, co řekne.

„Guty,“ poznamenal Newt. „Tak nám to řekni.“

Minho se podíval na Thomase. „Chtěl bych toho čóna navrhnout, aby mě nahradil jako kápa běžců.“

25. KAPITOLA

Místnost vyplnilo naprosté ticho, jako by svět zmrzl. Všichni členové rady na Minha vyjeveně hleděli. Thomas tam ohromeně seděl a čekal, až hlavní běžec řekne, že si dělal legraci.

Nakonec zakletí porušil Gally, když vstal. „To je k smíchu!“ Otočil se k Newtovi a ukázal na Minha, který si mezitím znovu sedl. „Za to, že řekl takovou pitomost, by měl z rady vyletět.“

Veškerý soucit, který Thomas s Gallym měl, jakkoli odměřený, po tomto prohlášení vyprchal.

Vypadalo to, že někteří kápové s Minhovým doporučením skutečně souhlasí – jako třeba Pánvička, který začal tleskat, aby Gallyho přehlušil, a hlasitě se dožadoval hlasování. Jiní nesouhlasili. Winston neústupně vrtěl hlavou a říkal něco, čemu Thomas nerozuměl. Když začali všichni mluvit najednou, Thomas si položil hlavu do dlaní, aby to přečkal, vyděšený a zároveň užaslý. Proč to Minho řekl? Určitě to byl vtip, pomyslel si. Newt přece řekl, že stát se běžcem trvá věčnost, natožpak kápem. Znovu vzhlédl a přál si být někde tisíc kilometrů daleko.

Newt nakonec odložil zápisník, vystoupil z půlkruhu a zakřičel na přítomné, aby zmlkli. Nejdřív to vypadalo, že Newta neslyší, nebo mu nevěnují pozornost. Ale postupně se obnovil pořádek a všichni se znovu posadili.

„Frase,“ ulevil si Newt. „Ještě jsem neviděl, aby se tolik čónů chovalo jako mimina s mlíkem na bradě. Možná na to nevypadáme, ale v těchhle končinách jsme dospělí. Tak se podle toho chovejte, nebo tuhle podělanou radu rozpustíme a začneme od začátku.“ Přešel od jednoho konce půlkruhové řady sedících kápů k druhému a každému se při tom podíval do očí. „Je mezi námi jasno?“

Skupina se pohroužila do ticha. Thomas čekal další hlasité protesty, ale byl překvapený, když všichni souhlasně přikývli, včetně Gallyho.

„Guty.“ Newt se vrátil ke své židli, sedl si a dal si do klína zápisník. Načmáral si na papír několik řádek a pak zvedl oči k Minhovi. „Tomu říkám hodit do placu pořádnej plopák, brácho. Promiň, ale budeš to muset obhájit, jestli tochceš prosadit.“

Thomas se proti své vůli nemohl dočkat, až uslyší odpověď.

Minho vypadal vyčerpaně, ale pustil se do obhajoby svého návrhu. „Jasně, čóni, pro vás je snadný tady sedět a tlachat o něčem, o čem víte kulový. Jsem v týhle skupině jedinej běžec. Jedinej z vás, kterej kdy v Labyrintu aspoň byl, je Newt.“

Gally mu skočil do řeči: „Jenom v případě, když nepočítáš, jak jsem–“

„Nepočítám!“ vykřikl Minho. „A věř mi, ty ani nikdo jinej nemáte nejmenší ponětí, jaký to je bejt tam venku. Tys přišel k bodnutí jedině proto, že jsi porušil stejný pravidlo, kvůli kterýmu se teď navážíš do Thomase. Tomu se říká pokrytectví, ty frasnej–“

„Tak dost,“ ozval se Newt. „Obhaj svůj návrh a ukonči to.“

Napětí bylo hmatatelné; Thomas měl pocit, jako by se vzduch v místnosti proměnil ve sklo, které se může každým okamžikem roztříštit. Gally i Minho působili dojmem, že jim napjatá, zrudlá kůže na obličeji praskne – ale nakonec přestali nasupeně hledět jeden na druhého.

„Fajn, tak mě poslouchejte,“ navázal Minho, když se posadil. „Já jsem nic takovýho nikdy neviděl.

On nezpanikařil. Nezačal kňučet a brečet, vůbec nevypadal, jako by měl strach. Vogo, vždyť tady byl jenom pár dní. Vzpomeňte si, jakej byl na začátku každej z nás. Choulili jsme se v koutě.

Dezorientovaní, každou hodinu jsme brečeli, nikomu jsme nevěřili a odmítali jsme cokoli dělat.

Takoví jsme byli všichni, týdny nebo měsíce, dokud nám nezbylo nic jinýho, než to překousnout a žít.“

Minho se znovu postavil a ukázal na Thomase. „Jenom pár dní po tom, co se objeví, se tenhle frajer pustí do Labyrintu, aby zachránil dva čóny, který skoro ani nezná. Všechny tyhle plopáky, že porušil nějaký pravidlo, jsou úplná pitomost. Ještě ty pravidla nedostal pod kůži. Ale spousta lidí mu řekla, jaký je to v Labyrintu, obzvlášť v noci. A on tam přesto vyrazil, když se brána zavírala. Vnímal jenom to, že dva lidi potřebujou pomoc.“ Zhluboka se nadechl. Jako by nabíral sílu, čím déle mluvil.

„Jenže to byl teprve začátek. Potom viděl, jak jsem se na Albyho vykašlal, nechal jsem ho tam, jako by bylo po něm. A já jsem byl veterán – ten, kdo měl všechny zkušenosti a znalosti. Takže když Thomas viděl, jak jsem to zabalil, neměl o tom pochybovat. Ale on to udělal. Představte si tu vůli a sílu, kterou musel napřít, aby Albyho vystrkal po té zdi nahoru, kousek po kousku. Je to psycho. Je to šílená magořina.

Ale to pořád nebylo všechno. Pak přišli rmuti. Řekl jsem Thomasovi, že se musíme rozdělit, a zahájil jsem nacvičené úhybné manévry, běhání podle určitého systému. Thomas se v situaci, kdy si měl pustit do kalhot, vzchopil a popřel veškeré zákony fyziky a gravitace, aby Albyho dostal vysoko na zeď, odlákal od něho rmuty, jednoho se zbavil, našel–“

„My tomu rozumíme,“ vyštěkl Gally. „Tady Tommy je prostě dítě štěstěny.“

Minho se na něho obořil. „Houby, ty bezcennej frasáku, ničemu nerozumíš. Jsem tady dva roky a nikdy jsem nic takovýho neviděl. Jestli se k tomu chceš vyjadřovat…“

Minho se odmlčel, promnul si oči a s výrazem marnosti zaúpěl. Thomas si uvědomil, že sám má pokleslou bradu a ústa dokořán. Jeho emoce byly rozpolcené: vděčnost k Minhovi vyvolaná tím, jak se za něho přede všemi postavil, se mísila s nedůvěrou vůči Gallyho neutuchající agresivitě a strachem, jaký bude konečný verdikt.

„Gally,“ navázal Minho klidnějším hlasem, „nejsi nic víc než zbabělec, kterej nikdy, ani jednou jedinkrát nepožádal, aby mohl dělat běžce, nebo si to třeba jenom zkusit. Nemáš právo mluvit o věcech, kterým nerozumíš. Tak drž hubu.“

Rozzuřený Gally znovu vstal. „Ještě jednou řekneš něco takovýho a zlámu ti vaz přímo tady přede všema.“ Jak mluvil, od úst mu létaly sliny.

Minho se zasmál, zvedl rozevřenou dlaň a strčil Gallyho do obličeje. Thomas se bezděčně napůl postavil, zatímco sledoval, jak Placer padl na svou židli, převrhl ji za sebe a rozlomil ji na dva kusy.

Gally se rozplácl na podlaze a začal se neohrabaně zvedat. Měl co dělat, aby se dostal na všechny čtyři. Minho k němu přistoupil, podrážkou boty mu dupl na záda a přimáčkl jeho tělo k zemi.

Thomas ohromeně padl zpátky na židli.

„Zapiš si za uši, Gally,“ řekl Minho posměšně, „že mi už nikdy nemáš vyhrožovat. Už na mě vůbec nemluv. Nikdy. Jestli to uděláš, zlomím já tobě tvůj frasnej vaz, hned co ti zpřerážím všechny ruce a nohy.“

Newt a Winston se rychle zvedli a popadli Minha, než si Thomas stačil uvědomit, že se něco děje.

Odtáhli ho od Gallyho, který vyskočil, obličej jako rudá maska vzteku. Ale neudělal žádný pohyb směrem k Minhovi, jenom tam stál s vystrčenou hrudí a přerývaně dýchal.

Nakonec Gally vycouval k východu za sebou. Napůl při tom klopýtal. Oči mu těkaly po místnosti a planula z nich nenávist. Thomase nepříjemně napadlo, že Gally vypadá jako někdo, kdo chce spáchat vraždu. Pozpátku došel ke dveřím a sáhl za sebe, aby vzal za kliku.

„Chodí to teď prostě jinak,“ řekl a plivl na podlahu. „To jsi neměl dělat, Minho. To jsi neměl dělat.“ Přejel šíleným pohledem k Newtovi. „Já vím, že mě nenávidíš, že jsi mě vždycky nenáviděl. Za to, jak jsi trapně neschopný vést tuhle skupinu, bys měl dostat vyhnanství. Jsi ostuda, a každý z vás, kdo tady zůstane, není lepší. Odteď přijdou změny. To slibuju.“

Na Thomase padla sklíčenost. Jako by situace nebyla už tak dost nepříjemná.

Gally škubnutím otevřel dveře a vyšel ven na chodbu, ale než kdokoli stačil zareagovat, strčil hlavu zpátky do místnosti. Probodl Thomase zlostným pohledem. „A ty,“ řekl, „ bažante, kterej si o sobě myslíš, že seš nějakej podělanej bůh. Nezapomeň, že už jsem tě viděl – já už mám proměnu za sebou. To, co se tady rozhodne, neznamená vůbec nic.“

Odmlčel se a zadíval se postupně na každého v místnosti. Když jeho zlomyslný pohled padl zpátky na Thomase, dodal ještě poslední věc. „Nevím, kvůli čemu jsi sem přišel – ale přísahám na svůj život, že tomu zabráním. Zabiju tě, jestli budu muset.“

Pak se otočil a s prásknutím dveřmi opustil místnost.

26. KAPITOLA

Thomas seděl na židli jako přimrazený. Pocit nevolnosti se mu v břiše rozlézal jako nějaká nákaza.

Za tu krátkou dobu od svého příchodu do Placu už absolvoval celou škálu emocí. Strach, osamělost, zoufalství, smutek, dokonce i nepatrný náznak radosti. Ale toto bylo něco nového – slyšet někoho říct, že ho nenávidí tak, že ho chce zabít.

Gally je blázen, řekl si. Je úplně šílený. Jenže ta myšlenka jeho obavy jedině přiživila. Šílení lidé mohli být opravdu schopní všeho.

Členové rady stáli nebo seděli mlčky, na první pohled byli šokovaní tím, čeho byli právě svědky, stejně jako Thomas. Newt a Wilson Minha nakonec pustili; všichni tři mrzutě došli ke svým židlím a sedli si.

„Konečně definitivně zmagořil,“ řekl Minho skoro šeptem. Thomas nepoznal, jestli chtěl, aby ho ostatní slyšeli.

„Hele, nehraj si tady na svaťouška,“ promluvil Newt. „Co tě to napadlo? Tos trochu přehnal, nemyslíš?“

Minho přimhouřil oči a dal hlavu dozadu, jako by mu Newtova otázka nešla na rozum. „Nekrm mě takovýma slintama. Každej z vás se tetelil blahem, když viděl, jak ten grind dostal, co si zasloužil, a ty to víš. Je na čase, aby se těm jeho plopákům někdo postavil.“

„Neúčastní se rady bezdůvodně,“ připomněl Newt.

„Vogo, vyhrožoval, že mi zlomí vaz a zabije Thomase. Ten idiot to nemá v hlavě v pořádku a ty uděláš nejlíp, když za ním hned teď někoho pošleš, aby ho zavřel do lochu. Je nebezpečnej.“

Thomas nemohl souhlasit víc a znovu skoro porušil příkaz, aby zůstal zticha, ale zadržel se.

Nechtěl se dostat do ještě větších problémů, než v jakých už byl – ale nevěděl, jak dlouho to ještě vydrží.

„Třeba měl dobrej důvod,“ ozval se Winston, skoro tak tiše, že to nebylo slyšet.

„Cože?“ zeptal se Minho, jako dokonalé zrcadlo Thomasových myšlenek.

Winston se zatvářil překvapeně, když se mu dostalo potvrzení, že něco řekl. Těkal očima po místnosti, než vysvětlil, jak to myslí. „No… on přece má proměnu za sebou – rmut ho bodl uprostřed bílého dne hned za Západní branou. To znamená, že má vzpomínky, a řekl, že toho bažu odněkud zná.

Proč by si to vymýšlel?“

Thomas se zamyslel nad proměnou a nad skutečností, že obnovuje vzpomínky. Do té chvíle ho to nenapadlo, ale nestálo by za to nechat se rmutem bodnout schválně, absolvovat ten strašný proces, aby si na něco vzpomněl? Představil si Bena, jak se zmítá na posteli, a vzpomněl si na Albyho křik. Ani náhodou, odpověděl si.

„Winstone, viděl jsi, co se právě stalo?“ zeptal se s nevěřícným výrazem Pánvička. „Gally je blázen. Nemůžeš tomu jeho blábolení přikládat moc velkej význam. Myslíš si snad, že tady Thomas je převlečenej rmut?“

Ať už platila na radě jakákoli pravidla, Thomas toho měl tak akorát dost. Nedokázal zůstat zticha už ani sekundu.

„Můžu teď něco říct?“ zeptal se hlasem zvýšeným pocitem frustrace. „Už toho mám plný zuby, jak o mně mluvíte, jako bych tady nebyl.“

Newt k němu zvedl oči a přikývl. „Pokračuj. Tohle pitomý shromáždění se už stejně víc zpackat nedá.“

Thomas si narychlo udělal pořádek v myšlenkách, zašmátral ve vířícím oblaku zklamání, zmatku a hněvu v hlavě po těch správných slovech. „Nevím, proč mě Gally nenávidí. Je mi to jedno. Připadá mi jako blázen. Pokud jde o to, kdo doopravdy jsem, vy všichni víte tolik jako já. Ale jestli si dobře vzpomínám, jsme tady kvůli tomu, co jsem udělal venku v Labyrintu, ne proto, že mě nějaký pitomec považuje za ztělesnění zla.“

Někdo se zahihňal a Thomas se odmlčel. Doufal, že se vyjádřil dost srozumitelně.

Newt se spokojeným výrazem přikývl. „Guty. Pojďme dokončit tohle jednání. Gallym si můžeme lámat hlavu později.“

„Nemůžeme hlasovat, když tady nejsou všichni členové,“ namítl Winston. „Pokud nejsou vážně nemocní, jako Alby.“

„Ježkovy voči, Winstone,“ odpověděl Newt. „Já bych řekl, že Gally byl dneska taky trochu indisponovanej, takže budeme pokračovat bez něho. Thomasi, promluv na svou obhajobu a pak budeme hlasovat, co bychom s tebou měli udělat.“

Thomas si uvědomil, že má ruce zatnuté v pěst a leží mu v klíně. Uvolnil jejich sevření a otřel si zpocené dlaně do kalhot. Pak spustil, i když si sám nebyl jistý, co řekne, dokud mu ta slova nevyšla z úst.

„Neudělal jsem nic špatného. Vím jenom to, že jsem uviděl dva lidi, jak se snaží dostat dovnitř mezi tyto zdi a nemůžou to stihnout. Nevšímat si toho kvůli nějakému hloupému pravidlu mi připadalo sobecké, zbabělé a… prostě hloupé. Jestli mě chcete zavřít do vězení za to, že jsem se pokusil někomu zachránit život, tak to klidně udělejte. Slibuju, že příště na ně ukážu prstem a budu se smát. A pak si zajdu k Pánvičkovi na večeři.“

Thomas se nesnažil dělat si legraci. Jenom byl šokovaný, že se z celé záležitosti může stát takové téma.

„Tady je moje doporučení,“ promluvil Newt. „Porušil jsi naše pravidlo číslo jedna, takže dostaneš jeden den v lochu. To bude tvůj trest. Kromě toho doporučuju, abychom tě zvolili mezi běžce, s účinností od okamžiku, kdy tohle zasedání skončí. Za jedinou noc jsi dokázal víc, než zvládne většina nováčků za několik týdnů. Pokud jde o to, že bys byl kápo, tak na to zapomeň.“ Podíval se na Minha. „V tom ohledu měl Gally pravdu – je to blbej nápad.“

Ta poznámka se Thomase dotkla, i když nemohl nesouhlasit. Pohlédl na Minha, zvědavý na jeho reakci.

Hlavní běžec nedal najevo překvapení, ale přesto vznesl námitku. „Proč? Nikoho lepšího nemáme – přísahám. Kápo by měl být ten nejlepší.“

„Fajn,“ odvětil Newt. „Jestli je to pravda, uděláme tu změnu později. Počkáme měsíc a uvidíme, jestli se osvědčí.“

Minho pokrčil rameny. „Guty.“

Thomas tiše vzdychl úlevou. Pořád chtěl být běžec – což ho s ohledem na to, co právě v Labyrintu absolvoval, překvapovalo –, ale stát se hned kápem vypadalo absurdně.

Newt se rozhlédl po místnosti. „Dobrá, poslechli jsme si několik doporučení, tak si to pojďme zopakovat–“

„Ale no tak,“ ozval se Pánvička. „Nech jednoduše hlasovat. Já jsem pro tvůj návrh.“

„Já taky,“ řekl Minho.

Všichni ostatní přidali svůj souhlas, což Thomase naplnilo úlevou a pocitem hrdosti. Winston byl jediný, kdo byl proti. Newt se na něho podíval. „Nepotřebujeme tvůj hlas, ale řekni nám, co se ti honí hlavou.“

Winston se na Thomase pozorně zadíval a pak se vrátil pohledem k Newtovi. „Nic proti, ale neměli bychom úplně ignorovat, co řekl Gally. Něco na tom je – prostě si nemyslím, že si to jenom tak vymyslel. A je pravda, že od chvíle, co sem Thomas přišel, je všechno frasný a divný.“

„Něco na tom je,“ uznal Newt. „Všichni se nad tím zamysleli – až se budeme mít fajn a začneme se nudit, mohli bysme svolat další shromáždění a promluvit si o tom. Guty?“

Winston přikývl.

Thomas si postěžoval na svou neviditelnost. „Miluju, jak o mně mluvíte, jako bych tady nebyl.“

„Hele, Tommy,“ řekl Newt. „Právě jsme tě zvolili běžcem. Tak přestaň fňukat a vypadni odsud.

Minho tě musí ještě hodně naučit.“

Thomasovi to do té chvíle pořádně nedošlo. Bude z něj běžec, bude zkoumat Labyrint. Navzdory všemu ucítil záchvěv vzrušení; byl si jistý, že se dokážou vyhnout tomu, aby znovu uvízli na noc někde venku. Třeba si jedinou smůlu vybral právě teď. „A co můj trest?“ zeptal se.

„Zítra,“ odpověděl Newt. „Od budíčku do západu slunce.“

Jeden den, pomyslel si Thomas. To nebude taková hrůza.

Zasedání bylo ukončeno a všichni kromě Newta a Minha spěšně opustili místnost. Newt se nepohnul ze židle, na které seděl a dělal si poznámky. „Tak, to bychom měli,“ zamumlal.

Minho došel k Thomasovi a hravě ho štípl do ruky. „Je to všechno vina tohohle čóna.“

Thomas mu štípnutí oplatil. „Kápo? Ty chceš, abych byl kápo? Jsi ještě trhlejší než Gally.

O hodně.“

Minho zahrál zlý škleb. „Fungovalo to, ne? Miř vysoko, něco trefíš. Později mi můžeš poděkovat.“

Thomas se neubránil úsměvu nad kápovou rafinovaností. Jeho pozornost upoutalo zaklepání na otevřené dveře – otočil se, aby se podíval, kdo to je. Stál tam Chuck a vypadal, jako by ho zrovna pronásledoval rmut. Thomas cítil, jak se široký úsměv z jeho tváře vytrácí.

„Co se stalo?“ zeptal se Newt a vstal. Tón jeho hlasu Thomasovy obavy ještě zesílil.

Chuck si kroutil ruce. „Poslali mě meďoši.“

„Proč?“

„Asi proto, že Alby sebou mlátí, vyvádí jako šílenec a opakuje jim, že s někým potřebuje mluvit.“

Newt vykročil ke dveřím, ale Chuck zvedl ruku. „Ehm… on nechce tebe.“

„Jak to myslíš?“

Chuck ukázal na Thomase. „Pořád se ptá po něm.“

27. KAPITOLA

Thomas podruhé za ten den ztratil ohromením řeč.

„Tak pojďme,“ řekl Newt Thomasovi a chytil ho za ruku. „Zapomeň na to, že bych s tebou nešel.“

Thomas ho následoval, s Chuckem v těsném závěsu. Opustili zasedací místnost rady a chodbou prošli k úzkému točitému schodišti, jehož si předtím nevšiml. Newt vstoupil na první schod a pak Chucka zpražil ledovým pohledem. „Ty zůstaneš tady.“

Chuck pro tentokrát jenom přikývl a neřekl nic. Thomas došel k závěru, že Albyho chování má v sobě něco, z čeho je chlapec nervózní.

„Neber si to tak,“ řekl Thomas Chuckovi, zatímco Newt zamířil po schodišti nahoru. „Právě mě zvolili běžcem, takže máš teď za kamaráda borce.“ Snažil se odlehčit situaci, a taky popřít, že má z návštěvy u Albyho strach. Co když vznese podobná obvinění jako Ben? Nebo horší?

„Jo, jasně,“ zašeptal Chuck. Hleděl při tom na dřevěné schodiště jako omámený.

Thomas pokrčil rameny a začal stoupat po schodech. Najednou měl potem kluzké dlaně a cítil, jak mu kapka stéká po spánku. Nechtěl tam nahoru jít.

Newt na něho čekal na horním konci schodiště, absolutně vážný. Stáli na opačném konci dlouhé tmavé chodby, než bylo to obvyklé schodiště, po kterém Thomas vyšel úplně první den, aby se podíval na Bena. Při té vzpomínce se mu udělalo špatně; doufal, že Alby bude už z těch muk úplně zotavený, takže nebude muset být znovu svědkem něčeho podobného – nezdravé kůže, vystouplých žil, svíjení v křečích. Ale očekával nejhorší a zkusil se na to připravit.

Doprovodil Newta ke druhým dveřím na pravé straně a díval se, jak starší chlapec zlehka zaklepal; odpovědělo mu zasténání. Newt dveře otevřel. Tiché zavrzání v Thomasovi znovu oživilo mlhavou vzpomínku z dětství na filmy o domech, ve kterých straší. Už zase – chvilkový záblesk něčeho z jeho minulosti. Pamatoval si filmy, ne však tváře herců ani to, s kým se na ně díval. Věděl, že chodil do kina, ale nedokázal si vybavit, jak některé konkrétní vypadalo. Byl to zvláštní pocit, který nedokázal vysvětlit ani sám sobě.

Newt vstoupil do místnosti a pokynul Thomasovi, aby ho následoval. Když vcházel, připravil se na hrůzný obraz, který ho tam může čekat, ale když zvedl oči, uviděl jenom chlapce, který vypadal velice zesláble, jak leží na posteli a oči má zavřené.

„Spí?“ zašeptal Thomas. Snažil se tak vyhnout opravdové otázce, která se mu v hlavě vynořila: není mrtvý, že ne?

„Nevím,“ odpověděl tiše Newt. Došel k posteli a posadil se na dřevěnou židli vedle ní. Thomas si sedl na druhou stranu.

„Alby,“ zašeptal Newt. Pak promluvil hlasitěji: „Alby, Chuck říkal, že chceš mluvit s Tommym.“

Alby třepetavě otevřel oči – důlky podlité krví se zaleskly ve světle. Podíval se nejdřív na Newta, pak na druhou stranu na Thomase. Se zaúpěním se na posteli převalil a posadil se, zády opřený o pelest. „Jo,“ zaskřehotal tiše.

„Chuck říkal, že sebou mlátíš, vyvádíš jako blázen.“ Newt se předklonil. „Co je? Pořád je ti blbě?“

Albyho další slova byla sípavá, jako by mu každé mělo ubrat týden života. „Všechno… se změní…

Ta holka… Thomas… Viděl jsem je…“ Jeho víčka se mihotavě zavřela a pak se znovu otevřela; opět si lehl na postel a zahleděl se do stropu. „Moc dobře mi není.“

„Jak to myslíš, žes viděl–“ začal Newt.

„Chtěl jsem Thomase!“ zakřičel Alby s náhlým vzedmutím energie, které by Thomas ještě před několika sekundami považoval za nemožné. „O tebe jsem nežádal, Newte! Thomase! Chtěl jsem toho pitomýho Thomase!“

Newtvzhlédl a povytaženým obočím vznesl k Thomasovi dotaz. Thomas pokrčil rameny. Každým okamžikem se cítil hůř. K čemu chtěl Alby právě jeho?

„Tak jo, ty nabručenej čóne,“ řekl Newt. „Tady ho máš – promluv si s ním.“

„Odejdi,“ vyzval ho Alby. Oči měl zavřené, dýchal těžce.

„Ani náhodou – chci to slyšet.“

„Newte.“ Odmlka. „Odejdi. Hned teď.“ Thomas měl nesmírně trapný pocit. Dělalo mu obavy, co si Newt myslí, a děsil se toho, co mu chce Alby říct.

„Ale–“ zaprotestoval Newt.

„ Ven!“ Alby se posadil, když zařval, a námahou, kterou ho to stálo, se mu zlomil hlas. Prudkým pohybem se odsunul dozadu, aby se mohl znovu opřít o pelest. „Vypadni!“

Newtův obličej povadl viditelným dotčením – ale Thomas v něm překvapivě nenalezl žádné známky hněvu. Nakonec se Newt po dlouhé a napjaté chvilce zvedl ze židle, došel ke dveřím a otevřel je. On opravdu odejde? pomyslel si Thomas.

„Nečekej, že ti budu líbat zadek, až se přijdeš omluvit,“ řekl a vyšel na chodbu.

„Zavři za sebou!“ křikl za ním Alby poslední urážku. Newt poslechl, práskl dveřmi.

Thomasovi se zrychlil tep – byl teď sám s někým, s kým bylo těžké vyjít ještě předtím, než ho napadl rmut, s někým, kdo právě prodělával proměnu. Doufal, že Alby řekne, co má na srdci, a tím to skončí. Dlouhé ticho se protáhlo na několik minut a Thomasovi se strachem roztřásly ruce.

„Já vím, kdo jsi,“ přetrhl Alby konečně mlčení. „Viděl jsem to. Všechno jsem viděl. Odkud jsme přišli, kdo jsi. Kdo je ta holka. Vybavuju si erupci.“

Erupci? Thomas se přinutil něco říct. „Nevím, o čem mluvíš. Co jsi viděl? Moc rád bych se dozvěděl, kdo jsem.“

„Hezký to není,“ odpověděl Alby a poprvé od chvíle, co Newt odešel, se podíval nahoru, přímo na Thomase. Jeho oči byly hluboké kapsy smutku, propadlé a tmavé. „Je to totiž hrozný. Proč by ti čóni měli chtít, abysme si něco pamatovali? Proč tady nemůžeme prostě žít a být spokojení?“

„Alby…“ Thomas litoval, že mu nemůže nahlédnout do hlavy, na vlastní oči spatřit, co viděl. „Co se při té proměně stalo?“ zkusil naléhat. „Na co sis vzpomněl? To, co říkáš, nedává smysl.“

„Ty–“ promluvil Alby, ale pak se najednou chytil za krk a začal vydávat bublavé, přiškrcené zvuky. Vykopl nohama a převalil se na bok, mlátil sebou sem a tam, jako by se ho snažil škrtit někdo jiný. Jazyk měl vystrčený z úst; znovu a znovu se do něj kousal.

Thomas rychle vstal a vyděšeně, vrávoravě couvl – Alby zápasil, jako by dostal nějaký záchvat, nohama kopal do všech stran. Tmavá pleť v obličeji, která byla ještě před minutou nezvykle bílá, dostala nachovou barvu. Oči mu v důlcích vyběhly tak vysoko, že vypadaly jako svítící bílé skleněnky.

„Alby!“ vykřikl Thomas. Neměl odvahu sáhnout na něj a chytit ho.

Místo toho si udělal z rukou hlásnou troubu. „Newte!“ zařval. „Newte, pojďsem!“

Dveře se rozletěly ještě dřív, než stačil poslední větu dokončit.

Newt přiběhl k Albymu, popadl ho za ramena a zatlačil celou svou vahou, aby chlapce zmítajícího se v křečích přimáčkl k posteli. „Chytni mu nohy!“

Thomas postoupil dopředu, jenže Alby nohama kopal a mlátil tak, že mu znemožňoval se k nim přiblížit. Když zasáhl Thomase chodidlem do brady, prudká bolest mu projela celou lebkou jako nůž.

Znovu klopýtavě couvl a promnul si bolavé místo.

„Udělej to, sakra!“ zařval Newt.

Thomas sebral odvahu, vrhl se na Albyho tělo, chytil mu obě nohy a přitlačil je k posteli. Ovinul mu ruce kolem stehen a stiskl. Newt zatím Albymu klekl na rameno, načež uchopil ruce, kterýma si Alby stále svíral krk a škrtil se.

„Pusť se!“ zakřičel Newt a dál zkoušel tahat. „Vždyť se zabíjíš!“

Thomas viděl, jak Newtovi pracují svaly na rukou a nabíhají žíly, když Albymu tahal za paže, dokud se mu je nakonec nepodařilo centimetr po centimetru dostat páčením pryč. Pevně je přitlačil zápasícímu chlapci na hruď. Albyho celé tělo sebou několikrát škublo, břicho mu odskočilo od postele. Potom se pomalu uvolnil a o několik sekund později už ležel bez hnutí a dech se mu zklidňoval. Jeho oči dostaly skelný lesk.

Thomas dál svíral Albyho nohy a bál se pohnout, aby nedal podnět k dalšímu záchvatu. Newt počkal dobrou minutu, než Albyho ruce pomalu pustil. Pak další minutu, než sundal koleno z jeho ramene a vstal. Thomas to pochopil jako znamení, aby udělal totéž, s nadějí, že martyrium už doopravdy skončilo.

Alby vzhlédl. Oči měl povadlé, jako kdyby měl každou chvíli upadnout do hlubokého spánku.

„Promiň, Newte,“ zašeptal. „Nevím, co se stalo. Bylo to, jako by… mé tělo ovládalo něco jiného.

Promiň…“

Thomas se zhluboka nadechl, přesvědčený, že už nikdy nezažije něco tak znepokojivého a nepříjemného. Nebo v to alespoň doufal.

„To nic,“ odpověděl Newt. „Snažil ses sám sebe zabít, ty pitomče.“

„To jsem nebyl já, přísahám,“ zamumlal Alby.

Newt prudce zvedl ruce. „Jak to myslíš, žes to nebyl ty?“ zeptal se.

„Nevím… Prostě… to jsem nebyl já.“ Na Albym bylo vidět stejný zmatek, jaký cítil Thomas v sobě.

Ale Newt zřejmě usoudil, že nestojí za to snažit se tomu přijít na kloub. Přinejmenším v tu chvíli.

Zvedl přikrývky, které během Albyho zápasu spadly z postele, a přes nemocného chlapce je přetáhl.

„Teď zkus usnout, promluvíme si o tom později.“ Zlehka ho poplácal po hlavě a dodal: „Máš dost, čóne.“

Avšak Alby už usínal. Zavíral oči a nepatrně přikyvoval hlavou.

Newt vyhledal Thomasův pohled a pokynul mu ke dveřím. Thomas se nijak nebránil ten šílený dům opustit a vykročil za Newtem na chodbu. Pak, právě když vycházel ze dveří, Alby z postele něco zamumlal.

Oba chlapci se zastavili. „Cože?“ zeptal se Newt.

Alby na krátký okamžik otevřel oči a pak maličko hlasitěji zopakoval, co řekl. „Dávejte pozor na tu holku.“ Potom se jeho oči zavřely.

A bylo to tu zase – ta dívka. Z nějakého důvodu se všechno nakonec sbíhalo k ní. Newt věnoval Thomasovi tázavý pohled, ale Thomas na něj dokázal odpovědět jen pokrčením rameny. Neměl ponětí, co se děje.

„Pojďme,“ zašeptal Newt.

„A Newte,“ zavolal Alby znovu z postele, ale tentokrát se neobtěžoval otevřít oči.

„Jo?“

„Chraň mapy.“ Alby se překulil a svými zády jim dal najevo, že konečně domluvil.

Thomas neměl pocit, že by to znělo moc povzbudivě. Neznělo to vůbec povzbudivě. Spolu s Newtem opustili místnost a potichu zavřeli dveře.

28. KAPITOLA

Thomas následoval Newta, který schody skoro seběhl, a vyšel ze Dvora do jasného odpoledního slunce. Oba chlapci chvíli neřekli ani slovo. Thomasovi to připadalo, že situace je čím dál horší a horší.

„Nemáš hlad, Tommy?“ zeptal se Newt, když byli venku.

Thomas té otázce nemohl uvěřit. „Hlad? Po tom, co jsem právě viděl, je mi na zvracení – ne, opravdu nemám hlad.“

Newt se jen vesele ušklíbl. „Ale já ho mám, čóne. Pojďme se podívat, jestli něco nezůstalo od oběda. Musíme si promluvit.“

„Nějak jsem vytušil, že něco takového řekneš.“ Ať dělal, co dělal, čím dál víc se do dění v Placu zaplétal. A začínal si na to zvykat.

Zamířili nejkratší cestou do kuchyně, kde se jim přes Pánvičkovo reptání podařilo získat sýrové sendviče a čerstvou zeleninu. Thomas si nedokázal nevšímat toho, jak se po něm kápo kuchařů podivně dívá a pokaždé uhýbá očima, když mu Thomas pohled oplatí.

Něco mu napovídalo, že takové zacházení teď bude normální. Z nějakého důvodu se od všech ostatních v Placu lišil. Měl pocit, jako by už od probuzení s vymazanou pamětí prožil celý život, ale ve skutečnosti tady byl jenom týden.

Oba chlapci se rozhodli, že si vezmou svačinu ven, a o několik minut později už seděli opření o hustý břečťan, který v tom místě pokrýval západní zeď, a sledovali různé pracovní aktivity, jež se po celém Placu odehrávaly. Thomas se přinutil jíst; situace se vyvíjela tak, že potřeboval zajistit, aby měl sílu a dokázal si poradit s každou šíleností, která mu zkříží cestu příště.

„Už jsi to někdy viděl?“ zeptal se Thomas zhruba po minutě.

Newt se na něho podíval a najednou v obličeji zvážněl. „To, co Alby právě udělal? Ne. Nikdy. Na druhou stranu, ještě nikdo se nám nepokusil říct, na co si při proměně vzpomněl. Vždycky to odmítají.

Alby se o to pokusil – to byl určitě důvod, pročho na chvíli popadl amok.“

Thomas přestal žvýkat uprostřed sousta. Bylo možné, aby je lidé, kteří za Labyrintem stáli, nějakým způsobem ovládali? Byla to děsivá představa.

„Musíme najít Gallyho,“ změnil Newt téma, ústa plná právě rozkousávané mrkve. „Ten idiot utekl a někam se schoval. Jen co se najíme, budu ho potřebovat najít a strčit do vězení.“

„Opravdu?“ Thomas se neubránil tomu, aby při té představě ucítil impuls čisté radosti. Osobně by s potěšením zabouchl dveře a zahodil klíč.

„Ten čón vyhrožoval, že tě zabije. Musíme se postarat, aby se to už nikdy nestalo. Ten frasák za svý chování tvrdě zaplatí – a může být rád, že ho nevyženeme. Vzpomínáš si, co jsem ti říkal o pořádku.“

„Jo.“ Jediné, co Thomasovi dělalo starost, bylo to, že Gally ho za své uvěznění bude nenávidět o to víc. Kašlu na to, pomyslel si. Už se toho pitomečka nebojím.

„Uděláme to takhle, Tommy,“ řekl Newt. „Do konce dne budeš se mnou – potřebujeme probrat pár věcí. Zítra tě čeká loch. Pak budeš Minhův a já budu chtít, aby ses od ostatních čónů držel nějakou dobu stranou. Jasný?“

Thomas více než ochotně souhlasil. Být převážně sám vypadalo jako skvělý nápad. „Zní to krásně.

Takže Minho mě bude zacvičovat?“

„Přesně tak – teď jsi běžec. Minho tě bude učit. Labyrint, mapy, všechno. Máš před sebou spoustu učení. Očekávám od tebe, že na tom pořádně zamakáš.“

Thomase překvapilo, že ho představa nového vstupu do Labyrintu zas tak moc neděsí. Rozhodl se udělat, co Newt řekl, s nadějí, že ho to aspoň přivede na jiné myšlenky. Hlouběji v nitru doufal, že se mu podaří vypadnout z Placu co nejčastěji. Vyhýbat se ostatním lidem byl jeho nový životní cíl.

Chlapci seděli mlčky a dojídali, dokud se Newt konečně nedostal k tomu, o čem chtěl doopravdy mluvit. Zmačkal odpad do kuličky, otočil se a podíval se přímo na Thomase.

„Thomasi,“ začal, „potřebuju, abys něco uznal. Slyšeli jsme to už příliš mnohokrát, aby se to dalo popřít, a je na čase promluvit si o tom.“

Thomas věděl, co přijde, ale zaskočilo ho to. Děsil se těch slov.

„Řekl to Gally. Řekl to Alby. Řekl to Ben,“ pokračoval Newt. „Řekla to ta holka, když jsme ji vytáhli z Klece.“

Odmlčel se. Možná čekal, že se Thomas zeptá, o co mu jde. Ale Thomas už to věděl. „Všichni řekli, že přijdou změny.“

Newt na okamžik odvrátil zrak, potom se otočil zpátky. „To je pravda. A Gally, Alby a Ben tvrdí, že tě po proměně zahlédli ve svých vzpomínkách – a podle toho, co jsem si dal dohromady, jsi nesázel květiny a nepomáhal starým paním přecházet přes ulici. Podle Gallyho máš v sobě něco natolik zkaženého, že tě kvůli tomu chce zabít.“

„Newte, já nevím–“ začal Thomas, ale Newt ho nenechal domluvit.

„Já vím, že si nic nepamatuješ, Thomasi! Přestaň to opakovat – už to nikdy neříkej. Nikdo z nás si nic nepamatuje a máme už toho po krk, jak nám to připomínáš. Jde o to, že s tebou je to v něčem jiné a je na čase, abysme zjistili v čem.“

Thomasem zalomcovala vlna hněvu. „Dobře, tak jak to uděláme? Chci vědět, kdo jsem, stejně jako všichni ostatní. To je jasná věc.“

„Potřebuju, aby ses tomu otevřel. Buď upřímnej, jestli ti něco – úplně jedno co – připadá povědomý.“

„Nic–“ spustil Thomas, ale zarazil se. Od jeho příchodu se toho stalo tolik, že skoro zapomněl, jak mu Plac připadal známý tu první noc, když spal vedle Chucka. Jak se cítil příjemně a doma. Mělo to daleko k hrůze, kterou měl zažívat.

„Vidím, že ti to v hlavě šrotuje,“ řekl tiše Newt. „Mluv.“

Thomas zaváhal. Bál se následků toho, co se chystá říct. Ale už ho nebavilo držet v sobě tajemství.

„No… nedokážu vypíchnout nic konkrétního.“ Mluvil pomalu, soustředěně. „Ale je pravda, že jsem měl pocit, jako bych tady už někdy byl, když jsem se tady ocitl.“ Podíval se na Newta. Doufal, že v jeho očích najde nějaký výraz poznání. „Měl to tak ještě někdo?“

Ale Newtova tvář byla prázdná. Jednoduše obrátil oči v sloup. „Hm, neměl, Tommy. Většina z nás se první týden podělávala do kalhot a málem si vyřvala oči.“

„Jo, jasně.“ Thomas se odmlčel, znepokojený a najednou rozpačitý. Co to všechno znamenalo?

Lišil se nějak od všech ostatních? Bylo s ním něco v nepořádku? „Ze všeho jsem měl pocit, jako bych to už znal, a věděl jsem, že chci být běžec.“

„To je fakt zajímavý.“ Newt si ho chvíli soustředěně prohlížel a nesnažil se skrýt své evidentní podezření. „Pátrej po tom dál. Namáhej mozek, věnuj volnej čas tomu, že se budeš probírat myšlenkama a přemýšlet o tomhle místě. Zavrtej se do toho svýho mozku a najdi to. Zkus to, pro nás všechny.“

„Udělám to.“ Thomas zavřel oči a začal propátrávat temnotu své mysli.

„Teď ne, ty osle,“ zasmál se Newt. „Myslel jsem, že to máš dělat odteďka. Ve volným čase, při jídle, když jdeš v noci spát, když tady budeš chodit, trénovat, pracovat. Řekni mi všechno, co ti bude připadat třeba jenom vzdáleně povědomý. Rozumíš?“

„Jo, rozumím.“ Thomas se nedokázal ubránit obavám, že v Newtovi probudil podezření a že starší chlapec pouze maskuje své znepokojení.

„Guty,“ řekl Newt. Vypadal při tom skoro až moc příjemně. „Pro začátek bysme měli za někým zajít.“

„Za kým?“ zeptal se Thomas, ale v okamžiku, kdy promluvil, už znal odpověď. Opět ho vyplnila hrůza.

„Za tou holkou. Chci, aby ses na ni podíval, až ti bude z očí crčet krev, a zjistil, jestli v tom tvým frasným mozku něco nesecvaklo.“ Newt posbíral odpadky od oběda a zvedl se. „A pak budu chtít, abys mi do posledního slova zopakoval, co ti řekl Alby.“

Thomas si povzdechl a potom vstal. „Fajn.“ Nevěděl, jestli se dokáže přimět k tomu, aby řekl celou pravdu o Albyho obviněních, nemluvě o tom, jaký pocit měl z té dívky. Vypadalo to, že mu nakonec není souzeno s tajemstvími přestat.

Chlapci se vrátili do Dvora, kde dívka stále ležela v kómatu. Thomas v sobě nedokázal potlačit obavy z toho, co si Newt myslí. Otevřel se a uvědomil si, že má Newta doopravdy rád. Pokud by se teď Newt obrátil proti němu, Thomas nevěděl,jestli by to zvládl.

„Jestli selže všechno ostatní,“ promluvil Newt a přetrhl tím Thomasovy úvahy, pošleme tě ke rmutům – necháme tě bodnout, abys mohl projít proměnou. Tvoje vzpomínky potřebujeme.“

Thomas se tomu nápadu sarkasticky zasmál, ale Newt se neusmíval.

Vypadalo to, že dívka klidně spí, jako by se mohla každým okamžikem probudit. Thomas skoro čekal, že najde kostru potaženou kůží – někoho na pokraji smrti –, ale hruď se jí zvedala a klesala pravidelným dýcháním a její pleť měla zdravou barvu.

Byl u ní jeden z meďochů, ten menší – Thomas si nemohl vzpomenout, jak se jmenuje –, a kapal bezvědomé dívce do úst vodu, vždy po několika kapkách. Na talíři a v misce na stolku u postele byly zbytky jejího oběda – bramborová kaše a polévka. Dělali všechno možné, aby zůstala živá a zdravá.

„Ahoj, Clinte,“ řekl Newt. Znělo to spokojeně, jako by se zastavil na návštěvu už mnohokrát předtím. „Přežívá.“

„Jo,“ odpověděl Clint. „Daří se jí dobře, ale celou dobu mluví ze spaní. Myslíme si, že se z toho brzo probere.“

Thomas cítil, jak se mu ježí chloupky na šíji. Z nějakého důvodu se nikdy pořádně nezabýval možností, že by se dívka mohla probudit a být v pořádku. Že by mohla mluvit s lidmi. Netušil, proč je z toho najednou tak nervózní.

„Zapisujete všechno, co říká?“ zeptal se Newt.

Clint přikývl. „Většinou tomu není rozumět. Ale když to jde, tak to děláme.“

Newt ukázal na zápisník na nočním stolku. „Dej mi příklad.“

„Vlastně to samý, co říkala, když jsme ji vytáhli z Klece, jak se všechno změní. Jiný věci o Tvůrcích a o tom, že ‚všechno musí skončit.‘ A to…“ Clint se podíval na Thomase, jako by v jeho společnosti nechtěl pokračovat.

„Nic se neděje – on může slyšet všechno, co uslyším já,“ ubezpečil ho Newt.

„No… všemu z toho nerozumím, ale…“ Clint opět pohlédl na Thomase. „Znovu a znovu opakuje jeho jméno.“

Thomas se málem svalil, když to slyšel. Copak těm zmínkám o něm nebude nikdy konec? Odkud tu dívku znal? Bylo to jako svědění uvnitř lebky, které nechce přestat a dohání k šílenství.

„Díky, Clinte,“ řekl Newt hlasem, který Thomasovi připadal jako pokyn, že může odejít. „Připrav nám o tom všem zprávu, jo?“

„Provedu.“ Meďoch se s oběma rozloučil přikývnutím a opustil místnost.

„Přitáhni si židli,“ vybídl ho Newt a sám si sedl na kraj postele. Thomas, kterému se ulevilo, že Newt zatím nespustil proud obvinění, popadl tu, která stála u stolu, a dal ji hned vedle dívčiny hlavy.

Sedl si a naklonil se dopředu, aby si prohlédl její tvář.

„Něco povědomého?“ zeptal se Newt. „Cokoliv?“

Thomas neodpověděl, jenom se dál díval a snažil se silou vůle přesvědčit svou mysl, aby strhla paměťovou bariéru a tuto dívku z jeho minulosti našla. V myšlenkách se vrátil k těm krátkým okamžikům, když hned po vytažení z Klece otevřela oči.

Byly modré a jejich barva byla sytější než oči kohokoli jiného, koho kdy viděl. Zkusil si ty oči představit teď, jak si tak prohlížel její spící tvář, v duchu ty dva obrazy spojoval. Její černé vlasy, dokonalá bílá kůže, plné rty… Jak na ni hleděl, znovu si uvědomil, že je doopravdy krásná.

Pak ho vzadu v hlavě krátce pošimralo silnější poznání – zatřepetání křídel v temném koutě, neviditelné, ale přece tam bylo. Trvalo to jen okamžik, než to zaniklo v propasti dalších odchycených vzpomínek. Ale něco ucítil.

„Já ji vážně znám,“ zašeptal a opřel se na židli. Bylo příjemné konečně to přiznat nahlas.

Newt vstal. „Cože? Kdo je to?“

„Netuším. Ale něco mi v hlavě sepnulo – odněkud ji znám.“ Thomas si promnul oči. Dráždilo ho, že to spojení nedokáže nějak podchytit.

„Tak o tom dál přemýšlej – neztrať to. Soustřeď se.“

„Já se snažím, tak zmlkni.“ Thomas zavřel oči, ponořil se do temnoty svých myšlenek, zapátral v té prázdnotě po její tváři. Kdo byla? Uvědomil si, jak je ta otázka ironická – vždyť nevěděl ani to, kdo je on.

Předklonil se na židli a zhluboka se nadechl. Potom se podíval na Newta a zavrtěl hlavou na znamení, že to vzdává. „Prostě ne–“

Teresa.

Thomas vyskočil ze židle, odstrčil ji dozadu a pátravě se otočil kolem dokola. Zaslechl…

„Co se děje?“ zeptal se Newt. „Vzpomněl sis na něco?“

Thomas ho nevnímal a dál se zmateně rozhlížel po pokoji. Věděl, že slyšel nějaký hlas. Pak se pohledem vrátil k dívce.

„Vlastně…“ Sedl si zpátky, naklonil se dopředu a zadíval se dívce do tváře. „Newte, řekl jsi něco těsně předtím, než jsem vstal?“

„Ne.“

Ovšem že ne. „Aha. Jenom se mi zdálo, že jsem něco slyšel… Nevím. Možná to bylo v mé hlavě.

Řekla… řekla něco ona?“

„Ona?“ zeptal se Newt a v očích se mu zalesklo. „Ne. Proč? Co jsi slyšel?“

Thomas se bál to přiznat. „Já… přísahám, že jsem slyšel jméno. Teresa.“

„Teresa? Ne, to jsem neslyšel. Určitě se to někde uvolnilo z těch tvých podělaných paměťových bloků! Tak se jmenuje, Tommy. Teresa. Určitě.“

Thomas měl zvláštní pocit – nepříjemný, jako by se právě stalo něco nadpřirozeného. „Bylo to…

přísahám, že jsem to slyšel. Jenomže v hlavě. Nedokážu to vysvětlit.“

Thomasi.

Tentokrát vyskočil ze židle a odhrabal se tak daleko od postele, jak to jen šlo. Převrhl při tom lampu na stolku; dopadla s třeskem rozbíjeného skla. Hlas, dívčí hlas. Tichý, příjemný, jistý. Slyšel ho. Věděl, že ho slyšel.

„Co to s tebou kruci je?“ zeptal se Newt.

Srdce mu bilo jako zběsilé. Cítil jeho bušení v lebce. V žaludku mu vřely kyselé šťávy. „Ona… ona na mě mluví. Uvnitř hlavy. Právě řekla moje jméno!“

„Cože?“

„Přísahám.“ Svět se kolem něho točil, tlačil se na něj, drtil jeho mysl. „Já… slyším v hlavě její hlas – nebo něco… ve skutečnosti to není hlas…“

„Sedni na zadek, Tommy. O čem to žvaníš, kruci?“

„Newte, já to myslím vážně. To… ve skutečnosti není hlas… ale zároveň je.“

Tome, jsme poslední. Brzo to skončí. Musí.

Slova se mu rozléhala hlavou, dotýkala se jeho ušních bubínků – slyšel je. Přitom nezněla, jako by se ozývala z místnosti, zvenčí jeho těla. Byla doslova, všemi způsoby, uvnitř jeho mysli.

Tome, nezblázni se ze mě.

Přitiskl si ruce na uši a pevně zavřel oči. Bylo to strašně zvláštní; nedokázal své racionální myšlení přesvědčit, aby se smířilo s tím, co se děje.

Paměť už mi bledne, Tome. Až se probudím, už si moc pamatovat nebudu. Dokážeme ve zkouškách obstát. Musí to skončit. Poslali mě jako spouštěč.

Thomas už to nedokázal dál snášet. Aniž vnímal Newtovy otázky, dopotácel se ke dveřím, prudkým škubnutím je otevřel, vyšel na chodbu a rozběhl se. Dolů po schodech, hlavními dveřmi ven. Běžel, ale ji tím stejně neumlčel.

Všechno se změní, řekla.

Chtěl křičet a běžet tak dlouho, dokud mu budou síly stačit. Dorazil k Východní bráně a prosprintoval jí z Placu ven. Prchal dál, jednou chodbou za druhou, hluboko do srdce Labyrintu, pravidla nepravidla. Ale hlasu ani tak neunikl.

Byli jsme to my dva, Tome. My jsme jim to udělali. Sobě jsme to udělali.

29. KAPITOLA

Thomas se nezastavil, dokud hlas nadobro neutichl.

Byl to pro něho šok, když zjistil, že běžel skoro hodinu – stíny na stěnách se protahovaly k východu, slunce zanedlouho zapadne a brány se na noc uzavřou. Musel se vrátit. Jen mimoděk si uvědomil, že se zorientoval a zná čas. Že jeho instinkty fungují spolehlivě.

Musel se vrátit.

Jenže nevěděl, jestli se jí dokáže znovu postavit. Tomu hlasu uvnitř hlavy. Divným věcem, které říkala.

Neměl na vybranou. Odmítáním pravdy by nic nevyřešil. A i když byl ten vpád do jeho hlavy hodně nepříjemný – a hodně divný –, rozhodně byl lepší než další setkání se rmuty.

Když se pak během vracel k Placu, dozvěděl se o sobě spoustu věcí. Aniž chtěl, nebo aniž si to uvědomoval, představil si v duchu přesnou trasu Labyrintem, když prchal před tím hlasem. Ani jednou na zpáteční cestě neznejistěl. Zahýbal doleva a doprava, probíhal dlouhými chodbami stejnou cestou, kterou přišel. Věděl, co to znamená.

Minho měl pravdu. Thomas bude zanedlouho nejlepší běžec.

Druhou věcí, kterou se o sobě dozvěděl, jako by to již dostatečně neukázala noc strávená v Labyrintu, bylo to, že jeho tělo je v dokonalé kondici. Pouhý den předtím byl se silami na dně a bolelo ho všechno od hlavy k patě. Rychle se zregeneroval a běh teď pro něho neznamenal skoro žádnou námahu, přestože ho provozoval skoro už dvě hodiny v kuse. Nemusel být žádný matematický génius, aby si spočítal, že jeho rychlost v kombinaci s časem znamenají, že po návratu do Placu za sebou bude mít zhruba půlmaraton.

Nikdy předtím mu pořádně nedošlo, jak je Labyrint obrovský. Kilometry a kilometry. Vzhledem k tomu, že se jeho stěny každou noc přesouvaly, konečně pochopil, proč je nalezení cesty z Labyrintu tak obtížné. Doteď o tom pochyboval a divil se, jak můžou být běžci tak neschopní.

Běžel dál, doleva, doprava, rovně, pořád dál. V okamžiku, kdy překročil práh Placu, zbývalo do uzavření bran na noc posledních pár minut. Vyčerpaně zamířil rovnou do Krchálku a ponořil se hluboko do lesa, až dorazil k místu, kde se stromy tlačily do jihozápadního rohu. Nejvíc ze všeho chtěl být sám.

Když už neslyšel nic než vzdálené zvuky rozhovorů mezi Placery a slabé ozvěny ovčího bečení a prasečího chrochtání, přání se mu splnilo; našel místo, kde se dvě gigantické zdi sbíhaly, a sedl si do kouta, aby si odpočinul. Nikdo nepřišel, nikdo ho neobtěžoval. Jižní zeď se nakonec dala do pohybu, aby se na noc zavřela; nahnul se dopředu, dokud se nezastavila. O několik minut později, když měl záda znovu pohodlně zabořená do silné vrstvy břečťanu, tam usnul.

Další den ráno ho někdo probudil lehkým zatřesením.

„Vstávej, Thomasi.“ Byl to Chuck – vypadalo to, že ho ten kluk dokáže najít všude.

Thomas zasténal a naklonil se dopředu. Potom si protáhl záda a paže. Během noci ho přikryly dvě deky – někdo si hrál na placovou mámu.

„Kolik je?“ zeptal se.

„Málem jsi zmeškal snídani.“ Chuck ho zatahal za ruku. „Dělej, vstávej. Musíš se začít chovat normálně, nebo bude všechno ještě horší.“

Thomasovi v hlavě ožily události předchozího dne a žaludek jako by se mu obrátil naruby. Co se mnou provedou? pomyslel si. Po tom, co řekla ta dívka. Něco o tom, že jsme jim to udělali ona a já. Sobě jsme to udělali. Co tím myslela?

Pak ho napadlo, že se možná zbláznil. Třeba ho stres z Labyrintu dohnal k šílenství. Ten hlas uvnitř hlavy každopádně slyšel jenom on. Nikdo jiný o těch divných věcech, které Teresa řekla, nebo ze kterých ho obvinila, nevěděl. Nikdo nevěděl dokonce ani to, že mu řekla, jak se jmenuje. Vlastně, nikdo kromě Newta.

A Thomas chtěl, aby to tak zůstalo. Situace byla už tak dost komplikovaná – v žádném případě ji nechtěl zhoršovat tím, že bude lidem vyprávět o hlasech, které slyší v hlavě. Jediný problém představoval Newt. Thomas ho potřeboval nějakým způsobem přesvědčit, že toho tlaku už na něho bylo příliš a pořádný noční odpočinek všechno vyřešil. Nejsem blázen, řekl si. Určitě nebyl.

Chuck si ho prohlížel s povytaženým obočím.

„Promiň,“ řekl Thomas a vstal. Snažil se chovat co nejnormálněji. „Jen jsem se zamyslel. Pojďme se najíst, mám hlad jako vlk.“

„Guty,“ odvětil Chuck a poplácal ho po zádech.

Zamířili ke dvoru. Chuck celou cestu něco žvanil a Thomas si nestěžoval – nic normálnějšího v životě najít nemohl.

„Včera v noci tě objevil Newt a všem řekl, aby tě nechali spát. A řekl nám, jak o tobě včera rozhodla rada – jeden den budeš zavřený ve vězení a pak nastoupíš na výcvik k běžcům. Někteří čóni reptali, někteří měli radost, a většina se chovala, jako by je to nemohlo zajímat míň. Pokud jde o mě, já myslím, že je to celkem parádní.“ Chuck se odmlčel, aby se nadechl, a pak pokračoval: „Tu první noc, když ses chvástal, že budeš běžec, a tlačil ze sebe všechny ty další plopáky – frase, uvnitř jsem se smál, až jsem se za břicho popadal. Pořád jsem si říkal, že tohohle frajera čeká tvrdý probuzení.

Tys však dokázal, že vedle jsem byl já.“

Ale Thomasovi se o tom nechtělo mluvit. „Udělal jsem prostě to, co by udělal kdokoli jiný.

Nemůžu za to, že Minho a Newt chtějí, abych byl běžec.“

„Jo jasně. Hele, přestaň bejt skromnej.“

Skutečnost, že je běžec, byla to poslední, na co Thomas myslel. To, čeho se nemohl zbavit, byly myšlenky na Teresu, na ten hlas v hlavě, na to, co řekla. „Uznávám, asi jsem trochu natěšenej.“

Thomas se nuceně usmál, i když při pomyšlení, že bude celý den trčet o samotě v lochu, než bude moci začít, mu nebylo vůbec příjemné.

„Uvidíme, co budeš říkat, až ti budou od běhání odpadat nohy. Ale starej Chucky je na tebe každopádně hrdej, abys věděl.“

Thomas se kamarádovu nadšení usmál. „Kéž bys byl moje máma,“ zašeptal Thomas, „život by byl pohádka.“ Moje máma, pomyslel si. Svět jako by na okamžik ztmavl – nedokázal si vybavit ani svou matku. Vyhnal tu myšlenku, než ho stačila pohltit.

Došli do kuchyně, vybavili se pro rychlou snídani a sedli si na dvě prázdná místa u velkého stolu uvnitř. Každý Placer, který procházel dveřmi dovnitř nebo ven, se na Thomase podíval; několik jich přišlo a chtělo mu poblahopřát. Až na občasný nevraživý pohled to vypadalo, že většina lidí je na jeho straně. Potom si vzpomněl na Gallyho.

„Hej, Chucku,“ zeptal se, když si nabral vajíčka, a pokusil se, aby to vyznělo nenuceně. „Podařilo se jim najít Gallyho?“

„Ne. Chtěl jsem ti to říct – někdo tvrdil, že ho zahlédli po odchodu ze shromáždění vyběhnout ven do Labyrintu. Od té doby ho nikdo neviděl.“

Thomas upustil vidličku. Když se ptal, nevěděl, co čeká, nebo v co doufá. V každém případě ho ta zpráva ohromila. „Co? To myslíš vážně? Odešel do Labyrintu?“

„Jo. Každej ví, že se zcvoknul. Kdosi tě dokonce obvinil, že jsi ho zabil, když jsi tam včera vyběhl.“

„Nemůžu uvěřit…“ Thomas hleděl na svůj talíř a snažil se pochopit, co k tomu Gallyho mohlo vést.

„Nedělej si z toho hlavu, vogo. Kromě pár jeho frasnejch kumpánů ho stejně nikdo neměl rád. To jsou ti, kteří tě teď obviňujou.“

Thomasovi se nechtělo věřit, jak bezstarostně o tom Chuck mluví. „Přece víš, že nejspíš bude mrtvej. A ty o něm mluvíš, jako by odjel na prázdniny.“

Chuckova tvář dostala zamyšlený výraz. „Já si nemyslím, že je mrtvej.“

„Co? Tak kde je? Nejsme snad s Minhem jediní, kteří noc venku přežili?“

„Právě to říkám. Myslím si, že ho jeho kámoši schovávají někde uvnitř Placu. Gally sice byl idiot, ale nemohl být tak blbej, aby zůstával celou noc v Labyrintu. Jako ty.“

Thomas zavrtěl hlavou. „Třeba je právě to důvod, proč venku zůstal. Chtěl dokázat, že zvládne všechno, co zvládnu já. Ten člověk mě nenávidí.“ Odmlčel se. „Nenáviděl.“

„Kašli na to.“ Chuck pokrčil rameny, jako by se dohadovali o to, co si dají k snídani. „Jestli je mrtvej, tak ho nakonec nejspíš najdete. Jestli ne, dostane hlad a přijde se najíst. Mně na tom nesejde.“

Thomas vzal svůj talíř a odnesl jej ke stolu se špinavým nádobím. „Nechci nic víc než jeden normální den – jeden den, abych si odpočinul.“

„V tom případě se ti tvý přání vyplní, tím si buď jistej,“ řekl hlas z kuchyňských dveří za ním.

Thomas se otočil a uviděl Newta, jak tam stojí a usmívá se. Ten veselý škleb na něho zapůsobil uklidňujícím kouzlem, jako by zjišťoval, že svět je znovu v pořádku.

„Tak pojď do klece, ptáčku,“ řekl Newt. „Až budeš sedět v base, můžeš si dát oraz. Pojďme.

Chucky ti v poledne přinese něco k obědu.“

Thomaspřikývl a zamířil ke dveřím. Newt vyšel ven jako první. Najednou mu den ve vězení připadal jako skvělá věc. Den, kdy mohl jenom sedět a odpočívat.

Něco mu ale říkalo, že to už by bylo pravděpodobnější, že mu Gally přinese květiny, než že by v Place uplynul celý den, aniž by se stalo nic divného.

30. KAPITOLA

Loch stál na nenápadném místě mezi Dvorem a severní zdí Placu, ukrytý za pichlavými, rozbujelými keři, které vypadaly, že se je roky nikdo nesnažil ostříhat. Byl to velký kvádr z hrubého betonu, do kterého vedlo jedno maličké zamřížované okno a dřevěné dveře zajištěné hrozivou rezavou petlicí jako něco, co se dochovalo z temných časů.

Newt vytáhl klíč, dveře otevřel a pokynul Thomasovi, aby šel dál. „Uvnitř je jenom jedna židle a nic, čím by ses mohl zabavit. Tak si to užij.“

Thomas v duchu zaúpěl, když vešel dovnitř a spatřil jediný kus nábytku – šerednou, rozvrzanou židli, která měla, nejspíš schválně, jednu nohu viditelně kratší než ostatní. Nebyl na ní ani polštářek.

„Bav se,“ řekl Newt, než za ním dveře zavřel. Thomas se otočil zpátky ke svému novému domovu a uslyšel za sebou, jak se petlice zavřela a zámek zacvakl. V nezaskleném okénku se objevila Newtova hlava. Nahlédla přes mříže dovnitř, s potutelným úsměvem na tváři. „Hezká odměna za porušení pravidel. Zachránil jsi pár životů, Tommy, ale pořád se musíš učit–“

„Jo. Já vím. Řád. “

Newt se usmál. „Nejsi vůbec zlej, čóne. Ale kamarádi nekamarádi, musím to tady vést, jak se patří, jestli chceme přežít. Přemýšlej o tom, až tady budeš sedět a hledět do těch podělanejch zdí.“

A s tím zmizel.

Uběhla první hodina a Thomas cítil, jak se nuda vkrádá dovnitř jako krysy pode dveřmi. Po hodině číslo dva měl chuť mlátit hlavou o zeď. O dvě hodiny později si začal říkat, že oběd ve společnosti Gallyho a rmutů by byl příjemnější než sedět v téhle pitomé base. Posadil se a zkusil vyvolat nějaké vzpomínky, ale než se cokoli stačilo zformovat, všechno se rozplynulo v mlhu zapomnění.

V poledne naštěstí dorazil Chuck s obědem a poskytl Thomasovi úlevu od vlastních myšlenek.

Poté, co mu okénkem podal nějaké kousky kuřecího masa a sklenici vody, se ujal své obvyklé role, v níž se Thomase snažil svými řečmi umořit.

„Všechno se vrací k normálu,“ ohlásil chlapec. „Běžci vyrazili do Labyrintu, všichni pracují – možná nakonec přežijeme. Po Gallym pořád ani stopy – Newt řekl běžcům, aby se šupem vrátili, pokud by jeho tělo našli. A vlastně, jo – Alby vstal a už chodí. Vypadá v pohodě – a Newt je rád, že už nemusí dělat velkýho šéfa on.“

Zmínka o Albym odpoutala Thomasovu pozornost od jídla. Vybavil si, jak se předchozího dne zmítal, jak sám sebe škrtil. Potom si vzpomněl, že nikdo jiný neví, co Alby řekl, když Newt z místnosti odešel – předtím, než dostal záchvat. To však neznamená, že to Alby nikomu dalšímu neřekne, když je teď vzhůru a chodí po Placu.

Chuck mluvil dál, ale naprosto nečekaně změnil téma. „Thomasi, jsem z toho nějak rozhozenej, člověče. Je to divný být smutnej a stýskat si po domově, ale nemám tušení, k čemu by ses chtěl vrátit ty. Vím jenom, že nechci bejt tady. Chci se vrátit ke své rodině. Je mi jedno, co tam je, odkud mě sebrali. Chci si pamatovat.“

Thomase to trochu zaskočilo. Nikdy Chucka neslyšel říct něco tak hlubokého a tak pravdivého. „Já vím, jak to myslíš,“ zašeptal.

Chuck byl tak malý, že jeho oči nebyly dost vysoko, aby je Thomas viděl, když mluvil, ale podle jeho dalších slov si Thomas představil, že jsou plné bezútěšného smutku, možná dokonce slz. „Dřív jsem brečel. Každou noc.“

Thomas díky tomu pustil z hlavy myšlenky na Albyho. „Vážně?“

„Jako mimino, který se počůrává. Skoro až do dne, kdy ses objevil ty. Pak jsem si na to nejspíš prostě zvykl. Stal se z toho tady domov, přestože každý den doufáme, že se dostaneme ven.“

„Já jsem brečel jenom jednou, co jsem tady, ale to bylo po tom, co jsem byl málem sežraný zaživa.

Asi jsem prostě povrchní fras.“ Kdyby s tím Chuck nezačal, Thomas by se k tomu patrně nepřiznal.

„Tys brečel?“ zaslechl skrz okno opakovat Chucka. „Tenkrát?“

„Jo. Když se ten poslední rmut konečně zřítil z Útesu, sesypal jsem se a řval jsem, až mě bolelo v krku a na prsou.“ Thomas si to všechno vybavoval až moc dobře. „Najednou to na mě všechno padlo. Rozhodně mi pak bylo líp – nevyčítej si, že brečíš. Nikdy.“

„Člověk se po tom fakt cítí líp, co? Je to divný, jak to funguje.“

Několik minut uběhlo mlčky. Thomas se přistihl, jak doufá, že Chuck neodejde.

„Hej, Thomasi?“ zeptal se chlapec.

„Pořád tady jsem.“

„Myslíš, že mám rodiče? Opravdový rodiče?“

Thomas se zasmál, hlavně proto, aby zapudil nenadálou vlnu smutku, kterou to prohlášení vyvolalo.

„Jasně že máš, čóne. To ti mám vysvětlovat, že tě nepřinesl čáp?“ Thomase bodlo u srdce – vzpomněl si, že se mu toho poučení dostalo také, ale nevěděl od koho.

„Tak jsem to nemyslel,“ odvětil Chuck hlasem, v němž nebylo žádné veselí. Byl tichý a smutný, téměř mumlal. „Většina kluků, kteří prošli proměnou, si pamatuje tak hrozný věci, že o nich nechce ani mluvit, proto pochybuju, že by mě doma čekalo něco dobrýho. Tak se ptám, jestli je podle tebe možný, že mám někde venku ve světě mámu a tátu, kterým se po mně stýská. Myslíš, že oni v noci brečí?“

Thomase naprosto šokovalo, když si uvědomil, že se mu oči zalily slzami. Život byl od jeho příchodu tak hektický, že o Placerech vlastně nikdy nepřemýšlel jako o opravdových lidech s opravdovými rodinami, kterým chybí. Bylo to zvláštní, ale dokonce tak nepřemýšlel ani sám o sobě.

Měl myšlenky jen pro to, co to všechno znamená, kdo je tam poslal a jak by se mohli dostat ven.

Poprvé ucítil k Chuckovi něco, co ho rozzlobilo tak, že měl chuť někoho zabít. Ten kluk měl být ve škole, doma, hrát si s dětmi od sousedů. Zasloužil si být v noci doma u rodiny, kde ho mají rádi a dělají si o něho starosti. U mámy, která ho každý den donutí jít do sprchy, a táty, který mu pomůže s domácími úkoly.

Thomas nenáviděl lidi, kteří tohoto ubohého, nevinného kluka vzali od rodiny. Nenáviděl je tak vášnivě, že doposud ani nevěděl, že se v člověku může taková emoce najít. Toužil, aby byli mrtví, přál si dokonce, aby poznali mučení. Chtěl, aby byl Chuck šťastný.

Jenže štěstí jim ze života sebrali. Lásku jim ze života sebrali.

„Poslouchej, mě, Chucku.“ Thomas se odmlčel, zklidnil se, jak to šlo, a dal si záležet, aby se mu nezlomil hlas. „Věřím tomu, že máš rodiče. Vím to. Zní to hrozně, ale vsadím se, že tvoje máma teď sedí u tebe v pokoji, drží tvůj polštář a dívá se ven na svět, který tě jí ukradl. Jo, a vsadím se, že pláče. Hodně. Až má opuchlé oči a teče jí z nosu. Opravdicky.“

Chuck nic neřekl, ale Thomasovi se zdálo, že zaslechl tichoučké posmrknutí.

„Nevzdávej to, Chucku. My na to přijdeme, dostaneme se odsud. Jsem teď běžec – a slibuju ti na svůj život, že tě do toho tvýho pokoje vrátím. Postarám se, aby tvá máma přestala plakat.“ A Thomas to myslel vážně. Cítil to ve svém srdci jako žár.

„Doufám, že máš pravdu,“ ozval seChuck rozechvělým hlasem. Ukázal mu do okna zvednutý palec a pak odešel.

Thomas vstal, aby mohl po místnůstce přecházet. Vřela v něm intenzivní touha svůj slib dodržet.

„Přísahám, Chucku,“ zašeptal, i když tam nikdo nebyl. „Přísahám, že tě dostanu domů.“

31. KAPITOLA

Těsně poté, co Thomas uslyšel, jak skřípění a rachot kamene o kámen ohlásily, že se brány pro ten den uzavírají, se objevil Alby, aby ho pustil ven, což bylo velké překvapení. Klíč a zámek o sebe zazvonily, načež se dveře cely otevřely dokořán.

„Mrtvej nejsi, čóne, ne?“ zeptal se Alby. Vypadal o tolik líp než předchozího dne, že se Thomas neubránil tomu, aby na něj vytřeštil oči. Jeho pleti se vrátila sytá barva, oči již nebyly protkané rudými žilkami. Vypadal, jako by za čtyřiadvacet hodin přibral víc než pět kilo.

Alby si všiml, jak na něj zírá. „Frase, na co čumíš, mladej?“

Thomas lehce zavrtěl hlavou. Měl pocit, jako by byl v nějakém transu. Hlava mu pracovala na plné obrátky a přemýšlela, co si Alby pamatuje, co ví, co by o něm mohl říct. „Co– Ale vlastně nic. Jenom mi přijde šílený, že ses dal do kupy tak rychle. Už je ti dobře?“

Alby ohnul biceps na pravé ruce. „Nikdy mi nebylo líp – tak vylez ven.“

Thomas ho poslechl. Doufal, že neuhýbá očima a neprozrazuje tak své obavy.

Alby dveře lochu zavřel a zamkl. Pak se otočil čelem k němu. „Ale vážně, kecám. Připadám si jako plopák dvakrát vysranej rmutem.“

„Jo, včera jsi tak vypadal.“ Když ho Alby zpražil pohledem, zadoufal, že to bylo jenom žertem, a rychle vysvětlil: „Zato dnes vypadáš jako ze žurnálu, přísahám.“

Alby si strčil klíče do kapsy a opřel se zády o dveře lochu. „Takže úplně stejný řeči o ničem, jako jsme vedli včera.“

Thomasovi se rozbušilo srdce. V tu chvíli neměl ponětí, co může od Albyho čekat. „No… jo, vzpomínám si.“

„Co jsem viděl, to jsem viděl, bažo. Bledne to, ale nezapomenu to nikdy. Bylo to hrozný. Když o tom zkusím mluvit, něco mě začne škrtit. Teď ty obrazy vyplouvají a mizí, jako by to něco nechtělo, abych si to pamatoval.“

Thomasovi probleskla před očima scéna z předchozího dne. Alby, jak sebou zmítá, snaží se sám sebe zardousit – kdyby to neviděl na vlastní oči, nevěřil by, že se to stalo. I když se bál odpovědi, věděl, že další otázku prostě položit musí. „Co tam bylo o mně – pořád jsi říkal, že jsi viděl mě. Co jsem dělal?“

Alby chvíli hleděl do prázdného místa v dálce, než odpověděl. „Byl jsi tam… s Tvůrci. Pomáhal jsi jim. Ale to není to, co mě tak šokovalo.“

Thomas měl pocit, jako by mu právě někdo dal pěstí do břicha. Pomáhal jim? Nedokázal zformulovat slova, kterými by se zeptal, co to znamená.

Alby pokračoval. „Doufám, že nám proměna nedává opravdový vzpomínky – že nám jenom podstrkuje falešný. Někteří takový podezření mají – já můžu jenom doufat. Jestli je svět takovej, jak jsem ho viděl…“ Odmlčel se. Po jeho hlasu zůstalo zlověstné ticho.

Thomas byl zmatený, ale nechtěl se vzdát. „Vážně mi nemůžeš říct, co jsi viděl o mně?“

Alby zavrtěl hlavou. „Ani za nic, čóne. Nebudu riskovat, že se zase uškrtím. Třeba je to něco, co nám nasadili do mozku, aby nás mohli ovládat – stejně jako když nám vymazali paměť.“

„No, jestli jsem ten špatnej, možná byste mě měli nechat zavřenýho,“ řekl Thomas. Napůl to myslel vážně.

„Bažo, ty nejsi špatnej. Možná jsi frasnej grinďák, ale špatnej nejsi.“ Alby ukázal nepatrný náznak úsměvu, jenom škvírku v obvykle kamenné tváři. „Riskoval jsi svůj zadek, abys mě a Minha zachránil – nikdy jsem neslyšel, že by něco takovýho udělal někdo, kdo je špatnej. Ne, jenom mi to připomíná, že rmutí sérum a proměna v sobě mají něco podezřelýho. Aspoň doufám, že to tak je, kvůli sobě i kvůli tobě.“

Thomasovi se tak ulevilo, že na něm Alby neshledává nic špatného, že slyšel jen polovinu z toho, co starší chlapec právě řekl. „Jak moc to bylo hrozné? Ty vzpomínky, které se ti vrátily.“

„Vybavil jsem si různý věci z dospívání, kde jsem žil a tak podobně. A kdyby sem v tuhle chvíli přišel Bůh a nabídl mi, že se můžu vrátit domů…“ Alby se zadíval na zem a znovu zavrtěl hlavou.

„Jestli to byla pravda, bažo, tak přísahám, že raději půjdu bydlet ke rmutům, než se tam vrátit.“

Thomase překvapilo, že je to tak strašné – rád by se od Albyho dozvěděl podrobnosti, vyslechl si nějaký popis nebo tak něco. Věděl však, že Alby má ještě v příliš živé paměti, jak se dusil, než aby ustoupil. „Třeba to nebylo opravdový, Alby. Třeba je rmutí sérum nějaká psychodroga, která vyvolává halucinace.“ Thomasovi bylo jasné, že se jen chytá stébel.

Alby se na chvíli zamyslel. „Droga… halucinace…“ Pak zavrtěl hlavou. „Pochybuju.“

Stálo to za pokus. „Pořád platí, že odsud musíme utéct.“

„Jasně, bažo, díky,“ řekl sarkasticky Alby. „Nevím, co bysme si bez těch tvejch motivačních keců počali.“ Znovu ten pokus o úsměv.

Změna Albyho nálady vytrhla Thomase ze skleslosti. „A přestaň mi říkat bažo. Bažant je teď ta holka.“

„Fajn, bažo.“ Alby si povzdechl. Rozhovor pro něho evidentně skončil. „Běž si najít něco k večeři – tvůj strašlivý trest jednodenního vězení skončil.“

„Jeden den bohatě stačil.“ Přestože Thomas toužil po odpovědích, byl připravený se od lochu vzdálit. Navíc měl obrovský hlad. Věnoval Albymu široký úsměv a zamířil nejkratší cestou do kuchyně za jídlem.

Večeře byla fantastická.

Pánvička věděl, že Thomas přijde pozdě, a tak mu nechal talíř plný pečeného hovězího s bramborami, a vzkaz, na kterém stálo, že sušenky najde v kredenci. Vypadalo to, že kuchař je odhodlán dostát podpoře, kterou Thomasovi projevil na shromáždění. Zatímco jedl, připojil se k němu Minho a trochu ho připravil před prvním velkým dnem běžeckého výcviku, když ho seznámil s některými statistikami a zajímavými fakty. Věcmi, o kterých mohl přemýšlet, až půjde večer spát.

Když skončili, Thomas zamířil zpátky k místu v ústraní, kde spal minulou noc, v koutě za Krchálkem. Přemýšlel o svém rozhovoru s Chuckem a uvažoval, jaké by to bylo nechat si od rodičů popřát dobrou noc.

Tu noc se po Placu potloukalo několik chlapců, ale většinou byl klid, jako by všichni chtěli jednoduše jít spát, zakončit den a šmytec. Thomas si nestěžoval – přesně tohle potřeboval.

Deky, které mu někdo nechal minulou noc, tam stále ještě ležely. Zvedl je a našel si místečko, schoulil se v koutě, kde se kamenné stěny sbíhaly v houštině poddajného břečťanu a dodávaly pocit klidu. Když se poprvé zhluboka nadechl, aby se zkusil uvolnit, přivítaly ho smíšené vůně lesa. Vzduch se zdál být dokonalý, což ho znovu donutilo pozastavit se nad počasím, které tam vládlo. Nikdy nepršelo, nikdy nesněžilo, nikdy nebylo moc horko nebo příliš chladno. Nebýt té drobnosti, že byli odtrženi od přátel a rodin a uvězněni v Labyrintu se smečkou bestií, mohl by to být ráj.

Některé věci tady byly až moc dokonalé. Věděl to, ale neměl pro to žádné vysvětlení.

Zabloudil myšlenkami k tomu, co mu Minhořekl při večeři o velikosti a měřítku Labyrintu. Věřil tomu – sám si to obrovské měřítko uvědomil, když byl u Útesu. Ale jednoduše si nedovedl představit, jak by se taková stavba dala vybudovat. Labyrint se táhl na kilometry daleko. Běžci museli být skoro až v nadlidské kondici, aby zvládli to, co každý den dělali.

Přesto se jim nikdy nepodařilo najít východ. A navzdory tomu, navzdory naprosté beznadějnosti situace, se pořád ještě nevzdali.

Při večeři mu Minho vyprávěl starý příběh – jednu z bizarních a nahodilých věcí, jež si pamatoval z dřívějška – o ženě uvězněné v labyrintu. Dostala se ven díky tomu, že nikdy nespustila pravou ruku ze stěn labyrintu; posunovala ji po nich, jak šla. Byla tak nucena při každé změně směru zahnout doprava a prosté zákony fyziky a geometrie způsobily, že nakonec východ našla. Mělo to logiku.

Ale tady ne. Tady vedly všechny cesty zpátky do Placu. Určitě jim něco unikalo.

Zítra začne jeho výcvik. Zítra jim začne pomáhat, aby to chybějící něco našli. V tu chvíli a na tom místě se rozhodl. Zapomene na všechny divné věci. Zapomene na všechno zlé. Na všechno to zapomene. Nepřestane, dokud tu hádanku nevyřeší a nenajde cestu domů.

Zítra. To slovo se mu vznášelo v hlavě, dokud konečně neusnul.

32. KAPITOLA

Minho probudil Thomase před svítáním a baterkou mu ukázal, aby s ním šel zpátky do Dvora.

Thomas byl rozrušený, že jeho výcvik začíná, a tak ze sebe snadno setřásl ranní otupělost. Vylezl zpod deky a dychtivě svého učitele následoval. Cestou se musel proplést davem Placerů, kteří spali na trávníku, a jen podle chrápání se dalo poznat, že nejsou mrtví. Plac prosvětlovala první nevýrazná záře časného rána, barvila všechno do tmavě modré a vykreslovala stíny. Thomas to místo nikdy neviděl vypadat tak poklidně. V Krvárně zakokrhal kohout.

Když konečně došli ke křivému výklenku u zadního rohu Dvora, Minho vytáhl klíč a odemkl chatrné dveře, které vedly do malé komory. Thomas se zachvěl nedočkavostí, zvědavý, co je uvnitř.

Jak se po komoře míhalo světlo Minhovy baterky, zahlédl provazy, řetězy a další harampádí.

Nakonec se zastavilo na otevřené bedně plné běžeckých bot. Thomas se skoro rozesmál, jak mu to připadalo obyčejné.

„Tady jsou hlavní zásoby,“ oznámil. „Alespoň pro nás. Čas od času nám v Kleci pošlou nové.

Kdybysme měli špatný boty, naše nohy by vypadaly jako povrch Marsu.“ Naklonil se a prohrábl se hromadou. „Jaký máš číslo?“

„Číslo?“ Thomas se na okamžik zamyslel. „Já… nevím.“ Občas bylo hrozně zvláštní, na co si dokázal a nedokázal vzpomenout. Sáhl dolů, sundal si botu, ve které chodil od doby, co se v Placu ocitl, a podíval se dovnitř. „Jedenáct.“

„Páni, ty máš ale pořádnou tlapu, čóne.“ Když se Minho zvedl, v ruce držel pár lesklých stříbřitých bot. „Ale vypadá to, že jsem něco našel – člověče, s těma bysme mohli vyrazit na vodu jako s kánoema.“

„Vypadají luxusně.“ Thomas si je vzal a vyšel s nimi z komory ven, aby si sedl na zem. Nemohl se dočkat, až si je vyzkouší. Minho pobral ještě několik dalších věcí, než vyšel ven za ním.

„Tyhle dostávají jenomběžci a kápové,“ řekl Minho. Než Thomas stačil vzhlédnout od zavazování tkaniček, přistály mu v klíně plastové hodinky. Byly černé a velice jednoduché, ukazovaly čas pouze digitálně. „Nasaď si je a za žádných okolností je nesundávej. Může na nich záviset tvůj život.“

Thomas byl rád, že je má. I když se mu do té doby zdálo, že slunce a stíny bohatě postačí, aby si udělal přibližnou představu o čase, být běžcem pravděpodobně vyžadovalo větší přesnost. Připnul si hodinky na zápěstí a vrátil se k upravování bot.

Minho na něho mluvil dál. „Tady máš batoh, láhve na vodu, svačinový balíček, nějaké kraťasy a trička a další věci.“ Dloubl do Thomase, který zareagoval tím, že vzhlédl. Minho mu podával několik kusů přiléhavého spodního prádla vyrobeného z lesklého bílého materiálu. „Říkáme jim sprinťáky. Budeš v nich to… v suchu a pohodlí.“

„V suchu a pohodlí?“

„Jo, vždyť víš. Tvůj–“

„Jasně, já rozumím.“ Thomas si spodky a další věci vzal. „Máte to všechno fakt dobře promyšlený.“

„Když budeš pár let běhat každej den od rána do večera, přijdeš na to, co potřebuješ, a řekneš si o to.“ Začal si cpát věci do vlastního batohu.

Thomase to překvapilo. „Chceš říct, že můžete vznášet požadavky? Na zásoby a vybavení, které chcete?“ Proč by jim lidé, kteří je tam poslali, tak pomáhali?

„Samo že můžeme. Stačí hodit vzkaz do Klece, a přiveze to. Neznamená to ale, že od Tvůrců pokaždý dostaneme, co chceme. Někdy jo a někdy ne.“

„Požádali jste někdy o mapu?“

Minho se zasmál. „Jo, to jsme zkusili. Taky jsme si řekli o televizi, ale nic z toho nebylo. Ti frasové nejspíš nechtějí, abysme viděli, jak je život krásnej, když člověk nežije v nějakým pitomým bludišti.“

Thomas lehce zapochyboval, zda je život doma tak skvělý – co to mohlo být za svět, když umožňoval, aby někdo donutil děti žít takovýmhle způsobem? Ta myšlenka ho překvapila, jako by její zdroj vycházel ze skutečné paměti, proužek světla v temnotě jeho mysli. Ale už stačil zmizet. Zavrtěl hlavou a dokončil zavazování tkaniček, pak se zvedl, oběhl několik koleček a párkrát si poskočil, aby je vyzkoušel. „Sedí mi celkem dobře. Myslím, že jsem připraven.“

Minho se ještě hrbil nad svým batohem; se znechuceným výrazem k Thomasovi vzhlédl. „Vypadáš jako idiot, když se tady natřásáš jako nějakej podělanej baleťák. Přeju ti hodně štěstí venku, až zjistíš, že nemáš snídani, obědový balíček ani zbraně.“

Thomas se už zastavil. Ucítil, jak jím projel ledový chlad. „Zbraně?“

„Zbraně.“ Minho se zvedl a vrátil se do komory. „Pojď sem, ukážu ti to.“

Thomas vešel do místnůstky za Minhem a sledoval, jak chlapec postupně odtahal od zadní zdi několik beden. Pod nimi byla malá padací dvířka. Minho je zvedl a ukázal dřevěné schody sbíhající do tmy. „Schováváme je dole ve sklepě, aby se k nim nedostali čóni jako Gally. Pojď.“

Minho šel napřed. Schodů bylo asi tucet a vrzaly při každém přenesení váhy, jak po nich scházeli.

Chladivý vzduch byl příjemný, navzdory prachu a silnému zápachu plísně. Narazili na hliněnou podlahu a Thomas chvíli nic neviděl, dokud Minho zatáhnutím za šňůrku nerozsvítil jedinou žárovku, která tam byla.

Místnůstka byla větší, než Thomas čekal. Stěny lemovaly police a stálo tam několik hranatých dřevěných stolů; kam jen pohlédl, tam bylo nejrůznější haraburdí, ze kterého mu naskakovala husí kůže. Dřevěné tyče, kovové bodce, velké kusy pletiva – takového, které se dává na kurníky –, klubka ostnatého drátu, pilky, nože a meče. Celá jedna stěna byla věnována lukostřelbě: dřevěné luky, šípy, náhradní tětivy. Ten pohled okamžitě vyvolal vzpomínku na to, jak Alby v Krchálku postřelil Bena.

„Páni,“ zašeptal Thomas. Jeho hlas zazněl v uzavřeném prostoru jako tlumené žuchnutí. V první chvíli ho vyděsilo, že potřebují tolik zbraní, ale s úlevou zjistil, že převážnou většinu z nich pokrývá silná vrstva prachu.

„Většinu toho nepoužíváme,“ prohlásil Minho. „Ale člověk nikdy neví. Obvykle s sebou bereme jen pár ostrých nožů.“

Kývl hlavou směrem k velké dřevěné truhle v koutě, jejíž víko bylo odklopené a opřené o zeď.

Byla až po vrch plná chaoticky naházených nožů všech tvarů a velikostí.

Thomas jen doufal, že většina Placerů nemá o té místnůstce tušení. „Připadá mi trochu nebezpečný mít tady všechny ty věci,“ řekl. „Co kdyby se sem dolů dostal Ben, třeba těsně předtím, než se zbláznil a zaútočil na mě?“

Minho vytáhlz kapsy klíče a hlasitě jimi zazvonil. „Tohle má jenom pár šťastlivců.“

„Stejně…“

„Nech toho skučení a pár si jich vyber. A přesvědč se, jestli jsou pořádně ostré. Pak zajdeme na snídani a sbalíme si oběd. Než vyrazíme, chci chvíli pobejt v Mapovém bunkru.“

To bylo něco pro Thomase – ta nízká budova ho zajímala od okamžiku, kdy poprvé uviděl, jak jejími hrozivými dveřmi prošel běžec. Vybral si krátkou stříbřitou dýku s pogumovanou rukojetí a ještě jednu s dlouhou černou čepelí. Jeho vzrušení maličko opadlo. Věděl sice velice dobře, co tam venku žije, ale stejně nechtěl přemýšlet o tom, proč na cestu do Labyrintu potřebuje zbraně.

O půl hodiny později, sytí a sbalení, stáli před okovanými dveřmi Mapového bunkru. Thomas se nemohl dočkat, až bude uvnitř. Ráno propuklo v celé své kráse a kolem chodili Placeři připravující se na další den. Vzduchem se nesla vůně opečené slaniny, jak se Pánvička a jeho skupina snažili uspokojit desítky vyhladovělých žaludků. Minho odemkl dveře, uchopil kolo, kterým se otevíraly, zatočil jím, až se zevnitř ozvalo slyšitelné cvaknutí, a pak zatáhl. Těžká kovová deska se za doprovodu drásavého skřípění odklopila.

„Až po tobě,“ řekl Minho s hranou úklonou.

Thomas mlčky vešel dovnitř. Sevřel ho studený strach smíšený se silnou zvědavostí a on si musel připomínat, že má dýchat.

V tmavé místnosti byl zatuchlý, vlhký pach, prostoupený tak intenzivní vůní mědi, že ji vnímal jako chuť. V hlavě se mu vynořila stará, vybledlá vzpomínka na to, jak si rád strkal do pusy drobné mince, když bylmalý.

Minho stiskl vypínač. Několik řad zářivek zablikalo, ale pak se rozsvítily naplno a ukázaly místnost detailně.

Thomase překvapila její jednoduchost. Mapový bunkr, široký asi šest metrů, měl betonové stěny, které postrádaly jakékoli ozdoby. Přesně uprostřed stál dřevěný stůl, kolem něhož bylo zasunuto osm židlí. Na desce stolu ležely úhledně srovnané hromádky papírů a tužek, jedna pro každou židli.

Kromě toho bylo v místnosti už jenom osm truhlic jako ta, v níž byly uloženy nože ve zbrojním sklepě.

Byly zavřené a rozmístěné pravidelně, po dvou u každé stěny.

„Vítej v Mapovém bunkru,“ řekl Minho. „Nejveselejší místo, jaké kdy můžeš navštívit.“

Thomas byl trochu zklamaný – přeci jen čekal něco působivějšího. Zhluboka se nadechl. „Škoda že je to tu cítit jako v opuštěném měděném dole.“

„Mám tu vůni celkem rád.“ Minho odtáhl od stolu dvě židle a na jednu se posadil. „Sedni si. Chci, aby sis do hlavy uložil několik obrázků, než odsud odejdeme.“

Když ho Thomas uposlechl, Minho se chopil papíru a tužky a začal kreslit. Thomas se naklonil, aby lépe viděl, a zjistil, že Minho nakreslil velký čtverec, kterým vyplnil skoro celou stránku. Potom jej rozdělil na rovnoměrnou síť menších čtverců, až to vypadalo, jako by si chystal hrací plán pro piškvorky. Doprostřed napsal slovo PLAC a vnější čtverce pak očísloval od jedné do osmi, přičemž začal v levém horním rohu a postupoval po směru hodinových ručiček. Nakonec dokreslil tu a tam krátké čárky.

„To jsou brány,“ vysvětlil Minho. „Znáš ty, kterými se vychází z Placu, ale v Labyrintu jsou čtyři další, které vedou do sekcí jedna, tři, pět a sedm. Zůstávají na stejných místech, ale trasa k nim se mění s tím, jak se stěny každou noc pohybují.“ Domluvil a přistrčil papír před Thomase.

Thomas jej vzal do ruky, naprosto fascinovaný tím, že je Labyrint tak strukturovaný, a prohlížel si jej, zatímco Minho mluvil dál.

„Takže máme Plac, obklopený osmi sekcemi, z nichž každá představuje naprosto samostatný čtverec, ve kterém se za dva roky od doby, co jsme tu podělanou hru začali hrát, nepodařilo najít žádný východ. Jediné, co se k němu jakž takž přiblížilo, je Útes, a to není nic moc, pokud tě neláká zabít se pádem ze strašlivé výšky.“ Minho na mapu poklepal. „Zdi se pohybujou každej večer všude – ve stejnou dobu, kdy se zavírají naše brány. Aspoň si myslíme, že to tak je, protože nikdy neslyšíme, že by se zdi pohybovaly jindy.“

Thomas vzhlédl. Byl rád, že může nějakou informaci poskytnout. „Tu noc, kdy jsme tam zůstali zavření, jsem neviděl, že by se něco hýbalo.“

„Hlavní chodby, které jsou hned za branami, se nemění nikdy. Jenom ty, které jsou hlouběji.“

„Aha.“ Thomas se vrátil k jednoduché mapě a zkusil si tam, kde Minho nakreslil tužkou čáry, představit Labyrint a kamenné zdi.

„Máme vždycky alespoň osm běžců, včetně kápa. Jednoho pro každou sekci. Celý den strávíme mapováním oblasti – s nepatrnou nadějí, že existuje východ –, potom se vrátíme a zakreslíme to, pro každý den na zvláštní list.“ Minho zabloudil pohledem k jedné truhle. „Proto jsou ty almary plné map.“

Thomasovi bleskla hlavou skličující – a děsivá myšlenka. „Jsem… náhrada za někoho? Přišel někdo o život?“

Minho zavrtěl hlavou. „Ne, jenom tě zacvičujeme. Někdo si nejspíš bude chtít dát pauzu. Nedělej si starosti, je to už dávno, co nějakej běžec přišel o život.“

Thomase poslední prohlášení z nějakého důvodu znepokojilo, i když doufal, že v jeho tváři se to nijak neprojevilo. Ukázal na sekci tři. „Takže… proběhnout ty čtverečky vám zabere celý den?“

„To je mi ale legrace.“ Minho vstal, přistoupil k truhle, která byla hned za nimi, klekl si, pak zvedl víko a opřel je o stěnu. „Pojď sem.“

Thomas už stál; naklonil se Minhovi přes rameno a podíval se dovnitř. Truhla byla dost velká, aby se do ní vešly čtyři stohy map, a všechny čtyři sahaly až nahoru. Všechny mapy, které Thomas viděl, si byly velice podobné: zobrazovaly hrubý nákres čtvercového bludiště, vyplňující skoro celou stránku. V pravých horních rozích bylo napsáno sekce 8. Následovalo jméno H a n k a pak slovo Den s číslem. Na té poslední bylo číslo 749.

Minho pokračoval. „Na to, že se zdi pohybují, jsme přišli hned na začátku. Okamžitě jak jsme to zjistili, jsme o tom začali vést záznamy. Vždycky jsme si říkali, že když je budeme porovnávat, den po dni, týden po týdnu, pomůže nám to najít nějaký systém. A našli jsme ho – labyrinty se zhruba po měsíci v podstatě opakují. Ale zatím jsme nenašli otevření východu, který by nás ze čtverce vyvedl.

Nikdy se žádný východ neobjevil.

„Jsou to dva roky,“ připomněl Thomas. „To na vás nepřišla taková zoufalost, že byste se rozhodli zůstat tam přes noc, abyste zjistili, jestli se třeba něco neotevírá, když jsou zdi v pohybu?“

Minho k němu vzhlédl a v očích se mu mihl záblesk hněvu. „Vogo, to je celkem urážka. Vážně.“

„Co?“ Thomas byl ohromený – nemyslel to tak.

„Dva roky běháme, že se můžem strhat, a ty se zeptáš jenom na to, proč jsme takové baby, že tam nezůstaneme celou noc? Úplně na začátku to pár běžců zkusilo – a všichni skončili mrtví. Chceš tam strávit další noc? Znovu vyzkoušet, jaké máš šance na přežití?“

Thomasův obličej zrudl hanbou. „Ne. Promiň.“ Najednou se cítil hrozně. A rozhodně souhlasil – mnohem raději se vrátit každou noc zdravý domů, do bezpečí Placu, než si zařídit další souboj se rmuty. Zachvěl se jen při té představě.

„Jo, jasně.“ Minho se k Thomasově úlevě vrátil pohledem k mapám v truhle. „Život v Placu možná není zvlášť příjemnej, ale aspoň je bezpečnej. Dostatek jídla, ochrana před rmuty. Nemůžeme po běžcích chtít, aby riskovali, že zůstanou venku – ani za nic. Alespoň ne zatím. Dokud něco z těchto schémat neposkytne stopu, že by se mohl otevřít východ, třeba jenom dočasně.“

„Jste blízko? Rýsuje se něco?“

Minho pokrčil rameny. „Nevím. Je to svým způsobem depresivní, ale nevíme, co jiného dělat.

Nemůžeme si dovolit riskovat, že jeden den se někde objeví východ, Nemůžeme to vzdát. Nikdy.“

Thomas přikývl. Ten přístup mu přinesl úlevu. I když situace byla neveselá, kapitulace by ji jedině zhoršila.

Minho vytáhl z truhly několik listů map z posledních několika dní. Probíral se jimi a přitom vysvětloval: „Porovnáváme je den za dnem, týden za týdnem, měsíc za měsícem, jak jsem říkal.

Každý běžec má na starosti mapu své sekce. Když budu upřímný, zatím víme kulový. Když budu ještě upřímnější – nevíme, co vlastně hledáme. Je to vážně blbý, kámo. Frasácky blbý.“

„Ale vzdát to nemůžeme,“ řekl Thomas věcným tónem, a rezignovaně tak zopakoval to, co chvíli předtím pronesl Minho. Bez přemýšlení použil množné číslo a uvědomil si, že teď je už doopravdy součástí Placu.

„Je to tak, brácho. Nemůžeme to vzdát.“ Minho pečlivě vrátil papíry na místo, zavřel truhlu a vstal.

„Musíme rychle vyrazit, protože jsme nějakej čas ztratili tady – několik prvních dní se mě jenom budeš držet. Připravenej?“

Thomas cítil, jak se v něm napjala struna nervozity a sevřela mu vnitřnosti. Skutečně to nastalo – šli opravdu do toho, už to nebude jen v rovině řečí a myšlenek. „Ehm… jo.“

„Tady se žádný ‚ehm‘ netrpí. Jsi připravenej nebo ne?“

Thomas se podíval na Minha, postavil se jeho náhle přísnému pohledu. „Jsem připravený.“

„Tak poběž se mnou.“

33. KAPITOLA

Západní branou se přesunuli do sekce osm a proběhli několika chodbami. Thomas se držel hned vedle Minha, když zdánlivě bez přemýšlení zahýbal doprava a doleva. Celou dobu klusali. Časné ranní světlo mělo nápadný lesk, všechno v něm vypadalo zářivé a svěží – břečťan, rozpraskané zdi, kamenné kvádry v zemi. Do doby, než slunce dosáhne polední výšky, zbývalo ještě několik hodin, ale světla bylo i tak dost, aby bylo vidět. Thomas se snažil udržet s Minhem krok, i když to znamenalo, že musel čas od času přejít do sprintu, aby ho znovu dostihl.

Nakonec dospěli k obdélníkové mezeře v dlouhé zdi na severní straně, která vypadala jako dveře bez dveří. Minho jí proběhl bez zastavení. „To je průchod ze sekce osm – čtverce vlevo uprostřed – do sekce jedna – čtverce vlevo nahoře. Jak jsem říkal, nachází se pokaždé na stejném místě, ale trasa sem se může maličko lišit, protože zdi se přeskupují.“

Thomas ho následoval, překvapený tím, jak je už teď udýchaný. Doufal, že jsou to jenom nervy a že se jeho dýchání brzy ustálí.

Pustili se dlouhou chodbou napravo a minuli několik odboček doleva. Když se dostali na konec chodby, Minho zpomalil do tempa, které bylo jen o málo rychlejší než chůze, a sáhl dozadu, aby vytáhl z boční kapsy batohu zápisník a tužku. Načmáral si poznámku a pak obojí vrátil, ale ani na okamžik se úplně nezastavil. Thomas byl zvědavý, co si zapsal, ale dřív, než mohl otázku položit, mu Minho sám odpověděl.

„Spoléhám se… většinou na paměť,“ zafuněl kápo. V jeho hlase se konečně projevil náznak námahy. „Ale zhruba po každém pátém zabočení si něco zapíšu, abych se pak měl čeho chytit.

Většinou to jenom souvisí s věcmi z předchozího dne – co je dnes jiné. Pak můžu pro dnešní mapu využít tu včerejší. Brnkačka, vogo.“

Thomase to zaujalo. V Minhově podání to skutečně znělo jednoduše.

Chvíli běželi, než se dostali na křižovatku. Měli tři možnosti, ale Minho bez zaváhání zabočil doprava. Vytáhl přitom z kapsy jeden ze svých nožů a prakticky bez zpomalení uřízl ze stěny velký kus břečťanu. Hodil jej za sebe na zem a utíkal dál.

„Chlebové drobky?“ zeptal se Thomas, jemuž v hlavě vyskočila stará pohádka. Tato zvláštní okénka do minulosti už ho skoro přestala překvapovat.

„Chlebové drobky,“ odpověděl Minho. „Já jsem Jeníček a ty jsi Mařenka.“

Běželi dál, proplétali se Labyrintem a občas zahnuli doprava, občas doleva. Minho po každém zabočení uřízl a hodil na zem metrový kus břečťanu. Thomas ho chtě nechtě musel obdivovat – Minho ani nepotřeboval zpomalit, aby to udělal.

„Fajn,“ promluvil kápo. Dýchal teď o něco namáhavěji. „Teď ty.“

„Co?“ Thomas nečekal, že bude první den dělat něco jiného než běhat a dívat se.

„Teď uřízni břečťan ty – musíš si zvyknout dělat to za běhu. Na zpáteční cestě je sbíráme, nebo odkopáváme stranou.“

Thomasovi udělalo větší radost, než čekal, že měl co dělat, i když mu nějaký čas trvalo, než v tom získal cvik. V prvních několika případech musel po odříznutí břečťanu zasprintovat, aby svého druha doběhl, a jednou se trochu řízl do prstu. Na desátý pokus už se v tom Minhovi skoro vyrovnal.

Pokračovali dál a dál. Po chvíli běhu – Thomas neměl ponětí, jak dlouho nebo jak daleko to bylo, ale hádal tak pět kilometrů – Minho přešel do chůze a pak se zastavil úplně. „Pauza.“ Sundal si batoh a vytáhl z něj vodu a jablko.

Thomas nepotřeboval přesvědčovat, aby jeho příklad následoval. Hltal vodu a vychutnával si, jak krásně chladila, když svlažovala jeho vyprahlé hrdlo.

„Přibrzdi, trubko,“ vyjekl Minho. „Nech si něco na později.“

Thomas přestal pít, spokojeně natáhl do plic mohutný doušek vzduchu a pak si říhnul. Když si kousl do jablka, připadal si překvapivě osvěžený. Z nějakého důvodu se v myšlenkách vrátil ke dni, kdy se Minho a Alby vypravili prohlédnout si mrtvého rmuta – a kdy se všechno podělalo. „Vlastně jsi mi nikdy pořádně neřekl, co se Albymu ten den stalo – proč na tom byl tak špatně. Nejspíš se ten rmut probral, ale co se stalo? “

Minho už si nasadil batoh. Vypadal připravený na další cestu. „Ten frasák prostě nebyl mrtvej.

Alby do něho jako idiot dloubl nohou a ten hajzlík znenadání ožil, naježil bodliny, vyloženě se přes něho tím svým tlustým tělem převalil. Ale byl nějakej špatnej – nezaútočil tak, jak to dělají obvykle.

Vypadalo to, že ze všeho nejvíc chce odtamtud vypadnout, a Alby měl tu smůlu, že mu stál v cestě.“

„Chceš říct, že před vámi utekl?“ S ohledem na to, co Thomas před několika nocemi viděl, si to nedovedl představit.

Minho pokrčil rameny. „Jo, asi jo – třeba potřeboval dobít baterky nebo něco takovýho. Nevím.“

„Co by mu mohlo být? Všimli jste si zranění nebo něčeho podobného?“ Thomas nevěděl, jaké odpovědi se chce dobrat, ale byl přesvědčený, že v tom co se stalo, musí vězet nějaká stopa nebo poučení.

Minho se krátce zamyslel. „Ne. Ten frasák prostě vypadal mrtvej – jako socha z vosku. A pak prásk, najednou byl zase živej.“

Thomasovi vířily hlavou myšlenky, snažily se někam se dobrat, jenže on nevěděl kam, ani kterým směrem začít. „Zajímalo by mě, kam šel. Kam pokaždé chodí. Tebe ne?“ Chvíli mlčel a pak dodal: „Napadlo vás někdy, že byste je zkusili sledovat?“

„Člověče, ty asi vážně chceš umřít, co? Dělej, musíme pokračovat.“ S těmi slovy se Minho otočil a rozběhl se.

Cestou za ním se Thomas snažil přijít na to, co ho šimrá vzadu v hlavě. Nějak to souviselo s tím, že rmut byl mrtvý a pak mrtvý nebyl, s tím, kam odešel, když tak nenadále obživl…

Zklamaně to odsunul stranou a nasadil sprint, aby kápa dostihl.

Dvě další hodiny prostoupené malými přestávkami, které jako by byly čím dál kratší, Thomas běžel Minhovi v patách. Bez ohledu na to, jestli byl v kondici nebo ne, ho začínalo bolet celé tělo.

Nakonec Minho zastavil a znovu si sundal batoh. Když pak obědvali, seděli na zemi, zády opření o měkký břečťan, a ani jeden z nich toho moc nenamluvil. Thomas si vychutnával každé sousto sendviče a zeleniny, snažil se jíst co nejpomaleji. Věděl, že jakmile jídlo zmizí, Minho je donutí vstát a znovu vyrazit, a tak si dával na čas.

„Je dnes něco jinak?“ zeptal se zvědavě Thomas.

Minho sáhl dolů a poplácal si po batohu, kde měl poznámky. „Jenom obvyklý pohyby stěn. Nic, čím by se ten tvůj vychrtlej zadek měl vzrušovat.“

Thomas se dlouze napil vody a zvedl oči k protější stěně porostlé břečťanem. Zahlédl stříbročervený záblesk, něco, čeho si ten den všiml už několikrát.

„Jak to je s těmi břitvouny?“ zeptal se. Vypadalo to, že jsou všude. Pak si Thomas vzpomněl, co v Labyrintu zahlédl posledně – stalo se toho tolik, že nedostal příležitost se o tom zmínit. „A proč mají na zádech napsané slovo zlosin?“

„Nikdy se nám nepodařilo žádnýho chytit.“ Minho dojedl a odložil krabičku na jídlo. „A nevíme, co to slovo znamená – nejspíš to bude jen něco, co nás má vystrašit. Ale určitě fungují jako zvědové.

Pro ně. To je ta jediná věc, na kterou jsme přišli.“

„Kdo jsou vlastně ti oni?“ zeptal se Thomas, přichystaný na další odpovědi. Cítil k těm lidem, kteří za Labyrintem stáli, nenávist. „Tuší někdo?“

„O těch podělanejch Tvůrcích víme leda tak houby.“ Minho stiskl ruce, jako by někoho škrtil.

Úplně při tom zrudl v obličeji. „Nemůžu se dočkat, až jim rozpářu–“

Ale dřív, než kápo mohl dokončit, co chtěl říct, Thomas vstal a přešel na druhou stranu chodby.

„Co je tohle?“ skočil mu do řeči. Nechal se vést matným šedým leskem, jehož si právě všiml na stěně pod břečťanem, přibližně ve výšce hlavy.

„Jo, ty myslíš to,“ řekl Minho naprosto nevzrušeným hlasem.

Thomas ponořil ruku do břečťanu, rozhrnul ho a zůstal bez výrazu zírat na kovový čtverec přinýtovaný ke kameni, do něhož bylo velkými hůlkovými písmeny vyraženo několik slov. Natáhl ruku, aby po nich přejel prsty, protože nemohl uvěřit svým očím.

ZÁNIK LIDSTVA

ODDĚLENÍ SMRTÍCÍ IZOLACE NEZLETILÝCH

Přečetl ta slova nahlas a pohlédl zpátky na Minha. „Co to je?“ Zamrazilo ho z toho – určitě to nějak souviselo s Tvůrci.

„Já nevím, čóne. Ty pitomý cedule jsou tady všude, jako by si je rozvěšovali na ten krásnej Labyrint, jako že ho postavili oni. Už dávno mě přestalo bavit se po nich dívat.

Thomas se otočil zpátky, aby si ceduli znovu prohlédl. Snažil se potlačit pocit beznaděje, který se v něm vzedmul. „Není tady nic moc, co by znělo povzbudivě. Zánik. Smrtící. Izolace. Fakt paráda.“

„Jo, paráda, bažo. Tak pojďme.“

Thomas zdráhavě nechal šlahouny klesnout zpátky, kde byly předtím, a nasadil si na záda batoh.

Vyrazili dál, ale těch šest slov mu vypalovalo díry do hlavy.

Hodinu po obědě se Minho zastavil na konci dlouhé chodby. Stěny byly rovné a celistvé, neodbočovaly z nich žádné chodby.

„Poslední slepá ulička,“ řekl Thomasovi. „Je na čase se vrátit.“

Thomas se zhluboka nadechl a snažil se nemyslet na to, že má za sebou pouze polovinu toho, co ho ten den čeká. „Nic nového?“

„Jenom obvyklé změny cesty, kterou jsme se sem dostali – a půlka dne je pryč,“ odpověděl Minho.

Bez emocí se při tom díval na hodinky. „Musíme se vrátit.“ Aniž počkal na odpověď, otočil se a rozběhl se směrem, z něhož právě přišli.

Thomas se pustil za ním. Byl zklamaný, že nemohou věnovat trochu času tomu, aby si prohlédli stěny, aby udělali malý průzkum. Nakonec se mu podařilo s Minhem srovnat tempo. „Ale–“

„Nech to plavat, vogo. Vzpomeň si, co jsem říkal předtím – nemůžeme riskovat. A taky se nad tím zamysli. Vážně myslíš, že někde je východ? Tajné padací dveře nebo něco takovýho?“

„Já nevím… možná. Proč se na to tak ptáš?“

Minho zavrtěl hlavou a vyplivl nalevo od sebe velký chuchvalec něčeho nechutného. „Žádnej východ není. Je jenom pořád to samý. Zeď je zeď a zase jenom zeď. Celistvá.“

Thomas cítil těžkou pravdu, která v tom byla, ale stejně se vzepřel. „Jak to víš?“

„Protože lidi, kteří jsou ochotní posílat na nás rmuty, nás nenechají jenom tak odejít.“

V Thomasovi to probudilo pochybnosti o celém smyslu toho, co dělají. „Tak proč se vůbec obtěžovat sem chodit?“

Minho si ho prohlédl. „Proč se obtěžovat? Protože to tady je – nějaký důvod to mít musí. Ale jestli si myslíš, že najdeme krásnou bránu, která vede do města Štěstí, tak kouříš kravský plopáky.“

Thomas se zadíval přímo před sebe. Připadal si tak beznadějně, že se skoro zastavil. „To je svinstvo.“

„Nejchytřejší věc, jakou jsi zatím řekl, bažo.“

Minho ze sebe mocně vyfoukl vzduch a běžel dál. Thomas dělal to jediné, co uměl: držel se ho.

Zbytek dne Thomasovi splýval v jednotvárném pocitu vyčerpání. Vrátili se s Minhem do Placu a zamířili do Mapového bunkru, zapsali dnešní trasu Labyrintem a porovnali ji s tou včerejší. Pak se uzavřely zdi a byla večeře. Chuck se s ním několikrát pokusil zavést řeč, ale Thomas dokázal nanejvýš přikyvovat a vrtět hlavou. Byl tak unavený, že z toho slyšel jenom půlku.

Než šero přešlo v černou tmu, byl již na svém novém oblíbeném místě v lesním koutě, choulil se k břečťanu a přemýšlel, jestli ještě někdy dokáže běhat. Přemýšlel, jak by mohl dělat totéž následující den. Obzvlášť když to vypadalo jako tak marná činnost. Být běžcem ztratilo své kouzlo. Po jediném dnu.

Každá špetka šlechetné odvahy, kterou cítil, vůle něco změnit, slibu, který si dal, že Chucka vrátí jeho rodině – to všechno se rozplynulo v mlze beznadějné, zoufalé únavy.

Byl někde na pokraji spánku, když mu v hlavě promluvil hlas, příjemný ženský hlas, který zněl, jako by patřil nějaké pohádkové bohyni uvězněné v jeho lebce. Další den ráno, až všechno začne propadat šílenství, si bude lámat hlavu, jestli byl ten hlas skutečný nebo součást snu. Ale slyšel ho každopádně a zapamatoval si každé jeho slovo:

Tome, právě jsem spustila konec.

34. KAPITOLA

Thomas se probudil do slabého, mdlého světla. Nejdřív si myslel, že určitě procitl dřív než obvykle a že do svítání zbývá ještě hodina. Pak ale zaslechl křik. A potom se podíval nahoru, přes klenbu z větví a listí.

Oblohu vyplňovala šedivá deska – nikoli přirozené bledé ranní světlo.

Prudce vstal a opřel se rukou o zeď, aby neztratil rovnováhu, jak natáhl krk a civěl k nebi. Nebyla tam modrá ani černá, nebyly tam hvězdy ani nafialovělý vějíř postupujícího svítání. Obloha byla do posledního kousíčku břidlicově šedá. Bezbarvá a mrtvá.

Podíval se na hodinky – bylo o celou hodinu víc, než kdy měl vstát. Měl ho probudit sluneční jas – od příchodu do Placu to dělal naprosto přirozeně. Dnes však ne.

Znovu se podíval nad sebe. Napůl čekal, že se obloha mezitím vrátila k normálu. Ale byla celá šedá. Nebyla zatažená mraky, nebyl to soumrak ani první minuty svítání. Prostě šeď.

Slunce zmizelo.

Další Placery Thomas našel, jak postávají v blízkosti otvoru, kam vyjížděla Klec, ukazují na mrtvou oblohu a mluví jeden přes druhého. S ohledem na čas již snídaně měla být v plném proudu, lidé měli pracovat, ale zmizení největšího tělesa ve sluneční soustavě v sobě mělo něco, co dovedlo zaběhaný program narušit.

Po pravdě řečeno, Thomas necítil zdaleka takovou paniku nebo strach, jak mu instinkty napovídaly, že by cítit měl, když ten rozruch mlčky sledoval. A překvapilo ho, kolik ostatních vypadá jako kuřata vyhozená z kurníku. Bylo to totiž komické.

Slunce evidentně nezmizelo – něco takového nebylo možné.

I když to právě tak vypadalo – po té bouřlivé kouli ohně nebylo nikde ani stopy, scházely dlouhé ranní stíny. Thomas i ostatní Placeři byli ale až příliš racionální a inteligentní, než aby došli k takovému závěru. Ne, to, čeho byli svědky, muselo mít vědecky vysvětlitelný důvod. A ať to bylo cokoli, pro Thomase z toho vyplývalo jediné: skutečnost, že již nevidí slunce, s největší pravděpodobností znamenala, že je neviděli nikdy. Slunce nemohlo jen tak zmizet. Jejich obloha musela být – a byla pořád – falešná. Umělá.

Jinými slovy, slunce, které na tyto lidi dva roky svítilo a dodávalo všemu světlo a život, vůbec žádným sluncem nebylo. Nějakým způsobem bylo falešné. Všechno tady bylo falešné.

Thomas nevěděl, co to znamená ani jak je to možné. Ale věděl, že je to pravda – bylo to jediné vysvětlení, které jeho racionální mysl dokázala přijmout. A z reakcí ostatních Placerů bylo zjevné, že nikdo z nich na to doposud nepřišel.

Chuck ho našel a z výrazu strachu v jeho tváři se Thomasovi sevřelo srdce.

„Co myslíš, že se stalo?“ zeptal se Chuck tak rozechvělým hlasem, až to budilo soucit, pohledem přilepený k obloze. Thomase napadlo, že ho musí hrozně bolet za krkem. „Vypadá to jako velký šedý strop – tak blízko, že by si na něj člověk skoro mohl sáhnout.“

Thomas sledoval směr Chuckova pohledu a zvedl hlavu. „Jo, člověk musí uvažovat, kde vlastně jsme.“ Chuck podruhé během čtyřiadvaceti hodin trefil hřebík na hlavičku. Obloha skutečně vypadala jako strop. Jako strop nějaké obrovské místnosti. „Třeba se něco pokazilo. Chci říct, že třeba se slunce zase vrátí.“

Chuck konečně přestal zírat a navázal s Thomasem oční kontakt. „Pokazilo? Jak to myslíš?“

Než Thomas stačil odpovědět, vybavila se mu mlhavá vzpomínka na předchozí večer, těsně před usnutím. Teresina slova v hlavě. Řekla: Právě jsem spustila konec. To přece nemohla být náhoda.

Do břicha se mu vkradl nepříjemný kyselý pocit. Ať bylo vysvětlení jakékoli, ať byla ta věc na obloze cokoli, opravdové slunce nebo ne, bylo to pryč. A to nemohla být dobrá zpráva.

„Thomasi?“ zeptal se Chuck a zlehka mu poklepal na ruku nad loktem.

„Co je?“ Thomas jako by měl v hlavě mlhu.

„Jak jsi to myslel, že se něco pokazilo?“ zopakoval Chuck.

Thomas měl pocit, že potřebuje čas, aby o tom chvíli přemýšlel. „Nevím. Určitě se tady najde spousta věcí, kterým evidentně nerozumíme. Ale nemůžeš dosáhnout toho, aby slunce jenom tak zmizelo z vesmíru. Kromě toho je pořád dost světla, abychom viděli, i když je slabé. Odkud se bere?“

Chuck vytřeštil oči, jako by mu právě někdo odhalil nejtemnější, nejhlubší tajemství vesmíru.

„Vlastně jo, odkud se bere? Co se to děje, Thomasi?“

Thomas vzal mladšího chlapce za rameno a stiskl je. Měl rozpačitý pocit. „Netuším, Chucku.

Vážně netuším. Ale věřím tomu, že Newt a Alby na něco přijdou.“

„Thomasi!“ Přibíhal k nim Minho. „Přestaň se flákat tady s Chuckem a jdeme. Už máme zpoždění.“

Thomase to ohromilo. Z nějakého důvodu očekával, že ta podivná obloha všechny normální plány rozvrátí.

„Vy jdete i tak ven?“ zeptal se Chuck, viditelně taky překvapený. Thomas byl rád, že chlapec tu otázku položil za něho.

„Jasně že jdeme, čóne,“ odvětil Minho. „A co ty, šlichťáci nemají co na práci?“ Přejel pohledem od Chucka k Thomasovi. „Naopak máme o důvod víc hejbnout zadkem a vyrazit ven. Jestli slunce doopravdy zmizelo, nebude to dlouho trvat a umřou taky rostliny a zvířata. Myslím, že úroveň zoufalství se o stupínek zvedla.“

Poslední věta Thomase hluboce zasáhla. Přes všechny své nápady – všechno to, o čem Minhovi básnil – nijak nechtěl měnit, jak to poslední dva roky fungovalo. Když si uvědomil, co Minho říká, prohnala se jím vlna vzrušení a strachu. „Chceš říct, že zůstaneme venku přes noc? Prozkoumáme zdi trochu podrobněji?“

Minho zavrtěl hlavou. „Zatím ne. Ale možná to brzo přijde.“ Zvedl oči k obloze. „Vogo – tomu říkám probuzení. Tak sebou hoď, jdeme.“

Thomas mlčel, když si s Minhem připravili věci a spořádali bleskovou snídani. Myšlenky mu příliš vířily kolem šedivé oblohy a toho, co mu v duchu řekla Teresa – nebo si přinejmenším myslel, že to byla ona –, než aby se zapojoval do nějaké konverzace.

Co myslela tím koncem? Thomas se nedokázal zbavit pocitu, že by to měl někomu povědět. Všem by to měl říct.

Nevěděl ale, co to znamená, a zároveň si nepřál, aby se ostatní dozvěděli, že v hlavě slyší její hlas.

Mysleli by si, že se zcvoknul, možná by ho dokonce zavřeli – a tentokrát nadobro.

Po dlouhém uvažování se rozhodl nechat si to pro sebe a pod ponurou, bezbarvou oblohou vyrazil s Minhem na druhý den výcviku.

Rmuta spatřili ještě dřív, než se vůbec dostali k bráně, jíž se procházelo ze sekce osm do sekce jedna.

Minho měl před Thomasem metrový náskok. Zahnul kolem rohu doprava, a pak se najednou na místě zastavil, až mu málem podjely nohy. Uskočil zpátky, chytil Thomase za košili a natlačil ho na zeď.

„Psst,“ zašeptal Minho. „Vepředu je jedna rmutí mrcha.“

Thomas tázavě vytřeštil oči a ucítil, jak mu srdce zrychlilo, přestože už tak pumpovalo usilovně a vytrvale.

Minho jednoduše přikývl a přitiskl si prst na rty. Pustil Thomasovu košili a o krok couvl. Potom se přikradl k rohu, za kterým rmuta zahlédl. Velice pomalu se naklonil dopředu, aby za něj nakoukl.

Thomas na něho chtěl zakřičet, aby byl opatrný.

Minho strhl hlavu zpátky a otočil se čelem k Thomasovi. Stále šeptal. „Prostě si tam sedí – skoro jako ten mrtvej, kterýho jsme viděli.“

„Co budeme dělat?“ zeptal se Thomas co nejtišeji. Snažil se ignorovat paniku, která se v něm rozhořívala. „Blížíse k nám?“

„Ne, ty troubo – právě jsem ti řekl, že tam sedí.“

„ No a?“ Thomas frustrovaně zvedl ruce k bokům. „Co budeme dělat?“ Postávat tak blízko rmuta vypadalo jako hodně špatný nápad.

Minho se na několik sekund zarazil; zamyslel se, než promluvil. „Musíme tím směrem, abychom se dostali do naší sekce. Zkusme ho chvíli pozorovat – jestli se za námi pustí, utečeme zpátky do Placu.“

Vykoukl ještě jednou a pak se rychle podíval přes rameno „Kruci – je pryč! Honem!“

Minho nečekal na odpověď, a tak neviděl, jak se Thomasovi rozšířily oči výrazem hrůzy, kterou právě cítil. Minho se rozběhl směrem, kde předtím viděli rmuta. Přestože jeho instinkty protestovaly, Thomas vyrazil za ním.

Minhovi v patách proběhl sprintem dlouhou chodbu, zahnul doleva a pak doprava. U každého rohu zpomalili, aby se za něj kápo nejdřív mohl podívat. Pokaždé Thomasovi pošeptal, že zahlédl ocasní konec rmuta, jak mizí za dalším rohem. Tak to pokračovalo deset minut, až se dostali do dlouhého průchodu, který končil Útesem, kde dál nebylo nic než mrtvá obloha. Rmut se k té obloze řítil.

Minho se zastavil tak prudce, že nechybělo mnoho, aby do něj Thomas narazil a povalil ho. Nato se Thomas šokovaně zadíval před sebe, jak rmut zabral svými bodci, roztočil se a vyrazil vpřed, rovnou k hraně Útesu a přes ni, do šedé propasti. Tvor jim zmizel z očí, stín pohlcený dalším stínem.

35. KAPITOLA

„Tím je to jasný,“ prohlásil Minho.

Thomas stál na hraně Útesu vedle něho a hleděl do šedé nicoty za okrajem. Kam až dohlédl, nebylo absolutně nic vidět, vlevo, vpravo, dole, nahoře ani přímo před ním. Nic než stěna prázdnoty.

„Co je jasný?“ zeptal se Thomas.

„Viděli jsme to už třikrát. Něco se děje.“

„Jo.“ Thomas věděl, o čem mluví, přesto si na Minhovo vysvětlení počkal.

„Ten mrtvej rmut, kterýho jsem našel – běžel tímhle směrem a už nikdy jsme ho neviděli se vrátit nebo jít hlouběji do Labyrintu. Pak ti hajzlíci, který jsme obelstili, aby nás přeskočili.“

„Obelstili?“ řekl Thomas. „Možná to zas taková lest nebyla.“

Minho se na něho zamyšleně podíval. „Hmm. A teď každopádně tohle.“ Ukázal ven do propasti.

„Už skoro není o čem pochybovat – rmuti se tudy nějak dostávají z Labyrintu ven. Vypadá to jako magie, ale to vypadá zmizení slunce taky.“

„Jestli se takhle dostávají pryč oni,“ navázal na směr Minhových úvah Thomas, „můžeme i my.“

Ucítil záchvěv vzrušení.

Minho se zasmál. „Už zase ta tvá touha zemřít. Chceš si někam vyrazit se rmuty, třeba na sendvič?“

Thomasovy naděje povadly. „Máš nějaký lepší nápad?“

„Jedno po druhém, bažo. Zkusme nasbírat nějaké kameny a tuhle únikovou cestu otestovat. Určitě tady bude nějaký skrytý východ.“

Thomas pomohl Minhovi prohrabat kouty a škvíry Labyrintu a posbírat co možná nejvíc volnýchkamenů. Další získali, když strčili palce do puklin ve stěnách a vyhrábli ulámané kousky na zem. Když konečně získali slušně velkou hromádku, odnosili ji k hraně Útesu a sedli si tak, že nechali nohy viset přes okraj. Thomas se podíval dolů a neviděl nic než šedivý sráz.

Minho vytáhl zápisník a tužku a položil je na zem vedle sebe. „Fajn, budeme si dělat poznámky.

A ulož si to taky do tý svý frasný hlavy. Jestli je tam nějakej optickej klam, kterej při pohledu odsud skrývá východ, nechci bejt ten, kdo to podělá, až do toho první čón zkusí skočit.“

„Tím čónem by měl být kápo běžců,“ řekl Thomas. Snažil se udělat z toho žert, aby zamaskoval svůj strach. Potil se z představy, že je tak blízko místa, ze kterého se každým okamžikem můžou vyhrnout rmutové. „Nebylo by špatný držet při tom pořádnej kus provazu.“

Minho vzal jeden kámen z hromádky. „Jo. Tak fajn, zkusme je házet střídavě a vykrývat prostor dole. Jestli tam je nějaký kouzelný východ, třeba to bude fungovat i na kameny – a ony v něm zmizí.“

Thomas vzal kámen a opatrně jej hodil na levou stranu, těsně před místo, kde na hraně končila levá stěna chodby, která k Útesu vedla. Zubatý kus kamene padal. A padal. Pak zmizel v šedivé prázdnotě.

Další byl na řadě Minho. Hodil svůj kámen jen zhruba o půl metru dál od stěny než předtím Thomas. Také dlouho padal. Thomas hodil další, opět o půl metru dál. Po něm zase Minho. Kámen za kamenem se řítily do hlubin. Thomas dodržoval Minhovy pokyny – pokračovali tak dlouho, až dosáhli linie, která byla přinejmenším čtyři metry od Útesu, pak přesunuli cílovou oblast o půl metru doprava a začali se vracet směrem k Labyrintu.

Všechny kameny padaly dál a dál. Další řada od stěny, další řada zpátky. Se všemi kameny to bylo stejné. Hodili jich tolik, že vykryli celou levou polovinu prostoru před nimi do takové vzdálenosti, kam mohl někdo – nebo něco – doskočit. Thomasův pesimismus s každým hodem narůstal, až se změnil v tíživou nudu.

Chtě nechtě si musel vynadat – byl to hloupý nápad.

Pak Minhův další kámen zmizel.

Byla to ta nejpodivnější, nejneuvěřitelnější věc, jakou kdy Thomas viděl.

Minho hodil velký kámen, kus, který vypadl z jedné velké pukliny ve stěně. Thomas se díval, intenzivně se soustředil na každý pokus. Tentokrát kámen opustil Minhovu ruku, vylétl dopředu, téměř přesně uprostřed linie Útesu, a začal padat k neviditelné zemi hluboko dole. Pak zmizel, jako by propadl plochou vody nebo mlhy.

V jedné sekundě tam byl a padal. V další sekundě byl pryč.

Thomas nebyl schopný slova.

„Dřív už jsme zkoušeli z Útesu házet,“ řekl Minho. „Jak nám to mohlo uniknout? Nikdy jsem neviděl, že by něco zmizelo. Nikdy.“

Thomas zakašlal; měl pocit, že ho škrábe v krku. „Udělej to ještě jednou – třeba jsme divně mrkli nebo něco takového.“

Minho to udělal a hodil kámen do stejného místa. A kámen znovu přestal v jediném mžiku existovat.

„Třeba jste se nedívali pořádně, když jste předtím něco házeli,“ řekl Thomas. „Chci říct, že by to nemělo být tak nemožné – někdy se člověk moc nesoustředí, když nevěří, že se něco stane nebo stát může.“

Použili zbytek kamenů, přičemž mířili na původně nalezené místo a každičký kousek vedle. Thomas překvapeně zjistil, že oblast, v níž kameny mizí, zabírá jen něco přes půl metru čtverečního.

„Už se nedivím, že jsme si toho nevšimli,“ prohlásil Minho, když si horečně zapisoval poznámky a rozměry a snažil se nakreslit náčrt. „Je to docela malé.“

„Rmuti musejí mít co dělat, aby se tam vešli.“ Thomas nechával oči připoutané k místu, kde se ve vzduchu vznášel ten neviditelný čtverec, snažil se vypálit si jeho vzdálenost a umístění do mozku, zapamatovat si přesně, kde to bylo. „A když vylezou, musejí balancovat na okraji té díry a přeskočit přes prázdný prostor na hranu Útesu – není to zas tak daleko. Jestli bych to dokázal přeskočit já, jsem si jistý, že pro ně je to hračka.“

Minho dokončil nákres a pak to zvláštní místo vyhledal očima. „Jak je to možný, vogo? Na co se to díváme?“

„Jak jsi řekl, žádná magie v tom není. Musí to být něco podobného, jako když nám zešedla obloha.

Nějaký optický klam nebo hologram, který maskuje průchod. Celé tohle místo je vylhané.“ A zároveň svým způsobem úžasné, přiznal si Thomas. V duchu toužil vědět, jaká technika by za tím vším mohla stát.

„Jo, vylhané je to správný slovo. Tak pojď,“ Minho se zabručením vstal a nasadil si batoh. „Měli bysme zvládnout z trasy Labyrintem co nejvíc. Když teď máme novou oblohu, třeba se tam staly další divný věci. Večer o tom řekneme Newtovi a Albymu. Nevím, jak to může pomoct, ale aspoň víme, kam ty rmutí bestie chodí.“

„A nejspíš taky odkud vylézají,“ řekl Thomas a naposledy se podíval k zamaskovanému vstupu.

„Rmutí nora.“

„Jo, to je dobrý jméno. Pojďme.“

Thomas zůstal sedět a dál se díval, čekal na Minha, až vyrazí. Několik minut uběhlo v tichu a Thomas si uvědomil, že jeho přítel je určitě stejně fascinovaný jako on. Nakonec se Minho bez jediného slova obrátil k odchodu. Thomas se neochotně přidal a společně se rozběhli do šedivého, temného Labyrintu.

Thomas a Minho nenašli nic než kamenné stěny a břečťan.

Odřezávání šlahounů a dělání poznámek měl na starost Thomas. Bylo pro něho obtížné všimnout si věcí, které se od předchozího dne změnily, ale Minho ukazoval, aniž o tom musel přemýšlet, kde se stěny pohnuly. Když dorazili k poslední slepé uličce a bylo na čase vydat se zpátky domů, Thomas cítil skoro nezvladatelnou touhu na všechno se vykašlat a zůstat přes noc, podívat se, co se bude dít.

Minho jako by to vycítil a chytil ho za rameno. „Ještě ne, kámo. Ještě ne.“

A tak se vrátili.

Plac byl obestřený pochmurnou náladou, což se stane snadno, když je všechno šedivé. Tlumené světlo se od ranního probuzení nijak nezměnilo a Thomas byl zvědavý, jestli nějaká změna nastane teď při „západu slunce“.

Hned jak prošli Západní branou, Minho zamířil rovnou do Mapového bunkru.

Thomase to překvapilo. Považoval to za poslední věc, kterou by měli udělat. „Ty nejsi celý netrpělivý říct o Rmutí noře Newtovi a Albymu?“

„Hej, pořád jsme hlavně běžci,“ napomenul ho Minho, „a pořád máme práci.“ Thomas ho doprovodil k ocelovým dveřím velkého betonového kvádru. Minho se otočil a věnoval mu mdlý úsměv. „Ale jo, uděláme to rychle, abysme si s nima mohli promluvit.“

Když vešli, místnost se už hemžila dalšími běžci, kteří kreslili své mapy. Nikdo nemluvil, jako by všechny spekulace o nové obloze byly již vyčerpány. Beznaděj v místnosti na Thomase působila, jako by se brodil bahnitou vodou. Věděl, že by i on měl být vyčerpaný, ale byl tak vzrušený, že to necítil – nemohl se dočkat, až uvidí, jak budou Newt a Alby na nové zprávy o Útesu reagovat.

Sedl si ke stolu a na základě vzpomínek a poznámek nakreslil denní mapu. Minho se mu celou dobu díval přes rameno a napovídal. „Já myslím, že ta chodba byla ve skutečnosti přerušená tady, ne tam,“

„Hlídej si proporce“ a „Kresli rovnější čáry, čóne.“ Byl protivný, ale pomáhal, a Thomas si za patnáct minut od příchodu do místnosti mohl prohlédnout hotový výtvor. Zaplavila ho hrdost – bylo to stejně dobré jako všechny ostatní mapy, které měl možnost vidět.

„Není to špatný,“ uznalMinho. „Aspoň ne na bažu.“

Minho se zvedl, došel k truhlici pro sekci jedna a otevřel ji. Thomas si před ni klekl, vytáhl mapu z předchozího dne a podržel ji vedle té, kterou právě nakreslil.

„Co mám hledat?“ zeptal se.

„Nějaký systém. Ale z porovnávání dvou dnů zjistíš houby. Ve skutečnosti musíš prostudovat několik týdnů a hledat nějaké systematické změny, cokoli. Já vím, že tam něco je, něco, co nám pomůže. Jenom to zatím nemůžu najít. Jak jsem řekl, je to na houby.“

Thomas cítil hluboko v hlavě nějaké svědění, stejné, jaké zažil, když byl v této místnosti poprvé.

Pohybující se zdi Labyrintu. Systematické změny. Všechny ty rovné čáry – naznačovaly nějakou úplně jinou mapu? Ukazovaly na něco? Tížil ho pocit, že přehlíží očividný náznak nebo stopu.

Minho mu poklepal na rameno. „Klidně se můžeš vrátit a zkoumat to podle libosti až po večeři, po rozhovoru s Newtem a Albym. Tak pojď.“

Thomas uložil papíry do truhlice a zavřel ji. Ten neklid, který cítil, mu byl hodně nepříjemný. Bylo to jako píchání v boku. Pohybující se stěny, rovné čáry, obrazce… Musela tam být odpověď. „Tak jo, pojďme.“

Právě vyšli z Mapového bunkru a těžké dveře se za nimi řinčivě zabouchly, když se objevili Newt a Alby a ani jeden z nich nevypadal moc spokojeně. Thomasovo rozrušení se okamžitě změnilo v obavy.

„Hej,“ začal Minho. „Právě se nám podařilo–“

„Tak to ze sebe vysyp,“ skočil mu do řeči Alby. „Nemáme čas na zdržování. Našli jste něco?

Aspoň něco?“

Minha ten ostrý tón trochu zarazil, ale Thomasovi jeho výraz připadal spíš zmatený než dotčený nebo rozzlobený. „Taky tě rád vidím. Představ si to, fakt jsme něco našli.“

Alby se kupodivu zatvářil skoro zklamaně. „Protože tady to jde všechno do kytek.“ Vrhl na Thomase nepříjemný pohled, jako by to všechno byla jeho vina.

Co mu je? pomyslel si Thomas. Cítil, jak se i v něm probouzí hněv. Celý den tvrdě makali a tohle bylo poděkování?

„Jak to myslíš?“ zeptal se Minho. „Stalo se ještě něco?“

Odpověděl mu Newt. Kývl přitom hlavou směrem ke Kleci. „Dneska nedorazily ani ty podělaný zásoby. Dvaroky chodily každej tejden, ve stejnou dobu, stejnej den. Ale dneska nic.“

Všichni čtyři se zadívali na ocelové dveře zasazené do země. Thomasovi připadalo, že stín, který se nad nimi vznáší, je tmavší než šedivý vzduch, jenž obklopuje všechno ostatní.

„Tak to jsme úplně v hajzlu,“ zašeptal Minho. Jeho reakce Thomase upozornila na to, jak je situace ve skutečnosti vážná.

„Rostliny nemají slunce,“ řekl Newt, „a v podělaný Kleci nejsou žádný zásoby – jo, řekl bych, že jsme doopravdy v hajzlu.“

Alby si založil ruce na prsou. Pořád hleděl na Klec, jako by se snažil dveře otevřít silou své mysli.

Thomas doufal, že jejich vůdce neprozradil, co viděl při proměně – a vlastně nic, co by souviselo s Thomasem. Obzvlášť teď.

„Totiž, jo,“ pokračoval Minho. „Našli jsme něco divnýho.“

Thomas čekal. Doufal, že Newt nebo Alby na zprávu zareagují kladně, možná dokonce budou mít další informace, které záhadu trochu osvětlí.

Newt zvedl obočí. „Co?“

Vysvětlování zabralo Minhovi celé tři minuty. Začal rmutem, kterého pronásledovali, a skončil výsledky jejich experimentu s házením kamenů.

„Určitě to vede někam, kde… chápete… kde rmuti žijou,“ řekl, když skončil.

„Rmutí nora,“ dodal Thomas. Všichni tři se na něho podívali naštvaně, jako by neměl právo promluvit. Ale bylo to poprvé, kdy ho tolik netrápilo, že se k němu chovají jako k bažantovi.

„Frase, to musím vidět na vlastní oči,“ promluvil Newt. Pak zašeptal: „Nechce se tomu věřit.“

Thomas nemohl souhlasit víc.

„Nevím, co by se dalo dělat,“ pokračoval Minho. „Třeba bychom v té chodbě mohli postavit něco, čím bychom ji zablokovali.“

„To nepůjde,“ prohlásil Newt. „Zapomněl jsi, jak ty bestie umí šplhat po stěnách? Nemáme šanci postavit nic, přes co by se nedostali dovnitř.“

Od dalšího rozhovoru odvedl jejich pozornost rozruch, který měl původ mimo Dvůr. Skupinka Placerů stála u vstupních dveří a navzájem se překřikovala. Byl v ní také Chuck. Když si všiml Thomase a ostatních, přiběhl k nim. Po tváři se mu rozlil výraz vzrušení. Thomas si mohl jen lámat hlavu, jaká šílenost se stala tentokrát.

„Co se děje?“ zeptal se Newt.

„Probudila se!“ vykřikl Chuck. „Ta holka se probudila!“

Thomasovy vnitřnosti se zkroutily v křeči; musel se opřít o betonovou zeď Mapového bunkru. Ta holka. Dívka, která mluvila v jeho hlavě. Měl chuť utéct, než se to stane znovu, než na něho v duchu znovu promluví.

Ale bylo příliš pozdě.

Tome, nikoho z těch lidí neznám. Přijď pro mě! Všechno se to ztrácí… Všechno kromě tebe zapomínám… Musím ti toho spoustu říct! Ale všechno se to ztrácí…

Nechápal, jak to dělá, jak se mu může dostat do hlavy.

Labyrint je kód, Tome. Labyrint je kód.

36. KAPITOLA

Thomas ji nechtěl vidět. Nechtěl vidět nikoho.

Jakmile Newt odběhl, aby si s dívkou promluvil, Thomas se v tichosti vytratil. Doufal, že si ho v tom rozruchu nikdo nevšimne. Ukázalo se, že za situace, kdy všichni měli myšlenky jen pro tu neznámou dívku probouzející se z kómatu, to nebylo obtížné. Vzal to po obvodu Placu, potom se rozběhl a zamířil na své odlehlé místečko za lesem v Krchálku.

Skrčil se do kouta, uvelebil se v břečťanu a celý od hlavy až k patám se zakryl dekou. Z nějakého důvodu mu to připadalo jako způsob, kterým se může před Teresiným vpádem do své hlavy skrýt.

Uběhlo několik minut a jeho srdce se konečně zklidnilo do pomalého rytmu.

„Zapomenout na tebe bylo to nejhorší.“

Thomas si v první chvíli myslel, že je to další vzkaz v jeho hlavě, a přitiskl si pěsti na uši. Ale ne, bylo to… jiné. Slyšel to ušima, byl to dívčí hlas. Po zádech mu přeběhl mráz. Pomalu ze sebe deku stáhl.

Teresa stála napravo od něho, opřená o mohutnou kamennou zeď. Vypadala teď úplně jinak, když byla vzhůru a při vědomí – když stála. V bílé košili s dlouhými rukávy, modrých džínách a hnědých botách působila – bylo to až neskutečné – ještě úžasněji, než když ji viděl v kómatu. Černé vlasy zvýrazňovaly světlou pleť jejího obličeje. Oči měla modré jako čistý plamen.

„Tome, ty si mě vážně nepamatuješ?“ Měla příjemný hlas, kontrastující s šíleným, řezavým zvukem, který od ní slyšel, když se objevila a vyřídila vzkaz, že všechno se změní.

„Chceš říct…, že ty si pamatuješ mě?“ zeptal se. Bylo mu trapně za vypísknutí, které mu uteklo s posledním slovem.

„Ano. Ne. Možná.“ Otráveně rozhodila ruce. „Neumím to vysvětlit.“

Thomas otevřel ústa a pak je zase zavřel, aniž cokoli řekl.

„Pamatuju si, že jsem si pamatovala,“ zamumlala a s hlubokým povzdechem si sedla. Zvedla nohy, aby si mohla rukama obejmout kolena. „Pocity. Emoce. Jako bych v hlavě měla všechny ty police, rozškatulkované pro vzpomínky a tváře, jenže najednou prázdné. Jako by všechno, co bylo předtím, zůstalo na druhé straně bílého závěsu. Včetně tebe.“

„Ale jak to, že mě znáš?“ Měl pocit, jako by se zdi kolem něho točily.

Teresa se k němu obrátila. „Nevím. Bude to něco z doby, než jsme přišli do Labyrintu. Něco s námi. Ale většinou je tam prázdno, jak jsem řekla.“

„Ty víš o Labyrintu? Kdo ti o něm řekl? Vždyť ses sotva probrala.“

„Já… Momentálně je to všechno hrozně zmatené.“ Podala mu ruku. „Ale vím, že jsi kamarád.“

Skoro omámený Thomas ze sebe úplně stáhl deku a naklonil se dopředu, aby si s dívkou potřásl rukou. „Líbí se mi, že mi říkáš Tome.“ V okamžiku, kdy to bylo venku, si uvědomil, že nic pitomějšího snad ani říct nemohl.

Teresa obrátila oči v sloup. „Přece se tak jmenuješ, ne?“

„Jo, ale většina lidí mi říká Thomasi. Z Toma mám pocit… jako bych byl doma nebo něco takového. I když nevím, co to je domov.“ Trpce se zasmál. „Jsme snad úplní magoři?“

Poprvé se usmála a on málem musel odvrátit zrak, jako by něco tak hezkého do tak ponurého a šedivého místa snad ani nepatřilo, jako by neměl žádné právo se na její výraz podívat.

„Jo, jsme magoři,“ odpověděla. „A já mám strach.“

„Já taky, to mi věř.“ A to ještě bylo hodně slabé vyjádření.

Uplynul dlouhý okamžik, během něhož oba hleděli do země.

Nebyl si jistý, jak se zeptat. „Co je to…“ začal. „Jak… jak na mě mluvíš uvnitř hlavy?“

Teresa zavrtěla hlavou. Netuším – prostě to umím, poslala mu. Pak znovu promluvila nahlas. „Je to stejné, jako by ses tady zkusil projet na kole – kdyby nějaké měli. Vsadím se, že bys to zvládl, aniž bys o tom musel přemýšlet. Ale vzpomínáš si, že by ses to učil?“

„Ne. Vlastně… vzpomínám si, jak jsem na kole jezdil, ale nepamatuju si, jak jsem se to naučil.“

Ucítil vlnu smutku a odmlčel se. „Nebo kdo mě to učil.“

„Vidíš,“ řekla. Oči jí těkaly, jako by byla z jeho nenadálé skleslosti rozpačitá. „No a s tímhle… to je podobný.“

„Tím se to vážně vysvětluje.“

Teresa pokrčila rameny. „Nikomu jsi to neřekl, že ne? Mysleli by si, že jsme šílenci.“

„Totiž… když se to stalo poprvé, tak jo. Ale myslím, že Newt to bere tak, že jsem byl vystresovaný nebo tak něco.“ Thomas nemohl vydržet na místě, jako by se měl zbláznit, jestli se nepohne. Vstal a začal před ní přecházet sem a tam. „Potřebujeme si to vyjasnit. Ten divný vzkaz, který jsi měla u sebe, že jsi poslední, kdo sem kdy přijde, tvoje kóma, to, že se mnou dokážeš komunikovat telepaticky. Napadá tě něco?“

Teresasledovala očima, jak přechází ze strany na stranu. „Šetři si dech a přestaň se ptát. Nemám nic víc než mlhavý dojem, že jsme ty a já byli důležití, že nás nějak využili. Že nám to pálí. Že to má svůj důvod, proč jsem tady. Vím, že jsem spustila konec, ať to znamená cokoli.“ Zaúpěla a zčervenala v obličeji. „Moje paměť je stejně nepoužitelná jako ta tvoje.“

Thomas si před ni klekl. „Ne, není. Věděla jsi přece, že mám vymazanou paměť, aniž by ses mě musela zeptat – a tyhle další věci. Máš přede mnou a všemi ostatními velký náskok.“

Jejich oči se na dlouho setkaly; vypadalo to, jako by horečně uvažovala, snažila se v tom všem najít nějaký smysl.

Prostě nevím, konstatovala v jeho hlavě.

„A zase,“ řekl Thomas nahlas, i když se mu ulevilo, že ho ten její trik už tak nevyvádí z míry. „Jak to děláš?“

„Prostě to dělám a vsadím se, že ty to umíš taky.“

„Hm, nemůžu říct, že bych nějak zvlášť toužil to zkusit.“ Znovu si sedl a zvedl nohy, podobně jako předtím ona. „Těsně předtím, než jsi mě tady našla, jsi mi něco řekla – v hlavě. Bylo to: ‚Labyrint je kód.‘ Jak jsi to myslela?“

Lehce zavrtěla hlavou. „Když jsem se probudila, připadala jsem si, jako bych se ocitla v blázinci – nad mým lůžkem postávali neznámí kluci, svět se kolem mě houpal a v hlavě mi vířily vzpomínky.

Pokusila jsem se pár jich zachytit a tohle byla jedna z nich. Ve skutečnosti už si nevzpomínám, proč jsem to řekla.“

„Patřilo k tomu ještě něco?“

„Vlastně jo.“ Vyhrnula si rukáv na levé paži a ukázala biceps. Na kůži byla tenkým černým inkoustem napsána drobná písmena.

„Co to je?“ zeptal se a naklonil se, aby líp viděl.

„Přečti si to sám.“

Znaky byly rozmazané, ale když se dostal dost blízko, rozeznal je.

ZLOSIN je dobrý

Jeho srdce se rozbušilo rychleji. „To slovo jsem už viděl – zlosin.“ Zapátral v hlavě, co by ten výraz mohl znamenat. „Na malých tvorech, kteří tady žijí. Břitvounech.“

„Co jsou zač?“ zeptala se.

„Takové malé hračky podobné ještěrkám, s jejichž pomocí nás špehují Tvůrci – ti, kteří nás sem poslali.“

Teresa o tom chvíli přemýšlela, pohled upřený do prostoru. Potom zaostřila zrak na svou paži.

„Nemůžu si vzpomenout, proč jsem si to napsala,“ řekla, naslinila prst a začala si ta slova stírat. „Ale nedovol mi to zapomenout – určitě to něco znamená.“

Thomasovi ta tři slova znovu a znovu probíhala hlavou. „Kdy sis to napsala?“

„Když jsem se probudila. Měli u postele propisku a blok. V tom rozruchu jsem to načmárala.“

Pro Thomase byla ta dívka záhadou – nejdřív to propojení, které s ní cítil od úplného počátku, potom telepatie a teď tohle. „Na tobě je všechno podivné. Uvědomuješ si to, ne?“

„Jestli mám soudit podle tvého malého úkrytu, řekla bych, že ani ty nejsi úplně normální. Nebo se ti líbí žít v lesích?“

Thomas se pokusil o zamračení, ale pak se usmál. Bylo mu trapné, že se schovává. „Hm, připadáš mi povědomá a tvrdíš, že jsme přátelé. Asi ti to budu věřit.“

Znovu jí podal ruku, aby si s ní potřásl. Vzala ji a dlouho ji držela. Thomasem projelo zamrazení, které bylo překvapivě příjemné.

„Jediné, co chci, je vrátit se domů,“ řekla a konečně mu ruku pustila. „Stejně jako vy ostatní.“

Thomase se zmocnila úzkost, když se přepnul zpátky do reality a vzpomněl si, jak je teď svět ponurý. „Víš, momentálně je to všechno dost na houby. Slunce zmizelo a obloha zšedla, neposlali nám týdenní dávku zásob – vypadá to, že to tak či onak skončí.“

Dřív než Teresa mohla odpovědět, vyběhl z lesa Newt. „Frase, jak…,“ začal, když se před nimi zastavil. V patách měl Albyho a několik dalších. „Jak ses sem dostala? Meďoch tvrdí, žes tam v jednom okamžiku byla a v dalším jsi zmizela.“

Teresa vstala. Překvapila Thomase svou sebejistotou. „Asi zapomněl do vyprávění zahrnout tu maličkost, jak jsem ho kopla do koulí a vylezla oknem.“

Thomas se málem rozesmál, když se Newt otočil ke staršímu chlapci, který stál opodál a jeho obličej dostal jasně rudou barvu.

„Blahopřeju, Jeffe,“ řekl Newt. „Jsi tady oficiálně první, kdo dostal nakopáno od holky.“

Teresa se nezastavila. „Jestli budeš ještě chvíli mluvit, budeš druhý.“

Newt se otočil zpátky k nim, ale jeho obličej ukazoval všechno ostatní než strach. Stál mlčky a jenom se na ně díval. Thomas jeho pohled opětoval a uvažoval, co se asi mladíkovi honí hlavou.

Alby postoupil dopředu. „Už toho mám dost.“ Namířil prstem Thomasovi na hruď, skoro na ni poklepal. „Chci vědět, kdo jsi, kdo je tahle holka a odkud se znáte, čóni.“

Thomas málem svěsil hlavu. „Alby, přísahám–“

„Jen co se probrala, šla rovnou za tebou, grinde!“

V Thomasovi se vzedmul hněv – a strach, že Alby začne vyvádět jako předtím Ben. „No a co? Já znám ji a ona zná mě – nebo jsme se alespoň znali dřív. To nic neznamená! Já si nic nepamatuju.

A ona taky ne.“

Alby upřel oči na Teresu. „Co jsi udělala?“

Thomas, kterého ta otázka zmátla, na ni také pohlédl, aby zjistil, jestli ona ví, o čem je řeč. Ona však neodpověděla.

„Co jsi udělala!“ rozkřikl se Alby. „Nejdřív obloha a teď tohle.“

„Něco jsem spustila. Schválně to nebylo, přísahám. Konec. Nevím, co to znamená.“

„Co se děje, Newte?“ zeptal se Thomas. Nechtěl mluvit přímo s Albym. „Co se stalo?“

Jenže Alby ho popadl za košili. „Co se stalo? Tak já ti řeknu, co se stalo, čóne. Pro ty svoje zamilovaný oči ani nemáš čas se rozhlídnout? Všimnout si, kolik je hodin!“

Thomas se podíval na hodinky a s hrůzou si uvědomil, čeho si vůbec nevšiml. Věděl, co se Alby chystá říct, ještě než to udělal.

„ Zdi, frase. Brány. Dnes večer se nezavřely.“

37. KAPITOLA

Thomas nebyl schopen slova. Všechno teď bude jiné. Žádné slunce, žádné zásoby, žádná ochrana před rmuty. Teresa měla od začátku pravdu – všechno se změnilo. Thomas měl pocit, jako by jeho dech zamrzl, uvízl mu v hrdle.

Alby na dívku ukázal. „Chci ji dát pod zámek. Hned. Billy! Jacksone! Zavřete ji do lochu a nevšímejte si ničeho, co jí vyjde z huby.“

Teresa nezareagovala, ale Thomas to udělal dostatečně za oba. „O čem to mluvíš? Alby, přece nemůžeš–“ Zastavil se, když po něm Albyho divoké oči střelily tak vzteklým pohledem, že cítil, jak mu vynechalo srdce. „Ale… jak bys na ni mohl házet vinu za to, že se zdi nezavírají?“

Newt postoupil dopředu, zlehka položil ruku Albymu na prsa a odtlačil ho. „A jak ne, Tommy?

Vždyť to sama přiznala.“

Thomas se otočil, aby se na Teresu podíval, a zbledl, když uviděl smutek v jejích modrých očích.

Bylo to, jako by mu něco sáhlo skrz žebra a zmáčklo srdce.

„Hele, buď rád, že nejdeš s ní, Thomasi,“ řekl Alby. Pak jim oběma věnoval poslední zlostný pohled, a následně odkráčel. Thomas ještě nikdy neměl takovou chuť někomu jednu vrazit.

Billy a Jackson postoupili dopředu, chytili Teresu za ruce a začali ji odvádět.

Ještě než se dostali mezi stromy, Newt je zastavil. „Zůstaňte u ní. Ať se stane, co se stane, té holky se nikdo nedotkne. Ručíte mi za to životem.“

Oba strážní přikývli a odešli, s Teresou v těsném závěsu. Thomase bolelo ještě víc, když viděl, jak ochotně jde. A nemohl uvěřit tomu, jak je mu smutno – chtěl, aby s ní mohl dál mluvit. Vždyť jsem se s ní sotva potkal, pomyslel si. Ani ji neznám. Zároveň však věděl, že to není pravda. Již teď k ní cítil blízkost, která mohla vycházet jedině z toho, že ji znal před vymazáním paměti a existencí v Placu.

Přijď za mnou, vzkázala mu v duchu.

Nevěděl, jak to udělat, aby s ní mohl taky tak mluvit. Ale stejně to zkusil.

Přijdu. Aspoň tam budeš v bezpečí.

Neodpověděla.

Tereso?

Nic.

V dalších třiceti minutách se rozpoutal hromadný chaos.

Od chvíle, kdy se ráno neobjevilo slunce ani modrá obloha, se sice světlo nijak znatelně nezměnilo, ale i tak to působilo, jako by Plac obestřela tma. Zatímco Newt a Alby svolali kápy a pověřili je, aby splnili úkoly a do hodiny dovedli své skupiny do Dvora, Thomas si připadal jako pouhý divák, který neví, jak by mohl pomoci.

Stavitelé – bez svého vůdce Gallyho, který se pořád pohřešoval – dostali za úkol vybudovat v každé otevřené bráně barikádu; dali se do toho, i když Thomas věděl, že nemají dost času ani materiálu, aby to mělo valný smysl. Skoro mu to připadalo, že kápové chtějí lidi zaměstnat a oddálit tak nevyhnutelné propuknutí paniky. Thomas pomohl stavitelům shromáždit všechny volné předměty, které se daly najít, navršit je v mezerách a co nejlépe stlouct hřebíky. Vypadalo to ošklivě a žalostně a děsilo ho to k smrti – a ani náhodou to nemohlormuty udržet venku.

Thomas si při práci všímal dalších činností, které se po Placu odehrávaly.

Přinesli všechny svítilny, které měli, a rozdělili je mezi co největší počet lidí. Newt řekl, že chce, aby tu noc všichni přespali ve Dvoře, a aby bylo s výjimkou naléhavých případů zhasnuto.

Pánvičkovým úkolem bylo odnést z kuchyně všechny trvanlivé potraviny a uložit je ve Dvoře pro případ, že by tam zůstali uvězněni – Thomas si mohl jen představovat, jak by to bylo hrozné. Další shromažďovali vybavení a nástroje; Thomas zahlédl Minha, jak přenáší zbraně ze sklepa do hlavní budovy. Alby dal jasně najevo, že nebudou riskovat: udělají ze Dvora svou pevnost a pro její ubránění budou muset podstoupit cokoli.

Thomas se nakonec od stavitelů nenápadně vypařil a pomohl Minhovi vynášet bedny s noži a palicemi omotanými ostnatým drátem. Pak Minho prohlásil, že dostal od Newta speciální úkol, a víceméně Thomase poslal pryč. Na veškeré otázky odmítal odpovídat.

Thomase se to dotklo, nicméně odešel, protože si chtěl sám promluvit s Newtem o něčem jiném.

Nakonec ho zastihl, jak přechází přes Plac směrem ke Krvárně.

„Newte!“ zavolal a rozběhl se, aby ho dohnal. „Musíš mě vyslechnout.“

Newt se zastavil tak nenadále, že do něho Thomas málem narazil. Starší chlapec se otočil a zpražil Thomase tak rozzlobeným pohledem, že přemítal, jestli vůbec má něco říkat.

„Ale dělej,“ řekl Newt.

Thomas si nebyl jistý, jak zformulovat, co se mu honí hlavou, a skoro se zarazil. „Musíte tu holku pustit. Teresu.“ Věděl, že jim dívka může jedině pomoci, může si ještě pamatovat něco cenného.

„Rád se dozvídám, že jste teď kamarádi.“ Newt začal odcházet. „Nepřipravuj mě o čas.“

Thomas ho chytil za ruku. „Vyslechni mě. Má v sobě něco zvláštního – já myslím, že nás, ji a mě, sem poslali proto, abychom pomohli celou tu věc ukončit.“

„Jo – ukončit tím, že necháte ty rmutí bestie, aby si sem přišly jako na promenádu a pozabíjely nás?

Slyšel jsem už za život pár mizernejch plánů, bažo, ale tenhle je všechny strčí do kapsy.“

Thomas zaúpěl. Chtěl, aby Newt věděl, jak ho to deptá. „Ne, podle mě to znamená něco jiného – to, že se brány nezavírají.“

Newt založil ruce; vypadal podrážděně. „O čem to tady meleš, bažo?“

Od okamžiku, kdy Thomas uviděl na stěně Labyrintu ta slova – zánik lidstva, oddělení smrtící izolace nezletilých –, musel o nich přemýšlet. Věděl, že jestli mu někdo může uvěřit, je to Newt.

„Myslím si… myslím si, že jsme tady jako součást nějakého podivného experimentu, testu, nebo něčeho takového. Ale má to nějakým způsobem skončit. Nemůžeme tady žít do nekonečna – ti, kdo nás sem poslali, to chtějí ukončit. Tak nebo onak.“ Ulevilo se mu, že to ze sebe dostal.

Newt si protřel oči. „A to mě má přesvědčit, že je všechno v pohodě – a že mám tu holku pustit?

Protože přišla a najednou jsme v situaci všechno nebo nic?“

„Ne, ty to nechápeš. Ona podle mě za to, že tady jsme, nijak nemůže. Je jenom pěšák – poslali ji sem jako poslední nástroj, vodítko nebo něco takového, co nám má pomoci dostat se ven.“ Thomas se zhluboka nadechl. „A myslím si, že mě poslali s tím samým cílem. To, že zafungovala jako spouštěč konce, ještě neznamená, že je špatná.“

Newt se podíval směrem k lochu. „Hele, mně je to momentálně úplně ukradený. Jednu noc tam vydrží – a dokonce bude ve větším bezpečí než my.“

Thomas vycítil možnost kompromisu a přikývl. „Fajn, dnes v noci to nějak přežijeme. Zítra, až budeme mít před sebou celý den v bezpečí, můžeme vymyslet, co s ní udělat. Vymyslet, co s ní máme udělat.“

Newt ze sebe vyfoukl vzduch. „Tommy, proč by zrovna zítřek měl bejt jinej? Trčíme tady už dva roky, jestli to nevíš.“

Thomase se zmocnil intenzivní pocit, že všechny tyto změny jsou pobídka, katalyzátor konečné fáze. „Protože teď to vyřešit musíme. Donutí nás to. Už nemůžeme žít stejným způsobem, den za dnem, a myslet si, že nejdůležitější ze všeho je vrátit se do Placu, než se brány hezky a bezpečně zavřou.“

Newt tam chvíli stál a přemýšlel. Hemžení placerských příprav bylo kolem nich v plném proudu.

„Jít do toho hlouběji. Zůstat venku, když se zdi přesouvají.“

„Přesně tak,“ řekl Thomas. „Přesně o tom mluvím. A třeba by se nám podařilo zahradit nebo zlikvidovat vstup do Rmutí nory. Získat čas na analyzování Labyrintu.

Newt pokynul hlavou směrem ke Dvoru. „Alby nedovolí pustit tu holku ven,“ prohlásil. „Nedá se říct, že by vás dva měl dvakrát v lásce. Ale momentálně se musíme zmobilizovat a přečkat do rána.“

Thomas přikývl. „Jsme schopní je odrazit.“

„Ty už jsi to někdy dělal, Herkule, co?“ Nato Newt odešel, aniž se usmál nebo dokonce počkal na odpověď, a začal pokřikovat na Placery, aby dokončili, co dělají, a odebrali se do Dvora.

Thomas byl s rozhovorem spokojený – těžko mohl doufat, že proběhne nějak líp. Rozhodl se pospíšit si a promluvit si s Teresou, než bude příliš pozdě. Jak tak sprintoval k lochu, který byl u zadní strany Dvora, všiml si, že se lidé začínají stěhovat dovnitř, většinou s náručí plnou nějakých věcí.

Před malým vězením se Thomas zastavil a popadl dech. „Tereso?“ zeptal se konečně přes zamřížované okénko neosvětlené cely.

Její obličej se vynořil na druhé straně tak prudce, až se lekl.

Než si v tom stačil zabránit, maličko vyjekl – chvilku mu trvalo, než se vzpamatoval. „Už ti někdo řekl, že bys mohla dělat strašidlo?“

„Jsi moc milý,“ odvětila. „Díky.“ Modré oči jako by jí ve tmě svítily jako kočce.

Thomas dělal, že si jejího sarkasmu nevšiml. „Prosím,“ odpověděl. „Poslyš, trochu jsem přemýšlel.“ Odmlčel se, aby si myšlenky urovnal.

„To se o tom idiotovi Albym říct nedá,“ zamumlala.

Thomas souhlasil, ale nemohl se dočkat, až ze sebe dostane, co jí přišel říct. „Určitě existuje způsob, jak se odsud dostat – jen za tím musím jít, zůstat v Labyrintu déle. A to, co sis napsala na ruku, a co jsi říkala o tom kódu, to všechno musí něco znamenat, ne?“ Musí, pomyslel si. Nedokázal si zakázat, aby necítil určitou naději.

„Jo, došla jsem ke stejnému závěru. Ale ze všeho nejdřív – můžeš mě dostat odsud?“ Její ruce se objevily v okně a sevřely mříže. Thomase se zmocnilo zvláštní nutkání zvednout ruce a dotknout se jich.

„Newt říkal, že snad zítra.“ Thomas byl rád, že se domohl aspoň takového ústupku. „Jednu noc tu budeš muset vydržet. Ve skutečnosti to možná bude nejbezpečnější místo v Placu.“

„Díky, že jsi mu o to řekl. Spát na téhle studené podlaze může být zábava.“ Ukázala palcem za sebe. „I když odhaduju, že tímhle oknem se rmut neprotáhne, takže bych měla být v pohodě, ne?“

Zmínka o rmutech ho překvapila – nepamatoval si, že by o nich s ní zatím hovořil. „Tereso, určitě jsi všechno zapomněla?“

Krátce se zamyslela. „Je to divný – některý věci si asi fakt vybavuju. Nebo jsem možná slyšela, jak o tom lidi mluví, když jsem byla v kómatu.“

„Myslím, že v tuhle chvíli to není důležitý. Chtěl jsem tě jenom vidět, než půjdu na noc dovnitř.“

Jenže se mu nechtělo odejít; skoro si přál, aby se mohl nechat zavřít do lochu spolu s ní. V duchu se ušklíbl – dovedl si představit, jak by na takovou žádost Newt zareagoval.

„Tome?“ promluvila Teresa.

Thomas si uvědomil, že hledí do prázdna jako omámený. „Promiň. Cože?“

Ruce jí sklouzly zpátky dovnitř, zmizely. Jediné, co viděl, byly její oči, bledá zář její bílé pleti.

„Nevím, jestli to dokážu – zůstat v tomhle vězení celou noc.“

Na Thomase padl obrovský smutek. Měl chuť ukrást Newtovi klíče a pomoci jí s útěkem. Ale věděl, že je to absurdní nápad. Prostě to bude muset přetrpět a zvládnout. Hleděl do těch zářících očí.

„Aspoň že nebude úplná tma – vypadá to, že tohle pitomé šero teď budeme mít čtyřiadvacet hodin denně.“

„Jo…“ Zadívala se na Dvůr za ním a pak znovu zaostřila oči na něj. „Jsem drsná holka – budu v pohodě.“

Thomasovi bylo hrozně, že ji tam musí nechat, ale věděl, že nemá na vybranou. „Zařídím, aby tě zítra hned ráno pustili.“

Usmála se, a jemu bylo hned líp. „To má být slib?“

„Jo, slib.“ Thomas si poklepal na pravý spánek. „A kdyby ti bylo moc smutno, můžeš si se mnou povídat, jak budeš chtít, tím svým… trikem. Zkusím odpovídat.“ Teď to přijal, skoro o tu schopnost stál. Doufal jen, že přijde na to, jak to udělat, aby spolu mohli vést rozhovor.

Zanedlouho to zvládneš, řekla mu v hlavě Teresa.

„Rád bych.“ Stál tam a ve skutečnosti nechtěl pryč. Ani trochu.

„Měl bys už jít,“ pobídla ho. „Nechci mít na svědomí tvou krutou smrt.“

Thomas ze sebe dokázal vyloudit úsměv, když to slyšel. „Tak jo. Čau zítra.“

A než si to stačil rozmyslet, zamířil kolem rohu k hlavním dveřím do Dvora, kterými právě vcházelo několik posledních Placerů. Newt je zaháněl dovnitř jako zaběhlé slepice. Thomas také vešel do domu, následovaný Newtem, který za sebou zavřel dveře.

Těsně předtím, než zasunul západku, se Thomasovi zdálo, že zaslechl, jak se někde z hloubi Labyrintu ozvalo první zlověstné rmutí zasténání.

Noc začala.

38. KAPITOLA

Za normálních okolností jich většina spala venku, takže vměstnat všechna tato těla do Dvora znamenalo pořádně se zmáčknout. Kápové Placery zorganizovali, vybavili dekami a polštáři a rozdělili do místností. Navzdory množství osob a chaosu takové změny viselo nad děním zneklidňující ticho, jako by na sebe nikdo nechtěl poutat pozornost.

Když si všichni našli místo, Thomas se ocitl v patře spolu s Newtem, Albym a Minhem a konečně se jim podařilo dokončit rozhovor, který započali předtím na nádvoří. Alby s Newtem seděli na jediné posteli, která v pokoji byla, zatímco Thomas s Newtem se posadili vedle nich na židle.

Jediným dalším nábytkem byla křivá dřevěná komoda a malý stůl, na němž stála lampa, jež byla jejich jediným zdrojem světla. Šedivá tma jako by se zvenčí tlačila na okno s příslibem, že budoucnost nebude příznivá.

„Ještě nikdy jsem nebyl tak blízko, abych to všechno zabalil,“ prohlásil Newt. „Vykašlal se na to všechno a dal rmutovi pusu na dobrou noc. Zásoby nechodí, obloha je odporně šedá, zdi se nezavírají. Ale nemůžeme to vzdát a všichni to víme. Ti hajzlové, kteří nás sem poslali, nás chtějí buď zabít, nebo k něčemu postrčit. Tak nebo onak, musíme na tom makat, a buď přežijeme, nebo ne.“

Thomas přikývl, ale neřekl nic. Bezvýhradně souhlasil, ale neměl žádné konkrétní nápady, co udělat. Jestli se mu podaří přežít do dalšího dne, třeba pak s Teresou vymyslí něco přínosného.

Thomas zalétl pohledem k Albymu, který se díval do podlahy, jakoby ztracený ve svých neradostných myšlenkách. Jeho obličej měl stále protáhlý, unavený a sklíčený výraz, oči zapadlé a prázdné. Proměna byla pojmenována výstižně, s ohledem na to, co mu udělala.

„Alby?“ promluvil Newt. „Přidáš se?“

Alby vzhlédl. Obličejem se mu mihl údiv, jako by nevěděl, že v místnosti je někdo další. „Cože?

Aha. Jo. Guty. Ale viděl jsi, co se v noci děje. Že to dokázal tady podělanej bažounskej superman, ještě neznamená, že to zvládneme my ostatní.“

Thomas nenápadně obrátil oči v sloup směrem k Minhovi – měl už Albyho přístupu plné zuby.

Jestli to Minho cítil stejně, podařilo se mu to skrýt. „Souhlasím s Thomasem a Newtem. Musíme přestat fňukat a litovat se.“ Promnul si ruce a poposedl na židli dopředu. „Zítra ráno můžete ze všeho nejdřív sestavit týmy, které nebudou dělat nic jinýho než studovat mapy. Běžci mezitím vyrazí ven.

Pořádně se napakujeme, abysme mohli zůstat pryč několik dní.“

„Co?“ zeptal se Alby a v jeho hlase poprvé zazněla nějaká emoce. „Jak to myslíš, několik dní?“

„Prostě dní. Když jsou brány otevřené a slunce nezapadá, stejně nemá smysl se sem vracet. Je na čase zůstat tam a podívat se, jestli se něco neotevře, když se přesouvají zdi. Jestli se ještě přesouvají.“

„Ani za nic,“ řekl Alby. „Máme Dvůr, kde se můžeme schovat – a kdyby to nefungovalo, tak Mapový bunkr a loch. Nemůžeme po lidech chtít, aby šli ven a umřeli tam, Minho! Frase, kdo by se k tomu dobrovolně nabídl?“

„Já,“ řekl Minho. „A Thomas.“

Všichni se na Thomase podívali; pouze přikývl. I když ho to děsilo k smrti, zkoumat Labyrint – skutečně ho zkoumat – bylo něco, co chtěl dělat od prvního okamžiku, kdy se o něm dozvěděl.

„Udělám to, jestli budu muset,“ ozval se Newt a Thomase tak překvapil. Starší chlapec o tom sice odmítal mluvit, ale jeho kulhání bylo trvalou připomínkou, že se mu venku v Labyrintu stalo něco hrozného. „A jsem přesvědčený, že do toho půjdou všichni běžci.“

„S tou tvou špatnou nohou?“ zeptal se Alby a z úst mu unikl řezavý smích.

Newt se zamračil a upřel oči do země. „Není to dobrej pocit, když mám chtít po Placerech něco, co nejsem ochotnej udělat já sám.“

Alby odskákal po posteli dozadu a zapřel se nohama. „Pro mě za mě. Dělej si, co chceš.“

Newt vstal. „Mám si dělat, co chci?“ zeptal se. „Co s tebou je, čóne? Chceš mi snad říct, že máme na výběr? To tady máme jen tak sedět na prdeli a čekat, až nás rmutové vyčenichají?“

Thomas by nejraději vstal a zatleskal. Byl přesvědčený, že Alby se ze své apatie konečně probere.

Na jejich vůdci se však nějaké pokárání nebo lítost neprojevily ani náznakem. „Každopádně to zní líp, než jim běžet naproti.“

Newt si znovu sedl. „Alby. Musíš začít mluvit rozumně.“

Thomas to sice nerad přiznával, ale věděl, že Albyho potřebují, jestli chtějí něco dokázat. Placeři k němu vzhlíželi.

Alby se nakonec zhluboka nadechl a pak se postupně podíval na každého z nich. „Vy přece víte, kluci, že jsem úplně vyřízenej. Vážně, je to tak… promiňte. Já už bych žádnýho blbýho vůdce dělat neměl.“

Thomas zadržel dech. Nedokázal uvěřit, že to Alby doopravdy řekl.

„Do hajzlu–“ začal Newt.

„Ne!“ vykřikl Alby. Jeho obličej vyjadřoval pokoru, kapitulaci. „Tak jsem to nemyslel.

Poslouchejte mě. Neříkám, že bysme se měli prohodit nebo něco takovýho. Říkám jenom… myslím, že potřebuju, abyste rozhodovali vy. Nevěřím si. Takže, jo… udělám cokoli.“

Thomas viděl, že Minho i Newt jsou stejně překvapení jako on.

„No… dobře,“ řekl pomalu Newt, jako by si nebyl jistý. „Zařídíme, aby to fungovalo, slibuju.

Uvidíš.“

„Jo,“ zabručel Alby. Když pak po dlouhé odmlce znovu promluvil, v jeho hlase byl náznak zvláštního rozrušení. „Hej, dostal jsem nápad. Dejte mi na starost mapy. Donutím všechny Placery, aby nad ně sedli a makali, až se z nich bude kouřit.“

„Já to schvaluju,“ řekl Minho. Thomas chtěl přisvědčit, ale nevěděl, jestli mu něco takového přísluší.

Alby položil nohy zpátky na podlahu a posadil se vzpřímeněji. „Vlastně je to pěkná blbost, že dnes spíme tady. Měli bysme být v Mapovém bunkru a dělat na tom.“

Thomasovi připadalo, že je to nejinteligentnější věc, jakou od Albyho za dlouhou dobu slyšel.

Minho pokrčil rameny. „Možná máš pravdu.“

„Tak… já půjdu,“ řekl Alby a doprovodil to sebevědomým přikývnutím. „Hned teď.“

Newt zavrtěl hlavou. „Zapomeň na to, Alby. Už jsem venku slyšel řvát rmuty. Můžeme počkat do rána.“

Alby se naklonil dopředu a opřel si lokty o kolena. „Frase, to vy do mě pořád hučíte, jak jste plní energie. Tak mi tady nezačněte kňučet, když doopravdy poslouchám. Jestli to mám udělat, tak to udělat musím, bejt zase jak dřív. Potřebuju se do něčeho zažrat.“

Thomas pocítil silnou úlevu. Měl už všech těch svárů plné zuby.

Alby vstal. „Vážně, já to potřebuju.“ Pohnul se směrem ke dveřím místnosti, jako by chtěl doopravdy odejít.

„To přece nemůžeš myslet vážně,“ namítl Newt. „Teď tam ven nemůžeš!“

„Jdu a tím to hasne.“ Alby vytáhl z kapsy svůj kroužek s klíči a provokativně jím zazvonil – Thomasovi se té nenadálé odvaze nechtělo věřit. „Uvidíme se ráno, čóni.“

A s tím odkráčel.

Bylo zvláštní vědět, že hodin značně přibylo, že svět kolem nich měla pohltit tma, a přitom venku vidět jen bledé šedivé světlo. Thomase to vykolejovalo, jako by touha spát, která s každou ubíhající minutou narůstala, byla nějak nepřirozená. Čas se zpomalil do mučivě plíživého tempa; připadalo mu, že další den snad nikdy nepřijde.

Ostatní Placeři si našli svá místečka, zalehli s polštáři a dekami, aby se pokusili o nemožné – usnout. Nikdo příliš nemluvil, nálada byla vážná a ponurá. Jediné, co se ozývalo, bylo tiché vrtění a šepot.

Thomas se usilovně snažil usnout, protože věděl, že čas tak uteče rychleji, ale ani po dvou hodinách se mu to stále nepodařilo. Ležel na tlusté dece na podlaze v jedné z horních místností.

Mačkalo se tam s ním několik dalších Placerů, skoro tělo na tělo. Postel dostal Newt.

Chuck skončil v jiné místnosti a Thomas si ho z nějakého důvodu představil, jak se choulí někde v tmavém koutě, pláče a tiskne si deku na prsa, jako by to byl medvídek. Ta představa ho naplnila takovým smutkem, že se ji pokusil vystrnadit z hlavy, ale marně.

Téměř každý měl vedle sebe svítilnu pro případ nějaké mimořádné události. Jinak Newt nařídil všechna světla kromě bledé, mrtvolné záře jejich nové oblohy zhasnout – nemělo smysl přitahovat na sebe víc pozornosti, než bylo nutné. Udělali všechno, co se dalo tak narychlo zvládnout, aby byli na útok rmutů připraveni – zabednili okna, nábytek přestěhovali před dveře, rozdali nože jako zbraně…

Ale nic z toho nenavodilo Thomasovi pocit bezpečí.

Vyčkávání, co se může stát, bylo drtivé jako dusivá přikrývka utrpení a strachu, která začala ožívat vlastním životem. Skoro si přál, aby ty bestie jednoduše přišly a skončily to. Čekání bylo nesnesitelné.

Jak se noc protahovala, vzdálený nářek rmutů se blížil. Každá minuta jako by trvala déle než ta před ní.

Uběhla další hodina. A pak ještě jedna. Spánek se konečně dostavil, ale byl jen přerušovaný.

Thomas tušil, že je kolem druhé, když se pomilionté za noc převalil z břicha na záda. Dal si ruce pod bradu a hleděl k desce v nohách postele, z níž zůstal ve slabém světle jenom stín.

Pak se všechno změnilo.

Zvenčí se náhle ozval mechanický zvuk následovaný známým valivým cvakáním rmuta po kamenité zemi, jako by někdo rozhodil hrst hřebíků. Thomas prudce vyskočil, stejně jako většina ostatních, ale Newt stál dřív než kdokoli jiný, zamával rukama a pak místnost utišil tím, že si přitiskl prst na rty. Po špičkách, s nadlehčováním bolavé nohy, přešel k jedinému oknu v místnosti, které bylo zakryté třemi narychlo přibitými prkny. Velké škvíry poskytovaly dostatek prostoru k vyhlédnutí ven. Newt se opatrně naklonil, aby se tam podíval, a Thomas se přikradl za něj.

Přikrčil se pod Newta k nejnižšímu dřevěnému prknu a natlačil oko ke štěrbině – stát tak blízko u zdi bylo děsivé. Jediné, co viděl, byl ale volný Plac; neměl dost místa, aby se podíval nahoru, dolů nebo do strany, hleděl jenom přímo před sebe. Zhruba po minutě to vzdal a otočil se, aby si sedl, opřený zády o zeď. Newt se vrátil k posteli a znovu se posadil.

Uběhlo několik minut, během nichž stěnami každých deset až dvacet sekund pronikaly různé rmutí zvuky. Po skřípění rotujícího kovu přišlo pištění malých motorků. Cvakání bodců o tvrdý kámen.

Zavírání, otevírání a zavírání klepet. Thomas sebou strachem škubl pokaždé, když něco uslyšel.

Znělo to, jako by venku byli hned tři nebo čtyři. Přinejmenším.

Slyšel, jak ta zvrácená mechanická zvířata přišla blíž, až těsně k domu, a čekají dole na kamenných kvádrech. Jen bzukot a kovové cvakání.

Thomasovi vyschlo v ústech – setkal se s nimi tváří v tvář a pamatoval si to až moc dobře; musel si připomínat, aby dýchal. Ostatní v místnosti se nehýbali; nikdo ani nehlesnul. Strach jako by visel ve vzduchu, podobný vánici s černým sněhem.

Podle zvuků se zdálo, jako by se jeden ze rmutů pohyboval směrem k domu. Pak se cvakání bodců o kámen najednou změnilo v hlubší, dutější zvuk. Thomas si to dovedl představit: kovové bodce se zarývají do dřevěných stěn Dvora, mohutný tvor otáčí svým tělem a stoupá k jejich místnosti, přičemž svou silou popírá gravitaci. Thomas slyšel, jak bodce rmutů trhají dřevěné obložení, které mají v cestě, jak se uvolňují a otáčejí, aby znovu zabraly. Celá budova se roztřásla.

Praskání a sténání dřeva se pro Thomase staly jedinými zvuky na světě. Bylo to děsivé.

Zesilovaly, přibližovaly se – ostatníchlapci se šouravě přesunuli přes pokoj, aby byli od okna co nejdál. Thomas je nakonec napodobil, a Newta měl hned vedle sebe; všichni se choulili k protější zdi a upírali oči na okno.

V okamžiku, kdy to začalo být nesnesitelné – právě když si Thomas uvědomil, že rmut je hned za oknem –, všechno ztichlo. Thomas skoro slyšel vlastní tep.

Venku blikala světla a škvírami v dřevěných prknech vrhala dovnitř zvláštní záři. Pak světlo přerušil úzký stín, pohybující se sem a tam. Thomas poznal, že rmut vysunul sondy a zbraně, aby pátraly po hostině. Představil si venku břitvouny, jak rmutům pomáhají najít cestu. O několik sekund později stín znehybněl; zdroj světla se zastavil a vrhal do místnosti tři nehybné roviny jasu.

Ve vzduchu bylo silné napětí; Thomas neslyšel, že by někdo dýchal. Napadlo ho, že totéž se asi odehrává v ostatních místnostech Dvora. Potom si vzpomněl na Teresu v lochu.

Právě v okamžiku, kdy si přál, aby něco řekla, se najednou rozlétly dveře z chodby. Místností se rozlehlo lapání po dechu a výkřiky. Placeři očekávali, že se něco objeví od okna, ne za nimi. Thomas se otočil, aby se podíval, kdo dveře otevřel. Čekal vyděšeného Chucka nebo možná Albyho, který si svůj záměr rozmyslel. Když však uviděl, kdo tam stojí, jeho lebka jako by se v šoku stáhla a zmáčkla mu mozek.

Byl to Gally.

39. KAPITOLA

Z Gallyho očí čišelo šílenství. Oblečení měl potrhané a špinavé. Padl na kolena a zůstal tak, jen hruď se mu dmula hlubokými, prudkými nádechy. Rozhlédl se po místnosti jako vzteklý pes, který hledá, koho by pokousal. Nikdo neřekl ani slovo. Všichni jako by věřili tomu, co v první chvíli napadlo i Thomase – že Gally je jenom výplodem jejich fantazie.

„Zabijou vás!“ zařval Gally tak, že se kapky jeho slin rozprskly do všech stran. „Rmuti vás všechny zabijou – každou noc jednoho, dokud nebude po všem!“

Thomasse díval, neschopen slova, jak se Gally vrávoravě zvedl a vykročil dopředu. Pravou nohu, na niž silně napadal, táhl za sebou. Nikdo v místnosti nepohnul jediným svalem; všichni zírali, očividně příliš šokovaní, než aby něco udělali. Dokonce i Newt tam stál s ústy dokořán. Thomas měl z toho nečekaného návštěvníka skoro větší strach než ze rmutů za oknem.

Jen asi metr od Thomase a Newta se Gally zastavil a ukázal na Thomase zakrváceným prstem.

„Ty,“ řekl s tak zřetelným posměškem, že už to nebylo komické, ale vyloženě znepokojivé. „Tys to všechno zavinil!“ Bez varování máchl levou rukou, sevřel ji v pěst a udeřil Thomase do ucha.

Thomas vykřikl a zhroutil se na zem, víc kvůli překvapení než vinou bolesti. Jen co dopadl na podlahu, hned se zase těžce zvedl.

Newt konečně procitl z omámení a Gallyho odstrčil. Gally klopýtavě couvl a narazil do stolu u okna. Lampa se skutálela přes jeho okraj a po dopadu na zem se rozbila na kusy. Thomas čekal, že Gally přejde do protiútoku, ale místo toho se jenom narovnal a všechny přelétl svým šíleným pohledem.

„Nedá se vyřešit,“ řekl hlasem, který byl teď tichý a nepřítomný, děsivý. „Ten frasnej Labyrint vás všechny zabije, čóni… Rmuťáci vás zabijou… každou noc jednoho, dokud nebude po všem… Já…

Takhle je to lepší…“ Sklopil oči k podlaze. „Zabijou každou noc jenom jednoho… ty jejich zatracený proměnný…“

Thomas užasle poslouchal. Snažil se potlačit strach, aby si zapamatoval všechno, co smyslů zbavený mladík říká.

Newt postoupil dopředu. „Gally, zavři tu svou nevymáchanou tlamu – rmut je hned za oknem.

Sedni na prdel a buď zticha – třeba zase odejde.“

Gally vzhlédl a přimhouřil oči. „Ty to nechápeš, Newte. Jsi moc velkej idiot – vždycky jsi byl moc velkej idiot. Cesta ven prostě není – vyhrát se nedá! Zabijou tě, všechny vás zabijou – jednoho po druhým!“

Poté, co ze sebe vyrazil to poslední slovo, se Gally vrhl svým tělem k oknu a začal škubat za dřevěná prkna jako divoké zvíře, které se snaží uprchnout z klece. Než Thomas nebo někdo jiný stačil zareagovat, podařilo se mu jednu desku utrhnout a hodit na zem.

„Ne!“ zařval Newt a rozběhl se dopředu. Thomas se přidal, aby mu pomohl. Tomu, co se dělo, absolutně nemohl uvěřit.

Gally utrhl druhou desku právě ve chvíli, kdy se k němu Newt dostal. Oběma rukama jí máchnul dozadu, kde se srazila s Newtovou hlavou. Rána byla tak silná, že Newt odletěl na postel a po prostěradle se rozstříkly kapičky krve. Thomas se zastavil a přichystal se na souboj.

„Gally!“ vykřikl Thomas. „Co to děláš?“

Mladík plivl na zem. Supěl jako udýchaný pes. „Ty zavři hubu, Thomasi. Zavři hubu, grinde! Já vím, kdo jsi, ale už je mi to ukradený. Můžu dělat jen to, co je správný.“

Thomas si připadal, jako by mu nohy zakořenily do země. Tím, co Gally říkal, ho naprosto vyváděl z míry. Díval se, jak sáhl za sebe a vyškubl poslední dřevěnou desku. V okamžiku, kdy odhozená deska dopadla na podlahu, se sklo v okně roztříštilo směrem dovnitř jako hejno křišťálových vos.

Thomas si zakryl obličej a padl na podlahu. Kopal při tom nohama, aby své tělo dopravil co nejdál.

Když narazil do postele, sebral se a zvedl hlavu, připravený vyrovnat se s tím, že jeho svět končí.

Zničeným oknem se napůl protlačilo pulsující, bachraté tělo rmuta. Kovové paže zakončené klepety cvakaly a chňapaly všemi směry. Thomas ve svém vyděšení prakticky nezaregistroval, že všichni ostatní prchli z místnosti na chodbu – všichni kromě Newta, který ležel v bezvědomí na posteli.

Ztuhlý Thomas se díval, jak se jedna ze rmutových dlouhých paží k bezvládnému tělu natáhla. Víc k tomu, aby se zbavil strachu, nepotřeboval. Nemotorně se postavil a zapátral na podlaze kolem po nějaké zbrani. Jediné, co viděl, byly nože – ty mu teď pomoci nemohly. Rozhořela se v něm panika, která ho vzápětí úplně pohltila.

Pak Gally znovu něco řekl; rmut stáhl paži zpátky, jako by ji potřeboval, aby dokázal pozorovat a poslouchat. Jeho tělo však sebou dál házelo a snažilo se prodrat dovnitř.

„Nikdo to nikdy nepochopil!“ překřičel Gally strašlivé zvuky, které ten tvor vydával, zatímco si razil cestu hlouběji do Dvora a trhal stěnu na kusy. „Nikdo nikdy nepochopil, co jsem viděl, co se mnou proměna udělala! Nevracej se do reálného světa, Thomasi. Ty si nechceš vzpomenout!“

Gally věnoval Thomasovi dlouhý, ztrápený pohled. Jeho oči byly plné hrůzy. Potom se otočil a vrhl se na svíjející se tělo rmuta. Thomas vykřikl, když viděl, jak se všechny natažené paže monstra okamžitě zatáhly a přichytily se na Gallyho ruce a nohy, čímž prakticky znemožnily únik nebo záchranu. Chlapcovo tělo se s děsivým čvachtavým zvukem zabořilo několik centimetrů do tvorova rozbředlého masa. Nato se rmut s překvapivou rychlostí vystrčil z rozbitého okenního rámu zpátky ven a zahájil sestup k zemi.

Thomas přeběhl k zubatému, širokému otvoru a podíval se dolů právě včas, aby viděl, jak rmut dosáhl země a začal uhánět přes Plac pryč. Gallyho tělo se objevovalo a mizelo, jak se tak kutálel.

Netvorova světla nabrala na intenzitě a zalila tajemnou žlutou září kámen otevřené Západní brány, kterou rmut unikl do hlubin Labyrintu. Po pár sekundách se několik dalších netvorů pustilo v těsném závěsu za svým druhem. Vrčeli při tom a cvakali, jako by slavili vítězství.

Thomasovi se udělalo tak špatně, že nechybělo mnoho, aby se pozvracel. Začal od okna ustupovat, ale něco venku upoutalo jeho pozornost. Rychle se vyklonil z budovy, aby získal lepší výhled. Přes prostranství Placu sprintovala k východu, jímž byl právě odvlečen Gally, osamocená postava.

I když světlo bylo slabé, Thomas okamžitě poznal, kdo to je. Vykřikl – zařval na něj, ať se zastaví –, ale bylo již příliš pozdě.

Minho, který se hnal, seč mu síly stačily, už zmizel v Labyrintu.

40. KAPITOLA

V celém Dvoře se svítilo. Placeři zmateně pobíhali, mluvili jeden přes druhého. Několik chlapců brečelo v koutě. Vládl chaos.

Thomas si ničeho z toho nevšímal.

Vyběhl na chodbu a vzal schody dolů po třech. Prodral se davem ve vstupní hale, vyrazil ze Dvora ven a rozběhl se sprintem k Západní bráně. Zastavil se těsně před prahem Labyrintu, když ho instinkty přesvědčily, aby si rozmyslel, jestli půjde dál. Newt na něho zezadu zavolal a rozhodnutí tak oddálil.

„Minho za ním vyběhl ven!“ zakřičel Thomas, když ho Newt dostihl. Na ránu na hlavě si tiskl malý ručník. Bílou látkou již prosákla nepravidelná krvavá skvrna.

„Viděl jsem to,“ řekl Newt. Odtáhl ručník, aby se na něj podíval; pak se ušklíbl a dal ho zpátky.

„Frase, bolí to jako čert. Minho si nejspíš usmažil poslední zbytek mozkových buněk – o Gallym ani nemá cenu mluvit. Vždycky jsem věděl, že je blázen.“

Thomas si dokázal dělat starosti jenom o Minha. „Půjdu za ním.“

„To už je zase na čase hrát si na nějakýho podělanýho hrdinu?“

Thomas k Newtovi prudce vzhlédl, jak se ho pokárání dotklo. „Myslíš, že to, co dělám, dělám proto, abych na vás čóny udělal dojem? Jdi se bodnout, prosím tě. Jediné, na čem mi záleží, je dostat se odsud.“

„Jo, jasně, ty jsi prostě normální tvrďák. Ale momentálně máme vážnější problémy.“

„Cože?“ Thomas věděl, že jestli chce Minha dostihnout, na tohle nemá čas.

„Někdo–“ začal Newt.

„Támhle je!“ vykřikl Thomas. Minho se před nimi vynořil zpoza rohu a zamířil přímo k nim.

Thomas přiložil ruce k ústům, aby se mu lépe křičelo. „Co tě to napadlo, pitomče?“

Minho počkal, až bude za branou, potom se předklonil, opřel se rukama o kolena a několikrát se prudce nadechl, než odpověděl. „Chtěl jsem… jenom… mít jistotu.“

„Mít jistotu v čem?“ otázal se Newt. „Kdyby tě popadli jako Gallyho, fakt by sis pomohl.“

Minho se narovnal a dal si ruce v bok. Pořád dýchal těžce. „Hoďte se do chládku, hoši! Chtěl jsem jenom vidět, jestli si to pohasí k Útesu. Ke Rmutí noře.“

„No a?“ zeptal se Thomas.

„Trefa!“ Minho si otřel z čela pot.

„Já tomu prostě nemůžu uvěřit,“ řekl Newt skoro šeptem. „To je teda noc.“

Thomasovy úvahy měly snahu zabíhat k noře a k tomu, co to všechno znamená, ale nedokázal z hlavy vystrnadit myšlenku na to, co se Newt chystal říct, než uviděli, že se Minho vrací. „Co jsi mi chtěl říct?“ zeptal se. „Začal jsi něco o tom, že máme vážnější–“

„Jo.“ Newt ukázal palcem přes rameno za sebe. „Ten podělanej kouř je ještě vidět.“

Thomas se podíval naznačeným směrem. Těžké kovové dveře Mapového bunkru byly pootevřené a k šedivé obloze z nich stoupal proužek černého dýmu.

„Někdo zapálil truhly s mapami,“ řekl Newt. „Úplně všechny.“

Thomasovi na mapách z nějakého důvodu zas tak moc nezáleželo – stejně se zdálo, že jsou k ničemu. Rozloučil se s Newtem a Minhem, kteří odešli prozkoumat sabotáž Mapového bunkru, a zastavil se venku před oknem lochu. Thomas si všiml, jak si chlapci vyměnili zvláštní pohled, než se rozdělili, skoro jako by si očima sdělovali nějaké tajemství. Jenže Thomas upíral myšlenky jen k jedinému tématu.

„Tereso?“ promluvil

V okně se objevil její obličej. Rukama si protírala oči. „Přišel někdo o život?“ zeptala se lehce omámeně.

„Chceš říct, že jsi spala?“ zeptal se Thomas. Ulevilo se mu, když viděl, že se zdá být v pořádku; ucítil, jak se uvolnil.

„Jo, spala,“ odpověděla. „Dokud jsem neuslyšela, jak něco trhá Dvůr na cucky. Co se stalo?“

Thomas nevěřícně zavrtěl hlavou. „Nevím, jak jsi mohla zaspat zvuky všech těch rmutů, kteří byli tady kolem.“

„Zkus se někdy probrat z kómatu. Uvidíme, jak to budeš zvládat. A teď mi odpověz, na co jsem se ptala, řekla uvnitř jeho hlavy.

Thomas zamrkal, jak ho ten hlas na okamžik zaskočil, protože to Teresa už nějakou chvíli neudělala. „To si odpusť.“

„Tak mi řekni, co se stalo.“

Thomas si povzdechl; bylo to dlouhé vyprávění a jemu se nechtělo líčit to se vším všudy. „Gallyho neznáš, ale je to jeden zdejší magor, kterej utekl. Najednou se objevil, skočil na rmuta a všichni společně vyrazili do Labyrintu. Bylo to vážně hodně divný.“ Stále nemohl uvěřit, že se to doopravdy stalo.

„Což vypovídá mnohé,“ řekla Teresa.

„To jo.“ Ohlédl se. Doufal, že někde uvidí Albyho. Teď už Teresu určitě ven pustí. Placeři byli rozptýlení po celém areálu, avšak po jejich vůdci nebyla nikde ani stopa. Otočil se zpátky k Terese.

„Já to prostě nechápu. Proč by měli rmuti zmizet, když dostali Gallyho? Prohlašoval něco o tom, že nás budou zabíjet každou noc jednoho, dokud nebudeme mrtví všichni – zopakoval to aspoň dvakrát.“

Teresa protáhla ruce mřížemi a položila si předloktí na betonový parapet. „Každou noc jenom jednoho? Proč?“

„Řekl taky, že to souvisí s… nějakými poměry. Nebo proměnnými. Něco takového to bylo.“

Thomas cítil stejné nutkání, které měl večer předtím – vzít ji za ruku. Ale zarazil se.

„Tome, přemýšlela jsem o tom, co jsem prý řekla, alespoň teda podle toho, jak jsi mi to podal. Že Labyrint je kód. Když je tady člověk tak zavřený, úplně zázračně to donutí mozek dělat to, k čemu byl stvořen.“

„Co to podle tebe znamená?“ Ve svém zaujetí se snažil nevnímat výkřiky a žvanění, které se rozléhaly Placem, jak se ostatní dozvídali o vypálení Mapového bunkru.

„Stěny se pohybují každou noc, je to tak?“

„Jo.“ Poznal na ní, že je doopravdy něčemu na stopě.

„A Minho řekl, že je v tom nějaký systém, ne?“

„Jo.“ Také v Thomasově hlavě do sebe začala kolečka zapadat, skoro jako by se začínala uvolňovat nějaká starší paměť.

„Nepamatuju si, proč jsem ti to o tom kódu řekla. Vím, že když jsem se probírala z kómatu, nejrůznější myšlenky a vzpomínky mi vířily hlavou jako šílené, skoro jako bych cítila, že mi někdo hlavu vyprazdňuje, vycucává mi vše ven. A měla jsem pocit, že to o tom kódu musím říct, než to ztratím. Takže to musí mít důležitý důvod.“

Thomas ji skoro neslyšel – přemýšlel tak usilovně, jak už dlouho ne. „Pokaždé porovnávají mapu každé sekce s mapou z předchozího dne, dne předtím a tak dál, den po dni, každý běžec analyzuje svou sekci. Co když mají mapy porovnávat s jinými sekcemi…“ Odmlčel se. Měl pocit, že je na prahu nějakého odhalení.

Teresa jako by ho neposlouchala a rozvíjela vlastní teorie. „První, co se mi nad slovem kód vybaví, jsou písmena. Písmena v abecedě. Třeba se Labyrint snaží něco hláskovat.“

V Thomasově mozku do sebe všechno zapadlo tak rychle, že skoro uslyšel hlasité cvaknutí, jako by se najednou všechny dílky hlavolamu poskládaly dohromady. „Máš pravdu – máš pravdu! Jenomže běžci se na to celou dobu dívali špatně. Vyhodnocovali to nesprávně!“

Teresa sevřela mříže, až jí zbělely klouby na rukou, a obličej natlačila na železné tyče. „Co?

O čem to mluvíš?“

Thomas popadl dvě mříže, kterých se držela, a přistoupil tak blízko, že ucítil její pach – překvapivě příjemnou směs potu a květin. „Minho říkal, že konfigurace se opakují, jenže oni nedokážou přijít na to, co to znamená. Ale odjakživa je zkoumali po jednotlivých sekcích, porovnávali jeden den s ostatními. Co když je každý den samostatným kódem a oni mají nějakým způsobem použít všech osm sekcí dohromady?“

„Ty myslíš, že se třeba každý den snaží sdělit nějaké slovo?“ zeptala se Teresa. „Pomocí pohybu zdí?“

Thomas přikývl. „Anebo třeba jedno písmeno za den, nevím. Jenže oni si odjakživa všichni mysleli, že jim pohyby ukážou, jak uniknout, ne že se snaží něco hláskovat. Dívali se na to jako na mapu, ne jako obrázek něčeho. Musíme–“ Zarazil se, když si vzpomněl, co se před malou chvílí dozvěděl od Newta. „Ach, to ne.“

Teresiny oči se rozhořely obavami. „Co se stalo?“

„Ach ne, to ne, to ne…“ Thomas pustil mříže a vrávoravě couvl, jak to na něho dopadlo. Obrátil se, aby se podíval směrem k Mapovému bunkru. Kouře už bylo míň, ale pořád ještě se ze dveří linul: mlhavý tmavý mrak, který visel nad celou oblastí.

„Co se stalo?“ zopakovala Teresa. Ze svého úhlu Mapový bunkr neviděla.

Thomas se otočil zpátky k ní. „Myslel jsem, že to není důležité…“

„ Co!“ zeptala se naléhavě.

„Všechny mapy někdo spálil. Jestli v nich byl nějaký kód, je pryč.“

41. KAPITOLA

„Vrátím se,“ vyhrkl Thomas a otočil se k odchodu. Břicho měl plné kyselé chuti. „Musím najít Newta a zjistit, jestli některé mapy přežily.“

„Počkej!“ zakřičela Teresa. „Dostaň mě odsud!“

Na to však nebyl čas, a Thomas se kvůli tomu cítil hrozně. „Nemůžu– Slibuju, že se vrátím.“ Než se zmohla na protest, otočil se a vyrazil sprintem k Mapovému bunkru a mlhavému mraku černého dýmu, který jej obklopoval. Uvnitř ho bodaly jehly obav. Jestli měla Teresa pravdu, byli velice blízko odhalení klíče k tomu, jak se odsud dostat, a doslova se jim rozplynul v plamenech… Bylo to zneklidňující, až to bolelo.

První, co Thomas uviděl, když přiběhl na místo, byla skupina Placerů schoulených před mohutnými ocelovými dveřmi, které byly stále pootevřené a na okraji zčernalé od sazí. Když se však dostal blíž, uvědomil si, že jsou nahrnutí kolem něčeho na zemi a všichni se na to dívají. Zahlédl Newta, jak klečí uprostřed, skloněný k nějakému tělu.

Minho stál za ním, viditelně rozrušený a špinavý. Všiml si Thomase jako první. „Kam jsi šel?“

zeptal se.

„Promluvit si s Teresou – co se stalo?“

S obavami očekával další příděl špatných zpráv.

Minhovo čelo zbrázdily vrásky hněvu. „Náš Mapový bunkr někdo zapálil a ty sis zaběhl popovídat s kamarádkou? Co to s tebou je?“

Thomas věděl, že ho to pokárání mělo zabolet, ale jeho myšlenky se příliš intenzivně upíraly někam jinam. „Myslel jsem, že to už není důležité – když jste z map nic nevyluštili doteď…“

Minho se zatvářil znechuceně. V sinalém světle a kouři vypadal jeho obličej skoro až zlověstně.

„Jo, teď je fakt nejlepší chvíle to vzdát. Frase, co tě to–“

„Omlouvám se – pověz mi, prosím tě, co se stalo.“ Thomas se naklonil přes vyhublé rameno chlapce stojícího před ním, aby se mohl podívat na tělo na zemi.

Byl to Alby. Ležel na zádech a na čele měl obrovský šrám. Krev mu stékala po obou stranách hlavy, částečně do očí, kde tuhla. Newt ji opatrně odstraňoval mokrým hadrem a na něco se ptal, šeptem tak tichým, že jej nebylo slyšet. Thomas, který si o Albyho dělal starosti, přestože se v poslední době choval mrzutě, se otočil zpátky k Minhovi a zopakoval svou otázku.

„Winston ho našel tady venku, polomrtvého, a Mapový bunkr v plamenech. Několik čónů se dostalo dovnitř a oheň uhasilo, ale bylo už moc pozdě. Všechny truhly shořely tak, že se rozpadají.

Nejdřív jsem podezíral Albyho, ale ten, kdo to udělal, mu narazil hlavou o stůl – to místo je vidět. Je to hnusný.“

„Kdo to podle tebe udělal?“ Thomas se zdráhal říct mu o možném objevu, který s Teresou učinili.

V situaci, kdy nebyly mapy, to nemělo smysl.

„Že by Gally, než se objevil ve Dvoře a začal vyšilovat? Nebo rmutové? Nevím a je mi to jedno.

Není to důležitý.“

Thomase ta náhlá změna překvapila. „Kdo to teď vzdává?“

Minho škubl hlavou vzhůru tak prudce, že Thomas o krok couvl. Byl v tom záblesk hněvu, který se však rychle rozplynul ve zvláštním výrazu překvapení a zmatku. „Tak jsem to nemyslel, ty čóne.“

Thomas zvědavě přimhouřil oči. „Tak co–“

„Pro tuhle chvíli zkus zavřít klapačku.“ Minho si přitiskl prst na rty a těkavě se rozhlédl, jestli se na něho nikdo nedívá. „Zkus zavřít klapačku. Brzo se to dozvíš.“

Thomas se zhluboka nadechl a zamyslel se. Jestli čekal od ostatních chlapců upřímnost, měl by být upřímný i on. Rozhodl se, že by se měl o informace o případném labyrintovém kódu podělit, ať už to s mapami dopadlo jakkoli. „Minho, potřebuju tobě a Newtovi něco říct. A musíme pustit Teresu ven – nejspíš je vyhladovělá a navíc by se nám její pomoc mohla hodit.“

„Ta pitomá holka je to poslední, co mi dělá starosti.“

Thomas si té urážky nevšímal. „Dejte nám pár minut, nic víc – máme určitý nápad. Možná se to ještě podaří, jestli si dostatek běžců své mapy dosud pamatuje.“

Zdálo se, že tato slova získala Minhovu plnou pozornost – ale opět se objevil ten zvláštní pohled, jako by Thomasovi unikalo něco, co mělo být jasné na první pohled. „Nápad? Jaký?“

„Pojďte se mnou k lochu. Jenom ty a Newt.“

Minho se krátce zamyslel. „Newte!“ zavolal.

„Jo?“ Newt vstal a přeskládal zakrvácený hadr, aby našel čisté místo. Thomasovi nemohlo uniknout, že rudě nasáklý byl každý centimetr látky.

Minho ukázal dolů na Albyho. „Ať se o něho postarají meďoši. Potřebujeme si promluvit.“

Newt mu věnoval tázavý pohled a pak podal hadr nejbližšímu Placerovi. „Běž najít Clinta – řekni mu, že máme vážnější problémy než nějaký podělaný třísky.“ Když chlapec odběhl, aby příkaz splnil, Newt od Albyho odstoupil. „Promluvit o čem?“

Minho kývl hlavou směrem k Thomasovi, ale neřekl nic.

„Pojďte se mnou, to je všechno,“ řekl Thomas. Potom se otočil a zamířil k lochu, aniž počkal na odpověď.

„Pusť ji ven,“ Thomas stál se založenýma rukama vedle dveří cely. „Pusť ji ven a pak si promluvíme. Věř mi – budeš to chtít slyšet.“

Newt byl celý od sazí a špíny, vlasy měl slepené potem. Rozhodně nevypadal, že by byl v příliš dobrém rozpoložení. „Tommy, tohle je–“

„ Prosím. Jenom ty dveře otevři – pusť ji ven. Prosím.“ Tentokrát se nehodlal vzdát.

Minho stál přede dveřmi s rukama v bok. „Jak jí můžeme věřit?“ zeptal se. „Jen co se probudila, všechno se tady zhroutilo. Dokonce sama přiznala, že něco spustila.“

„Na tom něco je,“ poukázal Newt.

Thomas pokynul přes dveře k Terese. „Můžeme jí důvěřovat. Pokaždé, když s ní mluvím, to nějak souvisí s úsilím dostat se odsud. Poslali ji sem stejně jako nás ostatní – je blbost si myslet, že je za něco z toho odpovědná.“

Newt zabrblal. „Tak jak to myslela, frase, když řekla, že něco spustila?“

Thomas pokrčil rameny. Nechtěl přiznat, že Newtova připomínka je na místě. Nějaké vysvětlení určitě existovalo. „Kdo ví – když se probudila, v hlavě se jí děly nejrůznější divný věci. Třeba jsme si tím v Kleci prošli všichni, že jsme plácali nesmysly, než jsme se probudili úplně. Hlavně už ji pusťte ven.“

Newt a Minho se na sebe dlouze podívali.

„No tak,“ naléhal Thomas. „Co asi udělá, začne tady pobíhat a všechny Placery ubodá? Dělejte.“

Minho si povzdechl. „Tak jo. Pusť tu blbou holku ven.“

„Já nejsem blbá!“ zakřičela Teresa. Stěny její hlas utlumily. „A slyším každé slovo, které vy debilové říkáte!“

Newt vytřeštil oči. „Vybral sis vážně milé děvče, Tommy.“

„Tak dělej,“ pobídl ho Thomas. „Jsem přesvědčený, že máme před sebou spoustu práce, než se rmutové dnes večer vrátí – jestli nepřijdou během dne.“

Newt něco zabručel, přistoupil k lochu a vytáhl klíče. Po několika zacinkáních se dveře otevřely dokořán. „Tak pojď.“

Teresa vyšla z malé budovy ven. Když míjela Newta, zlostně ho zpražila očima. Stejně nepříjemný pohled věnovala Minhovi a pak se zastavila hned vedle Thomase. Když svou rukou zavadila o jeho, ucítil na kůži žár a měl strašně trapný pocit.

„Tak fajn, a teď mluvte,“ řekl Minho. „Co máte tak důležitýho?“

Thomas se podíval na Teresu. Najednou nevěděl, jak to říct.

„Cože?“ řekla. „Mluv ty – o mně si evidentně myslí, že jsem sériová vražedkyně.“

„Jo, vypadáš hrozně nebezpečně,“ zamumlal polohlasně Thomas, ale přenesl pozornost na Newta a Minha. „Tak dobrá, když se Teresa začala probírat z hlubokého spánku, hlavou jí probleskovaly vzpomínky. Později mi,“ – jen tak tak se zarazil těsně předtím, než prozradil, že mu to řekla telepaticky –, „později mi řekla, že si pamatuje, že Labyrint je kód. Že možná nejde o to najít z něj cestu ven, ale snaží se nám předat nějakou zprávu.“

„ Kód? “ zeptal se Minho. „Jak by to mohl být kód?“

Thomas zavrtěl hlavou. Litoval, že nedokáže odpovědět. „Nevím to jistě – vy znáte mapy mnohem líp než já. Ale mám určitou teorii. Proto jsem doufal, že se vám podaří některé mapy si vybavit.“

Minho se podíval na Newta, s tázavě povytaženým obočím. Newt přikývl.

„Co je?“ zeptal se Thomas. Měl už toho dost, jak před ním zatajují informace. „Vy dva se pořád chováte, jako byste měli nějaké tajemství.“

Minho si oběma rukama promnul oči a zhluboka se nadechl. „My jsme mapy schovali, Thomasi.“

V první chvíli mu to nedošlo. „Cože?“

Minho ukázal na Dvůr. „Schovali jsme ty pitomý mapy ve zbrojnici a místo nich jsme tam dali atrapy. Kvůli Albyho varování. A kvůli takzvanému konci, který tvoje kamarádka spustila.“

Thomase ta zpráva natolik rozrušila,že dočasně zapomněl, do jak celkově příšerné situace se dostali. Vzpomněl si, jak se předchozího dne Minho choval podezřele a přiznal, že má speciální úkol.

Thomas přejel pohledem k Newtovi, který přikývl.

„Všechny se zachovaly, jsou v pořádku,“ doplnil Minho. „Všechny do jedné, potvůrky. Takže jestli máš nějakou teorii, sem s ní.“

„Zaveďte mě k nim,“ řekl Thomas. Strašně moc se na ně toužil podívat.

„Fajn, pojďme.“

42. KAPITOLA

Minho rozsvítil, což způsobilo, že Thomas chvíli mžoural, než si jeho oči zvykly. K bednám se zbraněmi rozestavěným chaoticky po stole a na podlaze, k nožům, holím a dalším nehezky vyhlížejícím nástrojům, které jako by tam čekaly – připravené ožít vlastním životem a zabít prvního, kdo bude dost hloupý, aby se přiblížil –, se lepily zlověstné stíny. Vlhce zatuchlý pach jedině umocňoval strašidelný dojem, kterým místnost působila.

Minho prošel kolem několika polic do tmavého kouta. „Tady vzadu je tajná skříň,“ vysvětlil. „Ví o ní jenom několik z nás.“

Thomas uslyšel zavrzání starých dřevěných dvířek a v dalším okamžiku už Minho táhl po podlaze velkou lepenkovou krabici. Znělo to, jako když drhne nůž o kost. Přemístil jsem obsah každé truhly do samostatné krabice, celkem osm krabic. Jsou tam všechny.“

„Která sekce je tohle?“ zeptal se Thomas. Klekl si k ní, celý nedočkavý pustit se do toho.

„Otevři to a podívej se – už jsi zapomněl, že každý list je označený?“

Thomas zatáhl za překřížené horní klopy, až odskočily. Mapy pro sekci dvě ležely uvnitř naházené jedna přes druhou. Thomas zalovil v krabici a štos jich vytáhl.

„Fajn,“ řekl. „Běžci je vždycky porovnávali mezi jednotlivými dny a snažili se najít systém, který by nějak pomohl odhalit cestu k východu. Dokonce jsi řekl, že jste vlastně nevěděli, co hledáte, ale přesto jste v jejich zkoumání pokračovali. Je to tak?“

Minho s rukama založenýma přikývl. Tvářil se, jako by se někdo chystal odhalit tajemství nesmrtelného života.

„Dobře,“ pokračoval Thomas. „A co když všechny ty pohyby zdí neměly nic společného s mapami, Labyrintem ani ničím podobným? Co když místo toho hláskovaly slova. Nabízely nám vodítko, které nám pomůže uniknout.“

Minho ukázal na mapy v Thomasově ruce a otráveně si povzdechl. „Vogo, máš představu, kolik času jsme nad tím strávili? Myslíš si, že bysme si toho nevšimli, kdyby Labyrint hláskoval nějaký podělaný slova?“

„Třeba je moc těžký všimnout si toho prostým okem, když se porovnává jenom jeden den s dalším.

A třeba jste neměli porovnávat dny mezi sebou, ale podívat se na to vždycky jako na jeden den v celku.“

Newt se zasmál. „Tommy, možná nejsem nejchytřejší hlava v Placu, ale zdá se mi, jako by sis dělal z huby prdel.“

Zatímco Newt mluvil, Thomasovi to v hlavě šrotovalo ještě rychleji než předtím. Odpověď měl na dosah – věděl, že už mu chybí jen kousek. Bylo jen hrozně těžké vyjádřit to slovy.

„Dobrá, dobrá,“ rozhodl se začít znovu. „Na každou sekci jste měli vždycky přiděleného jednoho běžce, je to tak?“

„Správně,“ odpověděl Minho. Zdálo se, že ho to doopravdy zajímá a je odhodlaný to zkusit pochopit.

„A ten běžec každý den vyrobí mapu a pak ji porovná s mapami z předchozích dní, ze stejné sekce.

Co když je to tak, že jste místo toho měli porovnávat těch osm sekcí každý den mezi sebou? Že každý den je samostatné vodítko nebo kód? Porovnávali jste vůbec někdy jednotlivé sekce s ostatními?“

Minho si promnul bradu a přikývl. „Jo, určitým způsobem jo. Zkoušeli jsme zjistit, jestli něco vznikne, když se dají dohromady – jasně že jsme to zkoušeli. Zkoušeli jsme všechno.“

Thomas si přitáhl nohy pod sebe a zadíval se na mapy, které měl na klíně. Přes stránku, která ležela nahoře, velice nezřetelně viděl čáry Labyrintu nakreslené na druhé stránce pod ní. V tom okamžiku mu došlo, co musejí udělat. Zvedl oči k ostatním.

„Voskový papír.“

„Co?“ zeptal se Minho. „Jak to–“

„Věřte mi, prosím vás. Potřebujeme voskový papír a nůžky. A všechny černé fixy a tužky, které dokážete najít.“

Pánvička nebyl moc rád, že mu sebrali celou krabici ruliček s voskovým papírem, obzvlášť když byli odříznutí od dalších dodávek. Namítal, že je to jedna z věcí, o které žádá pokaždé, protože je používá při pečení. Nakonec mu museli říct, k čemu je potřebují, aby ho přesvědčili, že se jich má vzdát.

Po deseti minutách shánění tužek a fixů – většina jich byla v Mapovém bunkru a požár je zničil – Thomas zasedl ve sklepní zbrojnici spolu s Newtem, Minhem a Teresou k pracovnímu stolu. Žádné nůžky nenašli, a tak se Thomas zmocnil nejostřejšího nože, jaký se mu podařilo najít.

„Hlavně ať to vyjde,“ řekl Minho. V jeho hlase zněl varovný tón, ale v očích mu bylo vidět určitý zájem.

Newt se předklonil a položil lokty na stůl, jako by čekal na nějaký kouzelnický trik. „Tak se do toho pusť, bažo.“

„Jasně.“ Thomas se nemohl dočkat, až to udělá, ale zároveň byl k smrti vystrašený, že by se to mohlo ukázat jako slepá ulička. Podal nůž Minhovi a ukázal na voskový papír. „Začni ho řezat na obdélníky, které budou velké přibližně jako mapy. Newte a Tereso, vy mi můžete pomoct vybrat prvních zhruba deset map z krabice pro každou sekci.“

„Co to má být, dětský kroužek pro šikovný ručičky?“ Minho uchopil nůž a znechuceně se na něj podíval. „Co kdybys nám jednoduše řekl, kvůli jaký kravině to děláme?“

„S vysvětlováním jsem skončil,“ prohlásil Thomas. Věděl, že není jiná možnost, než aby uviděli na vlastní oči, co si on v duchu představuje. Vstal, aby se šel prohrabat skříní. „Bude jednodušší vám to ukázat. Jestli se pletu, tak se pletu a můžeme se vrátit k tomu, že budeme běhat Labyrintem jako myši.“

Viditelně podrážděný Minho si povzdechl, a pak si pro sebe něco zamumlal. Teresa zůstala chvíli zticha, ale potom promluvila uvnitř Thomasovy hlavy.

Myslím, že vím, o co ti jde. Vážně geniální.

Thomase to zaskočilo, ale vynasnažil se to zamaskovat. Věděl, že musí dělat, jako by žádné hlasy v hlavě neslyšel – ostatní by ho měli za blázna.

Tak… mi… pojď… pomoct, pokusil se odpovědět. Na každé slovo pomyslel samostatně, zkusil si je představit jako zprávu a odeslat je. Ale dívka nijak nezareagovala.

„Tereso,“ řekl nahlas. „Můžeš mi chvilku pomoct?“ Kývl hlavou směrem ke skříni.

Oba pak přešli k zaprášené skříni, otevřeli krabice a z každé vzali hromádku map. Když se vrátili ke stolu, Thomas zjistil, že Minho už stihl nařezat dvacet listů voskového papíru. Po jeho pravé ruce vznikla chaotická hromádka, jak každý nový kus hodil nahoru.

Thomas si sedl a pár si jich vzal. Zvedl jeden papír proti světlu a všiml si, jak jím prosvítá mléčná záře. Přesně to potřeboval.

Vzal do ruky fix. „Tak, teď všichni překreslete na listy tohohle materiálu zhruba posledních deset dní. Dejte si záležet a nahoře je popište, abychom neztratili přehled, co je co. Až budeme hotoví, třeba něco uvidíme.“

„Co–“ začal Minho.

„Ty nekecej a řež,“ poručil mu Newt. „Myslím, že vím, kam tím míří.“ Thomasovi se ulevilo, že to někdo konečně chápe.

Dali se do práce a začali původní mapy jednu po druhé překreslovat na voskový papír. Snažili se, aby překreslené mapy byly zřetelné a správné, a přitom co nejvíc spěchali. Thomas používal boční stranu dřevěné desky, kterou našel, jako improvizované pravítko, aby dělal rovné čáry. Zanedlouho měl hotových pět map a krátce nato pět dalších. Ostatní horečně pracovali a drželi s ním tempo.

Thomase se při kreslení postupně začala zmocňovat panika, nepříjemný pocit, že to, co dělají, je vyložené mrhání časem. Ale Teresa, která seděla vedle něho, byla vzor soustředění: z koutku úst jí vylézala špička jazyka, jak obkreslovala čáry nahoru a dolů, ze strany na stranu. Působila o hodně sebevědomějším dojmem, vyzařovala přesvědčení, že jsou určitě něčemu na stopě.

Pokračovali krabici za krabicí, sekci za sekcí.

„Už toho mám dost,“ prolomil nakonec Newt ticho. „Prsty už mě bolí jako čert. Pojďme zkusit, jestli to funguje.“

Thomas odložil pero a procvičil si prsty. Doufal, že to celé nebyl omyl. „Dobře, dejte mi posledních několik dní od každé sekce – udělejte na stole hromádky v pořadí od sekce jedna po sekci osm. Jedničku tady,“ – ukázal na první konec – „a osmičku sem“. Ukázal na druhý.

Mlčky udělali, o co je požádal, a roztřídili to, co překreslovali, až u kraje stolu leželo osm nízkých hromádek voskového papíru.

Thomas, napjatý a nervózní, vzal po jedné stránce z každé hromádky. Dal si pozor, aby byly všechny ze stejného dne, a zachovával jejich pořadí.

Potom je položil na sebe tak, aby každé schéma Labyrintu mělo nad sebou i pod sebou plán ze stejného dne, až se díval na osm různých sekcí Labyrintu najednou. To, co spatřil, ho ohromilo. Skoro zázračně, jako když se obraz nenadále zaostří, se tam něco vytvořilo. Teresa se zajíkavě nadechla.

Čáry se navzájem křížily, nahoru, dolů a do stran, dokonce tolik, že to, co Thomas držel v rukou, vypadalo jako šachovnicová síť. Ale jisté čáry uprostřed – čáry, které se náhodou vyskytovaly častěji než jiné – vykreslovaly trochu tmavší obrazec než zbytek. Bylo to sotva patrné, ale nebylo pochyb, že to tam skutečně bylo.

V přesném středu stránky se skvělo písmeno P.

43. KAPITOLA

Thomas cítil příval rozdílných emocí: úlevu, že to vyšlo, a překvapení, vzrušení a úžas nad tím, k čemu to může vést.

„Páni!“ řekl Minho a shrnul tak Thomasovy pocity do jediného slova.

„Může to být náhoda,“ ozvala se Teresa. „Udělej to s dalším dnem, rychle.“

Thomas ji poslechl a poskládal dohromady osm stránek z každého dne, počínaje sekcí jedna a konče sekcí osm. Pokaždé se uprostřed překřížené změti čar vyjevilo evidentní písmeno.

Po P následovalo L, po něm O, dále A a pak T. Potom L…O…V.

„Podívejte,“ ukázal Thomas dolů na řadu hromádek, kterou vyskládali, zmatený, ale šťastný, že písmena jsou tak výrazná. „Hláskuje PLOUT a po něm LOV.“

„Plout lov?“ zeptal se Newt. „Mně to nezní jako nějaký kód, který by nás měl zachránit.“

„Musíme v tom pokračovat,“ řekl Thomas.

Po

dalších

několika

kombinacích

přišli

na

to,

že

druhé

slovo

je

ve

skutečnosti LOVIT. PLOUT a LOVIT.

„To rozhodně není náhoda,“ prohlásil Minho.

„Rozhodně ne,“ přisvědčil Thomas. Nemohl se dočkat, až uvidí další.

Teresa ukázala na skříň. „Musíme je probrat všechny – všechny krabice, které tam jsou.“

„Jasně,“ přikývl Thomas. „Pojďme na to.“

„My vám nepomůžeme,“ řekl Minho.

Všichni tři se na něho podívali. Minho jim zlostné pohledy oplatil. „Alespoň ne já a tady Thomas.

Musíme vyhnat běžce do Labyrintu.“

„Cože?“ nechápal Thomas. „Tohle je mnohem důležitější.“

„Možná jo,“ odpověděl klidně Minho, „ale nemůžeme si dovolit nějaký den vynechat. Teď ne.“

Thomase zaplavilo zklamání. Běhání po Labyrintu mu v porovnání s luštěním kódu připadalo jako obrovská ztráta času. „Proč, Minho? Řekl jsi, že konfigurace v podstatě zůstává po měsíce stejná – jeden další den nic nezmění.“

Minho praštil rukou do stolu. „To jsou žvásty, Thomasi! Je možný, že právě dnes je nejdůležitější se tam vypravit. Něco se mohlo změnit, něco se mohlo otevřít. Dokonce si myslím, že když se ty pitomý zdi teď nezavírají, měli bysme vyzkoušet ten tvůj nápad – zůstat tam přes noc a podniknout hlubší průzkum.“

To přeci jen podnítilo Thomasův zájem – bylo to něco, co udělat chtěl. Nerozhodně se zeptal: „Ale co tady s tím kódem? Co s–“

„Tommy,“ promluvil Newt hlasem plným útěchy. „Minho má pravdu. Vy dva byste měli vyrazit do Labyrintu. Dám dohromady několik Placerů, kterým můžeme důvěřovat, a pustíme se do toho.“ Newt víc než kdy jindy mluvil jako vůdce.

„Já taky,“ přidala se Teresa. „Zůstanu tady a pomůžu Newtovi.“

Thomas se na ni podíval. „Určitě to chceš?“ Měl strašné nutkání vyluštit kód sám, ale došel k závěru, že Minho a Newt mají pravdu.

Theresa se usmála a propletla ruce. „Jestli máš vyluštit tajný kód ze složité soustavy různých bludišť, jsem si celkem jistá, že potřebuješ, aby tomu šéfoval dívčí mozek.“ Její široký úsměv se změnil v drzé uculení.

„Když myslíš.“ Sám založil ruce a s úsměvem na ni hleděl. Najednou se mu znovu nechtělo nikam odejít.

„Guty.“ Minho přikývl a obrátil se k odchodu. „Všechno je to supr čupr. Tak pojď.“ Vykročil ke dveřím, ale zarazil se, když si uvědomil, že Thomas za ním není.

„Buď bez obav, Tommy,“ řekl Newt. „Tvé kamarádce se nic nestane.“

Thomas cítil, jak mu v tu chvíli proběhl hlavou asi tak milion myšlenek. Chuť rozluštit kód, rozpaky nad tím, co si Newt o něm a o Terese myslel, zvědavost, co by mohli najít venku v Labyrintu – a strach.

Odsunul to všechno stranou. Bez jediného slova rozloučení se konečně vydal za Minhem a po schodech vyšli nahoru.

Thomas pomohl Minhovi shromáždit běžce, aby jim řekli, co je nového, a zorganizovali velkou výpravu. Překvapilo ho, jak ochotně všichni souhlasili, že je na čase provést nějaký podrobný průzkum Labyrintu a zůstat venku přes noc. Přestože byl nervózní a vystrašený, řekl Minhovi, že si jednu sekci může vzít sám, ale kápo to odmítl. Na to měli osm zkušených běžců. Thomas měl jít s ním – a když se to dozvěděl, ulevilo se mu tak, až se za sebe skoro zastyděl.

Společně s Minhem si nabalili do batohů víc zásob než obvykle; nemohli vědět, jak dlouho budou pryč. Přestože měl Thomas strach, zároveň se neubránil pocitu vzrušení – třeba se jim právě dnes podaří najít východ.

Spolu s Minhem si protahovali nohy u Západní brány, když se objevil Chuck, aby se rozloučil.

„Šel bych s váma,“ řekl chlapec až přehnaně bodrým hlasem, „ale nerad bych zemřel ošklivou smrtí.“

Thomas překvapil sám sebe, jak ho to rozesmálo. „Díky za povzbuzení.“

Chuckův tón se rychle přetavil v opravdové obavy. „Dávejte pozor,“ řekl. „Rád bych vám nějak pomohl, čóni.“

Thomase to dojalo – vsadil by se, že pokud by na to doopravdy došlo, Chuck by ven do Labyrintu šel, kdyby byl požádán. „Díky, Chucku. Určitě dáme pozor.“

„Pozor jsme si dávali dlouho a nehnuli jsme se z fleku,“ zabručel Minho. „Teď to stojí – všechno nebo nic, prcku.“

„Měli bychom jít,“ navrhl Thomas. V břiše se mu rojili motýli a prostě už chtěl vyrazit, přestat na to myslet. Koneckonců, když byly brány otevřené, jít ven do Labyrintu nebylo o nic horší než zůstat v Placu. Ale ani když si to uvědomil, o moc líp se necítil.

„Jo,“ odpověděl klidně Minho. „Pojďme.“

Chuck se zadíval dolů na nohy, než se pohledem vrátil k Thomasovi. „Tak hodně štěstí. A pokud by tvé kamarádce bylo bez tebe smutno, tak jí nějakou lásku nabídnu.“

Thomas obrátil oči v sloup. „Není to žádná moje kamarádka, grinde.“

„Teda,“ řekl Chuck. „Dokonce už používáš Albyho nadávky.“ Bylo vidět, jak se usilovně snaží předstírat, že mu veškeré události z poslední doby nenahánějí strach, ale jeho oči prozradily pravdu.

„Vážně, hodně štěstí.“

„Díky, hodně to znamená,“ odvětil Minho a sám obrátil oči v sloup. „Měj se, čóne.“

„Jo, mějte se,“ zamumlal Chuck. Pak se otočil a chystal se odejít.

Thomase zasáhl pronikavý smutek – mohlo se stát, že Chucka, Teresu ani nikoho z nich už nikdy neuvidí. Sevřelo ho nenadálé nutkání. „Nezapomeň, co jsem ti slíbil,“ zakřičel. „Dostanu tě domů!“

Chuck se otočil a ukázal mu zvednuté palce; oči se mu třpytily slzami.

Thomas mu gesto oplatil. Nato si s Minhem nasadili batohy a vstoupili do Labyrintu.

44. KAPITOLA

Thomas a Minho se nezastavili, dokud nebyli na půli cesty do poslední slepé uličky sekce osm.

Čas měli dobrý – teď, když obloha zůstávala šedá, byl Thomas rád, že má náramkové hodinky –, protože se rychle ukázalo, že stěny se od předchozího dne nepohnuly. Všechno bylo přesně stejné.

Nebylo třeba nic mapovat, ani si dělat poznámky; jejich jediným úkolem bylo dostat se na konec a vydat se na zpáteční cestu, a přitom pátrat po jakýchkoli věcech, kterých si předtím nevšimli. Minho jim nechal dvacetiminutovou přestávku a pak vyrazili znovu.

Běželi mlčky. Minho mu vysvětlil, že mluvení jenom plýtvá energií, a tak se Thomas soustředil na své tempo a dýchání. Pravidelné. Rovnoměrné. Nádech. Výdech. Pronikali čím dál hlouběji do Labyrintu,doprovázeni jen svými myšlenkami a zvuky dusotu jejich nohou o tvrdou kamennou zem.

Ve třetí hodině ho překvapila Teresa, když na něho telepaticky promluvila ze vzdáleného Placu.

Děláme pokroky – našli jsme už několik dalších slov. Ale zatím to nedává žádný smysl.

Thomasovým prvním popudem bylo nevšímat si jí, znovu popřít, že někdo má schopnost vstoupit mu do hlavy, vpadnout do jeho soukromí. Ale on s ní mluvit chtěl.

Slyšíš mě? zeptal se. Představil si ta slova a v duchu je po ní hodil způsobem, který by nedokázal vysvětlit. Soustředil se a řekl to ještě jednou. Slyšíš mě?

Slyším! Odpověděla. Napodruhé už doopravdy zřetelně.

Thomas z toho měl šok. Takový šok, že se málem zastavil.Fungovalo to!

Zajímalo by mě, proč to dokážeme, zavolal svou myslí. Psychická námaha hovoru s ní ho již teď vysilovala – připadalo mu, že bolest hlavy mu v mozku narůstá jako boule.

Třeba jsme byli milenci, řekla Teresa.

Thomas klopýtl a spadl na zem. Zaraženě se usmál na Minha, který se bez zpomalení otočil, aby zjistil, co se stalo. Thomas se znovu zvedl a dohonil ho. Cože? zeptal se konečně.

Vycítil z její strany smích, vodnatý obraz plný barvy. Je to hrozně divné, řekla. Jako bys byl cizí člověk, a přitom vím, že nejsi.

Thomas ucítil příjemné zamrazení, přestože se potil. Mrzí mě, že ti to tak musím sdělit, ale my jsme cizí lidé. Zapomněla jsi, že tě znám pár dní?

Neblbni, Tome. Myslím, že se nám někdo povrtal v mozku, něco nám tam dal, abychom byli téhle telepatie schopni. Předtím, než jsme sem přišli. To mi napovídá, že už jsme se znali.

Bylo to něco, o čem sám přemýšlel, a uznával, že Teresa má nejspíš pravdu. Každopádně doufal, že to tak je – opravdu se mu začínala líbit. Upravili nám mozek? zeptal se. Jak?

Nevím – je to vzpomínka, kterou si nedokážu pořádně vybavit. Myslím, že jsme udělali něco velkého.

Thomas se zamyslel nad tím, jak měl od začátku pocit, že ho s ní něco spojuje, od chvíle, kdy se v Placu objevila. Chtěl jít trochu hlouběji a pochopit, co řekla. O čem to mluvíš?

To kdybych věděla. Jenom se snažím pinkat na tebe myšlenky, abych zjistila, jestli ti v hlavě nevykřešou nějakou jiskru.

Thomas si vzpomněl, co o něm řekli Gally, Ben a Alby – jak měli podezření, že nějakým způsobem stojí proti nim, že je někdo, komu se nedá důvěřovat. Zamyslel se taky nad tím, co mu úplně poprvé řekla Teresa – že jim tohle všechno nějakým způsobem spískali oni.

Ten kód musí mít nějaký význam, dodala. A to, co jsem si napsala na ruku – ZLOSIN je dobrý.

Třeba to nebude tak důležité, odpověděl. Třeba najdeme východ. Nikdy nevíš.

Thomas na okamžik pevně zavřel oči, jak běžel a snažil se soustředit. Jako by se mu pokaždé při jejich rozhovoru udělala v hrudi vzduchová kapsa, otok, který byl napůl nepříjemný a napůl vzrušující. Znovu oči otevřel, když si uvědomil, že mu třeba Teresa dokáže číst myšlenky i tehdy, když se o žádnou komunikaci nesnaží. Čekal na reakci, ale žádná se nedostavila.

Jsi tam ještě? zeptal se.

Jo, ale pokaždé mě z toho začne bolet hlava.

Thomasovi se ulevilo, když slyšel, že není jediný. Mě taky bolí hlava.

Tak fajn, řekla. Zatím se měj.

Tereso – co ta věc, kterou sis napsala na ruku?

Uběhlo několik sekund. Nedostal žádnou odpověď.

Tereso?

Byla pryč. Thomas měl pocit, jako by ta bublina vzduchu v jeho hrudi praskla a uvolnila mu do těla toxiny. Rozbolelo ho břicho a představa, že by měl zbytek dne běhat, ho najednou deprimovala.

Na jednu stranu chtěl Minhovi říct, jak spolu s Teresou dokážou komunikovat, podělit se s ním o to, co se stalo, než mu z toho exploduje mozek. Ale neměl odvahu. Přidat do celého toho zmatku ještě telepatii mu nepřipadalo jako nejšťastnější nápad. Všechno bylo už tak dost podivné.

Thomas sklonil hlavu a dlouze, zhluboka se nadechl. Rozhodl se zůstat zticha a běžet dál.

O dvě přestávky později Minho konečně přešel do chůze, když se vydali dlouhou chodbou, která končila stěnou. Zastavil se a sedl si tak, že se o konec slepé uličky opřel. Břečťan byl tady obzvlášť hustý; ukrýval tvrdý, neproniknutelný kámen a navozoval dojem, že svět je zelený a svěží.

Thomas si k němu přisedl na zem a oba se pustili do skromného oběda v podobě sendvičů a nakrájeného ovoce.

„A je to,“ řekl Minho po druhém kousnutí. „Proběhli jsme už celou sekci. Obrovské překvapení – východy žádné.“

Thomas už to věděl, ale když to uslyšel, zdeptalo ho to ještě víc. Bez dalších řečí – svých nebo Minhových – dojedl a připravil se zahájit průzkum. Hledání bůhví čeho.

Dalších několik hodin spolu s Minhem propátrávali zem, prohmatávali stěny, místy šplhali po břečťanu. Nenašli nic a na Thomase začal čím dál víc doléhat pesimismus. Jedinou zajímavou věcí byla další z těch zvláštních cedulek, na kterých stálo: ZÁNIK LIDSTVA – ODDĚLENÍ SMRTÍCÍ

IZOLACE NEZLETILÝCH. Minho se na ni ani nepodíval.

Dali si další jídlo a pokračovali v pátrání. Nenašli nic a Thomas se pomalu chystal uznat nevyhnutelný závěr – že není co hledat. Když nastal čas uzavírání bran, začal se dívat po stopách rmutů a na každém rohu propadal mrazivému váhání. On i Minho neustále pevně svírali v obou rukou nože. Ale skoro až do půlnoci se neukázalo nic.

Minho zahlédl rmuta, jak před nimi zmizel za rohem a už se nevrátil. O půl hodiny později Thomas uviděl jednoho, jak udělal přesně totéž. Za další hodinu se rmut prohnal Labyrintem přímo kolem nich a ani se nezastavil. Thomas se z toho nenadálého přívalu strachu málem sesypal.

Pokračovali s Minhem dál.

„Podle mě si s náma hrajou,“ poznamenal Minho o chvíli později.

Thomas si uvědomil, že prohledávání stěn vzdal a jenom se deprimovanou chůzí vrací do Placu.

Vypadalo to, že Minho se cítí stejně.

„Jak to myslíš?“ zeptal se Thomas.

Kápo si povzdechl. „Podle mě Tvůrci chtějí, abychom věděli, že východ neexistuje. Zdi už se nepohybujou – jako by to všechno byla jenom nějaká blbá hra a přišel čas ji skončit. A chtějí, abychom se vrátili a řekli to ostatním Placerům. O co se vsadíme, že po návratu zjistíme, že si rmut jednoho z nich vzal, stejně jako minulou noc?“

Thomas neodpověděl – cítil pravdivost Minhových slov. Jestli ještě živil nějakou naději, když vyráželi, už dávno se zhroutila.

„Vykašleme se na to a pojďme domů,“ řekl unaveným hlasem Minho.

Thomasovi se příčilo uznat porážku, ale souhlasně přikývl. Vypadalo to, že jejich jedinou nadějí je teď kód, a on se rozhodl soustředit na něj všechny své síly.

Mlčky se s Minhem vrátili do Placu. Dalšího rmuta už celou cestu nespatřili.

45. KAPITOLA

Podle Thomasových hodinek bylo před desátou, když spolu s Minhem prošli Západní bránou zpátky do Placu. Thomas byl tak unavený, že by si nejraději na místě lehl a zdříml si. Strávili v Labyrintu zhruba čtyřiadvacet hodin.

Světlo sice zůstávalo mrtvolné a všechno se rozpadalo, ale překvapivě to vypadalo, že den v Placu se odvíjí podle zaběhaného pořádku – péče o zvířata, obdělávání pozemků, úklid. Netrvalo dlouho a několik chlapců si jich všimlo, jak tam stojí. Newt se o tom dozvěděl a přiběhl k nim.

„Vrátili jste se jako první,“ řekl, když k nim dorazil. „Co se stalo?“ Dětský výraz naděje v jeho tváři Thomasovi lámal srdce – Newt si viditelně myslel, že našli něco důležitého. „Prý nesete dobré zprávy.“

Minhovy oči byly prázdné, upíraly se do místa někde v šedivé dálce. „Nic,“ odpověděl. „Labyrint je jeden velkej podělanej vtip.“

Newt se nechápavě podíval na Thomase. „O čem to mluví?“

Thomas unaveně pokrčil rameny. „Je jenom otrávený,“ řekl. „Nic jiného jsme nenašli. Stěny se nepohnuly, východy žádné, prostě nic. Byli tady v noci rmuti?“

Newt se odmlčel a po tváři se mu viditelně mihl stín. Nakonec přikývl. „Jo. Vzali Adama.“

Thomasovi to jméno nic neříkalo a připadal si provinile, že nic necítí. Zase jednoho člověka, pomyslel si. Možná měl Gally pravdu.

Newt se chystal říct něco dalšího, když Minho vybuchl, až se Thomas lekl.

„Mám už toho po krk!“ Minho si odplivl do břečťanu. Na šíji mu naběhly žíly. „Mám toho po krk!

Je konec! Je konec!“ Sundal si batoh a mrštil jím o zem. „Žádnej východ není, nikdy nebyl a nikdy nebude. Všichni jsme v totálním hajzlu.“

Thomas se díval, jak Minho těžkým krokem zamířil ke Dvoru. V krku měl sucho. Znepokojilo ho to – jestli kapituloval Minho, čekaly je všechny velké problémy.

Newt neřekl ani slovo. Nechal tam Thomase stát, pohrouženého do vlastních chmur. Beznaděj visela ve vzduchu jako dým z Mapového bunkru, hustá a štiplavá.

Ostatní běžci se vrátili během hodiny a podle toho, co Thomas slyšel, žádný z nich nic nenašel a nakonec to také vzdali. Po celém Placu bylo vidět zachmuřené tváře a většina těch, kteří pracovali manuálně, nechala své denní úkoly plavat.

Thomas věděl, že jejich jedinou nadějí je teď kód Labyrintu. Musel něco odhalit. Určitě to tak bude. Po bezcílném potulování po Placu, při kterém si vyslechl další běžce, ze sebe setřásl panický strach.

Tereso? pronesl v duchu. Zavřel při tom oči, jako by to bylo pro úspěch nejpodstatnější. Kde jsi?

Přišli jste na něco?

Po dlouhé odmlce to málem vzdal a spokojil se s vysvětlením, že to nefunguje.

Co? Říkal jsi něco, Tome?

Jo, odpověděl, nadšený z toho, že se mu kontakt znovu podařil. Slyšíš mě? Dělám to správně?

Občas je to takové útržkovité, ale funguje to. Trochu bizarní, co?

Thomas se nad tím zamyslel – ve skutečnosti si na to spíš zvykal. Není to tak hrozný. Pořád jste v tom sklepě? Viděl jsem Newta, ale hned zase zmizel.

Jsme pořád tady. Newt přivedl tři nebo čtyři Placery, aby nám s tříděním map pomohli. Myslím, že už jsme ten kód rozluštili celý.

Thomasovi skočilo srdce do krku. Vážně?

Přijď sem dolů.

Jdu. Byl na cestě už ve chvíli, kdy to řekl. Najednou se necítil tak unavený.

Newt ho vpustil dovnitř.

„Minho se ještě neukázal,“ oznámil mu, zatímco scházeli po schodech do sklepa. „Občas se z něho stane pěknej poděs.“

Thomase překvapilo, že Minho marní čas trucováním, obzvlášť když teď kód otevíral nové možnosti. Při vstupu do místnosti tu myšlenku odsunul stranou. Kolem stolu stálo několik Placerů, které neznal; všichni vypadali vyčerpaně a měli kruhy pod očima. Všude kolem, podlahu nevyjímaje, se povalovaly hromady map. Vypadalo to, jako by přesně uprostřed místnosti dosedlo tornádo.

Teresa se opírala o police nad sebou a něco si četla z jednoho listu papíru. Když vešel, zvedla oči, ale pak se vrátila pohledem k tomu, co držela. Trochu ho to rozesmutnilo – doufal, že bude mít radost, když ho uvidí –, ale vzápětí mu přišlo hloupé, že ho vůbec něco takového napadlo. Očividně si lámala hlavu luštěním kódu.

Musíš to vidět, řekla mu Teresa, když Newt své pomocníky propustil – s dupáním vyšli po schodech a několik z nich zabručelo cosi v tom smyslu, že celá ta práce byla k ničemu.

Thomas sebou cukl. V prvním okamžiku se obával, že Newt poznal, co se děje. Nemluv mi v hlavě, když je u toho Newt. Nechci, aby o tom věděl, o tom našem… nadání.

„Pojď se na to podívat,“ řekla nahlas. Skoro se ani nesnažila maskovat úšklebek, který se jí mihl ve tváři.

„Jestli na to přijdeš, kleknu si a zlíbám ti tvý špinavý nohy,“ prohlásil Newt.

Thomas došel k Terese, dychtivý spatřit, co jim vyšlo. Zvedla obočí a papír mu podala.

„Není pochyb, že je to správně,“ řekla. „Jenom nemám ponětí, co to znamená.“

Thomas si od ní papír vzal a rychle ho přelétl očima. Po levé straně byly kroužky s čísly od jedné do šesti. Vedle každého bylo slovo napsané velkými hůlkovými písmeny.

PLOUT

LOVIT

KRVAK

MRTVY

ZTUHA

TLAC

To bylo všechno. Šest slov.

Thomase zaplavilo zklamání – byl přesvědčený o tom, že smysl kódu bude jasný, jakmile se jim ho podaří vyluštit. Sklesle zvedl oči k Terese. „To je všechno? Víte jistě, že to máte ve správném pořadí?“

Vzala si od něho papír zpátky. „Labyrint ta slova opakoval měsíce – nakonec jsme toho nechali, když už to bylo jasné. Po slově TLAC pokaždé celý týden neukáže vůbec žádné písmeno a potom začne znovu od PLOUT. Z toho jsme usoudili, že je to první slovo a pořadí je takové.

Thomas založil ruce a opřel se o police vedle Teresy. Aniž o tom přemýšlel, naučil se těch šest slov zpaměti, vypálil si je do hlavy. Plout, Lovit. Krvák. Mrtvý. Ztuha. Tlač. Nevypadalo to nadějně.

„Radost, co?“ řekl Newt, a přesně tak navázal na jeho úvahy.

„To jo,“ odpověděl Thomas a znechuceně zaúpěl. „Musíme sem dostat Minha – třeba ví něco, co nám nedochází. Kdybychom tak měli víc vodítek–“ Ztuhl, jak se mu náhle zatočila hlava. Byl by spadl na podlahu, kdyby se neopíral o ty police. Něco ho napadlo. Strašlivá, příšerná, odporná myšlenka.

Nejhorší myšlenka v dějinách strašných, příšerných, odporných myšlenek. Ale instinkty mu říkaly, že má pravdu. Že je to něco, co musí udělat.

„Tommy,“ ozval se Newt a přistoupil k němu blíž. Znepokojený výraz mu udělal vrásky na čele.

„Co se ti stalo? Najednou jsi zbledl jako duch.“

Thomas zavrtěl hlavou, sebral se. „Och… to nic, omlouvám se. Bolí mě oči – myslím, že se potřebuju trochu vyspat.“ Pro efekt si promasíroval spánky.

Není ti nic? zeptala se telepaticky Teresa. Když se na ni podíval, spatřil, že je znepokojená stejně jako Newt. Svým způsobem mu to bylo příjemné.

Jo. Jsem doopravdy unavený. Potřebuju si jenom trochu odpočinout.

„Tak jo,“ řekl Newt, zvedl ruku a stiskl Thomasovi rameno. „Byl jsi celou noc venku v Labyrintu – běž si zdřímnout.“

Thomas pohlédl na Teresu a pak na Newta. Chtěl se jim svěřit se svým nápadem, ale rozmyslel si to. Raději jenom přikývl a zamířil ke schodům.

Každopádně teď Thomas měl plán. Sice špatný, ale plán.

Potřebovali k tomu kódu víc vodítek. Potřebovali vzpomínky.

Proto se chtěl nechat bodnout rmutem. Absolvovat proměnu. Schválně.

46. KAPITOLA

Po zbytek dne Thomas odmítal s kýmkoli hovořit.

Teresa to zkusila několikrát, ale on jí pořád opakoval, že se necítí dobře, že chce jenom být sám a spát na svém místečku za lesem, možná i strávit nějaký čas přemýšlením. Zkusit odhalit tajemství skryté v hlavě, které by jim pomohlo zjistit, co mají udělat.

Ale ve skutečnosti se odhodlával k tomu, co plánoval na večer, a přesvědčoval se, že je to správný krok. Jediný možný krok. Kromě toho byl totálně vystrašený a nechtěl, aby si toho ostatní všimli.

Když jeho hodinky konečně ukázaly, že nadešel večer, odebral se se všemi ostatními do Dvora.

Skoro si ani neuvědomil, jaký má hlad, dokud nezačal jíst Pánvičkovu narychlo připravenou večeři sestávající se z keksů a rajské polévky.

A pak nastal čas další bezesné noci.

Stavitelé zatloukli prkny velké díry, jež zůstaly po netvorech, kteří odvlekli Gallyho a Adama.

Výsledek jejich počínání Thomasovi připadal, jako by tu práci vykonala armáda opilců, ale pevné to bylo dostatečně. Newt a Alby, kterému konečně bylo natolik dobře, že znovu chodil, i když měl hlavu obvázanou, trvali na plánu, podle něhož se všichni měli na místech, kde každou noc spí, střídat.

Thomas skončil ve velké obývací místnosti v přízemí Dvora se stejnými lidmi, se kterými nocoval před dvěma dny. Ticho se rozhostilo až příliš rychle, ale on nevěděl, jestli je to tím, že lidé doopravdy spí, nebo jenom mají strach a tiše doufají – i když to příliš pravděpodobné není –, že rmutové znovu nepřijdou. Na rozdíl od předvčerejší noci mohla Teresa zůstat v budově spolu s ostatními Placery. Byla blízko něho, schoulená pod dvěma dekami. Nějakým způsobem poznal, že spí. Skutečně spí.

Thomas usnout rozhodně nedokázal, i když věděl, že jeho tělo by to zoufale potřebovalo. Zkoušel to – usilovně se snažil držet oči zavřené, přinutit se odpočívat. Ale měl smůlu. Noc se táhla a těžký pocit očekávání mu ležel na prsou jako závaží.

Pak, přesně jak všichni očekávali, se venku ozvaly mechanické, strašidelné zvuky rmutů. Čas nadešel.

Všichni se natlačili ke stěně, která byla nejdál od oken, a snažili se zůstat zticha. Thomas se choulil v koutě vedle Teresy, rukama si objímal kolena a díval se na okna. Realita děsivého rozhodnutí, které předtím učinil, mu svírala srdce jako nějaká drtící pěst. Ale věděl, že na tom může záviset všechno.

Napětí v místnosti vytrvale narůstalo. Placeři byli zticha, nepohnul se ani živáček. Domem se rozlehlo vzdálené škrábání kovu o dřevo; Thomasovi to připadalo, jako by rmut lezl po zadní straně Dvora, na opačné straně, než se nacházeli oni. O několik sekund později se přidaly další zvuky, ale tentokrát se ozývaly ze všech stran, přičemž ty nejbližší měly původ hned venku za jejich oknem.

Vzduch v místnosti jako by zmrzl v pevný led a Thomas si přitiskl pěsti na oči. To čekání na útok ho zabíjelo.

Dunivá exploze trhaného dřeva a rozbitého skla přišla odněkud z patra a otřásla celým domem.

Thomas strnul, když zaznělo několik zavřísknutí, po nichž následoval dusot prchajících nohou. Hlasité vrzání a sténání prozradilo, že do patra se valí celá horda rmutů.

„Dostal Davea!“ vykřikl někdo hlasem pisklavým hrůzou.

Nikdo v Thomasově místnosti nepohnul jediným svalem; věděl, že každý z nich má ze své úlevy nejspíš provinilý pocit – že to alespoň nepotkalo je. Že budou možná jednu další noc v bezpečí. Dvě noci po sobě si rmutové vzali vždy jen jednoho chlapce a Placeři začali věřit, že to, co říkal Gally, byla pravda.

Thomas nadskočil, když se hned za jejich dveřmi ozvala strašná rána doprovázená skřípěním a tříštěním dřeva, jako by nějaká obluda se železnou tlamou požírala celé schodiště. Sekundu nato přišla další exploze trhaného dřeva: přední dveře. Rmut prošel celým domem a teď byl na odchodu.

Do Thomase se zakousl strach. Teď nebo nikdy.

Vyskočil, rozběhl se ke dveřím místnosti a škubnutím je otevřel. Slyšel, jak na něho Newt zařval, ale nevšímal si toho a proběhl chodbou, i když to znamenalo kličkovat a přeskakovat přes stovky rozlámaných kusů dřeva. Uviděl, že tam, kde byly vstupní dveře, je teď rozeklaná díra ústící ven do šedivé noci. Zamířil přímo k ní a vyběhl ven do Placu.

Tome! Zakřičela mu v hlavě Teresa. Co to děláš?

Ignoroval ji. Jednoduše běžel dál.

Rmut, jenž držel Davea – chlapce, se kterým Thomas nikdy nemluvil –, se kutálel po svých bodcích směrem k Západní bráně, točil se a při tom hrčel. Ostatní rmutové se již shromáždili v Placu a teď se vydali za svým druhem do Labyrintu. Thomas věděl, že ostatním to bude připadat jako sebevražda, ale bez zaváhání vyrazil směrem k nim, až se ocitl uprostřed jejich smečky. Rmutové, které tím zaskočil, zaváhali.

Thomas skočil na toho, který držel Davea, a pokusil se mu chlapce vyškubnout. Doufal, že si to tvor nenechá líbit a přejde do protiútoku. Teresin výkřik uvnitř jeho hlavy byl tak hlasitý, že měl pocit, jako by mu lebkou projela dýka.

Tři rmutové se na něho vrhli současně a ze všech stran ho zasypali svými dlouhými klepety, háčky a jehlami. Thomas kolem sebe mával rukama a nohama, kopal do pulsujícího sádla rmutích těl a srážel jejich hrůzné mechanické paže stranou – chtěl se nechat jenom bodnout, ne odnést jako Dave.

Jejich neochabující útok ještě nabral na intenzitě a Thomas ucítil, jak každým kouskem jeho těla projela bolest – bodnutí jehel, z nichž poznal, že se mu plán zdařil. Zařval, kopl, zapřel se, dupl a vymrštil se do kotoulu, aby se jim pokusil uniknout. Bojoval, plný adrenalinu, až konečně našel volné místečko, kde se mohl postavit a rozběhnout se, co mu síly stačily.

Jakmile se dostal z bezprostřední blízkosti rmutích nástrojů, tvorové to vzdali, stáhli se a zmizeli v Labyrintu. Thomas se zhroutil na zem a skučel bolestí.

Okamžik nato k němu dorazil Newt a hned po něm Chuck, Teresa a několik dalších. Newt ho popadl za ramena, zvedl ho a pevně ho chytil pod oběma pažemi. „Vemte ho za nohy!“ zakřičel.

Thomas cítil, jak se svět kolem něho kymácí, připadal si, jako by blouznil, a udělalo se mu špatně od žaludku. Někdo, nepoznal kdo, uposlechl Newtův příkaz; odnesli ho přes nádvoří, vstupními dveřmi Dvora a poničenou chodbou do místnosti a položili ho na pohovku. Svět se dál točil a houpal.

„Co tě to napadlo!“ zakřičel mu Newt do obličeje. „Jak jsi mohl udělat takovou pitomost?“

Thomas musel něco říct, než ho pohltí temnota. „Ne… Newte… ty to nechápeš…“

„Zmlkni!“ obořil se na něho Newt. „Neplýtvej energií!“

Thomas cítil, jak mu někdo prohlíží ruce a nohy, strhává mu z těla oblečení, prověřuje škody.

Slyšel Chuckův hlas a chtě nechtě pocítil úlevu, že kamarád je v pořádku. Meďoch řekl něco v tom smyslu, že schytal tucet bodnutí.

Teresa byla u jeho nohou a rukou mu tiskla pravý kotník. Proč, Tome? Proč jsi to udělal?

Protože… neměl dost síly, aby se zkoncentroval.

Newt zakřičel, aby přinesli rmutí sérum; o minutu později Thomas ucítil na ruce píchnutí. Jeho tělem se z toho místa rozlilo teplo, které ho zklidnilo a zmírnilo bolest. Ale pořád to vypadalo, jako by se svět hroutil do sebe a on věděl, že za pouhých několik sekund mu to všechno zmizí.

Místnost se roztočila, barvy se do sebe slily, vír byl rychlejší a rychlejší. Stálo ho to veškeré zbytky sil, ale dostal ze sebe poslední slova, než ho tma pohltila nadobro.

„Nebojte se,“ zašeptal s nadějí, že ho uslyší. „Udělal jsem to schválně…“

47. KAPITOLA

Thomas neměl představu o čase, když procházel proměnou.

Začalo to hodně podobně jako jeho první vzpomínka z Klece – tmou a chladem. Ale tentokrát neměl pocit, že by se jeho nohou nebo těla něco dotýkalo. Vznášel se v prázdnotě, hleděl do černé propasti. Nic neviděl, nic neslyšel, nic necítil. Bylo to, jako by mu někdo ukradl všech pět smyslů a nechal ho ve vzduchoprázdnu.

Čas se protahoval. A stále dál. Strach se změnil ve zvědavost, která přešla v nudu.

Konečně, po úmorném čekání, se věci začaly měnit.

V dálce se zvedl vítr, který nebylo cítit, ale slyšet. Potom se v dáli objevila vířící bílá mlha – rotující tornádo dýmu, které vytvořilo dlouhý trychtýř, jenž se natahoval tak, že neviděl horní ani dolní konec toho bílého víru. Nato ucítil vichry vtahované do cyklonu. Jeden takový se přihnal zezadu a rval z něho oblečení a bral mu vlasy, jako by to byly roztrhané vlajky, jichž se zmocnila bouře.

Věž husté mlhy se začala pohybovat k němu – nebo se on pohyboval k ní, nepoznal to – a znepokojivým tempem zvýšila rychlost. Tam, kde mohl ještě před několika sekundami pozorovat zřetelný tvar trychtýře, viděl už teď jenom širokou bílou plochu.

A potom ho to pohltilo; cítil, jak mlha spolkla jeho mysl, cítil, jak jeho myšlenky zaplavily vzpomínky.

Všechno ostatní se změnilo v bolest.

48. KAPITOLA

„Thomasi.“

Hlas přicházel z dálky a pohupoval se, jako ozvěna v dlouhém tunelu.

„Slyšíš mě, Thomasi?“

Nechtěl odpovědět. Jeho mozek se vypnul, když už tu bolest nedokázal dál snášet; bál se, že se to všechno vrátí, když si dovolí nabýt znovu vědomí. Na druhé straně víček cítil světlo, ale věděl, že otevřít oči by bylo nesnesitelné. Proto neudělal nic.

„Thomasi, to jsem já, Chuck. Jsi v pořádku? Prosím, neumírej, kámo.“

Všechno

mu

to

vtrhlo

zpátky

do

hlavy.

Plac,

rmutové,

bodající

jehly,

proměna. Vzpomínky. Labyrint neměl východ. Jejich jedinou cestou ven bylo něco, co by nikdy nečekali. Něco děsivého. Drtila ho beznaděj.

Zasténal a přinutil se otevřít oči. Nejdřív jenom mžoural. Byl tam Chuckův buclatý obličej, ze kterého na něho hleděly vyděšené oči. Pak se ale rozzářily a tvář se roztáhla do úsměvu. Přes to všechno, přes celkovou mizérii toho všeho, se Chuck usmál.

„Probudil se!“ vykřikl chlapec do prostoru. „Thomas se probudil!“

Zvuk jeho hlasu byl tak burácivý, až sebou Thomas škubl bolestí a znovu oči zavřel. „Musíš tak řvát, Chucku? Zas tak dobře mi není.“

„Promiň – jsem prostě rád, že žiješ. Máš štěstí, že ti nevlepím velkou pusu.“

„Prosím tě, to nedělej, Chucku.“ Thomas znovu otevřel oči a donutil se, aby se na posteli, v níž ležel, posadil. Záda si přisunul ke stěně a natáhl nohy. Klouby a svaly mu rozežírala bolest. „Jak to trvalo dlouho?“ zeptal se.

„Tři dny,“ odpověděl Chuck. „Na noc jsme tě dávali do lochu, abys byl v bezpečí – a přes den jsme tě nosili zpátky sem. Co to začalo, minimálně třicetkrát jsem si byl jistej, že je po tobě. Ale podívejme – vypadáš jako ze škatulky!“

Thomas si mohl jen domýšlet, jak asi musel vypadat, když to dobré nebylo. „Rmutové tady byli?“

Chuckova radostná nálada viditelně opadla, když sklopil oči k podlaze. „Jo – dostali Zrta a dva další. Jednoho za noc. Minho a běžci pročesali celej Labyrint, aby se pokusili najít východ nebo nějaký využití toho pitomýho kódu, se kterým jste přišli. Ale nic. Proč si podle tebe rmutové berou vždycky jenom jednoho čóna?“

Thomasovi se sevřel žaludek – znal teď přesnou odpověď na tu otázku i na několik dalších. Dost odpovědí, aby si uvědomil, že vědět občas není příjemné.

„Sežeň Newta a Albyho,“ odpověděl nakonec. „Řekni jim, že musíme svolat shromáždění.

Nejrychleji, jak to půjde.“

„To myslíš vážně?“

Thomas si povzdechl. „Chucku, právě jsem prošel proměnou. Co ty na to, myslím to vážně?“

Chuck beze slova vyskočil a vyběhl z místnosti. Jak se vzdaloval, jeho volání Newtova jména sláblo.

Thomas zavřel oči a opřel se hlavou o stěnu. Pak na ni telepaticky zavolal.

Tereso.

Nejdřív neodpověděla, ale pak její hlas vpadl do jeho myšlenek stejně zřetelně, jako kdyby seděla vedle něho. To byla vážně pitomost, Tome. Pořádná pitomost.

Musel jsem to udělat, odpověděl.

Posledních pár dní jsem tě celkem nenáviděla. Měl ses vidět. Tvoje kůže, žíly…

Tys nenáviděla mě? Rozechvělo ho, že jí na něm tolik záleželo.

Teresa se odmlčela. To se jenom snažím vyjádřit, že bych tě zabila, kdybys umřel.

Thomas ucítil, jak se mu hrudí rozlil prudký žár. Zvedl ruku a dotkl se toho místa, překvapený sám sebou. Tak… asi dík.

Kolik si toho teda pamatuješ?

Chvíli byl zticha. Dost. To, co jsi řekla o nás dvou a o tom, co jsme jim provedli…

Byla to pravda?

Udělali jsme pár ošklivých věcí, Tereso. Cítil z ní bezradnost, jako by měla tisíc otázek a netušila, kde začít.

Dozvěděl ses něco, co nám může pomoci dostat se odsud? zeptala se, jako by nechtěla vědět, jakou v tom všem hraje roli. Smysl toho kódu?

Thomas se odmlčel. Ve skutečnosti o tom zatím nechtěl mluvit – ne dřív, než si utřídí myšlenky.

Jejich jedinou šancí na únik mohlo být přání smrti. Možná jo, řekl nakonec, ale nebude to jednoduché. Potřebujeme shromáždění. Požádám, abys tam mohla být – nemám energii na to, abych to říkal dvakrát.

Chvíli ani jeden z nich nic neřekl a mezi jejich myslemi se vznášel pocit beznaděje.

Tereso?

Co je?

Labyrint nemá východ.

Dlouho mlčela, než konečně odpověděla. Myslím, že teď už to víme všichni.

Thomasovi byla bolest v jejím hlase nepříjemná – cítil ji ve své hlavě. Ale neboj se; Tvůrci chtěli, abychom mohli uniknout. Mám plán. Chtěl jí dát jistou naději, jedno jak malou.

Nepovídej.

Jo. Je to hrozné a někteří z nás můžou umřít. Zní to slibně?

Paráda. O co jde?

Musíme–

Než mohl dokončit, do místnosti vstoupil Newt a přerušil ho.

Řeknu ti to později, uzavřel rychle Thomas.

Hoď sebou! odpověděla a zmizela.

Newt došel k posteli a sedl sivedle něho. „Tommy – skoro ani nevypadáš nemocně.“

Thomas přikývl. „Je mi trochu divně od žaludku, ale jinak jsem v pohodě. Myslel jsem, že to bude mnohem horší.“

Newt zavrtěl hlavou. V obličeji se mu zračila směsice hněvu a úžasu. „To, co jsi udělal, bylo napůl hrdinství a napůl pořádná pitomost. Zdá se, že takový věci jsou tvoje specializace.“ Odmlčel se a zavrtěl hlavou. „Já vím, proč jsi to udělal. Jaký vzpomínky se ti vrátily? Něco, co by mohlo pomoct?“

„Potřebujeme shromáždění,“ řekl Thomas a přendal si nohy, aby seděl pohodlněji. Kupodivu necítil ani tolik bolesti, jenom malátnost. „Než něco z toho začnu zapomínat.“

„Jo, Chuck mi to vyřídil – uděláme to. Ale proč? Na co jsi přišel?“

„Je to test, Newte – celé to je test.“

Newt přikývl. „Něco jako experiment.“

Thomas zavrtěl hlavou. „Ne, ty to nechápeš. Oni nás třídí, zjišťují, jestli to vzdáme, hledají ty nejlepší z nás. Házejí na nás proměnné a snaží se nás přimět k tomu, abychom to zabalili. Testují naši schopnost doufat a bojovat. To, že sem poslali Teresu a všechno vypnuli, byla jenom poslední část, prostě ještě další… závěrečná analýza. Teď přišel čas na poslední zkoušku. Únik.“

Newt nechápavě svraštil čelo. „O čem to mluvíš? Ty znáš cestu ven?“

„Jo. Svolej shromáždění. Hned.“

49. KAPITOLA

O hodinu později Thomas seděl na shromáždění před kápy, stejně jako týden nebo dva předtím.

Teresu tam nepustili, což ho naštvalo stejně, jako to naštvalo ji. Newt a Minho už jí důvěřovali, ale ostatní pořád měli pochyby.

„Tak jo, bažo,“ spustil Alby. Vypadal teď mnohem líp, když seděl uprostřed půlkruhu židlí, vedle Newta. Všechny ostatní židle byly obsazené: kromě dvou, neúprosných připomínek, že Zrta a Gallyho odvlekli rmutové. „Vykašli se na všechny okecávačky. Začni mluvit k věci.“

Thomas, který byl po proměně pořád trochu nejistý, se donutil chvilku počkat a zklidnit se.

Potřeboval toho říct hodně, ale chtěl mít jistotu, že to, co z něj vyjde, bude znít co možná nejmíň hloupě.

„Je to dlouhá historie,“ začal. „Nemáme čas projít to všechno, ale to podstatné vám řeknu. Když jsem absolvoval proměnu, viděl jsem záblesky výjevů – byly jich stovky – jako při rychle puštěné prezentaci. Vybavila se mi spousta věcí, ale jen něco z toho je dost zřetelné, abych o tom dokázal mluvit. Jiné věci vybledly, nebo se vytrácejí.“ Odmlčel se, ještě naposledy si uspořádal myšlenky.

„Ale pamatuju si dost. Tvůrci nás zkoušejí. Labyrint nikdy nebyl zamýšlený tak, aby se z něho dala najít cesta ven. Všechno je to test. Chtějí, aby ti, kteří zvítězí – nebo přežijí – vykonali něco důležitého.“ Odmlčel se, rozpačitý z toho, v jakém pořadí jim má jednotlivé věci říct.

„Co?“ zeptal se Newt.

Thomas si promnul oči. „Začnu znovu od začátku,“ řekl. „Každého z nás vzali, když jsme byli ještě hodně malí. Nevzpomínám si jak, nebo proč – jenom záblesky a pocity, že se svět změnil, stalo se něco opravdu zlého. Netuším, co to bylo. Tvůrci nás ukradli a podle mě měli pocit, že mají právo to udělat. Nějakým způsobem zjistili, že máme nadprůměrnou inteligenci, a proto nás vybrali. Nevím, většina toho je útržkovitá a stejně na tomhle tolik nesejde.

Nepamatuju si nic o své rodině ani o tom, co se s ní stalo. Ale poté, co nás vzali, jsme se několik let učili ve speciálních školách a žili vcelku normálním životem, dokud se jim konečně nepodařilo sehnat finance a postavit Labyrint. Všechna naše jména jsou jenom přiblblé přezdívky, které si vymysleli – jako Alby podle Alberta Einsteina, Newt podle Isaaka Newtona a já – Thomas. Jako Edison.“

Alby vypadal, jako kdyby dostal ránu do obličeje. „Naše jména… to ani nejsou naše pravý jména?“

Thomas zavrtěl hlavou. „Pokud to můžu posoudit, nejspíš se nikdy nedozvíme, jak jsme se jmenovali.“

„Co to meleš?“ zeptal se Pánvička. „Že jsme nějací sirotci, které vychovali vědci?“

„Jo,“ řekl Thomas. Doufal, že jeho výraz neprozrazuje, jakou sklíčenost cítí. „Údajně jsme strašně chytří a oni zkoumají každý náš pohyb, analyzují nás. Sledují, kdo to vzdá a kdo ne. Dívají se, kdo to všechno přežije. Není divu, že nám tady pobíhá tolik břitvounů. A kromě toho, někteří z nás mají…

upravený mozek.“

„Věřím těmhle kydům asi tak stejně jako tomu, že Pánvičkova strava je pro člověka prospěšná,“

zavrčel Winston. Vypadal unaveně a lhostejně.

Thomas zvýšil hlas. „Proč bych si to vymýšlel?“ Nechal se schválně bodnout, aby si na tyhle věci vzpomněl! „Anebo ještě líp, jaké je vysvětlení podle tebe? Že žijeme na nějaké jiné planetě?“

„Pokračuj,“ vyzval ho Alby. „Ale nechápu, proč si na tyhle věci nikdo dřív nevzpomněl. Sám jsem proměnou prošel, ale jediný, co jsem viděl, bylo…“ Rychle se rozhlédl kolem sebe, jako by právě řekl něco, co neměl. „Nedozvěděl jsem se nic.“

„Za chvíli vám řeknu, proč si myslím, že jsem se dozvěděl víc než ostatní,“ promluvil Thomas, i když se právě té části vyprávění děsil. „Mám mluvit dál, nebo ne?“

„Mluv,“ vyzval ho Newt.

Thomas se mocně nadechl, jako by se chystal odstartovat do nějakého závodu. „Tak jo, nějakým způsobem nám vymazali vzpomínky – nejenom dětství, ale všechno, co předcházelo příchodu do Labyrintu. Zavřeli nás do Klece a poslali nás sem nahoru – velkou skupinu pro začátek a pak v posledních dvou letech každý měsíc jednoho.“

„Ale proč?“ zeptal se Newt. „Jakej to má smysl?“

Thomas zvedl ruku, aby si vynutil klid. „Dostanu se k tomu. Jak jsem řekl, chtěli nás otestovat, zjistit, jak budeme reagovat na to, čemu říkají proměnné, a na problém, který nemá řešení. Chtěli zjistit, jestli dokážeme spolupracovat – dokonce vybudovat komunitu. Všechno jsme dostali a problém byl předestřen jako jedna z nejběžnějších hádanek, které civilizace zná – labyrint. Účelem toho všeho bylo přesvědčit nás, že musí existovat řešení, povzbudit nás, abychom se o to víc snažili, a zároveň umocnit naše znechucení, když žádné řešení nenajdeme.“ Odmlčel se, aby se rozhlédl a ujistil se, že všichni poslouchají. „Tvrdím, že řešení neexistuje.“

Všichni začali mluvit, otázky padaly jedna přes druhou.

Thomas znovu zvedl ruce. Litoval, že všem ostatním jednoduše nedokáže nacpat své myšlenky do mozku. „Vidíte? Vaše reakce dokazuje, že mám pravdu. Většina lidí by to už zabalila. Ale my jsme podle mě jiní. Nedokázali jsme se smířit s tím, že problém nemá řešení – obzvlášť když je to něco tak jednoduchého jako labyrint. A bojovali jsme dál, bez ohledu na to, jak zoufalou se naše situace stala.“

Thomas si uvědomil, že jeho hlas vytrvale stoupal, jak mluvil, a v obličeji ucítil žár. „Ať to má jakýkoli důvod, mně se z toho dělá špatně! Tohle všechno – rmutové, pohyblivé zdi, Útes –, jsou to jenom prvky nějakého pitomého testu. Jsme zneužíváni a manipulováni. Tvůrci chtěli, abychom se upnuli na hledání řešení, které neexistuje. Stejné je to s tím, jak sem poslali Teresu, využili ji ke spuštění konce – ať už to znamená cokoli –, kdy všechno přestává fungovat, obloha je šedá a tak dál a dál. Házejí nám pod nohy šílenosti, aby viděli, jak budeme reagovat, aby prověřili naši vůli. Aby zjistili, jestli se obrátíme proti sobě. Ty, kteří přežijí, budou nakonec chtít k něčemu důležitému.“

Pánvička vstal. „A zabíjení lidí? To do toho jejich krásnýho plánu patří taky?“

Thomase se na okamžik zmocnil strach. Dělal si obavy, že by si kápové mohli vybít svůj hněv na něm, za to, že tolik ví. A mělo to být ještě horší. „Ano, Pánvičko, zabíjení lidí. Rmutové to dělají po jednom jenom proto, abychom všichni nezemřeli dřív, než to skončí tak, jak to skončit má. Přežitím těch nejzdatnějších. Uniknou jenom ti nejlepší z nás.“

Pánvička kopl do své židle. „Tak už o tom zázračném úniku začni mluvit!“

„Bude,“ řekl tiše Newt. „Zmlkni a poslouchej.“

Minho, který byl po většinu doby zticha, si odkašlal. „Něco mi říká, že se mi nebude líbit, co uslyším.“

„Nejspíš ne,“ přisvědčil Thomas. Na okamžik zavřel oči a sepnul ruce. Dalších několik minut mělo být klíčových. „Tvůrci chtějí pro to, co si naplánovali, ty nejlepší z nás. Ale musíme si to zasloužit.“

V místnosti zavládlo naprosté ticho. Visely na něm všechny oči. „Kódem.“

„Kódem?“ zopakoval Pánvička hlasem, ve kterém zasvítil náznak naděje. „Co je s ním?“

Thomas se na něho podíval a pro efekt udělal pauzu. „To, že byl ukrytý v pohybu zdí Labyrintu, mělo svůj důvod. A mě to mělo napadnout – byl jsem u toho, když to Tvůrci dělali.“

50. KAPITOLA

Dlouho nikdo nic neřekl a jediné, co Thomas viděl, byly prázdné tváře. Cítil, jak mu na čele vyráží pot a pokrývá mu ruce kluzkou vrstvičkou. Bál se pokračovat.

Newt, který vypadal naprosto nechápavě, konečně prolomil ticho. „O čem to mluvíš?“

„Nejdřív se vám musím s něčím svěřit. Týká se to mě a Teresy. To, proč mě Gally obvinil z tolika věcí, a proč mě poznávají všichni, kdo absolvovali proměnu, má svůj důvod.“

Čekal otázky, explozi hlasů, ale v místnosti vládlo mrtvolné ticho.

„Teresa a já jsme… jiní,“ pokračoval. „Byli jsme součástí labyrintových testů od samého začátku – ale přísahám, že proti naší vůli.“

Teď se ozval Minho. „O čem to mluvíš, Thomasi?“

„Teresu a mě Tvůrci využili. Kdyby se vám vrátily kompletní vzpomínky, nejspíš byste nás chtěli zabít. Ale musel jsem vám to sám říct, abych vám dokázal, že teď se nám dá věřit. Abyste mi důvěřovali, až vám řeknu o jediné cestě, kterou se odsud můžeme dostat.“

Thomas se rychle rozhlédl po tvářích kápů. Naposledy uvažoval, jestli jim to má říct, jestli to pochopí. Ale věděl, že to udělat musí. Musí.

Zhluboka se nadechl a prohlásil: „Teresa a já jsme pomáhali Labyrint vymyslet. Pomáhali jsme celou tu věc zkonstruovat.“

Všichni se zdáli být šokovaní tak, že nebyli schopní reagovat.Znovu na něho hleděly prázdné tváře.

Thomas pochopil, že mu buď nerozumějí, nebo mu nevěří.

„Co to jako má znamenat?“ zeptal se nakonec Newt. „Je ti nějakejch šestnáct let. Jak jsi mohl zkonstruovat Labyrint?“

Thomas se neubránil tomu, aby o tom sám trochu zapochyboval – ale věděl, na co si vzpomněl.

I když to bylo šílené, věděl, že je to pravda. „Byli jsme… bystří. A možná to patří k proměnným. Ale především máme s Teresou… nadání, díky němuž jsme pro ně byli velice cenní, když to tady navrhovali a stavěli.“ Zarazil se, neboť věděl, jak absurdně to všechno musí znít.

„Mluv!“ vykřikl Newt. „Vysyp to!“

„Jsme telepati! Dokážeme spolu mluvit v hlavě!“ Když to vyslovil nahlas, skoro se za to zastyděl, jako by se právě přiznal, že je zloděj.

Newt překvapeně zamrkal; někdo zakašlal.

„Ale poslouchejte mě,“ pokračoval rychle Thomas, aby se hájil. „Oni nás k tomu pomáhání donutili. Nevím jak, nebo proč, ale bylo to tak.“ Odmlčel se. „Možná chtěli zjistit, jestli si získáme vaši důvěru, přestože patříme k nim. Možná se od začátku počítalo s tím, že právě my odhalíme, jak uniknout. Ať už je důvod jakýkoli, s pomocí vašich map jsme vyluštili kód a teď ho musíme použít.“

Thomas se rozhlédl. Bylo to překvapivé a udivující, ale nikdo nevypadal rozhněvaně. Většina Placerů na něho dál hleděla prázdně nebo užasle, či nevěřícně vrtěla hlavou. A Minho se z nějakého zvláštního důvodu usmíval.

„Je to pravda a já se omlouvám,“ navázal Thomas. „Ale můžu vám říct jedno – teď jsem s vámi na stejné lodi. Teresu a mě sem poslali stejně jako všechny ostatní a stejně snadno můžeme umřít. Ale Tvůrci už viděli dost – přišel čas na poslední test. Asi jsem proměnu potřeboval, abych doplnil poslední dílky skládačky. Každopádně chci, abyste znali pravdu, abyste věděli, že je naděje, že to můžeme dokázat.“

Newt vrtěl hlavou ze strany na stranu a zíral do země. Potom vzhlédl a pohledem obsáhl ostatní kápy. „Tohle nám provedli Tvůrci, ne Tommy a Teresa. Tvůrci. A oni jsou ti, kdo bude litovat.“

„To je fuk,“ řekl Minho. „Koho to všechno zajímá – tak už se dostaň k tomu úniku.“

Thomasovi se v krku udělal knedlík. Ulevilo se mu tak, že skoro nemohl mluvit. Byl přesvědčený, že mu to za jeho přiznání dají pořádně sežrat, jestli ho rovnou neshodí z Útesu. Zbytek toho, co potřeboval říct, mu teď připadal skoro jako hračka. „Je tu počítačová stanice, na místě, kde jsme ještě nikdy nehledali. Kód nám otevře dveře, kterými se dostaneme z Labyrintu. Zároveň vypne rmuty, aby nás nemohli pronásledovat – pokud v tu dobu ještě budeme naživu.“

„Na místě, kde jsme ještě nikdy nehledali?“ zeptal se Alby. „Co jsme podle tebe celé ty dva roky dělali?“

„Věřte mi, na tomhle místě jste nikdy nebyli.“

Minho vstal. „Tak kde to je?“

„Je to skoro sebevražda,“ řekl Thomas. Věděl, že odpověď oddaluje. „Pokaždé, kdy se to pokusíme udělat, po nás půjdou rmuti. Všichni. Je to závěrečný test.“ Chtěl mít jistotu, že chápou, jaká jsou rizika. Šance, že všichni přežijí, byla mizivá.

„Tak kde to je?“ zeptal se Newt a předklonil se na židli.

„Za hranou Útesu,“ odpověděl Thomas. „Musíme projít Rmutí norou.“

51. KAPITOLA

Alby vstal tak prudce, že převrhl židli. Krví podlité oči ostře kontrastovaly s bílým obvazem na jeho čele. Udělal dva kroky dopředu, než se zastavil, jako by se chystal na Thomase skokem zaútočit.

Zpražil Thomase pohledem. „Teď jsi frasnej idiot,“ řekl. „Nebo zrádce. Jak máme věřit jedinýmu tvýmu slovu, když jsi to tady pomáhal vymyslet, když jsi měl prsty v tom, že nás sem zavřeli? Nejsme schopní si poradit s jediným rmutem u sebe doma, natož se postavit celé hordě v jejich malým brlohu.

O co ti ve skutečnosti jde?“

Albyho paže ztuhly, pěsti se zatnuly. „Klidně tě sem mohli poslat proto, abys nás všechny zabil.

Proč bysme ti měli věřit?“

Thomas nevěřícně zíral. „Alby, máš problém s krátkodobou pamětí? Riskoval jsem krk, abych tě v Labyrintu zachránil – nebýt mě, byl bys už mrtvej!“

„Třeba to byl trik, aby sis získal naši důvěru. Jestli jsi spolčenej s těma čónama, kteří nás sem poslali, nemusel by ses bát, že ti rmuťáci něco udělají – třeba to všechno bylo nahraný.“

Thomasův hněv se maličko zmírnil, když to slyšel, změnil se v soucit. Něco tady bylo zvláštní – podezřelé.

„Alby,“ vložil se do hovoru konečně Minho a Thomasovi tak pomohl. „To je asi ta nejpitomější teorie, jakou jsem kdy slyšel. Jsou to tři dny, co ho málem rozškubali. Myslíš, že to bylo nahraný?“

Alby jednou, úsečně přikývl. „Možná jo.“

„Já jsem to udělal, “ ohradil se Thomas a dal do svého hlasu veškerou roztrpčenost, „kvůli naději, že získám zpátky své vzpomínky a pomůžu nám všem se odsud dostat. Je třeba, abych ukazoval rány a modřiny, které mám po celém těle?“

Alby neřekl nic, ale jeho tvář se pořád chvěla vztekem. Oči mu začaly slzet a na krku mu naběhly žíly. „Nemůžeme se vrátit!“ vykřikl nakonec a otočil se, aby pohlédl na všechny v místnosti. „Viděl jsem, jak vypadaly naše životy – vrátit se nemůžeme!“

„O to tady jde?“ otázal se Newt. „Děláš si legraci?“

Alby se k němu zuřivě otočil, dokonce zvedl zaťatou pěst. Ale zarazil se a nechal ruku klesnout.

Pak došel ke své židli, klesl na ni, složil obličej do dlaní a zhroutil se. Thomas nemohl být překvapenější. Neohrožený vůdce Placerů brečel.

„Alby, mluv s námi,“ naléhal Newt, který to nechtěl zahrát do autu. „Co se děje?“

„Udělal jsem to já,“ dostal ze sebe Alby přes trýznivý vzlyk. „Udělal jsem to já.“

„Co jsi udělal?“ zeptal se Newt. Zmatek, který na něm byl vidět, se podobal tomu, co cítil Thomas.

Alby zvedl hlavu, oči zalité slzami. „Zapálil jsem mapy. Udělal jsem to já. Praštil jsem se hlavou do stolu, abyste si mysleli, že to byl někdo jiný. Lhal jsem, všechno jsem to zapálil já. Já jsem to udělal!“

Kápové se na sebe podívali. Jejich vytřeštěné oči a zvednutá obočí jasně vyjadřovaly ohromení.

Ale Thomasovi to všechno začalo dávat smysl. Alby si pamatoval, jak hrozný byl jeho život předtím, než sem přišel, a nechtěl se vrátit.

„Tak to je dobře, že se nám podařilo mapy zachránit,“ řekl Minho s dokonale vážnou tváří, skoro až posměšně. „Díky za tip, který jsi nám po proměně dal – že je máme ochránit.“

Thomas se podíval, jak Alby na Minhovu jízlivou, skoro až krutou poznámku zareaguje, ale choval se, jako by ji vůbec neslyšel.

Newt, místo aby na sobě dal znát hněv, Albyho požádal o vysvětlení. Thomas věděl, proč se Newt nerozčiluje – mapy byly v bezpečí a kód vyluštěný. O nic nešlo.

„Vždyť vám to povídám.“ Albyho hlas zněl, jako by žadonil – byl skoro až hysterický. „Nemůžeme se vrátit tam, odkud jsme přišli. Viděl jsem to a vzpomněl jsem si na hrozné, příšerné věci. Spálená zem, nemoc – něco, čemu se říkalo erupce. Bylo to strašné – mnohem horší, než co máme tady.“

„Jestli zůstaneme tady, všichni zemřeme!“ zařval Minho. „Fakt je to horší?“

Alby se na Minha dlouho díval, než odpověděl. Thomas dokázal myslet jen na slova, která právě řekl. Erupce. Bylo mu to něčím povědomé, cítil to na samotném okraji své mysli. Ale byl si jistý, že si v té souvislosti na nic nevzpomněl, když procházel proměnou.

„Jo,“ promluvil nakonec Alby. „Je to horší. Je lepší umřít, než jít domů.“

Minho se rozřehtal a opřel se na židli. „Nezlob se, ale nějak se ti z toho připálil mozek, vogo.“ Já souhlasím s Thomasem, souhlasím s ním na sto procent. Jestli máme umřít, tak aspoň tak, že budeme bojovat.“

Thomasovi se ulevilo, že je Minho pevně na jeho straně. „Je jedno, jestli jsme v Labyrintu, nebo mimo něj,“ dodal. Potom se otočil k Albymu a s vážným výrazem se na něho podíval. „Pořád žijeme ve světě, na který sis vzpomněl.“

Alby znovu vstal. V jeho obličeji se zračila porážka. „Dělejte si, co chcete.“ Povzdechl si. „Je to jedno. Stejně umřeme.“ A s těmi slovy zamířil ke dveřím a opustil místnost.

Newt zhluboka vydechl a zavrtěl hlavou. „Od toho bodnutí už to nikdy nebyl on – to tedy musela být pekelná vzpomínka. Co u všech všudy je erupce?“

„Mně je to fuk,“ prohlásil Minho. „Všechno je lepší, než umřít tady. S Tvůrci si to můžeme vyřídit, až budeme venku, ale do té doby budeme dělat, co naplánovali. Projít Rmutí norou a uniknout. Jestli někteří z nás umřou, tak se nedá nic dělat.“

Pánvička si odfrkl. „Já se z vás snad zblázním, čóni. Cestu z Labyrintu neznáte a tenhle nápad vyrazit za rmuty do jejich staromládeneckýho kvartýru mi připadá jako největší kravina, kterou jsem v životě slyšel. To si můžeme rovnou podřezat zápěstí.“

Ostatní kápové se mezi sebou začali hádat, mluvit jeden přes druhého. Newt na ně nakonec zařval, aby zmlkli.

Jakmile se situace zklidnila, Thomas promluvil znovu. „Já norou projdu, nebo se tam zkusím dostat, i kdyby mě to mělo stát krk. Vypadá to, že Minho taky. A Teresa se určitě přidá. Jestli se nám podaří odrážet rmuty dost dlouho, aby někdo zadal kód a vypnul je, budeme moct projít dveřmi, kterými procházejí oni. Budeme mít test úspěšně za sebou. Pak se můžeme postavit tváří v tvář samotným Tvůrcům.“

V Newtově širokém úsměvu nebyla ani špetka humoru. „A ty si myslíš, že jsme schopní rmuty odrážet? I když nezemřeme, nejspíš nás všechny pobodají. Je možný, že na nás budou čekat úplně všichni, až dojdeme k Útesu – břitvouni jsou venku pořád. Tvůrci se to dozvědí, až tam vyrazíme.“

Thomas se toho děsil, ale věděl, že je na čase, aby jim řekl poslední část svého plánu. „Já myslím, že nás nepobodají – proměna měla smysl, dokud jsme žili tady, jako jedna z proměnných. Jenže ta etapa skončí. Navíc možná budeme mít na své straně jednu okolnost.“

Newt obrátil oči v sloup. „Vážně?“ řekl. „Nemůžu se dočkat, až uslyším jakou.“

„Tvůrcům nijak nepomůže, když všichni zemřeme – tohle má být těžké, ne nemožné. Myslím, že konečně víme s jistotou, že rmutové jsou naprogramovaní tak, aby každý den zabili jenom jednoho z nás. Takže se někdo může obětovat pro záchranu ostatních, a my zatím doběhneme k noře. Podle mě se to tak možná má stát.“

V místnosti zavládlo ticho, dokud se kápo Krvárny štěkavě nezasmál. „Pardon,“ řekl Winston.

„Takže ty navrhuješ, abysme předhodili nějakýho chudáka malýho vlkům, a my ostatní tak mohli uniknout? To je ten tvůj geniální návrh?“

Thomas odmítal připustit, jak hrozně to zní, ale něco ho napadlo. „Jo, Winstone. Jsem rád, že tak pozorně posloucháš.“ Ignoroval zlostný pohled, jehož se mu dostalo. „A myslím, že je jasný, kdo by měl ten chudák malej být.“

„Vážně?“ zeptal se Winston. „Kdo?“

Thomas založil ruce. „Já.“

52. KAPITOLA

Jednání se zvrhlo v hromadnou hádku. Newt velice klidně vstal, došel k Thomasovi a chytil ho za ruku; začal ho táhnout ke dveřím. „Odcházíš. Okamžitě.“

Thomase to ohromilo. „Odcházím? Proč?“

„Myslím, že na jedno shromáždění už jsi toho řekl až dost. Potřebujeme si promluvit a rozhodnout, co dál – bez tvé přítomnosti.“ Došli ke dveřím a Newt ho zlehka vystrčil ven. „Počkej na mě u Klece.

Až tady skončíme, my dva si promluvíme.“

Začal se otáčet, ale Thomas ho chytil. „Musíš mi věřit, Newte. Je to jediná cesta odsud – dokážeme to, přísahám. Čeká se to od nás.“

Newt vrazil obličej skoro až k němu a promluvil vzteklým, chraplavým šepotem. „Jo, a obzvlášť se mi líbilo, jak ses nabídl, že se necháš zabít.“

„Jsem bez problému ochotný to udělat.“ Thomas to myslel vážně, avšak jen kvůli vině, která ho trýznila. Vině, že nějakým způsobem pomohl zkonstruovat Labyrint. Hluboko ve svém nitru však choval naději, že by dokázal bojovat dost dlouho, aby někdo zadal kód a rmuty zneškodnil dřív, než ho stačí zabít. Otevřel dveře.

„Nepovídej,“ řekl Newt. Znělo to podrážděně. „Navštívil nás osobně pan Ušlechtilý, co?“

„Mám pro to spoustu důvodů. V jistých ohledech je to moje vina, že jsme vůbec tady.“ Zarazil se a nadechl se, aby se dal dohromady. „Já tam stejně půjdu, ať se děje, co se děje, tak bych vám doporučil to nepromarnit.“

Newt se zamračil a jeho oči se najednou naplnily soucitem. „Jestli jsi doopravdy pomáhal navrhnout Labyrint, není to tvoje vina, Tommy. Jsi dítě – nemůžeš za to, k čemu tě donutili.“

To, co Newt řekl, ale nebylo důležité. Thomas byl tak jako tak odpovědný – a čím víc o tom přemýšlel, tím víc ho to tížilo. „Prostě… mám pocit, že musím všechny zachránit. Abych to odčinil.“

Newt pomalu zavrtěl hlavou a couvl. „Víš, co je zvláštní, Tommy?“

„Co?“ zeptal se opatrně Thomas.

„Ve skutečnosti ti věřím. Tvoje oči prostě nejsou oči lháře. A nevěřil bych, že něco takovýho řeknu.“ Odmlčel se. „Ale teď se tam vrátím, abych ty čóny přesvědčil, že bysme měli projít Rmutí norou, tak jak jsi to řekl. Raději si to rozdat se rmuty, než tady sedět a nechat je, ať si nás berou jednoho po druhým.“ Zvedl prst. „Ale poslouchej mě – nechci už slyšet ani slovo o tom, že umřeš, a žádný ty hrdinský žvásty. Jestli to uděláme, půjdeme do rizika – my všichni. Slyšíš mě?“

Thomas zvedl ruce, zaplavený pocitem úlevy. „Nahlas a zřetelně. Snažil jsem se jenom ukázat, že to za to riziko stojí. Jestli tak jako tak každou noc někdo umře, můžeme to využít v náš prospěch.“

Newt se zamračil. „To je fakt důvod k radosti.“

Thomas se obrátil k odchodu, ale Newt za ním zavolal: „Tommy?“

„Jo?“ Zastavil se, ale neohlédl se.

„Jestli se mi ty čóny podaří přesvědčit – a je to velký jestli – nejlepší by bylo jít v noci. Můžeme doufat, že spousta rmutů se třeba bude potloukat po Labyrintu – a nebudou v tý svý noře.“

„Guty.“ Thomas s ním souhlasil – jenom doufal, že se mu podaří přesvědčit ostatní kápy. Otočil se k Newtovi a přikývl.

Newt se usmál. Byla to jen stěží postřehnutelná škvírka v ustarané grimase. „Měli bychom to udělat dnes v noci, než přijde o život někdo další.“ A než stačil Thomas něco říct, Newt zmizel zpátky na shromáždění.

Posledním prohlášením trochu šokovaný Thomas vyšel ze Dvora, zamířil ke staré lavici u Klece a posadil se. V hlavě mu zuřila smršť. Neustále myslel na to, co Alby řekl o erupci, a co by to mohlo znamenat. Starší chlapec se také zmínil o spálené zemi a nemoci. Thomas si na nic takového nevzpomínal, ale jestli to všechno byla pravda, tak svět, do něhož se snažili vrátit, nevypadal příliš lákavě. Přesto – co jiného jim zbývalo? Co víc, vždyť Plac pod vlivem toho, že každou noc útočili rmutové, v podstatě přestal fungovat.

Deprimovaný, mučený obavami a znavený svými myšlenkami zkusil zavolat na Teresu. Slyšíš mě?

Jo, odpověděla. Kde jsi?

U Klece.

Za chvilku jsem tam.

Thomas si uvědomil, jak moc její společnost potřebuje. Fajn. Seznámím tě s plánem; myslím, že už je v běhu.

O co jde?

Thomas se opřel o lavičku a položil si pravou nohu na koleno. Uvažoval, jak Teresa zareaguje na to, co se jí chystá říct. Musíme projít Rmutí norou. Použít ten kód k odstavení rmutů a otevření dveří odsud.

Odmlka. Myslela jsem si, že to bude něco takového.

Thomas se krátce zamyslel a pak dodal: Leda že bys měla nějaký lepší nápad.

Nemám. Bude to strašný.

Udeřil si pravou pěstí do druhé ruky, i když věděl, že ho Teresa nevidí. Zvládneme to.

Pochybuju.

Prostě to musíme zkusit.

Další odmlka, tentokrát delší. Cítil její odhodlání. Máš pravdu.

Myslím, že vyrazíme dnes v noci. Hele, přijď sem a můžeme si o tom promluvit víc.

Za pár minutek jsem tam.

Thomasovi se stáhlo břicho, jako kdyby tam měl uzel. Začínala mu docházet realita toho, co navrhl, plánu, k jehož přijetí se Newt snažil přesvědčit kápy. Věděl, že je to nebezpečné, ale představa, že by měl se rmuty fakticky bojovat – nejenom před nimi utíkat –, byla děsivá. Naprosto nejoptimističtější varianta byla taková, že zemře jenom jeden z nich – ale ani tomu se nedalo věřit. Třeba je Tvůrci jednoduše přeprogramují. A pak bude výsledek absolutně otevřený.

Snažil se na to nemyslet.

Teresa ho našla dřív, než čekal. Posadila se k němu a přitiskla se k němu tělem, přestože na lavičce byla spousta místa. Pak ho vzala za ruku. Oplatil jí stisk ruky, ale tak prudce, že to muselo bolet.

„Tak povídej,“ vybídla ho.

Thomas to udělal a do posledního slova jí zopakoval, co předtím řekl kápům. Bylo mu nepříjemné, jak se její oči vyplnily obavami – a hrůzou. „Bylo jednoduché o tom plánu mluvit,“ řekl, když jí vypověděl všechno. „Ale Newt si myslí, že bychom to měli udělat dnes večer. Teď už to tak dobře nezní.“ Zejména ho děsila představa, že tam venku budou Chuck a Teresa – on už proti rmutům stál a věděl až moc dobře, jaké to je. Přál si, aby mohl své přátele před tím hrůzným zážitkem ochránit, ale věděl, že to není možné.

„Zvládneme to,“ řekla tichým hlasem.

Když ji to slyšel říct, jeho obavy tím jedině narostly. „Potěš koště, já mám vážně strach.“

„Potěš koště, jsi člověk. Měl bys mít strach.“

Thomas neodpověděl, a tak tam ještě dlouho jenom seděli, drželi se za ruce a nic neříkali, v hlavách ani nahlas. Thomas pocítil náznak poklidu, i když byl jen pomíjivý, a snažil se vychutnávat si ho tak dlouho, jak to jen půjde.

53. KAPITOLA

Thomas byl skoro smutný, když se shromáždění nakonec rozešlo. Jakmile se ze Dvora vynořil Newt, poznal, že čas odpočinku skončil.

Kápo si jich všiml a kulhavým během zamířil k nim. Thomas si uvědomil, že bez přemýšlení Teresinu ruku pustil. Newt se konečně zastavil, zkřížil ruce na prsou a zadíval se na ně, jak sedí tam na lavičce. „Tohle je fakt blázinec. Chápete to?“ Jeho tvář byla nečitelná, ale zdálo se, že v očích má náznak vítězství.

Thomas vstal. Cítil, jak se jeho tělem rozlévá vlna vzrušení. „Takže souhlasili, že půjdou?“

Newt přikývl. „Všichni do jednoho. Nebylo to tak těžký, jak jsem myslel. Vždyť oni taky vidí, co se děje v noci, když je ta podělaná brána otevřená. Nedokážeme se z toho pitomýho Labyrintu dostat ven. Něco zkusit musíme.“ Otočil se a rozhlédl se po kápech, kteří začali shromažďovat své pracovní skupiny. „Teď už musíme přesvědčit jenom Placery.“

Thomas věděl, že to bude ještě obtížnější, než bylo přesvědčit kápy.

„Myslíš, že do toho půjdou?“ zeptala se Tereza, která nakonec vstala a přidala se k nim.

„Všichni ne,“ odvětil Newt a Thomas v jeho očích zahlédl pocit marnosti. „Někteří zůstanou a budou riskovat – za to ručím.“

Thomas nepochyboval, že se některým při představě takového útěku podlomí kolena. Chtít po nich, aby bojovali se rmuty, znamenalo žádat po nich hodně. „Co je s Albym?“

„Kdo ví?“ odpověděl Newt a rozhlédl se po Place, kde pozoroval kápy a jejich skupiny. „Věřím tomu, že ten vůl se vážně bojí návratu domů víc než rmutů. Ale přesvědčím ho, aby šel s námi, neměj strach.“

Thomas litoval, že si nedokáže vybavit vzpomínky na věci, které Albyho tak trýznily, ale bylo tam prázdno. „Jak to chceš udělat?“

Newt se zasmál. „Vymyslím si nějaký kydy. Řeknu mu, že všichni najdeme novej život v jiný části světa a budeme šťastní až do smrti.“

Thomas pokrčil rameny. „Třeba se nám to podaří. Slíbil jsem totiž Chuckovi, že ho dostanu domů.

Nebo mu domov alespoň najdu.“

„Jo, jasně,“ řekla polohlasně Teresa. „Všechno je lepší než tohle.“

Thomas přelétl pohledem po hádkách, které se rozhořívaly po celém Placu, jak se kápové snažili přesvědčit ostatní, že mají jít do rizika a probít si cestu Rmutí norou. Někteří Placeři demonstrativně odešli, ale zdálo se, že většina jich poslouchá a přinejmenším o tom uvažuje.

„Co tedy bude dál?“ zeptala se Teresa.

Newt se zhluboka nadechl. „Musíme zjistit, kdo jde a kdo zůstává. Připravit se. Jídlo, zbraně a takové věci. Pak vyrazíme. Thomasi, pověřil bych tě velením, protože jsi to vymyslel ty, ale získat lidi na naši stranu bude dost těžké i bez toho, aby naším vůdcem byl nějaký baža – neber to ve zlém.

Takže zůstaň v pozadí, jasný? Tu záležitost s kódem necháme na tobě a Terese – to můžeš zvládnout i z ústraní.“ Thomas byl víc než spokojený, že se může držet stranou – najít počítačovou stanici a zadat kód byla odpovědnost, která mu bohatě stačila. Třebaže měl na svých bedrech jenom ji, i tak musel bojovat se sílícím přívalem paniky. „Ve tvém podání to každopádně zní lehce,“ řekl nakonec, aby se pokusil odlehčit situaci. Nebo aby aspoň vypadalo, že se o to snaží.

Newt si znovu založil ruce a pozorně se na něho podíval. „Jak jsi řekl – když zůstaneme tady, jeden čón dnes v noci zemře. Když půjdeme, jeden čón zemře. Jakej je v tom rozdíl?“ Ukázal na Thomase.

„ Jestli máš pravdu.“

„Mám.“ Thomas věděl, že má pravdu, pokud jde o Rmutí noru, kód, dveře a nutnost bojovat. Ale jestli zemře jeden člověk nebo mnoho, neměl ponětí. Avšak jestli mu vnitřní pocit něco napovídal, tak to, aby nepřiznával žádné pochybnosti.

Newt ho poplácal po zádech. „Guty. Tak se dejme do práce.“

Dalších několik hodin se neslo ve znamení horečné aktivity.

Většina Placerů nakonec s odchodem souhlasila – dokonce víc, než by Thomas hádal. I Alby se rozhodl pro útěk. Byť to nikdo nepřiznal, Thomas by se ochotně vsadil, že většina jich spoléhá na teorii, že rmutové zabijí pouze jednoho člověka, a spočítali si, že mají slušnou šanci nebýt tím, kdo si černého Petra vytáhne. Těch, kteří se rozhodli zůstat, bylo málo, byli však neoblomní a hlasití.

Především chodili nasupeně po Place a snažili se přesvědčit ostatní, jak jsou pitomí. Nakonec to vzdali a drželi se v povzdálí.

Pokud šlo o Thomase a ostatní, kteří se odhodlali k úniku, čekala je spousta práce.

Rozdělili si batohy a napěchovali je zásobami. Pánvička – Thomas se od Newta dozvěděl, že kuchař souhlasil s odchodem jako jeden z posledních kápů – měl za úkol shromáždit veškeré potraviny a rovnoměrně je rozdělit do batohů. Přibrali i injekce se rmutím sérem, i když Thomas nepředpokládal, že je rmutové pobodají. Chuck měl za úkol naplnit láhve s vodou a všem je rozdat.

Teresa mu pomáhala a Thomas ji požádal, aby cestu, kterou mají před sebou, pokud možno přikrášlovala i za cenu, že bude muset vyloženě lhát, k čemuž nakonec ve většině případů opravdu došlo. Chuck se od okamžiku, kdy se dozvěděl, že do toho jdou, snažil chovat statečně, ale zpocená kůže a lehce nepřítomné oči prozrazovaly pravdu.

Minho se vypravil se skupinou běžců k Útesu. Vzali si s sebou lana z břečťanu a kameny, aby neviditelnou Rmutí noru ještě jednou prověřili. Museli doufat, že rmutové dodrží normální časový rozvrh a nevyhrnou se ven v denních hodinách. Thomas zvažoval možnost jednoduše skočit do Rmutí nory hned teď a pokusit se kód rychle zadat, ale neměl představu, co očekávat, nebo co by tam na něho mohlo číhat. Newt měl pravdu – bylo lepší počkat na noc a doufat, že většina rmutů bude venku v Labyrintu, ne ve své noře.

Když se Minho v pořádku vrátil, působil na Thomase velice optimisticky přesvědčením, že se skutečně jedná o východ. Nebo vstup. Podle toho, jak se na to člověk díval.

Thomas pomohl Newtovi rozdat zbraně, které měli, a v zoufalé snaze připravit se na rmuty vyrobili nějaké ještě vynalézavější. Dřevěné tyče opracovali jako oštěpy nebo obalili ostnatým drátem; nože nabrousili a provázky připevnili ke koncům statných větví osekaných z lesních stromů; k lopatám připevnili izolační páskou kusy rozbitého skla. Do konce dne se Placeři proměnili v malou armádu.

Velice žalostnou a špatně připravenou, uvažoval Thomas, nicméně přeci jen armádu.

Když byli s Teresou s pomáháním hotoví, odebrali se na své tajné místečko v Krchálku, aby se poradili o stanici ve Rmutí noře a probrali strategii, jak se pokusí kód zadat.

„Musíme to udělat my,“ řekl Thomas, když se opřeli zády o hrbolaté stromy, jejichž kdysi zelené listy už začaly z nedostatku umělého světla šednout. „Tak můžeme zůstat v kontaktu, i kdybychom se rozdělili, a pořád si pomáhat.“

Teresa vzala do ruky větvičku a loupala z ní kůru. „Stejně potřebujeme zálohu pro případ, že by se nám něco stalo.“

„To rozhodně. Minho a Newt kódová slova znají – řekneme jim, že je musejí zadat do počítače, pokud bychom my… vždyť víš.“ Thomas nechtěl přemýšlet o všech zlých věcech, které se mohly přihodit.

„Takže žádný velký plán nemáme.“ Teresa zívla, jako by život byl naprosto normální.

„Vlastně ne. Přemoci rmuty, zadat kód a uniknout dveřmi. Pak se vypořádáme s Tvůrci – ať to stojí, co to stojí.“

„Šest kódových slov, bůhví kolik rmutů.“ Teresa zlomila větévku v polovině. „Co podle tebe znamená ZLOSIN?“

Thomas měl pocit, jako by dostal ránu do břicha. To, že ta slova uslyšel v tom okamžiku, od někoho jiného, z nějakého důvodu spustilo v jeho hlavě nějakou reakci a všechno do sebe zapadlo.

Ohromilo ho, že si to nedal dohromady už dřív. „Ta cedule, kterou jsem viděl v Labyrintu – vzpomínáš si? Ta kovová s vyraženými slovy?“ Thomasovo srdce začalo prudce bušit vzrušením.

Teresa na okamžik nechápavě svraštila čelo, ale pak jako by se jí v očích rozsvítilo. „Páni. Zánik lidstva: oddělení smrtící izolace nezletilých. ZLOSIN. ZLOSIN je dobrý – to jsem si napsala na ruku.

Co má tohle znamenat?“

„Netuším. A proto jsem k smrti vystrašený, že to, co se chystáme udělat, je pořádná blbost. Může to skončit krveprolitím.“

„Všichni vědí, do čeho jdou.“ Teresa ho vzala za ruku. „Nezapomínej, že nemáme co ztratit.“

Thomas si to uvědomoval, ale Teresina slova na něho z nějakého důvodu nezapůsobila – nebylo v nich mnoho naděje. „Nemáme co ztratit,“ zopakoval.

54. KAPITOLA

Těsně před normálním časem zavírání bran připravil Pánvička poslední jídlo, které jim mělo dodat síly na noc. Nálada, která nad Placery při jídle visela, nemohla být vážnější a nasáklejší strachem.

Duchem nepřítomný Thomas zničehonic zjistil, že sedí vedleChucka a jen se tak ve svém jídle nimrá.

„Takže… Thomasi?“ řekl chlapec přes obrovské sousto bramborové kaše. „Po kom mám přezdívku já?“

Thomas chtě nechtě zavrtěl hlavou – chystali se vyrazit na pravděpodobně nejnebezpečnější podnik svého života a Chuck byl zvědavý, odkud přišel ke své přezdívce. „Nevím, že by podle Darwina?

Toho týpka, kterej vymyslel evoluci?“

„Vsadím se, že ho ‚týpkem‘ ještě nikdy nikdo nenazval.“ Chuck si dopřál další velké sousto kaše a dělal, jako by nebylo lepší chvíle, kdy si povídat, než když má plná ústa. „Víš, já zas tak moc vystrašenej nejsem. Těch posledních pár nocí, kdy jsme seděli ve Dvoře a jenom čekali, až přijde rmut a jednoho z nás sebere, bylo to nejhorší, co jsem kdy zažil. Teď alespoň přebíráme aktivitu, o něco se snažíme. A aspoň…“

„Aspoň co?“ zeptal se Thomas. Ani na okamžik nevěřil, že se Chuck nebojí; skoro to bolelo dívat se na něho, jak hraje odvážného.

„No, všichni spekulují, že můžou zabít jenom jednoho z nás. Možná to ode mě bude znít frasácky, ale dává mi to malou naději. Aspoň že to přežije většina z nás – bude muset umřít jenom jeden smolař. Lepší než my všichni.“

Thomasovi se dělalo špatně, když si uvědomil, jak moc lidé lpí na naději, že umře jenom jeden člověk; čím víc o tom přemýšlel, tím míň věřil, že je to pravda. Tvůrci o plánu věděli – mohli rmuty přeprogramovat. Ale i falešná naděje byla lepší než nic. „Třeba to zvládneme všichni. Pokud budou všichni bojovat.“

Chuck se přestal cpát a na okamžik se na Thomase pozorně zadíval. „To si doopravdy myslíš, nebo se mě jenom snažíš povzbudit?“

„Můžeme to dokázat.“ Thomas dojedl poslední sousto a zapil je velkým douškem vody. Nikdy v životě si nepřipadal jako takový lhář. Lidé zemřou. Ale on byl odhodlaný udělat všechno pro to, aby mezi nimi nebyl Chuck. Ani Teresa. „Nezapomeň na můj slib. Pořád s ním můžeš počítat.“

Chuck se zakabonil. „Paráda – neslyším nic jiného než to, že svět je v podělaným stavu.“

„Možná je, ale najdeme lidi, kterým na nás záleží – uvidíš.“

Chuck vstal. „Já o tom nechci přemýšlet,“ prohlásil. „Stačí, když mě dostaneš z Labyrintu, a budu šťastnej, kámo.“

„Guty,“ souhlasil Thomas.

Jeho pozornost upoutal rozruch u ostatních stolů. Newt a Alby shromažďovali Placery a všem říkali, že je čas vyrazit. Vypadalo to, že Alby je z větší části znovu sám sebou, avšak Thomas si o jeho duševní stav stále dělal obavy. Jako vůdce vnímal Newta, ale i on dovedl být občas neřízená střela.

Mrazivý strach a panika, které Thomas v posledních několika dnech zažíval tak často, ho znovu zasáhly plnou silou. Bylo to tady. Odcházeli. Snažil se o tom nepřemýšlet, jen jednat, a tak popadl svůj batoh. Chuck udělal totéž a společně zamířili k Západní bráně, té, které vedla k Útesu.

Thomas našel Minha a Teresu, jak spolu hovoří u levé strany brány a probírají narychlovymyšlené plány na zadání únikového kódu, až se dostanou do nory.

„Jste připravení, čóni?“ zeptal se Minho, když k němu přišli. „Thomasi, byl to tvůj nápad, tak ti doporučuju, aby to vyšlo. Jestli ne, zabiju tě dřív, než to stihnou udělat rmutové.“

„Díky,“ řekl Thomas. Ale nedokázal ze sebe setřást pocit, který mu v útrobách vyvolával křeče. Co když se opravdu v něčem zmýlil? Co když jeho vzpomínky byly falešné? Nějakým způsobem nastražené. Ta myšlenka ho děsila a on ji raději odsunul stranou. Nebylo cesty zpět.

Pohlédl na Teresu, která přešlapovala z nohy na nohu a mačkala si ruce. „Není ti nic?“ zeptal se.

„V pohodě,“ odpověděla s pousmáním, i když na ní bylo vidět, že v pohodě není ani náhodou. „Jen už to chci mít co nejdřív za sebou.“

„Ámen, sestro,“ řekl Minho. Thomasovi připadal nejklidnější, nejsebevědomější, nejmíň vystrašený z nich všech. Záviděl mu.

Když se Newtovi konečně podařilo všechny shromáždit, vyzval je, aby ztichli, a Thomas se otočil, aby si poslechl, co chce říct. „Je nás jednačtyřicet.“ Nasadil si na ramena batoh, který držel, a zvedl tlustou dřevěnou tyč, jež měla kolem špičky omotaný ostnatý drát. Vypadala hrozivě. „Nezapomeňte si zbraně. Jinak toho není moc co říct – všichni jste slyšeli, jaký je plán. Probojujeme se do Rmutí nory, tady Tommy zadá svůj kouzelný kód a potom si srovnáme účty s Tvůrci. Nic složitějšího v tom není.“

Thomas Newta skoro neslyšel, neboť si všiml Albyho, jak o samotě trucuje stranou, kousek od hlavní skupiny Placerů. Díval se do země a brnkal na tětivu svého luku. Přes rameno mu visel toulec šípů. Thomas cítil, jak v něm narůstá obava, že Alby je nějakým způsobem labilní, že všechno zkazí.

Rozhodl se dávat na něj dobrý pozor, jestli bude moci.

„Neměl by někdo pronést nějaký proslov na povzbuzení?“ zeptal se Minho a odvedl tak Thomasovu pozornost od Albyho.

„Pusť se do toho,“ odvětil Newt.

Minho přikývl a otočil se čelem k davu. „Buďte opatrní,“ řekl suše. „Neumírejte.“

Thomas by se zasmál, kdyby mohl, ale byl příliš vystrašený, než aby si to z něj našlo cestu ven.

„Paráda. Teď jsme fakt všichni povzbuzení,“ řekl Newt a ukázal přes rameno k Labyrintu. „Plán všichni znáte. Po dvou letech, kdy s námi bylo zacházeno jako s myšmi, se tomu dnes postavíme. Dnes večer přeneseme bojiště zpátky k Tvůrcům a nezáleží na tom, čím vším budeme muset projít, abychom se tam dostali. Dnes večer ať mají nahnáno rmutové!“

Někdo zavolal hurá a kdosi další se k němu přidal. Zanedlouho jako by se strhla lavina a bojové pokřiky zesílily, vyplnily vzduch jako hřmění. Thomas v sobě ucítil pramínek odvahy – uchopil ho, podržel si ho, pobízel ho, aby zesílil. Newt měl pravdu. Dnes večer budou bojovat. Dnes večer se postaví na odpor, jednou a provždy.

Thomas byl připravený. Řval spolu s ostatními Placery. Věděl, že by nejspíš měli být zticha, nepřitahovat na sebe víc pozornosti, ale bylo mu to jedno. Hra byla rozehraná.

Newt zvedl svou zbraň do vzduchu a zařval: „Poslouchejte, Tvůrci! Už jdeme!“

A s tím se otočil a poklusem, v němž se téměř nedalo postřehnout napadání na jednu nohu, vyrazil do Labyrintu. Do šedého vzduchu, který se zdál být tmavší než Plac, plný stínů a tmy. Placeři kolem Thomase nepřestali pokřikovat, pobrali své zbraně a rozběhli se za ním, dokonce i Alby. Thomas je následoval a zařadil se mezi Teresu a Chucka, s rukou obtěžkanou mohutným dřevěným oštěpem, který měl na špičce přivázaný nůž. Nenadálý pocit odpovědnosti za přátele mu skoro podlamoval nohy – běžet nebylo snadné. Ale pokračoval, odhodlaný zvítězit.

Dokážeš to, pomyslel si. Hlavně se probojovat do té nory.

55. KAPITOLA

Thomas si udržoval rovnoměrné tempo, když běžel s ostatními Placery kamennými chodníky k Útesu. Na běhání v Labyrintu už si zvykl, ale tohle bylo úplně jiné. Šouravé zvuky nohou se odrážely ozvěnou od stěn a červená světélka břitvounů blýskala z břečtanu o něco hrozivěji – Tvůrci se určitě dívali a poslouchali. Tak či tak, bude boj.

Máš strach? zeptala se ho za běhu Teresa.

Ne. Zbožňuju věci z velrybího sádla a oceli. Nemůžu se dočkat, až je uvidím. Necítil žádné veselí ani humor a přemýšlel, jestli se ještě někdy dočká toho, aby podobný pocit zažil.

Moc vtipný, odpověděla.

Byla hned vedle něho, ale její pohled zůstával přilepený dopředu. Zvládnemeto. Drž se blízko mě a Minha.

Och, můj rytíř v zářivé zbroji. Ty si myslíš, že se nedokážu ubránit sama?

Myslel si dokonce pravý opak – Teresa se nezdála být z měkčího těsta než všichni ostatní. Ne.

Jenom se snažím být milý.

Skupina byla roztažená po celédélce chodby. Běžela vytrvalým, ale svižným tempem – a Thomas přemýšlel, jak dlouho to neběžci vydrží. Jakoby v reakci na jeho úvahu Newt zpomalil a nakonec poklepal Minhovi na rameno. „Běž teď první ty,“ zaslechl ho Thomas.

Minho přikývl, zaujal místo v čele a provedl Placery všemi nezbytnými odbočkami. Pro Thomase představoval každý krok muka. Odvaha, kterou předtím sebral, se proměnila v hrůzu a jemu blesklo hlavou, kdy je konečně začnou pronásledovat rmutové. Uvažoval, kdy se strhne boj.

A tak mu cesta ubíhala. Placeři, kteří nebyli zvyklí běhat na takové vzdálenosti, prudce lapali po dechu, ale nikdo to nevzdal. Běželi dál a dál, po rmutech stále ani památky. A jak plynul čas, Thomas si dovolil otevřít cestu tenoučkému pramínku naděje – třeba se jim to podaří, než se stanou cílem útoku. Třeba ano.

Nakonec, po nejdelší hodině Thomasova života, dorazili do dlouhé uličky, která vedla k poslední zatáčce před Útesem – krátké chodbě doprava, která se větvila jako písmeno T.

Thomas se s Teresou po boku zařadil hned za Minha. Srdce mu bušilo, kůži měl kluzkou potem.

Minho u rohu zpomalil a pak zastavil úplně. Zvedl ruku, aby ukázal Thomasovi a ostatním, že mají udělat totéž. Potom se s vyděšeným výrazem v obličeji otočil.

„Slyšíš to?“ zašeptal.

Thomas zavrtěl hlavou. Snažil se potlačit hrůzu, kterou v něm Minhův výraz zasel.

Minho se přikradl dopředu a vykoukl za ostrou kamennou hranu směrem k Útesu. Thomas ho to viděl dělat už dřív, tehdy když pronásledovali rmuta právě sem. Stejně jako tenkrát Minho ucukl dozadu a otočil se k němu.

„To ne,“ dostal ze sebe kápo sténavě. „To ne.“

Pak to Thomas uslyšel. Zvuky rmutů. Bylo to, jako by se schovávali, vyčkávali, a teď ožili.

Nemusel se ani podívat – věděl, co Minho řekne, ještě než to udělal.

„Je jich tam nejmíň tucet. Možná patnáct.“ Zvedl ruce a promnul si oči bříšky dlaní. „Prakticky na nás čekají!“

Mrazivý chlad se do Thomase zakousl ostřeji než kdy předtím. Podíval se na Teresu a chystal se něco říct, ale zarazil se, když si všiml výrazu v její bledé tváři – ještě nikdy neviděl, aby se hrůza zračila tak zřetelně.

Newt a Alby se prodrali řadou čekajících Placerů dopředu, aby se připojili k Thomasovi a ostatním. Minhův výrok se zřejmě již šeptem roznesl, protože to první, co Newt řekl, bylo: „Přece jsme věděli, že budeme muset bojovat.“ Zachvění v hlase jej však prozradilo – snažil se jenom říct to, co se od něho čekalo.

Thomas to sám cítil. Bylo jednoduché o tom mluvit – o boji, ve kterém není co ztratit, naději, že přijdou jen o jednoho z nich, šanci, že se jim konečně podaří uniknout. Ale teď to bylo tady, doslova za rohem. Do mysli a do srdce mu prosákly pochybnosti, zda to dokáže dotáhnout do konce.

Přemýšlel, proč rmutové jenom čekají – břitvouni je evidentně informovali, že se Placeři blíží. Bylo možné, že se tím Tvůrci baví?

Něco ho napadlo. „Třeba si už mezitím vzali někoho z Placu. Třeba se přes ně dostaneme – vždyť proč by tam jinak jenom seděli–“

Přerušil ho hlasitý zvuk, který se ozval zezadu – otočil se a uviděl další rmuty, jak k nim postupují chodbou směrem od Placu, bodce se jim ježí a kovové paže šmátrají po kořisti. Thomas se právě chystal něco říct, když uslyšel zvuky z druhého konec dlouhé uličky – pohlédl tam a uviděl další rmuty.

Nepřítel byl na všech stranách, fakticky je úplně odřezával.

Placeři se nahrnuli k Thomasovi, utvořili sevřený chumel a donutili ho postoupit až do volné křižovatky, kde se chodba od Útesu sbíhala s dlouhou uličkou. Uviděl smečku rmutů mezi nimi a Útesem. Bodce měli roztažené, vlhká kůže jim pulsovala. Čekali, pozorovali. Další dvě skupiny rmutů postoupily blíž a zastavily se jen nějakých deset metrů od Placerů. Také vyčkávaly a pozorovaly je.

Thomas se pomalu otočil kolem dokola. Postupně to všechno vstřebával a snažil se bojovat se strachem. Byli obklíčení. Neměli teď na výběr – nebylo kam jít. Pod víčky mu pulsovala ostrá bolest.

Placeři se kolem něho natlačili ještě těsněji. Všichni byli otočení směrem ven, choulili se uprostřed křižovatky ve tvaru T. Thomas byl vmáčknutý mezi Newtem a Teresou – cítil, jak se Newt chvěje. Nikdo neřekl ani slovo. Jedinými zvuky byly ty strašidelné steny a strojové vrčení vycházející ze rmutů, kteří tam seděli, jako by si vychutnávali pastičku, kterou na lidi nastražili. Odporná těla se nadouvala a sfukovalasípavými mechanickými nádechy a výdechy.

Co dělají? zavolal Thomas na Teresu. Na co čekají?

Neodpověděla, což ho znepokojilo. Našel její ruku a stiskl ji. Placeři kolem něho stáli mlčky a svírali své chabé zbraně.

Thomas se podíval na Newta. „Napadá tě něco?“

„Ne,“ odpověděl hlasem, který byl jen nepatrně roztřesený. „Nechápu, na co ty bestie čekají.“

„Neměli jsme sem chodit,“ pronesl Alby. Mluvil hrozně potichu a jeho hlas měl zvláštní zvuk, obzvlášť s dutou ozvěnou, kterou dodávaly stěny Labyrintu.

Thomas neměl náladu na fňukání. Museli něco udělat. „Jo, jenže ve Dvoře bychom na tom nebyli líp. Nerad to říkám, ale jestli zemře jeden z nás, bude to lepší, než kdyby zemřeli všichni.“ Skutečně doufal, že pravidlo jeden člověk za noc teď platí. Pohled zblízka na všechny ty rmuty vyvolal explozi reality – opravdu je mohli všechny přemoci?

Uběhla dlouhá chvíle, než Alby odpověděl. „Možná bych měl…“ Odmlčel se a vykročil dopředu – směrem k Útesu, pomalu, jako by byl v transu. Thomas to pozoroval s netečným úžasem – nemohl věřit svým očím.

„Alby?“ ozval se Newt. „Vrať se sem!“

Místo aby poslechl, Alby se rozběhl – vyrazil přímo ke smečce rmutů mezi ním a Útesem.

„Alby!“ vykřikl Newt.

Thomas začal sám něco volat, jenže Alby mezitím dorazil k monstrům a na jedno skočil. Newt se pohnul od Thomase směrem k Albymu – ale pět nebo šest rmutů již ožilo a ve změti kovu a kůže na chlapce zaútočilo. Thomas se natáhl a chytil Newta za ruce, než se stačil dostat dál, a pak ho stáhl zpátky.

„Pusť mě!“ zařval Newt a škubal sebou, aby se mu vytrhl.

„Nebuď idiot!“ zakřičel Thomas. „Nic s tím nenaděláš.“

Od smečky se oddělili další dva rmutové a vrhli se na Albyho. Cpali se jeden přes druhého, chňapali po chlapci a řezali ho, jako by si to chtěli vychutnat, jako by toužili ukázat svou bezcitnou brutalitu. Bylo to neskutečné, ale Alby ani nezakřičel. Thomas při zápase s Newtem ztratil výjev z dohledu a fakticky byl za to odvedení pozornosti vděčný. Newt to nakonec vzdal a poraženě se nechal strhnout zpátky, kde se zhroutil.

Alby zmagořil nadobro, pomyslel si Thomas a přemohl nutkání zbavit žaludek jeho obsahu. Jejich vůdce měl takovou hrůzu z návratu do toho, co zahlédl, že se raději rozhodl se obětovat. Byl pryč.

Definitivně pryč.

Thomas pomohl Newtovi udržet se na nohou; Placer nedokázal přestat hledět na místo, kde zmizel jeho kamarád.

„Nemůžu tomu uvěřit,“ zašeptal Newt. „Nemůžu uvěřit, že to udělal.“

Thomas zavrtěl hlavou, neschopný odpovědi. Vidět Albyho podlehnout takovým způsobem…

útroby mu vyplnila bolest, jakou ještě nikdy nepoznal – bolest nezdravá a nenormální; horší než fyzická. A dokonce ani nevěděl, jestli to má něco společného s Albym – nikdy ho neměl moc rád. Ale při představě, že by to, co právě viděl, mohlo potkat Chucka – nebo Teresu…

Minho přistoupil k Thomasovi a Newtovi a stiskl Newtovi rameno. „Nemůžeme promrhat tu příležitost, kterou nám zajistil.“ Obrátil se k Thomasovi. „Utkáme se s nimi, jestli to bude nutné, prorazíme tobě a Terese cestu k Útesu. Vlezte do nory a udělejte to – my je budeme odrážet, dokud nezavoláte, že máme jít za vámi.“

Thomas se zadíval na každou ze tří skupin rmutů – žádná zatím nezahájila postup směrem k Placerům – a přikývl. „Doufejme, že ještě chvíli zůstanou nečinní. Na zadání toho kódu by nám měla stačit zhruba minuta.“

„Jak můžete být tak necitelní?“ zašeptal Newt. Odpor v jeho hlase Thomase překvapil.

„O co ti jde, Newte?“ řekl Minho. „Máme se všichni vystrojit a uspořádat pohřeb?“

Newt neodpověděl a dál hleděl na místo, kde to vypadalo, jako by se rmutové krmili Albym, který ležel pod nimi. Thomas se neubránil tomu, aby se tam podíval – na těle jednoho tvora zahlédl jasně rudou šmouhu. Obrátil se mu žaludek a rychle odvrátil zrak.

Minho pokračoval: „Alby se nechtěl vrátit ke svýmu starýmu životu. Obětoval se pro nás – a oni neútočí, takže to možná fungovalo. Bylo by od nás krutý, kdybysme to promarnili.“

Newt na to jenom pokrčil rameny a zavřel oči.

Minho se otočil čelem ke skupině schoulených Placerů. „Poslouchejte! Prioritou číslo jedna je chránit Thomase a Teresu. Dostat je k Útesu a do nory, aby–“

Jeho slova uťal zvuk, jak rmutové ožili. Thomas zděšeně vzhlédl. Vypadalo to, jako by tvorové po obou stranách Placerů znovu zaregistrovali jejich přítomnost. Ze sádelnaté kůže se vysouvaly bodce a znovu do ní zajížděly; ohyzdná těla se chvěla a pulsovala. Pak se tvorové jako jeden pomalu pohnuli vpřed. Doplňky zakončené nástroji se rozvinuly a namířily na Thomase a Placery, připravené zabíjet. Rmutové vyrazili směrem k nim a začali svou formaci utahovat jako smyčku.

Albyho oběť byla žalostně marná.

56. KAPITOLA

Thomas chytil Minha za ruku. „Nějak se přes to musím dostat!“ Kývl hlavou k valící se smečce rmutů mezi nimi a Útesem – vypadali jako jednolitá, mohutná masa dunícího velrybího tuku ježící se ostny a lesknoucí se odlesky světla na oceli. V tom bledém šedivém světle působili ještě hrozivěji.

Thomas čekal na odpověď, zatímco si Minho s Newtem vyměňovali dlouhé pohledy. Čekání na boj bylo skoro horší než strach z něho.

„Už tady budou!“ zakřičela Teresa. „Musíme něco udělat!“

„Jdi první,“ řekl nakonec Newt Minhovi. „Prosekej Tommymu a té holce krvavou cestu. Jdi do toho.“

Minho přikývl. Tvář mu ztvrdla výrazem pevného odhodlání. Potom se otočil k Placerům.

„Vezmeme to rovnou k Útesu! Bijte se středem, vytlačujte ty bestie ke stěnám. Nejdůležitější ze všeho je dostat Thomase a Teresu do Rmutí nory!“

Thomas od něho odvrátil zrak a vrátil se pohledem k blížícím se obludám – byly už jen několik metrů daleko. Pevně sevřel chabou napodobeninu oštěpu.

Musíme zůstat blízko u sebe, řekl Terese. Boj nech na nich – my se musíme dostat do té nory. Připadal si jako zbabělec, ale věděl, že veškerý boj – a všichni padlí – by přišel vniveč, pokud by se jim nepodařilo zadat ten kód a otevřít dveře k Tvůrcům.

Já vím, odpověděla. Držet se spolu.

„Připravit!“ zakřičel Minho vedle Thomase. Jednou rukou zvedl do vzduchu palici omotanou ostnatým drátem, druhou dlouhý stříbřitý nůž. Nožem ukázal na hordu rmutů; čepel se zableskla.

„ Teď!“

Aniž čekal na odpověď, kápo se rozběhl vpřed. Newt vyrazil hned po něm a pak následoval zbytek Placerů, sevřená tlupa burácejících mladíků, kteří se hnali vpřed se vztyčenými zbraněmi, aby svedli krvavou bitvu. Thomas chytil Teresu za ruku a nechal je všechny přeběhnout. Cítil, jak do něho narážejí, čichal jejich pot, vnímal jejich hrůzu a čekal na dokonalou příležitost, aby mohl podniknout svůj výpad.

Ve chvíli, kdy se vzduch naplnil prvními zvuky toho, jak se chlapci se rmuty střetli – prostoupenými strojovým skřípěním, burácením a rachotem dřeva o ocel –, proběhl kolem Thomase Chuck. Thomas pohotově vymrštil ruku a chytil ho za paži.

Chuck vrávoravě couvl a pak se na Thomase podíval. Oči měl tak plné strachu, že Thomas ucítil, jak mu v srdci něco prasklo. V tom zlomku sekundy se rozhodl.

„Chucku, půjdeš se mnou a Teresou.“ Řekl to rázně, s autoritou, která neponechávala prostor pochybnostem.

Chuck se podíval dopředu na probíhající bitvu. „Ale…“ Nedořekl a Thomas poznal, že se mu ta představa zamlouvá, i když se to stydí přiznat.

Thomas se rychle pokusil zachránit jeho důstojnost. „Potřebujeme tě jako pomocníka do Rmutí nory pro případ, že by na nás některá z těch bestií číhala uvnitř.“ Chuck rychle přikývl – až moc rychle. Thomas znovu ucítil v srdci bodnutí smutku a nutkání dopravit Chucka bezpečně domů se ho zmocnilo s ještě větší intenzitou, než jakou poznal kdy předtím.

„Tak dobrá,“ řekl Thomas. „Chytni se Teresy za druhou ruku. Pojďme.“

Chuck poslechl. Usilovně se snažil vypadat odvážně. A neřekl ani slovo, jak si Thomas opožděně uvědomil, možná poprvé v životě.

Prorazili průchod, zakřičela Teresa Thomasovi v hlavě – lebkou mu tentokrát projela krátká, ale ostrá bolest. Ukázala dopředu a Thomas uviděl úzkou uličku, která vznikala uprostřed chodby, jak Placeři divoce bojovali, aby vytlačili rmuty ke stěnám.

„Teď“ zařval Thomas.

Vyrazil sprintem vpřed. Teresu táhl za sebou a za Teresou vlál Chuck. Běželi tak rychle, jak to šlo, s oštěpy a noži připravenými k boji, vpřed do zakrvavené kamenné uličky vyplněné křikem. K Útesu.

Kolem nich zuřila válka. Placeři bojovali, pohánění adrenalinem vyplaveným panikou. Zvuky, které se odrážely od stěn, byly kakofonií hrůzy – lidský křik, třesk kovu o kov, burácení motorů, vyděšený vřískot Placerů, bzukot pil, klapání klepet, volání chlapců o pomoc. Všechno to byla nepřehledná změť, krvavá a šedivá, ze které se blýskala ocel; Thomas se snažil nehledět napravo ani nalevo, jenom před sebe, úzkou škvírou vybojovanou Placery.

Jak běželi, Thomas si v duchu znovu opakoval slova kódu. PLOUT, LOVIT, KRVAK, MRTVY, ZTUHA, TLAC. Nepotřebovali víc než nějakých deset metrů.

Něco mě řízlo do ruky! z avřískla Teresa. Ve stejném okamžiku, kdy to řekla, Thomas ucítil ostré bodnutí do nohy. Neohlédl se, nezdržoval se odpovídáním. Bouřící neskutečnost jejich složité situace byla jako prudký příval černé vody, který se rozléval kolem něho a táhl jej vstříc kapitulaci. Bojoval s tím a dral se dopředu.

Útes byl nějakých pět šest metrů daleko, a za ním se otevírala šedivě tmavá obloha. Vrhl se vpřed a své přátele táhl za sebou.

Boje zuřily po obou stranách. Thomas se tam odmítal podívat, odmítal pomáhat. Jeden rmut se mu kutálel přímo v cestě. V klepetech svíral chlapce, jehož obličej nebylo vidět, ale který zuřivě bodal do silné, velrybí kůže a snažil se uniknout. Thomas uskočil nalevo, ale běžel dál. Když je míjel, zaslechl pronikavé zavřísknutí, hrdlo drásající nářek, který mohl znamenat jedině to, že Placer v boji prohrál a potkal ho strašlivý osud. To zavřísknutí ne a ne skončit; tříštilo vzduch, vytlačovalo jiné zvuky boje, dokud nezaniklo ve smrti. Thomas cítil, jak se mu chvěje srdce. Doufal, že to nebyl někdo, koho znal.

Ničeho si nevšímej a běž dál! volala Teresa.

„ Já vím,“ křikl na ni Thomas, tentokrát nahlas.

Někdo se přehnal kolem a vrazil do něj. Zprava se řítil rmut, bodce se míhaly vzduchem. Nějaký Placer mu odřízl cestu, zaútočil na něj dvěma dlouhými meči. Kov řinčel a zvonil, jak spolu bojovali.

Thomas zaslechl z dálky hlas, jak znovu a znovu vykřikuje tatáž slova. Týkala se jeho, nakazovala, že jej mají při postupu chránit. Byl to Minho a z jeho křiku čišelo zoufalství a vyčerpání.

Thomas běžel dál.

Jeden málem dostal Chucka! vykřikla Teresa. Jeho hlavou to třesklo jako prudká ozvěna.

Vrhali se na ně další rmutové, další Placeři pomáhali. Winston se chopil Albyho luku a toulce a střílel šípy s ocelovými hroty po všem nelidském, co se hýbalo, i když častěji minul, než trefil.

Chlapci, které Thomas neznal, běželi vedle něho a improvizovanými zbraněmi sekali do rmutích nástrojů, skákali na ně, útočili. Zvuky, které to doprovázely – třesk, řinčení, výkřiky, sténání, nářek, řev motorů, svist pil, praskání kostí, skřípění bodců o zem, prosby o pomoc, ze kterých vstávaly vlasy na hlavě –, to vše nabylo na hlasitosti, stalo se nesnesitelným.

Thomas křičel, ale hnal se dál, až dorazili k Útesu. Klouzavě zastavil, skoro na hraně. Teresa a Chuck do něho narazili a nechybělo mnoho, aby to pro všechny tři skončilo nekonečným pádem do hlubiny. Thomas se ve zlomku sekundy rozhlédl po Rmutí noře. Vprostřed volného vzduchu visely břečťanové šlahouny, táhnoucí se do prázdna.

Minho a několik běžců předtím rozvinuli břečťanová lana a uvázali je ke šlahounům, které ještě držely na zdech. Volné konce pak házeli přes Útes, až se trefili do Rmutí nory, takže šest nebo sedm šlahounů se teď táhlo od hrany skály k neviditelnému, přibližně čtvercovému otvoru, viselo do prázdné oblohy, než se úplně rozplynulo. Byl čas skočit. Thomas zaváhal a svedl poslední boj s ryzí hrůzou – slyšel strašné zvuky za sebou a viděl iluzi před sebou –, pak se z něj oklepal. „Nejdřív ty, Tereso.“ Chtěl jít poslední, aby měl jistotu, že ji nebo Chucka nedostane nějaký rmut.

Udivilo ho, že nezaváhala. Stiskla Thomasovi ruku, Chuckovi rameno a skočila přes okraj.

Okamžitě napnula nohy, paže přitáhla k tělu. Thomas zadržoval dech tak dlouho, dokud nevklouzla mezi uříznutá břečťanová lana a zmizela. Vypadalo to, jako by ji něco jedním rychlým máchnutím smazalo ze světa.

„Páni!“ vykřikl Chuck. Bylo to, jako by se vynořil náznak jeho starého já.

„ Páni je na místě,“ řekl Thomas. „Jsi na řadě.“

Než chlapec stačil něco namítnout, Thomas ho chytil v podpaží a stiskl jeho trup. „Odraz se nohama a já tě postrčím. Připravený? Raz, dva, tři!“ Zachroptěl námahou a poslal ho přes mezeru k noře.

Chuck vřískal, jak letěl vzduchem, a málem minul cíl, ale nohy mu otvorem prošly; v dalším okamžiku narazil břichem a rukama do boků neviditelné díry, než v ní zmizel. Chlapcova odvaha v Thomasově srdci něco utvrdila. Měl toho chlapce rád. Měl ho rád, jako by měli stejnou mámu.

Thomas si přitáhl popruhy na batohu a v pravé pěsti pevně sevřel svůj primitivní válečný oštěp.

Zvuky za ním byly strašné, příšerné – cítil se provinile, že nepomáhá. Ty hlavně splň svou roli , nakázal si.

Sebral odvahu a poklepal oštěpem na kamennou zem. Pak stoupl levou nohou na samý okraj a skočil, katapultoval se do šerosvitného vzduchu. Oštěp si přitáhl těsně k tělu, špičky natáhl dolů, zpevnil tělo.

Pak vpadl do nory.

57. KAPITOLA

Při průchodu Rmutí norou přejel Thomasovi po kůži ledový chlad. Začalo to od prstů na nohou a pokračovalo celým tělem nahoru, jako by proskočil tenkou vrstvičkou mrznoucí vody. Svět kolem něho ještě víc ztmavl. V dalším okamžiku těžce doskočil na nějaký kluzký povrch a nohy mu podjely; po zádech padl do Teresiny náruče. Spolu s Chuckem mu pomohla udržet se na nohou. Byl to zázrak, že svým oštěpem nikomu nevypíchl oko.

Ve Rmutí noře by byla úplná tma, kdyby ji neprořezával kužel světla z Teresiny baterky. Thomas se rozhlédl kolem sebe a zjistil, že stojí ve tři metry vysokém kamenném válci. Byl mokrý, pokrytý lesklou, špinavou olejovitou hmotou a táhl se před nimi alespoň deset patnáct metrů, než zmizel ve tmě. Thomas se podíval nahoru na otvor, kterým přišli – vypadal jako čtvercové okno do hlubokého, bezhvězdného vesmíru.

„Počítač je tamhle,“ upoutala jeho pozornost Teresa.

Namířila kužel světla několik metrů do tunelu, na malý čtverec špinavého skla, který zářil matně zelenou barvou. Pod ním byla do stěny zasazená klávesnice, nakloněná tak, aby se na ni pohodlně psalo vestoje. Bylo to tam, čekalo se na kód. Thomas se neubránil myšlence, že to vypadá až moc jednoduše, příliš dobře na to, aby to byla pravda.

„Zadej ty slova!“ vykřikl Chuck a plácl Thomase do ramene. „Dělej!“

Thomas pokynul Terese, aby to udělala. „Chuck a já budeme hlídat, uděláme cokoli, aby norou neprošel žádný rmut.“ Doufal, že Placeři změnili taktiku z vytvoření uličky Labyrintem na odrážení tvorů od Útesu.

„Takjo,“ řekla Teresa – Thomas věděl, že je dost inteligentní na to, aby neztrácela čas dohadováním. Přistoupila ke klávesnici s obrazovkou a začala psát.

Počkej! zavolal na ni Thomas telepaticky. Víš jistě, že ta slova znáš?

Otočila se k němu a zamračila se.„Nejsem idiot, Tome. Ano, dokážu si bez problému zapamatovat–“

Hlasitá rána, která se ozvala za nimi nahoře, ji nenechala domluvit a Thomase vylekala tak, že nadskočil. Otočil se a uviděl, jak Rmutí norou propadl jeden z tvorů. Vynořil se z toho černého čtverce, jako by ho něco vyčarovalo. Pro vstup své bodce a paže zatáhl, ale hned jak s čvachtavým zaduněním přistál, na tucet ostrých, ohavných nástrojů z něj znovu vyjelo ven. A vypadaly vražedněji než kdy dřív.

Thomas strčil Chucka za sebe a postavil se proti rmutovi. Napřáhl oštěp, jako by ho jím mohl odrazit. „Nepřestávej psát, Tereso!“ zakřičel.

Ze rmutovy mokré kůže vyjela tenká kovová tyč a rozvinula se v dlouhý nástavec se třemi rotujícími čepelemi, které se pohybovaly přímo proti Thomasovu obličeji.

Oběma rukama uchopil konec oštěpu, pevně ho stiskl a sklonil špičku s přivázaným nožem k podlaze před sebou. Paže s čepelemi se přiblížila na půl metru a chystala se mu nadělat z kůže fašírku. Když byla jen čtvrt metru daleko, Thomas napnul svaly a co nejprudčeji máchl oštěpem ke stropu. Oštěp do kovové paže narazil a vytočil ji vzhůru, odkud pokračovala po obloukové dráze, až se zarazila zpět do rmutova těla. Obluda vztekle zavřískla, o metr couvla a zatáhla bodce zpět do těla.

Thomas těžce oddechoval.

Možná ho dokážu odrážet, vzkázal Terese. Ale ty sebou hoď!

Jsem už skoro hotová, odpověděla.

Rmutovy bodce se objevily znovu; tvor se rozjel vpřed a z kůže se mu bleskově vynořila další paže, ta s velkými klepety, která cvakala a snažila se oštěp chytit. Thomas znovu švihl svou zbraní, ale tentokrát se rozmáchl shora a dal do útoku všechnu svou sílu. Oštěp zasáhl spodní část klepet.

Ozvala se hlasitá rána následovaná čvachtavým zvukem, načež se celá paže vytrhla z kloubu a spadla na podlahu. Rmut vyrazil z nějakých úst, která Thomas nikde neviděl, dlouhé, uši rvoucí zavřísknutí a znovu couvl; bodce zmizely.

„Ty bestie se dají porazit!“ vykřikl Thomas.

Nechce mi to dovolit zadat poslední slovo! řekla mu v hlavě Teresa.

Thomas, který ji slyšel jen tak tak a úplně jí neporozuměl, ze sebe vyrazil mocný řev a vrhl se do útoku, aby využil okamžik rmutovy slabosti. Divoce se rozmáchl oštěpem, skočil přímo na tvorovo odulé tělo a s hlasitým třeskem od sebe odrazil dvě kovové paže. Zvedl oštěp vysoko nad hlavu, zpevnil svůj postoj – cítil, jak se mu nohy zabořily do toho odporného tuku – a zabodl oštěp do obludy pod sebou. Když zarazil oštěp tak hluboko do tvorova těla, kam až to šlo, vytryskla z masa slizká žlutá břečka a rozstříkla se Thomasovi po nohou. Pustil násadu zbraně, seskočil a rozběhl se zpátky k Chuckovi a Terese.

Thomas se zvráceným okouzlením pozoroval, jak sebou rmut nekontrolovaně škube a chrlí žlutou olejovitou hmotu do všech stran. Bodce se zasouvaly do kůže a znovu z ní vyjížděly ven; zbývající paže sebou mávaly v hromadném chaosu a chvílemi se zabodávaly do vlastního těla. Netrvalo dlouho a tvorovy pohyby začaly zpomalovat, jak s každou pozbytou trochou krve – nebo snad paliva – ztrácel energii.

O několik sekund později se přestal pohybovat úplně. Thomas tomu nedokázal uvěřit. Bylo to neuvěřitelné. Právě porazil rmuta, jednoho z netvorů, kteří Placery terorizovali déle než dva roky.

Ohlédl se po Chuckovi, který tam stál s vytřeštěnýma očima.

„Tys ho zabil,“ řekl chlapec. Rozesmál se, jako by ten jediný čin řešil všechny jejich problémy.

„Zas tak těžké to nebylo,“ zamumlal Thomas. Potom se otočil a uviděl Teresu, jak zoufale buší prstem do klávesnice. Okamžitě poznal, že se někde stala chyba.

„Co se děje?“ zeptal se. Skoro to zakřičel. Přeběhl k Terese, podíval se jí přes rameno a uviděl, že se opakovaně snaží zadat slovo TLAC, ale na obrazovce se nic neobjevuje.

Ukázala na umazaný čtverec skla, prázdný až na nazelenalou zář života. „Napsala jsem všechny slova, a jedno po druhém se objevily na obrazovce; pak něco píplo a zmizely. Ale to poslední slovo mi to nechce dovolit zadat. Nic se neděje!“

Thomasovými žilami se rozlil chlad, když si uvědomil, co Teresa říká. „Ale… proč?“

„Já nevím!“ Zkusila to znovu a pak ještě jednou. Nic se neobjevilo.

„ Thomasi!“ vykřikl za nimi Chuck. Thomas se otočil a uviděl, že ukazuje nahoru k otvoru – právě jím procházel další rmut. Před očima jim žuchnul na svého mrtvého bratra a po něm se v otvoru objevil další.

„Co na tom tak dlouho trvá?“ vykřikl zoufale Chuck. „Říkal jsi, že se vypnou, když se zadá ten kód!“

Oba rmutové se postavili, roztáhli bodce a začali postupovat směrem k nim.

„Nechce nám to dovolit zadat slovo TLAC,“ vysvětlil roztržitě Thomas. Ve skutečnosti nemluvil s Chuckem, ale snažil se vymyslet nějaké řešení…

Já to nechápu, řekla Teresa.

Rmutové se blížili, nezbývalo jim o mnoho víc než metr. Thomas cítil, jak z něj vyprchává vůle.

Pevně se postavil a vlažně zvedl pěsti. Mělo to fungovat. Kód měl– „Třeba se má jenom zmáčknout to tlačítko,“ ozval se Chuck.

Thomase ten náhodný výrok tak překvapil, že se odvrátil od rmutů a zadíval se na chlapce. Chuck ukazoval k podlaze, přímo pod obrazovku a klávesnici.

Ještě než se Thomas stačil pohnout, Teresa už klečela. Sžíraný zvědavostí, prchavou nadějí, se k ní přidal a sesul se k zemi, aby lépe viděl. Slyšel, jak rmut za ním sténá a rachotí, zaregistroval, jak ho ostré klepeto chytilo za košili, ucítil bodnutí. Stejně nedokázal víc než zírat.

Jen asi deset centimetrů nad podlahou bylo do stěny zasazeno malé červené tlačítko. Na něm byla vytištěna dvě černá slova, tak jasná, že nechápal, jak mu to mohlo doteď unikat.

Zničit Labyrint

Z omámení ho vytrhla další bolest. Rmut ho popadl dvěma nástroji a začal ho táhnout dozadu.

Druhý se pustil za Chuckem a právě se chystal po něm seknout dlouhou čepelí.

Tlačítko.

„ Tlač!“ zařval Thomas tak hlasitě, že nevěřil, že může být člověk něčeho takového schopen.

A Teresa to udělala.

Stiskla tlačítko a všechno absolutně ztichlo. Pak se někde z hloubi tmavého tunelu ozval zvuk, jako když se odsouvají dveře.

58. KAPITOLA

Téměř ve stejném okamžiku se rmutové úplně vypnuli, jejich nástroje zajely sádelnatou kůží zpět do těla, světla zhasla, vnitřní mechanismy se odmlčely. A dveře…

Thomas spadl na podlahu, když ho klepeta věznitele pustila, a přes bolest z několika řezných ran na zádech a ramenou se v něm vzedmula tak obrovská radost, že nevěděl, jak zareagovat. Zalapal po dechu, rozesmál se, přidusil se vzlykem a pak se znovu rozchechtal.

Chuck na útěku před rmuty narazil do Teresy, která ho pořád pevně držela a mačkala ho v prudkém objetí.

„Je to tvoje zásluha, Chucku,“ řekla Teresa. „Měli jsme tak plnou hlavu těch pitomých kódových slov, že nás vůbec nenapadlo podívat se po něčem, co by se dalo stlačit – to byl smysl toho posledního slova, poslední dílek skládačky.“

Thomas se znovu rozesmál. Nechtělo se mu ani věřit, že je tak brzy po tom všem, co prodělali, takové reakce vůbec schopný. „Ona má pravdu, Chucku – tys nás zachránil, člověče! Já jsem ti říkal, že tě potřebujeme!“ Thomas se pracně zvedl a spolu s ostatními dvěma se skoro v transu zapojil do skupinového objetí. „Chuck je náš frasnej hrdina!“

Teresa pokynula směrem ke Rmutí noře. „A co ostatní?“ Thomas cítil, jak jeho nadšení opadá.

Couvl a otočil se k otvoru.

Jakoby v odpověď na Teresinu otázku černým čtvercem někdo propadl – byl to Minho a vypadal, jako by byl poškrábaný a pobodaný na devadesáti procentech těla.

„Minho!“ vykřikl Thomas, zaplavený úlevou. „Jsi v pořádku? Covšichni ostatní?“

Minho vrávoravě došel k oblé stěně tunelu, opřel se o ni a lapal po dechu. „Ztratili jsme spoustu lidí… Tam nahoře jsou to krvavý jatka… a pak se všichni jednoduše vypnuli.“ Odmlčel se, nadechl se doopravdy zhluboka a potom vzduch mocným proudem znovu vyfoukl. „Dokázal jsi to. Nemůžu uvěřit, že to fakt fungovalo.“

Jako další prošel Newt, následovaný Pánvičkou. Potom Winston a další. Zanedlouho se k Thomasovi a jeho přátelům v tunelu připojilo osmnáct chlapců, čímž se celkový počet Placerů vyšplhal na jednadvacet. Všichni bojovníci byli pokrytí rmutím slizem a lidskou krví a jejich oblečení bylo roztrhané na kusy.

„Zbytek?“ zeptal se Thomas, i když se odpovědi děsil.

„Půlka,“ řekl slabým hlasem Newt. „Mrtví.“

Pak nikdo neřekl ani slovo. Dlouho nikdo nic neříkal.

„Víš co?“ promluvil Minho a vztyčil se maličko výš. „Půlka je možná mrtvejch, ale polovina z nás žije, frase. A nikoho nebodli – přesně jak si to Thomas myslel. Musíme odsud vypadnout.“

Příliš vysoká daň, pomyslel si Thomas. Strašně vysoká daň. Jeho radost vyprchala, změnila se v hluboký žal nad těmi dvaceti lidmi, kteří přišli o život. Navzdory alternativě, navzdory vědomí, že kdyby se o útěk nepokusili, zemřeli by možná všichni, to stejně bolelo, i když je všechny moc dobře neznal. Taková přehlídka smrti – jak se to dalo považovat za vítězství?

„Vypadněme odsud,“ přidal se Newt. „Okamžitě.“

„Kam půjdeme?“ zeptal se Minho.

Thomas ukázal do dlouhého tunelu. „Tím směrem jsem slyšel, jak se otevřely dveře.“ Snažil se zahnat bolest, s níž to na něho všechno doléhalo – hrůzy bitvy, kterou právě vyhráli. Ztráty. Nakonec se mu to podařilo, s vědomím, že ještě zdaleka nejsou v bezpečí.

„Tak jo – pojďme,“ odvětil Minho. Nato se otočil, a aniž čekal na odpověď, vykročil do tunelu.

Newt přikývl a popohnal ostatní Placery, aby ho minuli a následovali Minha. Odcházeli jeden za druhým, až tam Newt zůstal jenom s Thomasem a Teresou.

„Půjdu poslední,“ řekl Thomas.

Nikdo nic nenamítal. Newt, po něm Chuck a pak Teresa odešli do černého tunelu. Vypadalo to, jako by tma pohlcovala i světlo baterek. Thomas vykročil za nimi. Mrtví rmutové mu nestáli ani za ohlédnutí.

Zhruba po minutě chůze uslyšel zepředu výkřik, po němž následoval druhý a třetí. Výkřiky slábly, jako by ti lidé padali…

Zástupem se rozšířil šepot, až se nakonec Teresa obrátila k Thomasovi. „Vypadá to, že chodba vpředu končí skluzavkou, která padá dolů.“

Thomasovi se při té představě vzbouřil žaludek. Skutečně to vypadalo jako hra – přinejmenším pro toho, kdo to místo postavil.

Zepředu slyšel vzdalující se křik a houkání dalších a dalších Placerů. Pak přišla řada na Newta a po něm na Chucka. Teresa posvítila baterkou dolů do prudce se svažující, hladké skluzavky z černého kovu.

Asi nemáme na výběr, řekla mu v duchu.

Asi ne. Thomase se zmocnil palčivý pocit, že to není cesta ven z jejich těžkého snu; doufal jen, že na konci nebude čekat další smečka rmutů.

Teresa zmizela ve skluzavce se skoro až veselým zavřísknutím a Thomas se pustil za ní, než si to stačil rozmyslet – cokoli bylolepší než Labyrint.

Tělo mu svištělo dolů strmě klesající rourou, namazanou nějakým olejovitým sajrajtem, který odporně páchl – jako spálený plast a nějaký nadměrně používaný stroj. Otočil se, až dostal nohy přímo před sebe, a pak se pokusil roztáhnout ruce, aby se zpomalil. Bylo to marné – ta mastná hmota pokrývala každý centimetr plochy; nedalo se ničeho zachytit.

Křik ostatních Placerů se odrážel od stěn tunelu, jak sjížděli naolejovanou skluzavkou. Thomasovi sevřela srdce panika. Nedokázal potlačit představu, že je spolklo nějaké obrovské zvíře, oni teď kloužou jeho jícnem a každým okamžikem přistanou v žaludku. A jako by se jeho myšlenky dočkaly zhmotnění, pachy okolo se změnily – přešly v cosi, co připomínalo spíš plíseň a hnilobu. Začalo se mu dělat špatně; musel vynaložit veškeré úsilí, aby se nepozvracel.

Tunel se začal kroutit, stáčel se přibližně po spirále. Stačilo to, aby zpomalili, a Thomas tak narazil nohama přímo do Teresy, navíc ji ještě zasáhl do hlavy. Ucukl a nechal se zavalit pocitem naprosté deprese. Jejich pád pokračoval. Čas jako by se protáhl do nekonečna.

Klouzali tunelem v kruzích pořád dál. V žaludku ho pálila nevolnost – z čvachtání jeho těla v mazlavé břečce, z těch pachů, z krouživého pohybu. Právě se chystal otočit hlavu na bok, aby se vyzvracel, když Teresa pronikavě vykřikla – tentokrát to bylo bez ozvěny. V dalším okamžiku Thomas vylétl z tunelu a přistál na ní.

Všude se zmítala těla, lidé se po sobě váleli, sténali a zmateně se svíjeli, jak se snažili odsunout se jeden od druhého. Thomas zakroutil rukama a nohama, aby odlezl od Teresy, a pak se odplazil ještě o kus dál, kde se konečně vyzvracel.

Stále roztřesený z prodělaného zážitku si otřel ústa rukou a zjistil, že ji má celou umazanou tím slizkým svinstvem. Posadil se, otřel si obě ruce o zem a konečně se rozhlédl po místě, kde se ocitli.

Uviděl, že i všichni ostatní se shlukli do skupiny a rozhlížejí se po svém novém okolí. Během proměny je Thomas několikrát letmo zahlédl, ale až do toho okamžiku si je doopravdy nevybavil.

Byli v obrovském podzemním sále, který byl dost velký, aby se do něho vešlo devět nebo deset Dvorů. Od stropu po podlahu, od jedné stěny ke druhé, bylo všude plno nejrůznější techniky, drátů, rozvodů a počítačů. U jedné strany místnosti – napravo od něho – se táhla řada asi čtyřiceti velkých bílých protáhlých objektů, které vypadaly jako obrovské rakve. Na druhé straně naproti nim byly velké skleněné dveře, ale osvětlení znemožňovalo vidět, co je za nimi.

„Podívejte!“ vykřikl někdo, ale Thomas už to uviděl sám a dech se mu zadrhl v hrdle. Po celém těle mu naskákala husí kůže a páteří mu od hlavy dolů pomalu projel strach, jako by mu tam lezl mokrý pavouk.

Přímo před nimi zabírala velkou část stěny horizontální řada asi dvaceti oken s tmavými skly, jedno vedle druhého. Za každým z nich seděl a pozoroval Placery člověk – někdy muž, jindy žena, všichni bledí a hubení –, který hleděl přimhouřenýma očima přes sklo. Thomas se zachvěl strachem – všichni vypadali jako duchové. Zlostná, vyhladovělá, hrozivá zjevení lidí, kteří nebyli šťastní, ani když žili, natožpak po smrti.

Ale Thomas věděl, že to samozřejmě nejsou duchové. Byli to lidé, kteří je všechny do Placu poslali. Lidé, kteří jim sebrali život.

Tvůrci.

59. KAPITOLA

Thomas o krok couvl a všiml si, že ostatní udělali totéž. Mrtvolné ticho vysálo ze vzduchu veškerý život, jak všichni Placeři do posledního hleděli na tu řadu oken a řadu pozorovatelů. Thomas viděl, jak jeden z nich sklopil zrak, aby něco napsal, druhý zvedl ruku a nasadil si brýle. Všichni měli bílé košile a na nich černé pláště, s nějakým slovem našitým na pravé náprsence – ale nepodařilo se mu rozluštit, jaké slovo to je. Na žádném z nich nebylo vidět jakýkoli obličejový výraz – všichni byli sinalí a vyzáblí, pohled na ně byl velicesmutný.

Ti lidé na Placery dál civěli; jeden muž zavrtěl hlavou, jedna žena přikývla. Další muž se poškrábal na nose – to bylo to nejlidštější, co Thomas viděl kohokoli z nich udělat.

„Co je to za lidi?“ zeptal se Chuck šeptem, ale jeho hlas se sálem rozlehl s chraplavou ostrostí.

„Tvůrci,“ odpověděl Minho; pak si odplivl na podlahu. „Rozmlátím vám ksichty!“ zakřičel tak hlasitě, až si Thomas málem zakryl uši rukama.

„Co budeme dělat?“ zeptal se Thomas. „Na co čekají?“

„Nejspíš znovu nahodili rmuty,“ prohlásil Newt. „Nedivil bych se, kdyby právě teď–“

Přerušilo ho hlasité, pomalé pípání, jako výstražný zvuk, který vydává velký náklaďák při couvání, ale mnohem silnější. Přicházelo odevšad, dunělo a rozléhalo se sálem.

„Co teď?“ zeptal se Chuck. Nesnažil se maskovat nervozitu v hlase.

Z nějakého důvodu se všichni podívali na Thomase; odpověděl jim pokrčením rameny – víc si toho prostě nepamatoval a teď byl stejně bezradný jako všichni ostatní. A vyděšený. Natáhl krk, aby si sál prohlédl odshora až dolů a pokusil se najít zdroj toho pípání. Ale nic se nezměnilo. Potom si koutkem oka všiml, že ostatní Placeři se dívají směrem ke dveřím. Udělal to také; srdce mu zrychlilo, když uviděl, že se jedny dveře otevírají směrem k nim.

Pípání utichlo a v sále se rozhostilo ticho hluboké jako vesmír. Thomas bez dechu čekal, připravoval se, že dveřmi vtrhne dovnitř něco strašlivého.

Místo toho do sálu vešli dva lidé.

Jedním z nich byla žena. Opravdová dospělá žena. Vypadala velice obyčejně. Na sobě měla černé kalhoty a bílou košili s knoflíčky na límečcích a logem na náprsence – nápisem ZLOSIN vyvedeným modrým hůlkovým písmem. Hnědé vlasy jí sahaly po ramena a měla úzkou tvář s tmavýma očima. Jak šla ke skupině Placerů, neusmívala se, ani se nemračila – dokonce to vypadalo, jako by si vůbec nevšimla, že tam stojí, nebo jí to bylo jedno.

Já ji znám, pomyslel si Thomas. Ale byla to mlhavá vzpomínka – nedokázal si vybavit její jméno ani to, co má s Labyrintem společného, ale připadala mu povědomá. A nejenom vzhledem, ale také svou chůzí, svým vystupováním: škrobeným, bez sebemenšího náznaku radosti. Kousek od Placerů se zastavila a pomalu přejela pohledem zleva doprava, aby je obsáhla všechny.

Druhou osobou stojící vedle ní byl chlapec v mikině, která mu byla moc velká. Obličej mu zakrývala kapuce přetažená přes hlavu.

„Vítejte zpátky,“ řekla konečně žena. „Víc než dva roky a tak málo mrtvých. Úžasné.“

Thomas cítil, jak mu poklesla brada – a jak mu obličej rudne vztekem.

„ Prosím?“ zeptal se Newt.

Žena znovu přelétla očima dav, než její pohled padl na Newta. „Všechno proběhlo podle plánu, pane Newtone. I když jsme čekali, že mezi vámi bude víc takových, kteří to postupně vzdají.“

Pohlédla na svůj doprovod. Pak zvedla ruku a stáhla chlapci kapuci. Všichni Placeři v sále se překvapeně nadechli. Thomas ucítil, jak se mu podlomila kolena.

Byl to Gally.

Thomas zamrkal a pak si protřel oči, jako nějaká kreslená postavička. Sžíralo ho ohromení a hněv.

Byl to Gally.

„Co tady dělá on?! “ vykřikl Minho.

„Teď jste v bezpečí,“ odpověděla žena, jako by ho neslyšela. Buďte v klidu, prosím.“

„V klidu?“ vyštěkl Minho. „Kdo jste, že nám říkáte, že máme být v klidu? Chceme se setkat s policií, se starostou, s prezidentem – prostě s někým!“ Thomas se obával, že Minho něco udělá – na druhou stranu tak trochu chtěl, aby jí Minho dal pěstí do obličeje.

Žena přimhouřila oči a podívala se na něho. „Nemáš ani ponětí, o čem mluvíš, chlapče. Od někoho, kdo prošel labyrintovými testy, bych čekala víc dospělosti.“ Její povýšený tón Thomase šokoval.

Minho začal něco říkat, ale Newt ho dloubl loktem do břicha.

„Gally,“ promluvil Newt. „Co se děje?“

Tmavovlasý mladík se na něho podíval; oči mu na okamžik zahořely, nepatrně potřásl hlavou, ale neodpověděl. Něco s ním je, pomyslel si Thomas. Něco horšího než posledně.

Žena pokývala hlavou, jako by na něj byla pyšná. „Jednou budete všichni vděční za to, co jsme pro vás udělali. Nemůžu víc než vám to slíbit a věřit, že to pochopíte. Pokud ne, byl to celé omyl. Žijeme v temných časech, pane Newtone. V temných časech.“

Odmlčela se. „Samozřejmě zbývá jedna poslední proměnná.“ Couvla.

Thomas se zaměřil na Gallyho. Chlapec se třásl po celém těle, obličej měl nezdravě bledý, což způsobovalo, že jeho vlhké, rudé oči vynikaly jako krvavé skvrny na papíru. Rty měl stisknuté k sobě; kůže kolem nich sebou cukala, jako kdyby se snažil něco říct, ale nemohl.

„Gally?“ zeptal se Thomas. Snažil se, aby v tom oslovení nebyla znát prudká nenávist, kterou k němu cítil.

Z Gallyho úst vyhrkla slova. „Oni… mě ovládají… nemůžu–“ Vypoulil oči, zvedl si ruku ke krku, jako by se dusil. „Já… mu…sím.“ Každé slovo bylo skřehotavé zakašlání. Pak znehybněl, jeho tvář se zklidnila, tělo se uvolnilo.

Bylo to jako s Albym, když ještě v Placu ležel na posteli, poté, co prošel proměnou. Děly se s ním stejné věci. Co to– Ale Thomas neměl na dokončení myšlenky čas. Gally sáhl za záda a vytáhl ze zadní kapsy něco dlouhého a lesklého. Světla sálu se zaleskla na stříbřitém povrchu nebezpečně vyhlížející dýky, kterou Gally pevně svíral v prstech. S nečekanou rychlostí se zaklonil a mrštil nůž po Thomasovi. Ve stejném okamžiku Thomas zaslechl zprava výkřik a vycítil nějaký pohyb. Směrem k němu.

Čepel rotovala vzduchem a Thomas každou její otáčku viděl, jako by svět přešel do zpomaleného pohybu. Jako by to udělal jenom proto, aby mu umožnil cítit hrůzu z pohledu na něco takového. Nůž letěl dál, přímo na něho, obracel se. V hrdle se mu rodil přidušený výkřik; nabádal se, aby uhnul, ale nešlo to.

Pak se tam nějak nevysvětlitelně ocitl Chuck a vrhl se před něho. Thomas si připadal, jako by měl nohy zamrzlé v ledových kvádrech; nedokázal víc než naprosto bezmocně hledět na hrůzný výjev, který se před ním odvíjel, naprosto bezmocný.

Dýka s odporným, mokrým úderem narazila do Chuckovy hrudi a zaryla se do ní až po násadu.

Chlapec vykřikl a spadl na podlahu. Jeho tělo se již svíjelo v křeči. Z rány se valila karmínová krev.

Stehna pleskala o podlahu, nohy marně kopaly do vzduchu, jak se blížila smrt. Z rozevřených rtů unikly rudé sliny. Thomas měl pocit, jako by se svět kolem něho hroutil a drtil mu srdce.

Padl na zem a zvedl Chuckovo třesoucí se tělo do náruče.

„ Chucku!“ vykřikl; měl při tom pocit, jako by mu hrdlo rozleptávala kyselina. „Chucku!“

Chlapec sebou nekontrolovaně škubal. Krev byla úplně všude, smáčela Thomasovi ruce. Chuckovy oči vyběhly v důlcích nahoru, jako prázdné bílé kuličky. Z nosu a úst mu vytékala krev.

„Chucku…“ promluvil Thomas, tentokrát šeptem. Určitě mohli něco udělat. Mohli ho zachránit.

Mohli–

Chlapec se přestal křečovitě zmítat, znehybněl. Oči se mu vrátily do normální polohy, zaostřily na Thomase, lpěly na životě. „Tho…masi.“ Bylo to jedno slovo, stěží slyšitelné.

„Vydrž, Chucku,“ řekl Thomas. „Neumírej – poper se s tím. Sežeňte někdo pomoc!“

Nikdo se nepohnul a Thomas hluboko v nitru věděl proč. Teď už nemohlo pomoci nic. Thomasovi plavaly před očima černé skvrny; místnost se nakláněla a houpala. Ne, pomyslel si. Chuck ne. Chuck ne. Kdokoli, jenom ne Chuck.

„Thomasi,“ zašeptal chlapec. „Najdi… mou mámu.“ Z plic se mu vydral drásavý kašel, který s sebou strhl spršku krve. „Řekni jí…“

Větu nedokončil. Zavřel oči, tělo mu ochablo. Z úst sípavě unikl poslední dech.

Thomas na něho hleděl, civěl na mrtvé tělo svého kamaráda.

V Thomasovi se něco stalo. Hluboko v hrudi mu vyklíčilo semínko vzteku. Pomsty. Nenávisti. Cosi temného a strašlivého. A pak to explodovalo, prorazilo si to cestu do jeho plic, do krku, do rukou a nohou. Do jeho hlavy.

Roztřeseně pustil Chucka, vstal a otočil se k nově příchozím.

A pak Thomas vybuchl. Totálně a absolutně vybuchl.

Vrhl se vpřed, skočil na Gallyho a ze svých prstů udělal spáry. Našel mladíkův krk a stiskl, pak spadl na zem, na něho. Obkročmo se posadil na chlapcův trup a sevřel ho nohama, aby nemohl uniknout. Potom ho Thomas začal tlouct.

Levačkou si Gallyho přidržoval u země, stlačoval mu krk, a pravačkou zasypával ranami jeho obličej, jedna za druhou. Buch, buch, buch, zarážel zatnuté klouby do chlapcových tváří a nosu.

Křupalo to, tekla krev, ozývaly se strašlivé výkřiky. Thomas nevěděl, které jsou hlasitější, jestli ty Gallyho nebo jeho. Mlátil ho – mlátil ho tak dlouho, až ze sebe dostal každičkou špetku zuřivosti, kterou kdy měl.

A potom ho Minho a Newt začali tahat pryč. Dál máchal rukama, přestože teď už zasahovaly jenom prázdný vzduch. Odtáhli ho po podlaze; rval se s nimi, kroutil se, řval, aby ho nechali být. Očima dál visel na Gallym, který tam ležel a nehýbal se. Thomas cítil, jak z něho prýští nenávist, jako by je propojovala viditelná ohnivá čára.

A pak to najednou všechno zmizelo. Zůstaly jenom myšlenky na Chucka.

Vyškubl se ze sevření Minha a Newta a přeběhl k bezvládnému, neživému tělu svého přítele.

Popadl ho a znovu ho zvedl do náruče. Nevnímal krev, nevnímal strnulý výraz smrti na chlapcově tváři.

„Ne!“ zakřičel Thomas, sžíraný smutkem. „Ne!“

Pak k němu přišla Teresa a položila mu ruku na rameno. Setřásl ji ze sebe.

„Slíbil jsem mu to!“ zakřičel. Stačil si při tom uvědomit, že jeho hlas je prostoupený něčím, co tam nemá být. Skoro šílenstvím. „Slíbil jsem mu, že ho zachráním a dovedu domů! Já jsem mu to slíbil!“

Teresa neodpověděla, jenom přikývla, s očima sklopenýma k zemi.

Thomas si přivinul Chucka na hruď a co nejpevněji ho stiskl, jako by ho tím mohl nějak oživit, nebo projevit díky za záchranu svého života, za to, že byl Chuck jeho přítelem, když o to nikdo jiný nestál.

Thomas se rozplakal. Brečel jako nikdy v životě. Jeho hlasité, drásavé vzlyky se rozléhaly sálem jako zvuky trýznivé bolesti.

60. KAPITOLA

Nakonec si to všechno vtáhl zpátky do srdce, nasál ten bolestivý příliv svého utrpení. V Placu se pro něho Chuck stal symbolem – zdrojem naděje, že je možné, aby ve světě dali všechno znovu do pořádku. Budou spát v postelích. Dostanou pusu na dobrou noc. K snídani budou mít vajíčka se slaninou, budou chodit do opravdové školy. Budou šťastní.

Jenže teď byl Chuck pryč. A jeho bezvládné tělo, jehož se Thomas pořád držel, působilo jako chladný talisman – nejenom že se nikdy nenaplní ty sny o nadějné budoucnosti, ale že život takový vůbec nikdy nebyl. Že i na útěku mají před sebou pochmurné dny. Život ve smutku.

Vzpomínky, které se mu vracely, byly v nejlepším případě útržkovité. Ale moc dobrého v tom bahně neplavalo.

Thomas bolest navinul dovnitř, zamkl ji někde hluboko v sobě. Udělal to kvůli Terese. Kvůli Newtovi a Minhovi. Bez ohledu na to, jaká temnota je čekala, budou spolu a to bylo vše, co bylo v tu chvíli důležité.

Pustil Chucka, který se sesul na záda, a snažil se nedívat se na jeho košili, zčernalou krví. Osušil si z tváří slzy a protřel si oči. Napadlo ho, že by mu mělo být trapně, ale necítil se tak. Nakonec zvedl zrak. Vzhlédl k Terese a jejím obrovským modrým očím, plným smutku – byl přesvědčený, že stejnou měrou pro něho jako pro Chucka.

Sklonila se, vzala ho za ruku a pomohla mu vstát. Jakmile stál, nepustila ho a ani on nepustil ji.

Stiskl ji, pokusil se tím vyjádřit, co cítí. Nikdo další neřekl ani slovo. Většinou bez výrazu hleděli na Chuckovo tělo, jako kdyby emoce nechali daleko za sebou. Na Gallyho, který dýchal, ale nehýbal se, se nedíval nikdo.

Ticho přerušila žena ze ZLOSINu.

„Všechny věci mají svůj smysl,“ řekla. Veškeré stopy zášti teď z jejího hlasu zmizely. „Musíš to pochopit.“

Thomasse na ni podíval a dal do toho pohledu veškerou zkoncentrovanou nenávist. Ale neudělal nic.

Teresa mu druhou rukou uchopila paži, stiskla mu biceps. Co teď? zeptala se.

Nevím, odpověděl. Nedokážu–

Jeho větu uťala nenadálá série výkřiků a nějaký rozruch za vstupem, kterým žena přišla. Viditelně zpanikařila, a když se otočila ke dveřím, z obličeje jí vyprchala krev. Thomas sledoval, kam se dívá.

Vstupem vpadlo dovnitř několik mužů a žen v ušpiněných džínách a promočených pláštích. V rukou měli střelné zbraně, ječeli a navzájem se překřikovali. Nebylo rozumět, co říkají. Jejich zbraně – něco byly pušky, něco pistole – vypadaly… zastarale, venkovsky. Skoro jako hračky, které zůstaly roky ležet v lesích, a teprve nedávno je objevila další generace dětí, které si chtěly hrát na vojáky.

Thomas se šokovaně díval, jak dva nově příchozí povalili ženu ze ZLOSINu na zem. Pak jeden z nich poodstoupil, zvedl zbraň a zamířil.

Tak to ne, pomyslel si Thomas. Ne–

Vzduch se rozzářil záblesky, jak ze zbraně s třeskem vyšlo několik výstřelů a zavrtaly se do jejího těla. Byla mrtvá, rozstřílená.

Thomas o několik kroků couvl, skoro klopýtl.

Jeden muž došel k Placerům, zatímco ostatní z jeho skupiny se rozestoupili kolem nich a mávali zbraněmi zprava doleva, jak stříleli do pozorovacích oken a rozbíjeli je. Thomas uslyšel křik, spatřil krev, odvrátil zrak a soustředil se na muže, který přišel až k nim. Měl tmavé vlasy a mladý obličej, ale spoustu vrásek kolem očí, jako kdyby každý den svého života strávil obavami o to, jak přežít o den déle.

„Na vysvětlování nemáme čas,“ řekl muž hlasem, který působil stejně unaveně jako jeho tvář.

„Běžte za mnou a utíkejte, jako kdyby vám šlo o život. Protože to tak je.“

S těmito slovy muž učinil několik gest směrem ke svým společníkům, pak se otočil a velkými skleněnými dveřmi vyběhl ven. Zbraň při tom držel toporně před sebou. Sálem dosud doznívaly výstřely a výkřiky agónie, ale Thomas se v mezích možností snažil nevšímat si toho a řídit se pokyny.

„ Běžte!“ vykřikl zezadu jeden ze zachránců – protože jinak než jako o zachráncích o nich Thomas smýšlet nedovedl.

Placeři po kratičkém zaváhání poslechli. Div se neušlapali, jak spěchali, aby byli ze sálu pryč, co nejdál od rmutů a Labyrintu. Thomas, který stále držel Teresu za ruku, běžel s nimi, namačkaný v zadní části skupiny. Neměli jinou možnost, než tam Chuckovo tělo nechat.

Thomas necítil žádné emoce – byl totálně otupělý. Proběhl dlouhou chodbou do slabě osvětleného tunelu. Po točitém schodišti nahoru. Všude panovala tma a bylo tam cítit elektroniku. Pak další chodbou. Po schodech nahoru. A zase další chodby. Thomas chtěl truchlit pro Chucka, cítit vzrušení z jejich útěku, radovat se, že Teresa je pořád s ním. Ale viděl toho už příliš. Zbývala jenom prázdnota. Vakuum. Mechanicky pokračoval.

Běželi pořád dál, někteří muži a ženy je naváděli zepředu a někteří povzbudivě křičeli zezadu.

Dorazili k dalším proskleným dveřím a vyšli jimi do hustého lijáku, který padal z černé oblohy.

Nebylo vidět nic než matné odlesky od valících se proudů vody.

Vůdce nezastavil, dokud se nedostali k obrovskému autobusu. Zvenčí byl pomačkaný a poškrábaný, přes většinu oken se táhla pavučina prasklin. Déšť to všechno zaplavoval a navozoval Thomasovi představu obrovského zvířete, které se vynořuje z oceánu.

„Nastupte!“ zakřičel muž. „Pohyb!“

Uposlechli, shlukli se za dveřmi do semknutého houfu a jeden po druhém nastupovali. Zdálo se, že to trvá celou věčnost, jak se Placeři tlačili a hrabali po třech schodech nahoru a na sedadla. Thomas byl vzadu, Teresa přímo před ním. Thomas vzhlédl k obloze a ucítil, jak mu voda buší do obličeje – byla teplá. Skoro až horká, a zvláštně hustá. Kupodivu ho pomohla vytrhnout z panického strachu, přivedla ho znovu do střehu. Možná za to mohla dravost té záplavy. Soustředil se na autobus, na Teresu, na únik.

Byli skoro u dveří, když mu na rameno najednou dopadla ruka a chytila ho za košili. Vykřikl, neboť jím někdo škubl dozadu a vytrhl mu ruku z Teresina sevření – viděl, jak se otočila právě včas, aby zahlédla, jak sebou praštil o zem a rozstříkl vodu na všechny strany. Páteří mu projela prudká bolest.

Ve stejném okamžiku se pět centimetrů nad ním objevila ženská hlava, vzhůru nohama, a výhled na Teresu mu zablokovala.

Mastné vlasy splývající kolem tváře ukryté ve stínu visely dolů a otíraly se o Thomase. Nos mu vyplnil odporný puch, jako když se zkazí vajíčka a mléko. Žena se odtáhla tak, že světlo něčí baterky ukázalo její tvář – bledou, vrásčitou kůži pokrytou strašlivými boláky, ze kterých pomalu vytékal hnis. Thomase ochromila čirá hrůza.

„Ty nás všechny zachráníš!“ dostala ze sebe ohyzdná žena. Prskala tak, že jí sliny létaly od úst až na Thomase. „Zachráníš nás před erupcí!“ Zasmála se, i když to nebylo o moc víc než suchý, křečovitý kašel.

Žena vyjekla, když ji jeden ze zachránců popadl oběma rukama a odtrhl ji od Thomase, který se vzpamatoval a ztěžka se postavil. Narazil zády do Teresy, když se díval, jak muž táhne ženu pryč.

Chabě kolem sebe kopala a nespouštěla oči z Thomase. Ukázala na něho a zavolala: „Nevěř ničemu, co ti řeknou! Ty nás zachráníš před erupcí, je to tak!“

Když se muž dostal několik metrů od autobusu, mrštil jí na zem. „Zůstaň tady, nebo tě zastřelím,“

zařval a pak se otočil k Thomasovi. „Nastup do autobusu!“

Thomas, který byl trýznivým incidentem vyděšený tak, že se celý třásl, se otočil a vyšel za Teresou po schodech do uličky autobusu. Vytřeštěné oči je sledovaly, zatímco spolu procházeli celým autobusem až k zadnímu sedadlu, kde se svalili a schoulili se k sobě. Venku stékala po oknech černá voda. Prudký déšť bubnoval do střechy; oblohou nad nimi zalomcoval hrom.

Co to bylo? zeptalase ho v hlavě Teresa.

Thomas nedokázal odpovědět, a tak jenom zavrtěl hlavou. Znovu ho přepadly myšlenky na Chucka, vytlačily tu šílenou ženu a ochromily mu srdce. Bylo mu to úplně jedno, necítil žádnou úlevu, že unikl z Labyrintu. Chuck…

Naproti Thomasovi a Terese si sedl jeden ze zachránců. Byla to žena. Vůdce, který s nimi předtím mluvil, nastoupil, sedl si za volant a nastartoval. Autobus se rozjel.

Ve stejném okamžiku Thomas venku zahlédl nezřetelný pohyb. Žena sužovaná boláky vstala a rozběhla se k předku autobusu. Divoce při tom mávala rukama a křičela něco, co zanikalo ve zvucích bouře. Oči jí zářily šílenstvím nebo hrůzou – Thomas to nedokázal rozeznat.

Když mu zmizela z výhledu, naklonil se ke sklu okna.

„Počkejte!“ zakřičel Thomas, ale nikdo ho neslyšel. Anebo jestli ho slyšeli, nevěnovali tomu pozornost.

Řidič šlápl na plyn – autobus sebou cukl, když do ženina těla narazil. Poskočení, jak přes ni přejela přední kola, Thomase málem vyhodilo ze sedadla, a rychle po něm následovalo druhé – zadní kola.

Thomas se podíval na Teresu a uviděl v její tváři znechucený výraz, který určitě odrážel ten jeho.

Řidič beze slova držel nohu na plynu a autobus se pohyboval vpřed, ujížděl do deštěm bičované noci.

61. KAPITOLA

Další zhruba hodina byla pro Thomase změtí obrazů a zvuků.

Řidič ujížděl bezohlednou rychlostí přes malá i větší města, ale většinu výhledu zakrýval hustý déšť. Světla a budovy byly matné, jako něco z drogové halucinace. V jednom okamžiku zaútočili na autobus lidé zvenčí. Měli ošuntělé oblečení, vlasy přilepené k hlavě, vyděšené obličeje plné zvláštních boláků jako ty, které Thomas viděl na té ženě. Bušili do boků vozu, jako by chtěli dovnitř, jako by chtěli uniknout strašlivým životům, které vedou.

Autobus nikdy nezpomalil. Teresa vedle Thomase zůstávala zticha.

Nakonec se odhodlal a promluvil na ženu, která seděla přes uličku.

„Co se děje?“ zeptal se. Nebyl si jistý, jak jinak to vyjádřit.

Žena se na něho podívala. Vlhké černé vlasy jí visely kolem hlavy jako šňůrky. Tmavé oči měla plné smutku. „To je moc dlouhá historie.“ Její hlas zněl mnohem vlídněji, než Thomas čekal, což mu dodalo naději, že je to skutečně přítel – že všichni jejich zachránci jsou přátelé. Přestože chladnokrevně přejeli tu ženu.

„Prosím,“ ozvala se Teresa. „Řekněte nám něco, prosím.“

Žena přejela pohledem od Thomase k Terese a pak si povzdechla. „Nějaký čas potrvá, než se vám vzpomínky vrátí – pokud se vůbec někdy vrátí. Nejsme vědci, nemáme tušení, co vám provedli, nebo jak to udělali.“

Thomase sklíčilo, že svou paměť možná ztratil navždycky, ale ptal se dál. „Kdo jsou ti oni?“

„Začalo to slunečními erupcemi,“ řekla žena a její pohled získal nepřítomný výraz.

„Co–“ začala Teresa, ale Thomas ji umlčel.

Nech ji mluvit, řekl jí v hlavě. Vypadá to, že nám to řekne.

Fajn.

Žena se zdála být skoro v transu, když mluvila. Ani na okamžik neodtrhla oči od nějakého nezřetelného bodu v dálce. „Byly to erupce, které se nedaly předpovědět. Sluneční erupce jsou normální, ale tyto byly bezprecedentní, obrovské, sahaly výš a výš – a od jejich zaznamenání uběhlo jen několik minut, než Zemi zasáhl jejich žár. Nejdřív nám spálily satelity a tisíce lidí zemřely okamžitě, miliony dalších během několika málo dní. Obrovské plochy se proměnily v pouště. A pak přišla nemoc.“

Odmlčela se a nadechla se. „Jak se ekosystém rozpadl, nemoc se stala nekontrolovatelnou – nedala se izolovat ani v rámci celé Jižní Ameriky. Džungle zmizela, ale hmyz ne. Lidé tomu teď říkají erupce. Je to hrozná, příšerná věc. Péči si mohou dovolit jenom nejbohatší a vyléčit se nedá nikdo.

Pokud tedy nejsou pravdivé pověsti z And.“

Thomas málem neuposlechl vlastní radu – hlavu měl plnou otázek. V srdci mu narůstala hrůza.

Seděl a poslouchal, jak žena pokračuje.

„Pokud jde o vás, vás všechny –jste jenom hrstka z milionů sirotků. Otestovali tisíce dětí a vás vybrali pro velký úkol. Závěrečný test. Všechno, co jste prožili, bylo důkladně propočítané.

Katalyzátory pro zkoumání vašich reakcí, vašich mozkových vln, vašich myšlenek. To všechno ve snaze dopátrat se těch, kteří by byli schopni pomoci najít způsob, jak erupci porazit.“

Znovu se odmlčela a zatahala si za pramínek vlasů za uchem. „Většinu tělesných následků způsobuje něco jiného. Nejdřív se dostaví halucinace, pak začnou nad lidskými instinkty vítězit ty zvířecí. Nakonec je to pohltí, zničí to jejich lidskost. Je to všechno v mozku. Erupce žije v mozku. Je to strašná věc. Je lepší umřít, než to dostat.“

Žena odtrhla pohled od prázdna a zaostřila jej na Thomase, než se podívala na Teresu a pak zpátky na něho. „Nedovolíme, aby našim dětem provedli něco takového. Přísahali jsme na své životy, že budeme proti ZLOSINu bojovat. Bez ohledu na to, jaký bude konečný výsledek, nemůžeme ztratit svoji lidskost.“

Propletla ruce položené na klíně a zadívala se na ně. „Včas se dozvíte víc. Žijeme daleko na severu. Od And nás dělí tisíce kilometrů. Říkají tomu Spáleniště – rozkládá se mezi místem, kde jsme teď, a oblastí, kde žijeme. Soustředí se hlavně kolem toho, čemu se říkalo rovník – teď je to jenom žár a prach a plno divochů postižených erupcí tak, že jim už není pomoci. Snažíme se to území překonat – najít lék. Ale než se nám to podaří, budeme bojovat proti ZLOSINu a bránit experimentům a testům.“ Pozorně pohlédla na Thomase a pak na Teresu. „Doufáme, že se k nám připojíte.“

Když domluvila, odvrátila zrak a zadívala se z okna na své straně.

Thomas se otočil k Terese a tázavě povytáhl obočí. Ona jednoduše zavrtěla hlavou, pak mu ji položila na rameno a zavřela oči.

Jsem moc unavená, než abych o tom přemýšlela, řekla. Buďme rádi, že zatím jsme v bezpečí.

Možná jsme, odpověděl. Možná.

Uslyšel tiché zvuky jejího spánku, ale sám věděl, že pro něho spánek nepřichází v úvahu. Cítil takovou běsnící vřavu protichůdných pocitů, že žádný z nich nedokázal identifikovat. Přesto – bylo to lepší než nudné prázdno, které znal z dřívějška. Mohl jen sedět a hledět oknem ven do deště a tmy, přemýšlet o slovech jako erupce, nemoc, experiment, Spáleniště a ZLOSIN. Mohl jen sedět a doufat, že teď na tom možná budou lépe, než byli v Labyrintu.

Ale jak sebou s pohyby autobusu škubal a kolébal se, cítil, jak ho Teresina hlava praštila do ramene, kdykoli najeli na velkou nerovnost, poslouchal, jak se zavrtěla a znovu usnula, poslouchal šum hovoru ostatních Placerů, a jeho myšlenky se neustále vracely k jedinému.

K Chuckovi.

O dvě hodiny později autobus zastavil.

Zajeli na blátivé parkoviště, které obklopovalo nenápadnou budovu s několika řadami oken. Žena a ostatní zachránci šouravě odvedli devatenáct chlapců a jednu dívku k hlavním dveřím, po schodech nahoru a do velké společné ložnice, která měla podél jedné stěny řadu paland. Na protější straně bylo několik skříněk a stolů. Okna zakrytá závěsy se táhla po obou stěnách místnosti.

Thomas to všechno vnímal s odtažitým a tlumeným údivem – už ho nic nemohlo skutečně překvapit nebo ohromit.

Bylo tam plno barev. Stěny vymalované jasně žlutou, červené přikrývky, zelené závěsy. Po fádní šedivosti Placu to vypadalo, jako by je přenesli do oživlé duhy. Pohled na to všechno, postele a skříně, všechno uklizené a nové – pocit normálnosti byl skoro až drtivý. Bylo to příliš dobré, než aby to byla pravda. Nejlépe to při vstupu do jejich nového světa vyjádřil Minho: „Mě snad někdo frasnul a já jsem v nebi.“

Thomas v sobě jen těžko nacházel pocity radosti, jako by jimi zrazoval Chucka. Ale něco tam bylo.

Něco.

Vůdce a řidič autobusu v jedné osobě je svěřil do rukou nepočetného personálu – devíti nebo deseti mužů a žen oblečených do nažehlených kalhot a bílých košil, s dokonalými účesy, čistýma rukama a vymydlenými obličeji. Usmívali se.

Barvy. Postele. Personál. Thomas cítil, jak si jeho útrobami snaží prorazit cestu neskutečné štěstí.

Jenže tam uprostřed číhala obrovská propast. Temná sklíčenost, která možná nikdy nezmizí – vzpomínky na Chucka a jeho krutou vraždu. Jeho oběť. Ale i přes to přese všechno, navzdory tomu, co jim o světě, do něhož se vracejí, řekla ta žena z autobusu, se Thomas poprvé od chvíle, co vylezl z Klece, cítil bezpečně.

Přidělili jim postele, rozdali oblečení a toaletní potřeby, dali jim večeři. Pizzu. Pravou, nefalšovanou pizzu, která mastí prsty. Thomas, v němž hlad zvítězil nad vším ostatním, ji zhltl do posledního kousku. Nálada spokojenosti a úlevy kolem něho byla přímo hmatatelná. Většina Placerů zůstala po celou dobu zticha. Možná se báli, že kdyby promluvili, všechno by to zmizelo. Ale úsměvů bylo hodně. Thomas si tak zvykl na zoufalé výrazy, že vidět šťastné tváře bylo skoro až zneklidňující.

Obzvlášť když pro něho samotného bylo tak těžké, aby nějaké štěstí cítil.

Nikdoneprotestoval, když se brzy po jídle dozvěděli, že je čas jít spát.

Thomas rozhodně nic nenamítal. Měl pocit, že by dokázal spát celý měsíc.

62. KAPITOLA

Thomas měl palandu společnou s Minhem, který trval na tom, že chce spát nahoře. Vedle nich leželi Newt a Pánvička. Teresu ubytovali zřízenci v samostatném pokoji, odvedli ji dřív, než se stačila pořádně rozloučit. Od jejího odchodu uplynuly sotva tři sekundy, když Thomas zjistil, že mu zoufale chybí.

Ve chvíli, kdy se na noc uveleboval na měkké matraci, ho vyrušil Minho ležící nad ním.

„Hej, Thomasi,“ oslovil jej shora.

„Co je?“ Thomas byl tak unavený, že měl co dělat, aby ze sebe ta dvě slova dostal.

„Co se podle tebe stalo s Placery, co tam zůstali?“

Thomas o tom nepřemýšlel. Nejdřív měl plnou hlavu Chucka a teď Teresy. „Nevím. Ale když si vezmu, kolik nás zemřelo, abychom se dostali sem, nechtěl bych teď být jedním z nich. Nejspíš se jim to tam teď všude hemží rmuty.“ Nemohl uvěřit, jak nenuceně jeho hlas zněl, když to řekl.

„Myslíš si, že s těmihle lidmi jsme v bezpečí?“ zeptal se Minho.

Thomas se nad tou otázkou krátce zamyslel. Dalo se chytit pouze jediné odpovědi. „Jo, myslím, že jsme v bezpečí.“

Minhořekl ještě něco, ale Thomas už to neslyšel. Jak podléhal vyčerpání, zatoulal se v duchu ke krátké době, kterou strávil v Labyrintu, k tomu, jak dělal běžce a jak moc po tom toužil – od té první noci v Placu. Připadalo mu to jako sto let. Jako sen.

Ložnicíse nesl šum rozhovorů, ale Thomasovi to připadalo, jako by přicházel z jiného světa.

Hleděl na překřížené dřevěné desky postele nad sebou a cítil, jak se ho zmocňuje spánek. Chtěl ale mluvit s Teresou, a tak jej přemohl.

Jaký máš pokoj? z eptal se v hlavě. Škoda že nejsi tady.

To myslíš vážně? Odpověděla. Se všemi těmi smradlavými kluky? To raději ne.

Asi máš pravdu. Myslím, že Minho si jen za poslední minutu prdnul tak třikrát.

Thomas věděl, že je to chabý pokus o žert, ale nic lepšího ho nenapadlo.

Poznal, že se směje, a litoval, že to nedokáže taky. Nastala dlouhá odmlka. S Chuckem mě to opravdu mrzí, pronesla nakonec.

Thomas ucítil ostrou bolest a se zavřenýma očima se propadl hlouběji do nočního trápení. Dovedl být pěkně protivný, řekl. Odmlčel se, když si vzpomněl na noc, kdy Chuck v koupelně k smrti vyděsil Gallyho. Ale bolí to. Jako bych ztratil bratra.

Já vím.

Slíbil jsem–

Přestaň, Tome.

Co? Chtěl, aby mu Teresa pomohla cítit se líp, řekla něco kouzelného, co by bolest zapudilo.

Přestaň s tím slibem. Přežila nás to půlka. Kdybychom zůstali v Labyrintu, zemřeli bychom všichni.

Ale Chuck nepřežil, namítl Thomas. Trýznila ho vina, neboť si byl jistý, že by za Chucka vyměnil kteréhokoli Placera v místnosti, v níž teď byl.

Zemřel, aby tě zachránil, řekla Teresa. Sám se tak rozhodl. Dej si záležet, abys to nepromarnil.

Thomas cítil, jak se mu pod víčky hromadí slzy; jedna unikla a stekla mu po pravém spánku do vlasů. Uběhla celá minuta, aniž by mezi nimi přelétlo byť jen jediné slovo. Pak promluvil: Tereso?

román

Co je?

Měl strach podělit se o své myšlenky, ale udělal to. Chtěl bych si tě pamatovat. Pamatovat si nás.

Víš, co bylo předtím.

Já taky.

Připadá mi to, jako bychom… Nakonec nevěděl, jak to říct.

Já vím.

Jsem zvědavý, co bude zítra.

Za pár hodin to zjistíme.

Jo. Tak dobrou noc. Chtěl říct víc, mnohem víc. Ale nevyšlo z něj nic.

Dobrou noc, odpověděla ve stejnou chvíli, kdy zhasla světla.

Thomas se překulil. Byl rád, že je tma, takže nikdo neuvidí výraz, který se mu usadil na tváři.

Nebyl to zrovna úsměv. Nebyl to vyloženě šťastný výraz. Ale mnoho nechybělo.

A prozatím to stačilo.

EPILOG

Interní sdělení ZLOSIN, datum 232.1.27, čas 22:45

KOMU: Spolupracovníkům

OD: Ava Paigeová, kancléř

RE: Zamyšlení nad Labyrintovými testy, Skupina A

Každopádně se domnívám, že na úspěšnosti testů se všichni shodneme. Přežilo dvacet a každý z nich má pro náš zamýšlený podnik dobrou kvalifikaci. Reakce na proměnné byly uspokojivé a povzbudivé. Vražda chlapce a „záchrana“ se ukázaly jako hodnotné finále. Potřebovali jsme šokovat jejich soustavy, vidět jejich reakce. Upřímně přiznávám svůj úžas nad tím, že se nám nakonec, přes všechna úskalí, podařilo shromáždit tak početnou populaci dětí, které nikdy nekapitulovaly.

Je to zvláštní, ale tímto způsobem je pozorovat, sledovat, jak si myslí, že všechno je v pořádku, pro mě bylo vůbec nejobtížnější. Na lítost však není čas. Pro dobro našeho lidu postoupíme dál. román Mám vlastní názor na to, kdo by měl být vybrán jako vůdce, ale momentálně se jeho prezentace zdržím, abych neovlivnila žádná rozhodnutí. Ale pro mě je volba jasná.

Všichni si dobře uvědomujeme, co je v sázce. Za sebe říkám, že mě to povzbudilo. Vzpomínáte si, co si ta dívka napsala na ruku, než ztratila paměť? ZLOSIN je dobrý.

Subjekty si smysl útrap, které jsme jim způsobili a naplánovali, nakonec vybaví a pochopí je.

Úkolem ZLOSINu je sloužit lidstvu a chránit je, bez ohledu na cenu. Skutečně jsme „dobří“.

Prosím, přispějte vlastními reakcemi. Před zahájením Fáze 2 bude subjektům dopřán celonoční spánek. V tuto chvíli si můžeme dovolit pociťovat naději.

Výsledky testů skupiny B jsou rovněž nanejvýš výjimečné. Potřebuji čas na zpracování dat, ale nad tím se můžeme spojit ráno.

Takže do zítřka.

KONEC PRVNÍ KNIHY