James Dashner

Labyrint 2.

Spáleniště: Zkouška

1. KAPITOLA

Promluvila na něho ještě předtím, než se svět rozpadl.

Hej, ty ještě spíš?

Thomas se v posteli převalil. Okolní temnota mu připadala, jako by se vzduch proměnil v něco hmotného a ze všech stran se na něj tlačil. V první chvíli propadl panice. Představil si, že je znovu

v Kleci – děsivé krychli ze studeného kovu, která ho dovezla do Placu a do Labyrintu. Ale kolem přeci jen bylo trochu světla a v rozlehlé místnosti se postupně vynořily neforemné stíny. Palandy. Skříně. Tiché dýchání a bublavé chrápání chlapců ponořených do hlubokého spánku.

Pocítil úlevu. Teď už byl v bezpečí. Zachránili ho a odvezli do téhle ubytovny. Už žádný strach.

Žádní rmutové. Už žádní mrtví.

Tome?

Hlas uvnitř jeho hlavy. Dívčí hlas. Neslyšitelný, neviditelný. Přesto jej slyšel, i když by nikomu nedokázal vysvětlit, jak to funguje.

Zhluboka vydechl do polštáře a uvolnil se. Jeho nervy, napjaté jako struny, se po tom prchavém okamžiku hrůzy zklidnily. Myšlenkami vytvořil slova a odpověděl.

Tereso? Kolik je hodin?

Netuším, odvětila. Ale nemůžu spát. Asi tak na hodinku jsem si zdřímla. Možná dýl. Doufala jsem, že budeš vzhůru, abys mi dělal společnost.

Thomas se pokusil neusmát se. I když to nemohla vidět, bylo by to trapné. Nedá se říct, že bys mi v tom dala zrovna na výběr. Je docela těžké spát, když ti někdo mluví přímo v lebce.

Bé, bé. No tak jdi klidně zase spát.

Ne. Jsem v pohodě. Upřel zrak na spodní stranu postele nad sebou – fádní a v té tmě neostrou –, kde momentálně Minho oddechoval jako někdo, komu uvízlo v krku neskutečné množství hlenů. O čem jsi přemýšlela?

O čem asi? Nějak se jí do těch slov podařilo vnést osten cynismu. Pořád před sebou vidím rmuty. Jejich odpornou kůži a bachratá těla, všechny ty kovové ruce a bodce. Bylo to trochu moc blízko, než aby to bylo příjemné, Tome. Jak můžeme něco takového dostat z hlavy?

Thomas měl jasno. Ty obrazy nezmizí nikdy – Placery budou strašlivé věci, které se v Labyrintu odehrály, strašit až do konce života. Usuzoval, že většina, jestli ne všichni, si odnesou vážné psychické problémy. Možná dokonce zmagoří úplně.

A přes to všechno měl do vzpomínek vypálený jeden obraz, stejně nesmazatelně jako cejch po rozpáleném železu. Kamarád Chuck s dýkou zaraženou do hrudi, jak krvácí a umírá Thomasovi v náruči.

Thomas věděl, že to nezapomene nikdy. Terese však řekl: Zmizí to. Jenom to bude nějakou dobu

trvat.

Máš toho v sobě až po uši, prohlásila.

Já vím. Nebylo absurdní, že mu bylo příjemné slyšet, jak mu řekla něco takového? Že její

sarkasmus znamená, že všechno bude zase dobré? Jsi idiot, pokáral se a vzápětí zadoufal, že Teresa tuhle myšlenku neslyšela.

Jsem naštvaná, že mě od vás kluků izolovali, řekla.

Thomas ale chápal, proč to udělali. Byla jediná dívka a zbytek Placerů byli kluci v pubertě – banda čónů, ke kterým zatím neměli důvěru. Asi tě chtěli ochránit.

Jo, asi jo. S jejími slovy prosákla do jeho mozku melancholie, oblepovala je jako sirup. Ale je blbý být po tom všem, čím jsme prošli, sama.

Kam tě vlastně odvedli? Byla tak smutná, že skoro chtěl vstát a začít ji hledat, ale uvědomil si, že to nemá smysl.

Jenom na druhou stranu té velké společné místnosti, kde jsme včera večer jedli. Je to malý pokoj s několika palandami. Jsem si poměrně jistá, že zamkli, když odcházeli.

Vidíš, říkal jsem ti, že tě chtějí chránit. Pak rychle dodal: Ne že bys to potřebovala. Vsadil bych se, že bys půlku těch čónů strčila do kapsy.

Jenom půlku?

Fajn, tak tři čtvrtiny. Včetně mě.

Následovalo dlouhé ticho, ale Thomas nějakým způsobem stále vnímal, že tam Teresa je. Cítil to. Bylo to skoro stejné, jako když věděl, že jeho kamarád Minho leží jen nějaký metr nad ním, přestože ho neviděl. A nebylo to jenom chrápáním. Když je někdo blízko, člověk to prostě pozná.

Navzdory všem vzpomínkám na uplynulých několik týdnů byl Thomas překvapivě klidný

a zanedlouho ho znovu přemohl spánek. Jeho svět se pohroužil do tmy, ale ona tam byla, v mnoha ohledech hned vedle něho. Skoro… se ho dotýkala.

Když byl v tomto stavu, neměl žádnou představu o plynutí času. Napůl spal a napůl si užíval její přítomnost a představu, že byli zachráněni z toho strašlivého místa. Že jsou v bezpečí a mohou se

s Teresou znovu navzájem poznat. Že život může být dobrý.

Blažený spánek. Mlhavá tma. Teplo. Tělesné žhnutí. Skoro jako nadnášení.

Svět jako by se rozplynul. Všechno otupělo a zesládlo. A tma nějakým způsobem přinesla uklidnění.

Vklouzl do snu.

Byl hodně malý. Snad čtyři roky. Pět? Ležel v posteli, s přikrývkou přitaženou až pod bradu.

Vedle něho sedí žena, ruce složené v klíně. Má dlouhé hnědé vlasy, na jejím obličeji se právě začínají projevovat známky stáří. Má smutné oči. Pozná to, i když se ta žena moc snaží, aby to zamaskovala úsměvem.

Thomas chce něco říct, položit otázku. Ale nedokáže to. Ve skutečnosti tady není. Jen tomu všemu přihlíží z místa, kterému pořádně nerozumí. Žena začne něco říkat. Ten zvuk je příjemný a současně tak hněvivý, až ho to vyvádí z míry.

„Nevím, proč si vybrali tebe, ale jedno přeci jen vím. Jsi něčím zvláštní. Nikdy na to nezapomeň. A nikdy nezapomeň, jak moc –“ hlas se jí zlomí a po tváři jí stečou slzy – „nikdy nezapomeň, jak moc tě mám ráda.“

Chlapec odpoví, ale ten, kdo mluví, ve skutečnosti není Thomas. Přestože to je on. Nedává to smysl. „Budeš šílená jako všichni ti lidi v televizi, mami? Jako… táta?“

Žena zvedne ruku a prsty mu pročísne vlasy. Žena? Ne, tak jí říkat nemůže. Tohle je jeho matka.

Jeho… maminka.

„Tím se netrap,“ řekne. „Tou dobou už tady nebudeš.“ Její úsměv zmizel.

Sen se až příliš rychle rozplynul ve tmě a zanechal Thomase v prázdnotě, ve které nebylo kromě jeho myšlenek už nic. Bylo to, co viděl, další vzpomínka, která vyplula z hlubin jeho amnézie? Opravdu viděl svou mámu? Zaznělo tam něco o tom, že jeho otec zešílel. Bolest v Thomasově nitru byla hluboká

a palčivá. Pokusil se jí uniknout tím, že se ponořil hlouběji do zapomnění.

Později – neměl představu o kolik později – na něho znovu promluvila Teresa.

Tome, něco se stalo.

2. KAPITOLA

Tím to začalo. Slyšel Teresu říct ta čtyři slova, ale jako by to bylo z dálky, jako by mluvila z dlouhé chodby plné harampádí. Jeho spánek se změnil ve viskózní tekutinu, hustou a lepkavou, která ho uvěznila. Věděl o sobě, ale uvědomoval si, že je ze světa pryč, zavalený vyčerpáním. Nemohl se probudit.

Thomasi!

Bylo to zavřísknutí. Pronikavý rámus v jeho hlavě. Ucítil první záchvěv strachu, ale podobalo se to spíš snu. Bylo možné, že jenom spí. A byli teď v bezpečí, neměli se čeho bát. Ano, určitě se mu to zdálo. Teresa byla v pořádku, všichni byli v pořádku. Znovu se uvolnil, ponořil se do spánku.

Do jeho vědomí proklouzly další zvuky. Rány. Řinčení kovu o kov. Zvuk, jak se něco rozbíjí. Křik chlapců. Bylo to spíš jako ozvěna výkřiků, velice vzdálených, tlumených. Najednou se začaly víc podobat vřískání. Nepozemským projevům utrpení. Ale pořád se ozývaly z dálky. Jako by byl obalený tlustým kokonem z tmavého sametu.

Nakonec pohodlí spánku něco rozvrátilo. Tohle nebylo v pořádku. Teresa na něho zavolala, řekla mu, že se něco děje. Bojoval s hlubokm spánkem, který ho pohlcoval, sápal se po těžkém závaží, které ho přišpendlovalo k zemi.

Probuď se! zakřičel na sebe. Probuď se!

Pak z jeho nitra něco zmizelo. V jednom okamžiku to tam bylo a v dalším to bylo pryč. Připadalo mu to, jako by mu z těla vytrhli nějaký důležitý orgán.

Byla to ona. Byla pryč.

Tereso! vykřikl telepaticky. Tereso! Jsi tam?

Ale nebylo tam nic a ten uklidňující pocit blízkosti se vytratil. Znovu zavolal její jméno a pak ještě jednou, v zápase s temnou rukou, která se ho snažila stáhnout zpět do náruče spánku.

Nakonec se realita přihnala jako velká vlna a temnotu odplavila. Thomas otevřel oči, zachvácený hrůzou, a prudce se na posteli posadil. Naprázdno zahrabal nohama, až pod nimi ucítil podlahu,

a vyskočil. Rozhlédl se kolem sebe.

Všude zavládlo šílenství.

Ostatní Placeři pobíhali po místnosti a pokřikovali. A vzduchem se nesly strašlivé, děsivé, hrozné zvuky, jako zoufalé vřeštění mučených zvířat. Pánvička, bledý v obličeji, ukazoval ven z okna. Newt

a Minho běželi ke dveřím. Winston si rukama svíral vystrašený, od akné poďobaný obličej, jako by právě spatřil masožravou zombii. Ostatní o sebe zakopávali, jak se snažili najít výhled z dalších oken, ale od skla si udržovali odstup. Thomas si bolestivě uvědomil, že většinu z dvacítky chlapců, kteří Labyrint přežili, ani nezná jménem. Uprostřed všeho toho zmatku to byla zvláštní myšlenka.

Cosi, co zaregistroval koutkem oka, ho přimělo otočit hlavu směrem ke zdi. To, co spatřil, okamžitě vymazalo veškeré pocity klidu a bezpečí, které zažíval, když si v noci povídal s Teresou. Dokonce zapochyboval, jestli ve světě, v němž teď stál, takové emoce vůbec můžou existovat.

Necelý metr od jeho postele se otevíralo do jasného, oslnivého světla okno zakryté barevnými závěsy. Sklo bylo rozbité, zubaté střepy z něj nevypadly jen díky ocelovému mřížoví, o které se opíraly. Na druhé straně stál muž a svíral mřížoví zakrvácenýma rukama. Oči měl vytřeštěné a podlité krví, plné šílenství. Vyhublý, sluncem spálený obličej mu pokrývaly boláky a jizvy. Neměl žádné vlasy, jen nezdravě vyhlížející fleky, které vypadaly jako nazelenalý mech. Přes pravou líc se mu táhla ošklivě vypadající řezná rána. Byla otevřená, zhnisaná a vedla skrz, takže jí Thomas viděl mužovy zuby. Na bradě se houpaly pramínky růžových slin.

„Jsem rapl!“ zařval ten muž jako z hororu. „Sakra, jsem rapl!“

A pak začal znovu a znovu vykřikovat dvě slova, přičemž s každým zavřísknutím mu od úst odletovaly sliny.

„Zabijte mě! Zabijte mě! Zabijte mě!“

3. KAPITOLA

Thomasovi dopadla zezadu na rameno něčí ruka; vykřikl a prudce se otočil. Uviděl Minha, jak přes jeho rameno hledí na šílence, který řval za oknem.

„Jsou všude,“ řekl Minho. Jeho hlas měl v sobě ponurost, která dokonale odrážela Thomasovy pocity. Vypadalo to, jako by se všechno, v co se včera večer odvažovali doufat, rozplynulo v nic. „A po těch čónech, kteří nás zachránili, není nikde ani památky,“ dodal.

Thomas prožil několik uplynulých týdnů ve strachu a hrůze, ale tohle bylo skoro až příliš. Cítit se bezpečně a pak si to znovu nechat vzít. Ale šokoval dokonce sám sebe, když tu malou část svého já, která by ze všeho nejraději skočila zpátky do postele a vybrečela si oči, rychle odsunul stranou. Setřásl ze sebe bolest přetrvávající ze vzpomínek na svou mámu a věci související s jeho tátou a lidmi měnícími se

v šílence. Věděl, že někdo se musí ujmout velení – a jestli měli přežít i tohle, potřebovali plán.

„Dostali se už někteří dovnitř?“ zeptal se. Zaplavil ho zvláštní klid. „Jsou ty mříže ve všech oknech?“

Minho pokynul hlavou k jednomu z mnoha oken lemujících stěny dlouhé obdélníkové místnosti. „Jo.

Včera v noci byla taková tma, že jsme si jich nevšimli, obzvlášť přes ty pitomý nabíraný závěsy. Ale určitě jsem rád, že tam jsou.“

Thomas se rozhlédl po Placerech kolem sebe. Někteří běhali od jednoho okna k druhému, aby se podívali ven, jiní se shlukovali do malých skupinek. Všichni měli ve tváři výraz, ve kterém se mísila nevěřícnost s hrůzou. „Kde je Newt?“

„Tady.“

Thomas se otočil a staršího chlapce spatřil. Nechápal, jak si ho mohl nevšimnout. „Co se děje?“

„Do háje, myslíš, že mám ponětí? Vypadá to, že si nás banda magorů chce dát k snídani. Musíme najít nějakou jinou místnost a svolat shromáždění. Z toho kraválu mám pocit, jako by mi někdo do lebky zatloukal hřebíky.“

Thomas nepřítomně přikývl; s plánem souhlasil, ale doufal, že si ho vezmou na starost Minho a Newt. Nemohl se dočkat, až se spojí s Teresou – doufal, že její varování byla jen součást snu, halucinace zrozená pod vlivem hlubokého spánku z vyčerpání. A ten obraz jeho mámy…

Jeho přátelé začali vykřikovat a mávat rukama, aby Placery svolali, a jeho nechali o samotě.

Thomas se rozechvěle ohlédl po pořezaném bláznovi v okně, ale okamžitě strhl pohled pryč a zalitoval, že svému mozku připomněl tu krev, rány do masa, šílené oči a hysterický křik.

Zabijte mě! Zabijte mě! Zabijte mě!

Thomas klopýtavě došel k nejvzdálenější zdi a ztěžka se o ni opřel.

Tereso! zavolal znovu telepaticky. Tereso. Slyšíš mě?

Čekal. Zavřel oči, aby se mohl líp soustředit. Natáhl neviditelné ruce, pokusil se zachytit nějakou její stopu. Nic. Dokonce ani letmý stín nebo prchavý pocit, natožpak nějaká odpověď.

Tereso, řekl naléhavěji. Vypětím zatnul zuby. Kde jsi? Co se stalo?

Nic. Jeho srdce zpomalilo, až se skoro zastavilo, a on si připadal, jako by polkl velký, chlupatý chuchvalec bavlny. Něco se jí přihodilo.

Když otevřel oči, uviděl, že Placeři se shromáždili kolem zeleně natřených dveří, jež vedly do

společenské místnosti, kde minulý večer jedli pizzu. Minho marně cloumal měděnou koulí na dveřích. Byly zamčené.

Jediné další dveře vedly do sprch a šaten, ze kterých žádné další východy neexistovaly. Jen tyto

a okna. Všechna s těmi kovovými mřížemi. Naštěstí. Za každým byli na druhé straně rozzuření, vřískající blázni.

Přestože ho sžíraly obavy, jako kdyby se mu žilami rozlévala kyselina, na okamžik se vzdal pokusů o kontaktování Teresy a přidal se k ostatním Placerům. Newt zkoušel štěstí se dveřmi, ale výsledek byl stejně marný.

„Jsou zamčené,“ zabručel, když to nakonec vzdal a nechal ruce ochable klesnout podél těla.

„Neříkej, génie,“ rýpnul si Minho. Silné paže měl spojené a napjaté, protkané naběhlými žilami. Thomas měl na zlomek sekundy pocit, že opravdu vidí, jak v nich pulsuje krev. „Už se nedivím, že tě pojmenovali po Isaacu Newtonovi – když ti to tak obdivuhodně pálí.“

Newt na to neměl náladu. Nebo se možná už dávno naučil Minhovy chytrolínské poznámky ignorovat. „Pojďme tu pitomou kouli urazit.“ Rozhlédl se, jako by čekal, že mu někdo podá železnou palici.

„Kdyby aspoň ti frasáčtí… raplové zmlkli!“ zařval Minho, otočil se a zpražil vzteklým pohledem nejbližšího z nich, ženu, která vypadala ještě šeredněji než ten muž, jehož Thomas zahlédl jako prvního. Přes obličej se jí táhla krvácející rána, která končila na spáncích.

„Raplové?“ zopakoval Pánvička. Vlasatý kuchař až do tohoto okamžiku mlčel, skoro by ho šlo přehlédnout. Thomasovi připadalo, že vypadá ještě vystrašeněji, než když se měli utkat se rmuty, aby unikli z Labyrintu. Možná to teď bylo horší. Když včera večer uléhali, zdálo se, že všechno je v pořádku a oni jsou v bezpečí. Jo, možná to bylo horší, najednou o to přijít.

Minho ukázal na vřískající, zakrvácenou ženu. „Sami si tak v jednom kuse říkají. Tys to neslyšel?“

„Pro mě za mě si jim říkejte třeba mechouši,“ utrhl se Newt. „Hlavně mi najděte něco, čím by šly rozbít ty pitomý dveře!“

„Tady,“ ozval se jeden menší chlapec a podal mu malý, ale robustní hasicí přístroj, který sundal ze stěny – Thomas si vzpomněl, že ho tam předtím zahlédl. Znovu si připadal provinile, že ani neví, jak se ten chlapec jmenuje.

Newt uchopil červený válec a chystal se jím kulovou kliku urazit. Thomas se postavil co nejblíž, dychtivý spatřit, co je na druhé straně dveří, i když měl velice nepříjemný pocit, že ať to bude cokoli, nebude se jim to líbit.

Newt zvedl hasicí přístroj a praštil jím do mosazné koule na dveřích. Hlasitý třesk doprovodilo hlubší prasknutí a chtělo to jen tři další údery, aby se celá souprava kliky s cinkáním rozbitých kovových součástek vysypala na podlahu. Dveře se pootevřely směrem ven, škvírkou úzkou jen natolik, aby bylo vidět, že na druhé straně je tma.

Newt tiše stál a hleděl na tu dlouhou, úzkou škvíru temnoty, jako by čekal, že z ní vyletí démoni

z podsvětí. Roztržitě podal hasicí přístroj zpátky chlapci, který ho našel. „Pojďme,“ řekl. Thomasovi se zdálo, že v jeho hlase zaslechl nepatrné zachvění.

„Počkat!“ vykřikl Pánvička. „Víme jistě, že tam chceme jít? Třeba ty dveře nebyly zamčený jenom tak bez důvodu.“

Thomas musel chtě nechtě souhlasit; něco tady nebylo v pořádku.

Minho postoupil dopředu, aby se postavil vedle Newta. Ohlédl se po Pánvičkovi a pak se podíval do očí Thomasovi. „Co jinýho máme dělat? Sedět tady a čekat, až se ti blázni dostanou dovnitř? Nech toho.“

„Ti magoři se přes okenní mříže hned tak nedostanou,“ odvětil Pánvička. „Zkusme se na okamžik zamyslet.“

„Čas na přemýšlení vypršel,“ prohlásil Minho. Kopl nohou a dveře se otevřely dokořán; jestli se

něco změnilo, tak jen to, že tma na druhé straně se zdála být ještě hlubší. „A navíc jsi to měl říct předtím, než jsme rozmlátili ten zámek, grinde. Teď už je pozdě.“

„Nesnáším, když máš pravdu,“ procedil mezi zuby Pánvička.

Thomas nedokázal přestat hledět otevřenými dveřmi do tůně inkoustové tmy. Cítil svíravou zlou předtuchu, kterou už znal až moc dobře. Věděl, že se muselo něco stát, jinak by pro ně lidé, kteří je zachránili, určitě už dávno přišli. Ale Minho a Newt měli pravdu – aby našli odpovědi, museli vyjít ven.

„Frase,“ promluvil Minho. „Půjdu první.“

Aniž počkal na odpověď, prošel otevřenými dveřmi a jeho tělo téměř okamžitě zmizelo v přítmí. Newt se na Thomase váhavě podíval a pak vykročil za ním. Thomas z nějakého důvodu usoudil, že je na něm, aby šel jako další on, a tak to udělal.

Krok za krokem opustil ložnici a s rukama nataženýma před sebe vstoupil do tmy společenské místnosti.

Zář, která přicházela zezadu, toho kolem něj moc neosvětlovala; kdyby šel s očima pevně zavřenýma, vyšlo by to prakticky nastejno. A uvnitř byl zápach, strašný zápach.

Minho vepředu vyjekl a pak zvolal: „Páni, dávejte pozor. Ze stropu visí něco… divnýho.“

Thomas zaslechl tiché skřípnutí nebo zavrzání. Jako by Minho vrazil do nízko pověšeného lustru

a rozhoupal ho sem a tam. Newtovo zabručení odkudsi zprava následoval kvičivý zvuk kovu taženého po podlaze.

„Stůl,“ oznámil Newt. „Dávejte bacha na stoly.“

Za Thomasovými zády se ozval Pánvička: „Nepamatujete si někdo, kde byly vypínače?“

„Právě tam mám namířeno,“ odvětil Newt. „Přísahal bych, že jsem jich pár zahlédl někde tady.“

Thomas šel poslepu dál dopředu. Jeho oči se maličko přizpůsobily. Zatímco před chvílí bylo všechno schované za hradbou tmy, teď viděl stopy různě odstupňovaných stínů. Přesto bylo něco špatně. Pořád byl lehce dezorientovaný, ale zdálo se, že věci jsou na místech, kde být nemají. Bylo to skoro, jako by –

„Blé-blé,“ vydal ze sebe s odporem Minho, jako by právě šlápl do hromady plopáků. Místností se rozlehl další vrzavý zvuk.

Ještě než se Thomas stačil zeptat, co se stalo, sám do něčeho narazil. Bylo to tvrdé a divně tvarované. Na omak to působilo jako látka.

„Mám to!“ vykřikl Newt.

Ozvalo se několik cvaknutí; nato se místnost znenadání rozhořela prudkým světlem zářivek, které Thomase na okamžik oslepilo. Vrávoravě couvl od věci, do které narazil. Jak si protíral oči, narazil do další tuhé figuríny a rozhoupal ji směrem od sebe.

„Jejda!“ vykřikl Minho.

Thomas přimhouřil oči; zrak se mu projasnil. Přinutil se rozhlédnout se po hrůzné scenérii kolem

sebe.

Po celé rozlehlé místnosti viseli ze stropu lidé – přinejmenším tucet. Všichni byli pověšení za krk.

Provazy byly překroucené a zařezávaly se do nachové, nafouklé kůže. Ztuhlá těla se nepatrně pohupovala sem a tam, z úst s bílými rty vylézaly bledě růžové jazyky. Všichni měli otevřené oči, i když byly zastřené jistou smrtí. Vypadalo to, že tam viseli už celé hodiny. Oblečení a některé obličeje se zdály být povědomé.

Thomas klesl na kolena. Znal ty mrtvé lidi.

Byli to ti, kteří Placery zachránili. Pouhý den předtím.

4. KAPITOLA

Thomas se postavil. Snažil se nedívat se na žádné z mrtvých těl. Napůl došel, napůl dovrávoral

k Newtovi, který pořád stál u vypínačů a vyděšeným pohledem těkal mezi mrtvolami rozvěšenými po místnosti.

Minho, který se k nim přidal, tlumeně nadával. Další Placeři vycházeli z ložnice a vykřikovali, když si uvědomili, co vidí. Thomas zaslechl, jak někteří zvracejí, dáví a plivou. Sám pocítil nenadálé nutkání udělat to samé, ale přemohl se. Co se stalo? Jak mohli o všechno tak rychle přijít? Žaludek se mu sevřel. Nechybělo mnoho, aby se zoufalstvím svalil na zem.

Potom si vzpomněl na Teresu.

Tereso! zakřičel v duchu. Tereso! Znovu a znovu telepaticky vyvolával její jméno. Oči měl zavřené a zuby zatnuté. Kde jsi?

Newt mu stiskl rameno. „Tommy,“ promluvil. „Frase, co je s tebou?“

Thomas otevřel oči a uvědomil si, že je zlomený v pase a rukama si objímá břicho. Pomalu se narovnal a pokusil se zahnat paniku, která ho uvnitř užírala. „Co… co myslíš? Rozhlédni se kolem.“

„Jo, ale vypadal jsi, jako by tě něco bolelo.“

„Jsem v pořádku – jenom jsem se snažil spojit se v hlavě s ní. Ale nejde to.“ Ale nebyl v pořádku.

Nerad připomínal ostatním, že on a Teresa spolu dokážou rozmlouvat telepaticky. A jestli všichni tihle lidé byli mrtví… „Musíme zjistit, kam ji zavřeli,“ vyhrkl. Naléhavě se snažil najít nějakou činnost, při které by si vyčistil hlavu. Rozhlédl se po místnosti a dělal při tom všechno pro to, aby mu pohled nepadl na mrtvá těla. Hledal dveře, které by mohly vést do její místnosti. Řekla, že je na opačné straně společenské místnosti, než spí oni všichni.

Tam. Žluté dveře s mosaznou klikou.

„Má pravdu,“ řekl Minho skupince. „Rozdělte se a najděte ji.“

„Možná už se stalo.“ Thomas se dal do pohybu, překvapený tím, jak rychle se vzpamatoval. Jak běžel ke dveřím, vyhýbal se tělům a stolům. Určitě byla uvnitř, v bezpečí stejně jako oni. Dveře byly zavřené, což bylo dobré znamení. Nejspíš zamčené. Třeba hluboce usnula jako on. Proto byla zticha

a nijak nereagovala. Byl už skoro u dveří, když si uvědomil, že možná budou potřebovat něco, čím by se do místnosti probourali. „Vezměte někdo ten hasičák!“ křikl přes rameno. Puch ve společenské místnosti byl příšerný. Když se Thomas v jednu chvíli zhluboka nadechl, udělalo se mu zle.

„Winstone, dojdi pro něj!“ poručil za jeho zády Minho.

Thomas se dostal ke dveřím jako první a zkusil vzít za kliku. Ani se nepohnuly, byly zamčené. Pak si všiml malé cedulky z průhledného plastu pověšené na stěně, o rozměrech asi tři krát deset centimetrů. Do škvíry byl zasunut lístek papíru, na němž bylo natištěno několik slov:

Teresa Agnes, Skupina A, Subjekt A1.

Zrádce.

Zvláštní bylo, že Thomase ze všeho nejvíc zaujalo Teresino příjmení. Nebo alespoň to, co jako její příjmení vypadalo. Agnes. Nevěděl proč, ale překvapilo ho to. Teresa Agnes. V útržkovitém povědomí o minulosti, které se vznášelo v jeho stále ještě chatrných vzpomínkách, nenacházel nikoho, kdo by tomu jménu odpovídal. On sám byl přejmenovaný podle Thomase Edisona, slavného vynálezce. Ale Teresa Agnes? Nikdy o ní neslyšel.

Všechna jejich jména byla samozřejmě ze všeho nejvíc žert, pravděpodobně bezcitný způsob, kterým se Tvůrci – ZLOSIN, nebo kdo jim to způsobil – snažili odcizit si skutečné lidi, které

ukradli skutečným matkám a otcům. Thomas se nemohl dočkat, až se jednou dozví, jak se jmenoval po narození, jaké jméno zůstalo otištěné v paměti jeho rodičů, ať už byli kdokoli. Ať byli kdekoli.

Útržkovité vzpomínky, které původně získal při absolvování proměny, v něm navodily dojem, že neměl rodiče, kteří by ho milovali. Že o něho nestáli, ať už to byl kdokoli. Že byl odveden za strašlivých okolností. Ale teď tomu odmítal věřit, obzvlášť poté, co se mu v noci o mámě zdálo.

Minho mu před očima luskl prsty. „Haló? Je Thomas doma? Teď není vhodná chvíle na snění.

Spousta mrtvejch těl a smrad jako u Pánvičkových jam na odpadky. Prober se.“

Thomas se k němu otočil. „Promiň. Jen jsem se zamyslel, že je divný, že Teresino příjmení je Agnes.“

Minho zamlaskal jazykem. „Koho to zajímá? Co je to za blbost, že je zrádce?“

„A co znamená ‚Skupina A, Subjekt AI?‘“ To byl Newt. Podal Thomasovi hasicí přístroj. „Teď jsi každopádně na řadě ty, abys tu podělanou kliku urazil.“

Thomas si hasicí přístroj vzal. Najednou měl na sebe vztek, že přemýšlením o té pitomé cedulce promarnil třeba jen několik sekund. Teresa byla uvnitř a potřebovala jejich pomoc. Nechtěl se nechat znepokojovat slovem zrádce, a tak válec vzal a udeřil jím do kliky. Vzduchem zazvonil třesk kovu o kov a rukou mu do ramene projelo prudké škubnutí. Ucítil, že klika maličko povolila. Po dvou dalších ranách upadla a dveře se na několik centimetrů otevřely.

Thomas odhodil hasicí přístroj stranou, chytil dveře a otevřel je dokořán. Netrpělivé očekávání se mísilo s obavou z toho, co by tam mohl najít. Vešel do osvětlené místnosti jako první.

Byla to menší verze chlapecké ložnice s pouhými čtyřmi palandovými postelemi, dvěma šatními skříněmi a zavřenými dveřmi, které nejspíš vedly do další koupelny. Všechny postele byly úhledně ustlané s výjimkou jedné, na níž byly přikrývky odhozené na stranu, polštář visel přes okraj a prostěradlo bylo celé zmuchlané. Ale po Terese tam nebylo ani stopy.

„Tereso!“ zavolal Thomas. Hrdlo měl při tom stažené panikou.

Přes zavřené dveře se ozval vířivý, svištivý zvuk splachované toalety a Thomasem se rozlila náhlá úleva. Byla tak prudká, že si málem musel sednout. Teresa byla tady, nic se jí nestalo. Uklidnil se

a vykročil ke koupelně, ale Newt se natáhl a chytil ho za ruku.

„Jsi zvyklej bydlet s partou kluků,“ připomněl mu. „Myslím, že není zrovna zdvořilý vtrhnout na dámskej záchod. Chvíli počkej, než vyjde ven.“

„Potom budeme muset všechny dostat sem a uspořádat shromáždění,“ dodal Minho. „Nesmrdí to tady a nejsou tady okna, kterými by na nás mohli řvát raplové.“

Thomas si až do toho okamžiku absence oken nevšiml, i když to s ohledem na chaos v jejich ložnici mělo být to nejnápadnější. Raplové. Skoro na ně zapomněl.

„Doufám, že sebou hodí,“ zamumlal.

„Všechny sem přivedu,“ řekl Minho. Otočil se a vyšel zpátky do společenské místnosti.

Thomas upíral oči na dveře koupelny. Do místnosti se protlačili Newt, Pánvička a několik dalších Placerů a sedli si na palandy. Všichni seděli v předklonu, s lokty opřenými o kolena, a roztržitě si mnuli ruce. Řeč jejich těl jasně prozrazovala, jak jsou nervózní a neklidní.

Tereso? řekl Thomas v duchu. Slyšíš mě? Čekáme tady na tebe.

Nedostal žádnou odpověď. A pořád cítil tu bublinu prázdnoty, jako by její přítomnost natrvalo zmizela.

Ozvalo se cvaknutí. Klika na dveřích do koupelny se pohnula a dveře se otevřely: tak, že se otočily směrem k Thomasovi. Vykročil a chystal se Teresu obejmout – bylo mu jedno, kdo všechno to uvidí. Jenže osoba, jež do místnosti vstoupila, nebyla Teresa. Thomas se zarazil v půli kroku a jen taktak neklopýtl.

Všechno v něm jako by se v tom okamžiku zhroutilo.

Byl to chlapec.

Na sobě měl stejné oblečení, jaké minulou noc vyfasovali i oni – čisté, světle modré pyžamo

s horním dílem na knoflíky a flanelovými kalhotami. Měl olivovou pleť a tmavé vlasy, které byly překvapivě krátké. Jediné, co Thomasovi zabránilo, aby ho popadl za límec a lomcoval s ním tak dlouho, dokud z něho nedostane nějaké odpovědi, byl bezelstný údiv v jeho tváři.

„Kdo jsi?“ zeptal se Thomas. Bylo mu jedno, že to od něho zní nepřívětivě.

„Kdo jsem?“ odvětil s lehkým sarkasmem chlapec. „Kdo jste vy?“

Newt se znovu postavil. Stál k novému chlapci dokonce blíž než Thomas. „Nezahrávej si s námi.

Máme proti tobě dost velkou převahu. Vysyp, kdo jsi.“

Chlapec si založil ruce na prsou. Celé jeho tělo zaujalo vzdorný postoj. „Tak jo. Já jsem Aris. Co dalšího vás zajímá?“

Thomas měl chuť mu jednu ubalit. Choval se namyšleně a frajersky, a Teresa zatím byla pryč. „Jak ses sem dostal? Kde je ta holka, která tady včera večer spala?“

„Holka? Jaká holka? Jsem tady sám a bylo to tak od chvíle, co mě tady včera večer zavřeli.“

Thomas se otočil a ukázal zpátky ke dveřím do společenské místnosti. „Venku je cedulka, na

které se píše, že tohle je její pokoj. Teresa… Agnes. O nějakým čónovi, kterej se jmenuje Aris, ani slovo.“ Zřejmě dal do hlasu něco, z čeho chlapec pochopil, že se nejedná o žert. Smířlivě zvedl ruce.

„Hele, kámo, já vážně nevím, o čem mluvíš. Včera večer mě sem zavřeli, spal jsem v téhle posteli,“ – ukázal na lůžko se zmuchlaným prostěradlem a přikrývkou – „před nějakýma pěti minutama jsem se probudil a šel jsem se vyčůrat. Jméno Teresa Agnes jsem v životě neslyšel. Je mi líto.“

Krátká úleva, kterou si Thomas dopřál, když slyšel spláchnutí toalety, se oficiálně roztříštila na kusy. Nevěděl, na co dalšího by se zeptal, a tak si vyměnil pohled s Newtem.

Newt zlehka pokrčil rameny a otočil se zpátky k Arisovi. „Kdo tě sem včera večer zavřel?“ Aris bezmocně zvedl ruce, potom je nechal klesnout zpátky a pleskl jimi o boky. „Vážně nevím,

kámo. Banda lidí s pistolema, kteří nás zachránili a tvrdili nám, že teď už bude všechno dobrý.“

„Před čím vás zachránili?“ zeptal se Thomas. Začínalo to být podivné. Opravdu hodně podivné.

Aris sklopil zrak k podlaze a svěsil ramena. Vypadalo to, jako by se přes něho převalila nějaká strašlivá vzpomínka. Povzdechl si a pak konečně vzhlédl zpátky k Thomasovi a odpověděl.

„Před Labyrintem, kámo. Před Labyrintem.“

5. KAPITOLA

V Thomasovi se něco zlomilo. Ten kluk nelhal – poznal to. Vyděšený výraz, který se Arisovi usadil v obličeji, dobře znal. Thomas to sám zažil a viděl to na příliš mnoha jiných tvářích. Přesně věděl, jaké

strašlivé vzpomínky způsobí, že člověk vypadá takto. Zároveň věděl, že Aris nemá ani ponětí, co se stalo s Teresou.

„Možná by sis měl sednout,“ řekl Thomas. „Myslím, že je toho dost, o čem si potřebujeme promluvit.“

„Jak to myslíš?“ zeptal se Aris. „Kdo vlastně jste? Odkud jste přišli?“

Thomas se maličko zasmál. „Labyrint. Rmutové. ZLOSIN. Můžeš si vybrat.“ Stalo se toho tolik, že nevěděl, kde začít. Nemluvě o tom, že se mu z obav o Teresu motala hlava. Nejraději by vyběhl z pokoje a začal po ní hned pátrat, ale zůstal.

„Lžete,“ dostal ze sebe Aris. Hlas mu zeslábl v šepot a jeho obličej o jeden odstín zbledl.

„Ne, nelžeme,“ ozval se Newt. „Tommy má pravdu. Potřebujeme si promluvit. Vypadá to, že jsme přišli z podobných míst.“

„Kdo to je?“

Thomas se otočil a uviděl Minha, který se právě vrátil. Za ním na druhé straně dveří stál hlouček Placerů. Obličeje měli zkřivené odporem ze zápachu, který tam byl, a oči ještě plné hrůzy z pohledu na to, co v místnosti za nimi viselo.

„To je Aris,“ řekl Thomas. Udělal krok stranou a ukázal na druhého chlapce. „Arisi, tohle je Minho.“

Minho ze sebe vykoktal několik nesrozumitelných slov, jako by se nedokázal rozhodnout, odkud

začít.

„Mám návrh,“ prohlásil Newt. „Pojďme sundat ty horní postele a rozmístit je po pokoji. Pak si

budeme moct všichni sednout a popřemýšlet o tom, co se u všech všudy děje.“

Thomas zavrtěl hlavou. „Ne. Nejdřív musíme najít Teresu. Musí být v nějaké jiné místnosti.“

„Žádná není,“ upozornil Minho.

„Jak to myslíš?“

„Ještě jednou jsem to všechno zkontroloval. Je tady velká společenská místnost, tenhle pokoj

a několik frasnejch dveří, který vedou ven – odkud jsme včera přišli z toho autobusu. Jsou zamčený a mají řetízek zevnitř. Nedává to smysl, ale žádný jiný dveře nebo východy nevidím.“

Thomas nechápavě zavrtěl hlavou. Měl pocit, jako by mu v mozku spřádalo pavučiny na milion pavouků. „Ale… co ten včerejší večer? Odkud se vzalo to jídlo? Nevšimli jste si někdo dalších pokojů, kuchyně nebo něčeho takového?“ Rozhlédl se s nadějí, že dostane odpověď, ale nikdo neřekl ani slovo.

„Třeba jsou tady tajný dveře,“ promluvil nakonec Newt. „Hele, můžeme vždycky dělat jenom jednu věc. Potřebujeme –“

„Ne!“ vykřikl Thomas. „Na žvanění s Arisem máme celej den. Podle té cedulky na dveřích by tady Teresa někde měla být – musíme ji najít!“

Aniž čekal na odpověď, zamířil ke dveřím zpět do společenské místnosti a prodral se mezi chlapci, až se dostal ven. Zápach ho udeřil, jako kdyby mu někdo na hlavu vylil kýbl nezředěných splašků.

Nafouklá, fialová těla visela jako ulovená zvěř, kterou si lovci nechali usušit. Hleděla na něho svýma mrtvýma očima.

Známé šimrání nevolnosti mu přepadlo žaludek a aktivovalo dávicí reflex. Na okamžik zavřel oči a silou vůle se pokusil přesvědčit útroby, aby se zklidnily. Když to konečně udělaly, začal se rozhlížet, jestli po Terese nenajde nějaké stopy. Maximálně se při tom soustředil, aby se nedíval na ty mrtvé.

Pak ho napadlo něco strašlivého. Co když…

Proběhl místnost a propátral obličeje těl. Žádný jí nepatřil. Pomíjivý okamžik paniky rozpustila úleva a on se zaměřil na místnost jako takovou.

Stěny po obvodu společenské místnosti snad ani nemohly být holejší: hladká, bíle vymalovaná omítka, bez jakéhokoli zdobení. A z nějakého důvodu žádná okna. Položil levou ruku na zeď a rychle začal místnost obcházet kolem dokola. Došel ke dveřím chlapecké ložnice, minul je a pokračoval

k velkému vstupu, kterým předchozího dne přišli. Venku byl v té době liják, což mu teď s ohledem na jasné slunce, které předtím zahlédl zářit za těmi šílenci, připadalo až neskutečně.

Vchod – nebo východ – tvořily dvojité ocelové dveře, jejichž povrch měl stříbrný lesk. A přesně jak to řekl Minho, rukojeťmi na dveřích byl propleten a utažen silný řetěz – s články tlustými víc než dva centimetry a dvěma zaklapnutými velkými zámky, aby to tak zůstalo. Thomas za řetěz zatahal, aby zkusil, jak je pevný. Kov ho pod rukama chladil a řetěz jako takový nepovolil ani o trošku.

Očekával z druhé strany bušení – raply snažící se dostat dovnitř, tak jako to dělali u oken v ložnici.

Ale v místnosti zůstával klid. Jediné zvuky byly tlumené a vycházely z obou ložnic – vzdálený křik a vřískot raplů a šum hovoru z pokoje, kde byli Placeři.

Thomas zdeptaně pokračoval v obcházení stěn, dokud se nevrátil k místnosti, která měla být Teresina. Nikde nic, ani škvírka nebo rýha, z níž by se dalo usuzovat na další východ. Prostorná místnost nebyla dokonce ani čtvercová – jednalo se o velký ovál, který neměl rohy v pravém smyslu.

Byl dokonale zmatený. V úvahách se vrátil k předchozímu večeru, kdy tam všichni seděli a cpali se pizzou, jako by umírali hlady, což byla vlastně pravda. Určitě by si všimli, kdyby tam byly další dveře, kuchyně nebo něco takového. Jenže čím víc o tom přemýšlel, čím víc se snažil představit si, jak to vypadalo, tím to bylo nezřetelnější. V hlavě se mu spustil alarm – nebylo by to poprvé, co by se jim někdo vrtal v mozku. Stalo se to znovu? Upravili nebo vymazali jim paměť?

A co se stalo s Teresou?

V zoufalství ho napadlo zkusit lézt po podlaze, jestli tam nenajde padací dvířka nebo něco takového

– nějaké vodítko k tomu, co se přihodilo. Ale nedokázal s těmi rozkládajícími se těly strávit už ani minutu. Jediné, co zbývalo, byl ten nový kluk. S povzdechem zamířil zpátky do malého pokoje, kde ho našli. Aris musel vědět něco, co jim pomůže.

Horní postele byly přesně podle Newtova rozkazu sundány ze spodních a rozestavěny kolem stěn místnosti. Vzniklo tak dost prostoru, aby se devatenáct dalších Placerů a Aris mohlo posadit do kruhu, tak aby všichni viděli na všechny ostatní.

Když si Minho Thomase všiml, poplácal na volné místo vedle sebe. „Přece jsem ti to říkal, vogo.

Sedni si, ať si můžeme promluvit. Počkali jsme na tebe. Ale nejdřív zkus zavřít ty frasný dveře – smrdí to tam hůř než Gallyho zkažený haksny.“

Thomas za sebou beze slova zavřel dveře, přešel k němu a posadil se. Nejraději by zabořil hlavu do dlaní, ale neudělal to. Nic přímo neukazovalo na to, že by Terese hrozilo nějaké nebezpečí. Jistě, dělo se něco podivného, ale mohlo existovat milion vysvětlení, přičemž v mnoha z nich byla v pořádku.

Newt zaujal místo na posteli napravo. Seděl tak u kraje, že se matrace dotýkal jenom kouskem zadku. „Tak fajn, pusťme se do toho podělanýho vyprávění, ať se můžeme dostat ke skutečnýmu problému

– že potřebujeme najít něco k jídlu.“

Jako by jeho žaludek čekal na znamení, Thomas ucítil, že má palčivý hlad, a uslyšel, jak mu kručí v břiše. Zatím si ten problém vůbec neuvědomil. S vodou to bylo v pohodě – měli koupelny –, ale po jídle nebylo nikde ani památky.

„Guty,“ prohlásil Minho. „Povídej, Arisi. Řekni nám všechno.“

Nový chlapec seděl na druhé straně místnosti přímo proti Thomasovi. Placeři po obou stranách neznámého mladíka se odsunuli až na krajíčky postele. Jenže Aris zavrtěl hlavou. „To zrovna. Začněte vy.“

„Fakt?“ zeptal se Minho. „Co kdybysme si vzali do parády ten tvůj frasnej ksicht a střídali se na něm tak dlouho, až by tě vlastní máma nepoznala? A pak bysme tě znova vyzvali, abys mluvil.“

„Minho,“ ozval se příkře Newt. „Není důvod –“

Minho na nového chlapce prudce ukázal. „Nehoupej mě, vogo. Tenhle čón může bejt klidně jeden z Tvůrců. Někdo ze ZLOSINu, koho sem nasadili, aby nás špehoval. Je klidně možný, že ty lidi venku zabil on – je jedinej, koho neznáme, a dveře i okna jsou zamčený! Mám už toho plný zuby, jak se chová nadutě, když je nás proti němu dvacet. První by měl mluvit on.“

Thomas v duchu zaúpěl. Jestli něco věděl, tak to, že když bude Minho chlapce děsit, nikdy se nerozpovídá.

Newt si povzdechl a podíval se na Arise. „Má pravdu. Jednoduše nám vysvětli, jak jsi to myslel, když jsi řekl, že jsi přišel z toho podělanýho Labyrintu. Protože my jsme odtamtud utekli a evidentně jsme tě tam nikdy nepotkali.“

Aris si promnul oči a pak pohlédl Newtovi přímo do tváře. „Tak jo, poslouchejte. Hodili mě do obrovského bludiště z vysokých kamenných zdí – ale předtím mi vymazali paměť. Věděl jsem jenom, jak se jmenuju. Žil jsem tam s bandou holek. Muselo jich být nějakých padesát a já jsem byl jediný kluk. Před několika dny jsme utekli – lidi, kteří nám pomohli, nás několik dní drželi ve velké tělocvičně, a pak mě včera večer přestěhovali sem – ale nikdo mi nic nevysvětlil. Co je to za blbost, že jste taky byli

v labyrintu?“

Posledních několik Arisových slov Thomas přes udivené projevy ostatních Placerů skoro neslyšel. V hlavě měl pořádný zmatek. Aris ze sebe vysypal, čím prošel, tak jednoduše a rychle, jako by popisoval výlet na pláž. Ale zdálo se to šílené. Kolosální, jestli to byla pravda. Naštěstí někdo zformuloval přesně to, co se Thomas snažil utřídit si v hlavě.

„Zadrž na chvilku,“ řekl Newt. „Takže jsi žil ve velkém labyrintu, na farmě, kde se zdi každou noc zavíraly? Jenom ty a několik desítek holek? Ti tvorové se jmenovali rmutové? Přišel jsi tam jako poslední? A potom se všechno podělalo? Byl jsi v kómatu, když ses tam dostal? S lístkem, na kterém stálo, že jsi úplně poslední?“

„Jejda, jejda, jejda,“ sypal ze sebe Aris, ještě než Newt domluvil. „Odkud to všechno víte? Jak…?“

„Frase, je to stejnej experiment,“ prohlásil Minho. Předchozí bojovnost z jeho hlasu vyprchala.

„Nebo stejnej… nevím co. Jenže u nich byly samý holky a jeden kluk, zatímco u nás jsme byli samí kluci a jedna holka. ZLOSIN nejspíš postavil dva labyrinty a dělal dva různý testy!“

Thomas se k tomu ve svých úvahách už dopracoval a vzal to jako hotovou věc. Nakonec se vzpamatoval natolik, aby dokázal promluvit. Pohlédl na Arise. „Řekli ti, že jsi spouštěč?“

Aris přikývl. Očividně byl stejně vyvedený z míry jako všichni ostatní v místnosti.

„A mohl jsi…,“ začal Thomas, ale zaváhal. Pokaždé, když o tom začal mluvit, si připadal, jako by před okolím přiznával, že je blázen. „Mohl jsi s některou z těch dívek mluvit uvnitř hlavy? Jakoby telepaticky?“

Aris vytřeštil oči a zadíval se na Thomase, jako by chápal temné tajemství, kterému může porozumět jen někdo, kdo je zná.

Slyšíš mě?

Ta věta se v Thomasově hlavě objevila tak zřetelně, až si v prvním okamžiku myslel, že to Aris řekl nahlas. Jenže to tak nebylo – jeho rty se ani nepohnuly.

Slyšíš mě? zopakoval chlapec. Thomas zaváhal a polkl. Slyším.

Zabili ji, odpověděl mu Aris. Mou nejlepší kamarádku zabili.

6. KAPITOLA

„Co se děje?“ zeptal se Newt. Očima těkal mezi Thomasem a Arisem. „Proč se na sebe díváte, jako byste se do sebe právě zamilovali?“

„On to umí taky,“ odvětil Thomas, aniž od nového chlapce odtrhl zrak. Ostatní vnímal jen periferně.

Arisova poslední věta ho vyděsila; jestli zabili jeho telepatickou partnerku, tak…

„Co umí?“ nechápal Pánvička.

„Co asi,“ prohlásil Minho. „Je to stejná zrůda jako Thomas. Můžou spolu mluvit uvnitř hlavy.“ Newt zpražil Thomase zlostným pohledem. „Opravdu?“

Thomas přikývl a málem na Arise znovu telepaticky promluvil, ale v posledním okamžiku to řekl nahlas. „Kdo ji zabil? Co se stalo?“

„Kdo zabil koho?“ dožadoval se Minho. „Nechte si to svoje pitomý vúdú od cesty, když jsme tady

my.“

Thomas, kterému už slzely oči, konečně odtrhl pohled od Arise a zadíval se na Minha. „Měl

někoho, s kým tak mohl mluvit, stejně jako jsem to dělal já. Vlastně… dělám. Ale prý tu holku zabili. Chci vědět, kdo jsou ti oni.“

Aris svěsil hlavu; z místa, kde seděl Thomas, to vypadalo, jako by měl zavřené oči. „Vážně

nevím, kdo jsou. Je to strašně zmatené. Nedovedl jsem rozeznat ty zlé od těch dobrých. Ale myslím, že nějak přinutili Beth, aby… aby mou kamarádku… bodla. Jmenovala se Rachel. Je mrtvá, kámo. Je mrtvá.“ Zakryl si obličej oběma rukama.

Thomas ucítil skoro až bolestivý nával zmatku. Všechno nasvědčovalo tomu, že Aris přišel z jiné verze Labyrintu, uspořádaného stejným způsobem s výjimkou toho, že poměr chlapců a dívek byl obrácený. Aris by tak byl jejich obdobou Teresy. A tahle Beth vypadala jako jejich verze Gallyho, který zabil Chucka. Nožem. Znamenalo to, že Gally měl místo něho zabít Teresu?

Jenže proč byl teď Aris tady? A kam zmizela Teresa? Věci, které do sebe v jeho hlavě už málem začaly zapadat, se znovu rozsypaly.

„A jak se stalo, že ses ocitl u nás?“ zeptal se Newt. „Kde jsou všechny ty holky, o kterých pořád mluvíš? Kolika z nich se s tebou podařilo uniknout? Přivezli vás sem všechny, nebo jenom tebe?“

Thomas se neubránil tomu, aby k Arisovi pocítil soucit. Za to, že byl tak grilovaný podobnými otázkami poté, co prožil něco takového. Kdyby role byly prohozené, kdyby on viděl, jak byla zabita Teresa… Bylo dost hrozné už jen sledovat, jak se to přihodilo Chuckovi.

Dost hrozné? pomyslel si. Nebo bylo vidět umírat Chucka horší? Thomasovi se chtělo křičet. V tu chvíli byl celý svět prostě podělaný.

Aris vzhlédl a setřel si z tváří několik slz. Udělal to bez sebemenšího náznaku studu a Thomas si najednou uvědomil, že mu ten kluk začíná být sympatický.

„Hele,“ promluvil chlapec. „Jsem stejně zmatený jako všichni ostatní. Přežilo nás asi třicet.

Odvezli nás do tělocvičny, dali nám najíst, nechali nás se umýt. Potom mě včera večer šoupli sem, že prý bych měl být sám, protože jsem kluk. A to je všechno. Pak jste se objevili vy, šádi.“

„Šádi?“zopakoval Minho.

Aris zavrtěl hlavou. „Kašli na to. Vlastně ani nevím, proč se to říká. Ale když jsem se tam objevil, to slovo se používalo.“

Minho a Thomas se na sebe podívali a usmáli se. Vypadalo to, že obě skupiny si vymyslely vlastní slovník.

„Hej,“ zvolal jeden z Placerů, kterého Thomas pořádně neznal. Opíral se o stěnu za Arisem a ukazoval na něho. „Co to máš z boku na krku? Něco černýho, hned pod límcem?“

Aris se zkusil podívat dolů. Ale nedokázal ohnout krk tak, aby na tu část svého těla viděl. „Cože?“ Jak se Aris kroutil, Thomas zahlédl tmavou skvrnu vzadu na krku těsně nad vrškem jeho pyžama.

Vypadalo to jako tlustá čára, která se táhla od důlku u klíční kosti až dozadu. A byla přerušovaná, jako by se jednalo o písmena.

„Počkej, podívám se na to,“ navrhl Newt. Vstal z postele a došel k němu. Jeho kulhání – památka na minulost, se kterou se Thomasovi nikdy nesvěřil – se při tom projevovalo víc než obvykle. Zvedl ruku

a stáhl Arisovi vršek pyžama víc dolů, aby si ty zvláštní značky mohl lépe prohlédnout. Newt přimhouřil oči, jako by nevěřil vlastním očím. „Je to tetování,“ prohlásil.

„Co se tam píše?“ zeptal se Minho, třebaže se už zvedl z postele a vykročil k nim, aby se podíval

sám.

Když Newt hned neodpověděl, zvědavost přinutila Thomase vstát. Krátce nato už byl vedle Minha

a nakláněl se, aby si tetování prohlédl na vlastní oči. Když uviděl, co je tam tiskacím písmem napsáno, srdce mu vynechalo.

Majetek ZLOSIN. Skupina B, Subjekt B1. Partner.

„Co to má znamenat?“ zeptal se Minho.

„Co je tam napsané?“ chtěl vědět Aris. Přejel si rukou po ramenou a kolem krku, aby si kůži

ohmatal, a stáhl límeček trika dolů. „Přísahám, že včera večer to tam nebylo!“

Newt mu ta slova přeříkal a pak zopakoval: „Majetek ZLOSIN? Myslel jsem, že jsme jim utekli. A ty že jsi jim utekl taky. Nebo jak to vlastně je.“ Otočil se a s viditelným zklamáním si odešel sednout zpátky na postel.

„A proč bys měl být označený jako Partner?“ přemítal Minho, který si tetování dál prohlížel. Aris zavrtěl hlavou. „Nemám tušení. Přísahám. A dřív než včera večer to tam prostě být nemohlo.

Osprchoval jsem se a podíval jsem se do zrcadla. Musel bych to vidět. A v Labyrintu by si toho určitě někdo všiml.“

„Chceš říct, že ti udělali tetování uprostřed noci?“ otázal se Minho. „A ty sis toho ani nevšiml?

Netahej nás za nos, vogo.“

„Přísahám!“ trval na svém Aris. Pak vstal a odešel do koupelny, nejspíš proto, aby si ta slova zkusil prohlédnout sám.

„Frase, nevěřím mu jediný slovo,“ pošeptal Minho Thomasovi, když si šli znovu sednout. Pak, když se předklonil a chystal se žuchnout sebou zpátky na matrace, se jeho triko posunulo natolik, aby se ukázala tlustá černá čára na jeho krku.

„Páni!“ uklouzlo Thomasovi.

„Co je?“ zeptal se Minho a podíval se na Thomase, jako by mu právě na čele vyrostlo třetí ucho.

„U tebe – na krku,“ dostal ze sebe konečně Thomas. „Máš to tam taky!“

„O čem to mluvíš, frase?“ vyhrkl Minho a zatahal si za triko. Obličej měl při tom celý zkřivený, jak se snažil zahlédnout něco, co zahlédnout nemohl.

Thomas k němu přiskočil, pleskl ho přes ruce, aby je dal pryč, a pak mu ohrnul límeček trika.

„U všech… Je to tam! To samý, až na…“ Thomas si ta slova pro sebe přečetl.

Majetek ZLOSIN. Skupina A, Subjekt A7. Vůdce.

„Co, vogo!“ zakřičel na něho Minho.

Většina Placerů se nahrnula za Thomase, aby to viděla taky. Thomas rychle přečetl vytetovaná slova nahlas. Překvapilo ho, že to dokázal bez zakoktání.

„To si děláš srandu, čóne,“ řekl Minho a vstal. Prodral se hloučkem chlapců a zamířil za Arisem do koupelny.

Nato propuklo šílenství. Thomas tahal za trika jiným a sám cítil, že mu stahují jeho. Všichni začali mluvit jeden přes druhého.

„Všichni tam máme Skupina A.“

„Majetek ZLOSIN, stejně jako on.“

„Ty jsi Subjekt A-třináct.“

„A-tři.“

„A-deset.“

Thomas se pomalu otáčel kolem dokola a omámeně sledoval, jak si Placeři navzájem předčítají tetování. Většina jich neměla další označení jako Aris a Minho, jenom prohlášení o majetku. Newt chodil od jednoho chlapce k druhému a osobně se díval. Ve tváři měl kamenný výraz, jako by se soustředil na to, aby si jména a označení uložil do paměti. Pak, čistě náhodou, se oba dva ocitli proti sobě.

„Co tam mám já?“ zeptal se Newt.

Thomas odtáhl límec Newtova trika stranou a naklonil se, aby mohl slova vyleptaná do jeho kůže přečíst. „Jsi Subjekt A-pět a říkají ti Spojovník.“

Newt se na něho udiveně podíval. „Spojovník?“

Thomas triko pustil a ustoupil. „Jo. Nejspíš proto, že jsi jako něco, co nás všechny drží pohromadě.

Nevím. Přečti, co tam mám já.“

„Už se stalo –“

Thomas si všiml, že Newtova tvář dostala zvláštní výraz. Váhavý. Nebo vystrašený. Jako by Thomasovi nechtěl říct, co v jeho tetování stojí. „Tak co?“

„Jsi Subjekt A-dva,“ odvětil Newt. Pak sklopil oči.

„A dál?“ naléhal Thomas.

Newt zaváhal a pak odpověděl, aniž se na něho podíval. „Nemáš tam žádné označení. Stojí tam jenom… ‚K zabití Skupinou B.‘“

7. KAPITOLA

Thomas neměl čas pořádně zpracovat, co Newt řekl. Snažil se přijít na to, jestli je víc zmatený nebo vystrašený, když se místností najednou rozlehlo řinčivé zvonění. Instinktivně si zakryl uši rukama

a rozhlédl se po ostatních.

Všiml si v jejich tvářích nechápavého poznání, a pak mu to došlo. Byl to tentýž zvuk, který slyšel

v Labyrintu těsně předtím, než Klec přivezla Teresu. Tehdy jedinkrát ho zaslechl. Teď, když byl zavřený v malé místnosti, to bylo jiné – silnější, říznuté překrývajícími se ozvěnami. I tak si byl poměrně jistý, že je to stejný zvuk. Byla to siréna, která se v Placu používala k oznámení, že dorazil nováček.

A nepřestávalo to; Thomas cítil, jak se mu pod víčky rodí bolest hlavy.

Placeři chodili po pokoji a civěli na stěny a na strop, jako by se snažili odhalit zdroj toho hluku. Někteří si sedli na postele a přitiskli ruce ke spánkům. Thomas se pokusil zjistit, odkud se siréna ozývá, ale nic neviděl. Žádné reproduktory, žádné vytápěcí nebo klimatizační průduchy ve stěnách, prostě nic. Jen zvuk přicházející ze všech stran současně.

Newt ho chytil za ruku a zakřičel mu do ucha: „To je bažantí siréna!“

„Já vím.“

„Proč zvoní?“

Thomas pokrčil rameny. Doufal, že jeho obličej neprozrazuje, jak je naštvaný. Jak měl asi vědět, co se děje?

Minho s Arisem se znovu vynořili z koupelny. Očima pátrali v místnosti po odpovědích a bezděčně se mnuli vzadu na šíji. Netrvalo dlouho, než si uvědomili, že podobná tetování mají i ostatní. Pánvička došel ke dveřím, které vedly zpět do společenské místnosti, a právě se chystal dotknout se dlaní místa, kde bývala uražená klika.

„Počkej!“ zakřičel z náhlého popudu Thomas. Přeběhl za Pánvičkou ke dveřím. Cítil, že Newta má hned za sebou.

„Proč?“ otázal se Pánvička. Ruka mu pořád visela jen několik centimetrů od dveří.

„Nevím,“ odpověděl Thomas. Nebyl si jistý, jestli je ho přes to řinčení vůbec slyšet. „Je to alarm.

Třeba se děje něco hodně špatného.“

„Jo!“ zakřičel jako odpověď Pánvička. „A třeba se odsud musíme dostat!“

Nečekal, co Thomas řekne, a opřel se do dveří. Když se nepohnuly, zatlačil víc. Když ani pak nezaznamenal žádnou reakci, zapřel se do nich ramenem, celou svou vahou.

Nic. Byly zavřené stejně pevně, jako by byly zazděné.

„Urazili jste tu frasnou kliku!“ vykřikl Pánvička a praštil do dveří otevřenou dlaní.

Thomas už nechtěl křičet; byl unavený a bolelo ho v krku. Otočil se, opřel se o stěnu a sepnul ruce.

Většina Placerů vypadala stejně zničeně jako on – měli už po krk hledání odpovědí nebo cesty ven. Všichni buď seděli na posteli, nebo s prázdným výrazem ve tváři postávali kolem.

Spíš ze zoufalství než z jiného důvodu Thomas zkusil znovu zavolat Teresu. Pak udělal ještě několik takových pokusů. Teresa však neodpověděla a on ve všem tom kraválu stejně nevěděl, jestli by se dokázal dost soustředit, aby ji vůbec slyšel. Pořád pociťoval její nepřítomnost; bylo to jako se jednou ráno probudit a nemít v puse žádné zuby. Člověk by taky nemusel běžet pro zrcadlo, aby poznal, že jsou pryč.

Pak siréna přestala.

Ticho ještě nikdy nemělo vlastní zvuk. Dosedlo na místnost prudce, jako bzučící úl plný včel, až Thomas musel zvednout ruku a každé ucho si protřepat prstem. Každý nádech v místnosti, každé povzdechnutí, zněly v porovnání s tím bizarním oparem ticha jako výbuchy.

Newt promluvil jako první. „Neříkejte mi, že nám tady ještě hodí na krk nějaký pitomý bažanty.“

„Kde tady asi mají Klec?“ poznamenal sarkasticky Minho.

Tiché vrznutí způsobilo, že Thomas rychle hodil pohledem po dveřích do společenské místnosti. Pootevřely se o několik centimetrů a v místě, kde teď nedoléhaly, bylo vidět pruh tmy. Na druhé straně někdo zhasl. Pánvička o krok couvl.

„Nejspíš chtějí, abychom tam teď šli,“ promluvil Minho.

„Tak proč nejdeš jako první?“ otázal se Pánvička.

Ale Minho mezitím vykročil. „Nemám s tím žádný problém. Třeba dostaneme novýho čóna, po kterým se budeme moct vozit a kopat ho do zadku, když nemáme nic jinýho na práci.“ Došel ke dveřím, pak se zastavil a podíval se po Thomasovi úkosem. Hlas mu překvapivě změkl. „Další Chuck by se nám hodil.“

Thomas věděl, že by se neměl rozčilovat. Vždyť Minho se snažil – svým osobitým způsobem – ukázat, že mu Chuck chybí stejně jako všem ostatním. Ale to, že mu jeho přítel byl připomenut, a ještě v tak zvláštním okamžiku, Thomase rozhněvalo. Instinkt mu radil, aby to hodil za hlavu – měl už tak co dělat, aby se vypořádal s věcmi, které se kolem něho děly. Potřeboval se od svých pocitů na chvíli izolovat a pohnout se dál. Postupně. Všechno to rozmyslet.

„Jasně,“ řekl nakonec. „Půjdeš první, nebo chceš, abych šel já?“

„Co říká tvoje tetování?“ zeptal se tiše Minho, jako by Thomasovu otázku neslyšel.

„To je jedno. Pojďme odsud.“

Minho přikývl, ale pořád se na něho nepodíval přímo. Potom se usmál a to, co ho tak hluboce znepokojovalo, jako by zmizelo, když to nahradil jeho obvyklý pohodový přístup. „Guty. Jestli mi nějaký zombík začne žrát nohu, zachraň mě.“

„Dohodnuto.“ Thomas chtěl, aby si pospíšil, a tak vykročil. Věděl, že jsou na prahu další velké změny v jejich absurdním putování, a nechtěl to dál protahovat.

Minho do dveří zatlačil a otevřel je. Škvíra tmy se změnila v široký pruh. Ve společenské místnosti teď byla stejná tma, jako když předtím opustili ložnici. Minho prošel dveřmi a Thomas ho v těsném závěsu následoval.

„Počkej tady,“ zašeptal Minho. „Není důvod srážet se znovu s mrtvolama jako auta na autodromu.

Nejdřív najdu vypínače.“

„Proč by zhasínali?“ podivil se Thomas. „Nebo spíš, kdo zhasl?“

Minho se po něm ohlédl; světlo z Arisova pokoje se mu rozlilo po tváři a ozářilo drzý úsměv, který se tam napevno usadil. „Proč se vůbec otravuješ s nějakýma otázkama, vogo? Nikdy nic nedávalo smysl

a nejspíš nikdy nebude. Tak se hoď do chládku a zůstaň, kde jsi.“

Tma Minha rychle pohltila. Thomas slyšel jeho tiché kroky na koberci a svištivý zvuk, jak při chůzi přejížděl rukou po zdi.

„Tady jsou!“ zakřičel přibližně z místa, kde Thomas vypínače čekal.

Pak bylo slyšet několik cvaknutí, načež se v místnosti rozzářila světla. Thomas si v prvním

nepatrném zlomku sekundy neuvědomil, čím teď byla místnost tak jiná. Ale pak mu to došlo. A jako by zároveň procitly i jeho další smysly, uvědomil si, že strašlivý puch rozkládajících se mrtvol zmizel.

Teď poznal proč.

Těla zmizela. Nikde nebylo ani stopy po tom, že by tam vůbec kdy byla.

8. KAPITOLA

Uběhlo několik sekund, než si Thomas uvědomil, že přestal dýchat. Zhluboka do sebe nasál vzduch a vyjeveně se rozhlédl po místnosti, která teď byla prázdná. Žádná nafouklá těla s kůží zbarvenou do fialova. Žádný smrad.

Newt se protáhl kolem něho a pokračoval svou lehce belhavou chůzí, až stanul přímo uprostřed koberce, který pokrýval podlahu místnosti. Pomalu se otočil kolem dokola. „To přece nejde,“ prohlásil. Udiveně vzhlédl ke stropu, ze kterého ještě před několika minutami visela mrtvá těla. „Nebylo to dost dlouho, aby je někdo stihl uklidit. A nikdo jinej tady ani nebyl. Slyšeli bysme to, kdyby sem někdo přišel!“

Thomas ustoupil na bok a opřel se o stěnu. Z malé ložnice zatím vyšli ostatní Placeři a Aris.

Skupinkou se šířil pocit bázně, jak si chlapci postupně, jeden po druhém všímali, že mrtví jsou pryč. Všichni ztichli. Pokud šlo o Thomase, znovu se ho zmocnila otupělost, jako by ho už vůbec nic nemohlo překvapit.

„Máš pravdu,“ řekl Minho Newtovi. „Jak dlouho jsme mohli být uvnitř, když byly ty dveře zavřené, dvacet minut? Tak rychle nemohl všechna ta těla nikdo odklidit. Navíc je to tady zamčený zevnitř.“

„Nemluvě o tom, jak se zbavit toho smradu,“ dodal Thomas. Minho přikývl.

„Hlavně že jste tak hrozně chytří, čóni,“ rozzlobil se Pánvička. „Ale podívejte se kolem sebe. Jsou pryč. Takže se jich nějak zbavili, bez ohledu na to, co si myslíte vy.“

Thomas se o to nechtěl hádat – dokonce o tom nechtěl vůbec ani mluvit. No tak byly mrtvoly pryč.

Viděli už podivnější věci.

„Poslouchejte,“ ozval se Winston. „Ti blázni přestali vřískat a řvát.“

Thomas přenesl váhu zpátky na nohy a zaposlouchal se. Ticho. „Myslel jsem, že z Arisova pokoje prostě nejsou slyšet. Ale máš pravdu – přestali.“

Krátce nato už všichni běželi k větší ložnici na opačném konci společenské místnosti. Thomas, který je následoval, se nemohl dočkat, až se podívá z oken a spatří okolní svět. Předtím, když raplové pokřikovali a tlačili se obličeji na železné mříže, byl tak vyděšený, že ho dobrý výhled nezajímal.

„Tak to ne!“ vykřikl vepředu Minho a pak, bez dalšího vysvětlení, zmizel v místnosti.

Thomas pokračoval v pohybu stejným směrem a všiml si, že každý z chlapců na prahu dveří zaváhal a vytřeštil oči, než do ložnice vstoupil. Počkal, až se dovnitř nahrnou všichni Placeři včetně Arise, a pak se pustil za nimi.

Zmocnilo se ho stejné ohromení, jaké vycítil z ostatních chlapců. Celkově místnost vypadala do značné míry stejně, jako když z ní předtím odešli. Byl tu však jeden obrovský rozdíl: v každém okně bez výjimky stála hned za železnými mřížemi zeď z červených cihel a přehrazovala každý centimetr volného prostoru. Jediné světlo teď místnosti dodávaly stropní panely.

„I kdyby sebou hodili s těmi těly,“ promluvil Newt, „jsem si prakticky jistý, že na postavení nějakých cihlových zdí dost času neměli. Co se to tady děje?“

Thomas se díval, jak Minho došel k jednomu oknu, protáhl ruce mřížemi a do červených cihel

zatlačil. „Drží,“ řekl a pak do zdi udeřil dlaní.

„Dokonce to ani nevypadá jako nové,“ zamumlal Thomas, když sám k jedné zdi přistoupil, aby si to zkusil. Byla tvrdá a studená. „Malta je suchá. „Nějak nás obelstili, to je všechno.“

„Obelstili?“ zeptal se Pánvička. „Jak?“

Thomas pokrčil rameny. Znovu se do něho vrátila ta otupělost. Pořád si zoufale přál, aby si mohl promluvit s Teresou. „Nevím. Vzpomínáte si na útes? Skočili jsme do prázdného vzduchu a propadli jsme neviditelným otvorem. Kdo ví, co tihle lidi dokážou?“

Další půlhodina uběhla v nezřetelném oparu. Thomas chodil po místnosti, stejně jako všichni ostatní, prohlížel si cihlové zdi a pátral, jestli se změnilo ještě něco dalšího. Několik změn se našlo, jedna podivnější než druhá. Všechny postele v ložnici Placerů byly ustlané a nebyla tam ani památka po špinavém oblečení, které měli všichni na sobě, než se převlékli do pyžam, která jim předchozího večera poskytli. Skříně byly přestavěné, ale rozdíl byl malý a někteří chlapci dokonce namítali, že se nepohnuly vůbec. Tak či tak byly všechny plné čistého oblečení a nových bot. Každý tam navíc měl nové digitální hodinky.

Ale největší změna – odhalená Minhem – spočívala v ceduli vedle pokoje, v němž našli Arise.

Místo: Teresa Agnes, skupina A, subjekt A1, zrádce, tam teď stálo:

Aris Jones, skupina B, subjekt B1

Partner

Všichni si novou cedulku prohlédli a zase odešli, ale Thomas se přistihl, že před ní stojí a nedokáže od ní odtrhnout oči. Měl pocit, jako by to novým označením dostalo oficiální punc – Teresu jim vzali

a místo ní jim dali Arise. Nic z toho nedávalo smysl a nic z toho už nebylo důležité. Vrátil se do ložnice chlapců, našel postel, na které v noci spal – nebo aspoň tu, o níž si myslel, že na ní spal –, lehl si a zakryl si hlavu polštářem, jako by tím mohl dosáhnout toho, že všichni ostatní zmizí.

Co se s ní stalo? Co se stalo s nimi? Kde byli? Co měli dělat? A to tetování…

Položil hlavu na bok, pak otočil celé tělo, pevně zavřel oči, přitiskl ruce k trupu a přitáhl kolena nahoru, až ležel v embryonální poloze. Pak na ni zavolal svými myšlenkami, odhodlaný pokračovat v tom tak dlouho, dokud od ní neuslyší odpověď.

Tereso? Odmlka. Tereso? Delší odmlka. Tereso! zakřičel v duchu. Celé jeho tělo se při tom námahou napjalo. Tereso! Kde jsi? Prosím odpověz! Proč se mě nesnažíš kontaktovat? Ter—

Vypadni mi z hlavy ven! explodovalo mu v mysli.

Ta slova byla v jeho lebce tak živá a podivně slyšitelná, že ucítil, jak mu do očí a uší vystřelila ostrá bodnutí. Posadil se na posteli a pak vstal. Byla to ona. Určitě to byla ona.

Tereso? Přitiskl si na spánky první dva prsty na obou rukách. Tereso? Nevím, kdo jsi, ale vypadni mi z hlavy, frase!

Thomas pozpátku zavrávoral, až si musel znovu sednout na postel. Oči měl zavřené soustředěním. Tereso, o čem to mluvíš? To jsem já, Thomas. Kde jsi?

Zmlkni! Byla to ona, nepochyboval o tom, ale její vnitřní hlas byl plný strachu a hněvu. Okamžitě zmlkni! Nevím, kdo jsi! Nech mě na pokoji!

Ale, začal Thomas, naprosto bezradný. Co se stalo, Tereso?

Byla chvíli zticha, než odpověděla, jako by si urovnávala myšlenky, a když konečně znovu promluvila, Thomas z ní cítil skoro až znepokojivý klid.

Dej mi pokoj, nebo si tě najdu a podříznu ti krk. Přísahám.

A pak najednou byla pryč. Pokusil se ji zavolat znovu, i přes její varování, ale vrátila se stejná

prázdnota, jakou cítil od rána; její přítomnost zmizela.

Thomas padl zpátky na postel. Jeho tělem si propalovalo cestu něco strašlivého. Znovu zabořil hlavu do polštáře a poprvé od Chuckova zabití se rozplakal. Ale slovo z cedulky před jejími dveřmi – Zrádce – se mu znovu a znovu vynořovalo v hlavě. Pokaždé je zahnal pryč.

Kupodivu ho nikdo neobtěžoval, ani se ho nezeptal, co se děje. Jeho tlumené vzlyky po chvíli přešly do občasných přerývaných nádechů a nakonec se mu podařilo usnout. Znovu se mu zdál sen.

Tentokrát je o něco starší, možná sedm nebo osm let. Nad hlavou mu jako nějaké kouzlo visí velice jasné světlo.

Neustále na něho nakukují lidé ve zvláštních zelených oděvech, s podivnými brýlemi na očích.

Jejich hlavy vždy na chvíli zastíní jas linoucí se shora. Ústa a nos jim kryjí masky. Thomasovi se nějakým způsobem daří být sebou v tom věku a zároveň, tak jako předtím, to pozorovat zvenčí jako někdo cizí. Cítí však chlapcův strach.

Ti lidé hovoří. Jejich hlasy jsou tlumené a monotónní. Něco jsou muži, něco ženy, ale on je od sebe nerozezná a neví ani, kdo je kdo.

Celkově tomu moc nerozumí.

Jen jednotlivé obrazy. Útržky rozhovorů. Ze všeho toho jde strach.

„U něho a u té dívky budeme muset říznout hlouběji.“

„Zvládnou to jejich mozky?“

„Právě to je na tom tak úžasné. Má v sobě erupci zakořeněnou.“

„Může zemřít.“

„Nebo něco horšího. Může žít.“

Pak zaslechne poslední věc: konečně něco, nad čím se nezachvěje odporem nebo strachem.

„Nebo je možné, že nás on a ostatní zachrání. Všechny nás zachrání.“

9. KAPITOLA

Když se probudil, měl pocit, jak by mu někdo ušima namlátil do mozku několik kusů ledu a vzal si na to kladivo. Bolestí svraštil obličej a zvedl ruku, aby si protřel oči. V tom okamžiku ho zasáhla tak prudká vlna nevolnosti, až se místnost kolem něho naklonila. Vybavil si strašné věci, které řekla Teresa, následně i svůj krátký sen, a propadl se do utrpení. Kdo byli ti lidé? Stalo se to doopravdy? Co tím mysleli, když říkali ty hrozné věci o jeho mozku?

„Rád vidím, že si ještě umíš zdřímnout.“

Thomas mžouravě zvedl zrak. Zjistil, že u jeho postele stojí Newt a sleduje ho.

„Jak dlouho jsem spal?“ zeptal se Thomas. Myšlenky na Teresu a sen – vzpomínku? – vytlačil do temného kouta své mysli, aby se jimi trápil později.

Newt pohlédl na hodinky. „Pár hodin. Když si ostatní všimli, že ležíš, dokonce to zapůsobilo tak, že se všichni uvolnili. Stejně nemůžeme dělat o moc víc než sedět a čekat, co se bude dít dál. Odejít se odsud nedá.“

Thomas se pokusil nezasténat, když se prudce posadil a zády se opřel o stěnu za čelem své postele.

„Máme vůbec něco k jídlu?“

„Ne. Ale jsem si celkem jistý, že tihle lidi by si nedali tolik práce, aby nás sem dopravili a sehráli to divadlo, nebo co to vlastně udělali, jen proto, aby nás nechali chcípnout hlady. Něco se stane.

Připomíná mi to, jak poslali do Placu naši první skupinu. Původní bandu, ve které jsme byli já, Alby,

Mihno a několik dalších. Původní Placery.“ To poslední dodal s ne zrovna slabou dávkou sarkasmu.

Thomase to zaujalo. Překvapilo ho, že se ještě nikdy nezeptal, jaké to bylo. „Čím ti to připomíná tohle?“

Newtův pohled byl zaostřený na cihlovou zeď za nejbližším oknem. „Všichni jsme se probudili za bílého dne. Leželi jsme na zemi kolem dveří Klece. Byly zavřené. Měli jsme vymazanou paměť, stejně jako ty, když ses objevil. Překvapilo by tě, jak rychle jsme se dali dohromady a přestali panikařit. Bylo nás zhruba třicet. Samozřejmě jsme neměli ani tušení, co se stalo, jak jsme se tam dostali, co máme dělat. A byli jsme vyděšení a dezorientovaní. Ale jelikož jsme v té podělané situaci byli všichni stejně, zorganizovali jsme se a prozkoumali jsme to tam. Během několika dní jsme měli kompletně funkční farmu a každý znal svou práci.“

Thomasovi se ulevilo, že bolest v hlavě se zmírnila. A bylo pro něho zajímavé poslouchat o začátcích Placu – útržky skládačky, které se mu vybavily při proměně, pro vytvoření celistvých vzpomínek zdaleka nestačily. „Tvůrci už na místo dodali všechno? Plodiny, zvířata a tak?“

Newt přikývl, dál ale hleděl na zazděné okno. „Jo, ale dalo spoustu práce, než se to všechno zaběhlo. Stálo nás hodně pokusů a omylů, než jsme něco dokázali.“

„Takže… čím ti to připomíná tohle?“ zeptal se znovu Thomas.

Newt se na něho konečně podíval. „Myslím, že tenkrát jsme prostě cítili, že to má určitě

nějaký smysl, když nás tam poslali. Kdyby nás někdo chtěl zabít, proč by nás jednoduše nezabil rovnou? Proč by nás posílal do obrovského prostoru, kde je dům, chlév a zvířata? A jelikož jsme neměli žádnou jinou možnost, prostě jsme to vzali, že to tak je, a začali pracovat a organizovat průzkum.“

„Jenže tady jsme už s průzkumem hotoví,“ odvětil Thomas. „Nejsou tu zvířata, jídlo ani Labyrint.“

„To sice jo, ale podívej se na to jinak. Je to stejná koncepce. Evidentně to má nějaký účel, že jsme tady. Nakonec na to přijdeme.“

„Jestli dřív neumřeme hlady.“

Newt ukázal na koupelnu. „Vody máme spoustu, takže minimálně pár dní vydržíme, než umřeme.

Něco se stane.“

Thomas tomu v hloubi duše taky věřil a námitky vznášel jen proto, aby si tuto víru upevnil. „Ale co všichni ti mrtví lidé, které jsme viděli? Třeba nás zachránili doopravdy, někdo je zabil a my jsme teď

v háji. Třeba jsme měli něco udělat, ale teď se to všechno podělalo a nás tady prostě nechají umřít.“

Newt se hlasitě rozesmál. „Z tebe by člověk dostal depresi hned, grinde. Houby. Podle toho, jak všechny ty mrtvoly zázračně zmizely, a podle těch cihlovejch zdí, bych si tipnul, že tohle je zase něco jako Labyrint. Divný a nevysvětlitelný. Nejnovější a největší záhada. Možná náš další test, kdo ví. Ať se stane cokoli, dostaneme šanci, tak jako jsme ji dostali v tom pitomým Labyrintu. Za to ti ručím.“

„Jasně,“ zamumlal Thomas. Uvažoval, jestli by se mu měl svěřit s tím, co se mu zdálo. Rozhodl se, že si to nechá na později. „Doufám, že máš pravdu,“ řekl. „Jestli sem znenadání nenaběhnou rmutové, budeme v pohodě.“

Ve chvíli, kdy Thomas domluvil, už Newt vrtěl hlavou. „Prosím tě, buď opatrný, co si přeješ. Třeba pošlou něco ještě horšího.“

V tom okamžiku se Thomasovi vynořil v hlavě obraz Teresy a on ztratil veškerou touhu mluvit.

„Kdo je teď veselá kopa?“ přinutil se říct.

„Dostal jsi mě,“ přiznal Newt a vstal. „Asi půjdu otravovat někoho jinýho, než začne nějaká zábava. Hlavně ať je to brzo. Mám hlad.“

„Buď opatrný, co si přeješ.“

„Guty.“

Newt odešel a Thomas se znovu natáhl. Ležel na zádech a zíral na spodek postele nad sebou. Po chvíli zavřel oči, ale když v temnotě svých myšlenek uviděl Teresinu tvář, hned je zase otevřel. Jestli to chtěl přežít, musel na ni prozatím zapomenout.

Hlad.

Je to jako zvíře uvězněné v útrobách, pomyslel si Thomas. Po celých třech dnech bez jídla měl pocit, jako by se to kruté, hlodavé zvíře s tupými drápy snažilo provrtat ven z jeho žaludku. Vnímal to každou sekundu každé minuty každé hodiny. Nejčastěji, jak to šlo, pil vodu z umyvadel v koupelně, ale tu bestii to nijak nezahánělo. Dokonce to působilo, jako by té věci dodával sílu, aby mohla uvnitř páchat ještě větší utrpení.

Ostatní to cítili také, i když si většina z nich nechávala své stížnosti pro sebe. Thomas se díval, jak přecházejí z místa na místo, hlavy mají svěšené, brady pokleslé, jako by každý krok spaloval tisíc kalorií. Lidé si často olizovali rty. Chytali se za břicho a stlačovali je, jako by se snažili to hryzající zvíře uchlácholit. Pokud nešli do koupelny, aby použili záchod nebo se napili, hýbali se minimálně. Podobně jako Thomas jen bezvládně leželi na palandách. Kůži měli bledou, oči zapadlé.

Thomas to všechno vnímal jako hnisavou nemoc. Tím, že viděl ostatní, se to jedině zhoršovalo, byla to nemilosrdná připomínka, že tohle není něco, co může jen tak ignorovat. Že je to doopravdy a smrt číhá hned za rohem.

Neklidný spánek. Koupelna. Voda. Odplahočit se do postele. Neklidný spánek – bez dalších vzpomínkových snů, které měl předtím. Stal se z toho příšerný cyklus, který narušovaly pouze myšlenky na Teresu. Krutá slova, která mu řekla, byla tím jediným, co zlehčovalo perspektivu smrti, i když jen maličko. Po Labyrintu a Chuckově smrti byla Teresa tím jediným, k čemu mohl upínat své naděje. Teď byla pryč, chybělo jídlo a uběhly dlouhé tři dny.

Hlad. Utrpení.

Už se ani neobtěžoval dívat se na hodinky – čas se pak vlekl ještě pomaleji a jeho tělu to připomínalo, jak je to dlouho, co naposledy jedl – ale připadalo mu, že bylo kolem třetí nebo čtvrté odpoledne třetího dne, když se ze společenské místnosti znenadání ozval bzučivý zvuk.

Upřel oči na dveře, které tam vedly. Věděl, že by měl vstát a jít se podívat, o co jde. Ale jeho mozek už upadal do dalšího nezřetelného polospánku a svět kolem něj jako by byl v oparu.

Možná si to jenom představoval. Jenže pak to uslyšel znovu. Přesvědčoval se, že má vstát.

Místo toho usnul.

„Thomasi?“

Byl to Minhův hlas. Slabý, ale přeci jen silnější, než když ho slyšel naposledy.

„Thomasi. Probuď se, vogo.“

Thomas otevřel oči. Udivilo ho, že přežil další zdřímnutí, aniž by úplně vyschl. V první chvíli bylo všechno rozmazané a on zprvu nevěřil, že to, co se mu zdá být jen kousíček od jeho obličeje, je opravdové. Pak se ale obraz zaostřil a ta červená kulatá věc se zelenými flíčky rozesetými po lesklém povrchu v něm vzbudila pocit, jako by měl před očima samotné nebe.

Jablko.

„Kde jsi…“ Ani se nesnažil větu dokončit. Jenom ta dvě slova z něj vysála sílu.

„Nekecej a jez,“ řekl Minho a dodal k tomu vlhké chřupnutí. Thomas vzhlédl a uviděl, že jeho přítel rozkousává vlastní jablko.

Vydoloval odněkud z hloubi poslední zbytky energie, těžce se zvedl na loket a popadl ovoce, které mu leželo na posteli. Zvedl je k ústům a trochu si ukousl. Ta exploze chuti a šťávy byla něco nádherného.

Zasténal a zaútočil na zbytek. Zhltl je až po krátký a tlustý jádřinec, než Minho dojedl svoje – přestože měl náskok.

„Hoď se do chládku,“ prohlásil Minho. „Když budeš jíst takovým způsobem, jedině to všechno zase vyzvracíš. Tady máš další – a tentokrát zkus zpomalit.“

„Když ono je to tak dobrý,“ zamumlal. „Je to tak frasácky dobrý.“

„Pořád to zní idiotsky, když používáš placerský slova,“ odvětil Minho, než se znovu zakousl do svého jablka.

Thomas si ho nevšímal. „Odkud se to vzalo?“

Minho uprostřed kousání zaváhal a pak mluvil dál. „Našel jsem je ve společenské místnosti. Ještě s… něčím dalším. Všichni čóni, kteří to našli, se dušují, že když se dívali o pár minut dřív, nebylo tam nic, ale mně je to stejně fuk.“

Thomas zhoupl nohy z postele na podlahu a posadil se. „Co dalšího našli?“ Minho si kousl a kývl hlavou směrem ke dveřím. „Běž se podívat sám.“

Thomas obrátil oči v sloup a pomalu vstal. Ta hnusná slabost tam pořád byla, jako by z něj něco vycuclo všechny vnitřnosti a jemu nezůstalo pro udržení se vestoje víc než několik kostí a šlach. Ale získal rovnováhu a už po několika sekundách ucítil, že je na tom líp, než když naposledy absolvoval nekonečnou, apatickou pouť do koupelny.

Když se přesvědčil, že už neupadne, došel ke dveřím a vstoupil do společenské místnosti. Před pouhými třemi dny byla místnost plná mrtvých těl – teď se hemžila Placery, kteří si rozebírali velkou hromadu jídla, již jako by tam někdo vyklopil bez jakéhokoli ladu a skladu. Ovoce, zelenina, balíčky.

Ale jen několik okamžiků poté, co to stačil zaregistrovat, upoutal jeho pozornost ještě bizarnější výjev na opačném konci místnosti. Sáhl na zeď za sebou, aby se opřel.

Proti dveřím do druhé ložnice stál velký dřevěný stůl.

Za stolem seděl na židli hubený muž v bílém obleku. Nohy měl zvednuté a v kotnících položené přes

sebe.

Četl si knihu.

10. KAPITOLA

Thomas tam dobrou minutu stál a hleděl na toho muže, jak ležérně sedí u stolu a čte si. Vypadalo to, jako by si takovým způsobem a přesně na tom místě četl den co den celý svůj život. Řídké černé vlasy sčesané přes bledou, holou hlavu; dlouhý nos, maličko stočený doprava; a záludné hnědé oči, které kmitaly sem a tam, jak četl – nějakým způsobem se mu dařilo vypadat uvolněně a nervózně zároveň.

A bílý oblek.

Co to mělo u všech všudy znamenat?

Thomas se zadíval na Placery, jak chroupají ovoce a cpou se něčím z pytlíku, co vypadalo jako směs oříšků a semínek. Muže u stolu jako by vůbec nevnímali.

„Kdo je ten chlap?“ zavolal Thomas do prostoru.

Jeden z chlapců vzhlédl a na okamžik přestal žvýkat. Pak rychle zpracoval, co měl v ústech, a polkl.

„Nechce nám nic říct. Prý musíme počkat, až bude připravený.“ Chlapec pokrčil rameny, jako by nešlo o nic důležitého, a znovu si kousl do oloupaného pomeranče.

Thomas obrátil pozornost zpátky k neznámému muži. Stále tam seděl a pořád četl. S tichým zašustěním papíru otočil stránku a dál přejížděl očima po slovech.

Thomas byl zmatený a jeho kručící žaludek se dožadoval další potravy, ale i tak musel k muži dojít, aby to prozkoumal. Ze všech podivných věcí, které mohl po probuzení najít…

„Pozor!“ zavolal jeden z Placerů, ale bylo již pozdě.

Pouhé tři metry před stolem Thomas narazil do neviditelné stěny. Nos to schytal první a rozplácl se o něco, co působilo jako studená tabule skla. Zbytek jeho těla se přidal, střetl se s neviditelnou překážkou

a byl nucen vrávoravě couvnout. Instinktivně zvedl ruku, aby si nos promnul, a přimhouřil oči, aby se podíval, jak mohl skleněnou stěnu přehlédnout.

Ať se snažil sebevíc, nenašel nic. Ani nejnepatrnější odlesk, nikde ani šmouhu. Jediné, co viděl, byl vzduch. Muž se po celou dobu neobtěžoval pohnout nebo dát jakkoli najevo, že si něčeho všiml.

Thomas se k tomu místu přibližoval znovu, tentokrát pomaleji a s rukama nataženýma před sebe. Po krátké chvíli se jeho ruce dotkly stěny z naprosto neviditelného… čeho? Na omak to bylo jako sklo – hladké, tvrdé a chladivé. Ale nepozoroval absolutně nic, co by naznačovalo, že tam něco pevného stojí.

Thomas znechuceně postoupil doleva a pak doprava. Neviditelné, ale pevné stěny se držel po hmatu. Táhla se přes celou místnost; k neznámému se nedalo nijak přiblížit. Thomas do stěny nakonec zabušil. Ozvalo se několik tlumených úderů, ale nestalo se nic. Několik Placerů za ním, včetně Arise, poznamenalo, že už to zkoušeli.

Zvláštně oblečený muž, který byl jen necelé čtyři metry před ním, si teatrálně povzdechl, sundal překřížené nohy ze stolu a nechal je klesnout na podlahu. Založil si knihu prstem, aby si označil, kde skončil, a zvedl oči k Thomasovi. Nijak se nesnažil maskovat rozmrzelost.

„Kolikrát to budu muset opakovat?“ řekl muž. Nosový hlas se dokonale hodil k jeho bledé pleti, řídkým vlasům a vychrtlému tělu. A k tomu obleku. K tomu pitomému bílému obleku. Zvláštní bylo, že překážka jeho slova nijak neztlumila. „Do okamžiku, kdy mám dovoleno zahájit druhou fázi testování, zbývá pořád ještě čtyřicet sedm minut. Prosím, projevte trpělivost a nechte mě být. Dostali jste tento čas, abyste se mohli najíst a zotavit, a já vám důrazně doporučuji, abyste toho využil, mladý muži. A teď, jestli dovolíte…“

Aniž čekal na odpověď, opřel se na židli a znovu si dal nohy na stůl. Pak otevřel knihu na místě, které si založil, a vrátil se ke čtení.

Thomas skutečně nebyl schopen slova. Odvrátil se od muže za stolem a opřel se o neviditelnou zeď, takže ho její tvrdý povrch tlačil do zad. Co se to stalo? Určitě pořád spí a tohle je sen. Ta myšlenka jako by z nějakého důvodu umocnila jeho hlad a on zalétl toužebným pohledem k hromadě jídla. Potom si

všiml ve dveřích do ložnice Minha, jak stojí se založenýma rukama a opírá se o rám.

Thomas ukázal prstem přes rameno a povytáhl obočí.

Minhovi se po tváři mihl úšklebek. „Už ses seznámil s naším novým přítelem?“ promluvil. „Vážně dílo, tenhle chlapík. Takovej frasáckej ohoz si musím pořídit. Moc fajnová věc.“

„Jsem vzhůru?“ zeptal se Thomas.

„Jsi vzhůru – a teď se najez. Vypadáš příšerně. Skoro stejně hrozně jako tamhle Krysák začtený do knihy.“

Thomase překvapilo, jak rychle dokáže podivnost neviditelné stěny a muže v bílém obleku, který se z čista jasna objevil, odsunout stranou. Znovu ta otupělost, kterou už tak dobře znal. Po počátečním šoku už nebylo nic. Normálním se mohlo stát cokoli. Hodil to všechno za hlavu, dovlekl se k jídlu a začal jíst. Další jablko. Pomeranč. Pytlík oříškové směsi, pak cereální tyčinka a rozinky. Jeho tělo žadonilo o vodu, ale zatím se nedokázal přesvědčit, aby si pro ni došel.

„Musíš přibrzdit,“ ozval se za jeho zády Minho. „Pár čónů už se nám zeblilo, protože se přecpali.

To by ti mohlo stačit, vogo.“

Thomas se zvedl a vychutnával si pocit plného žaludku. To hryzavé zvíře, které v něm tak dlouho žilo, mu vůbec nechybělo. Věděl, že Minho má pravdu – musel přibrzdit. Kývl na přítele a pak ho obešel, aby to zapil. Po celou dobu se mu honilo hlavou, co se na ně chystá, až bude muž v bílém obleku připraven zahájit „druhou fázi testování“.

Ať to znamenalo cokoli.

O půl hodiny později seděl Thomas s ostatními Placery na podlaze, napravo od sebe měl Minha, nalevo Newta, a všichni byli obráceni k neviditelné stěně a vyhýbavému muži, který seděl u stolu za ní.

Nohy měl pořád nahoře a očima kmital po stránkách knihy. Thomas vnímal nádherný pocit, jak se mu vrací energie a pomalu v něm narůstá síla.

Ten nový kluk, Aris, se po něm v koupelně zvláštně podíval, jako kdyby s ním chtěl mluvit telepaticky, ale měl strach. Thomas ho ignoroval, rychle došel k umyvadlu a zhltal tolik vody, kolik s plným žaludkem dokázal. Když skončil a otřel si ústa do rukávu, Aris byl pryč. Teď seděl u stěny

a hleděl na podlahu. Thomasovi ho bylo líto – Placeři to sami o sobě měli dost těžké, ale on na tom byl ještě hůř. Obzvlášť jestli si byl s tou zavražděnou dívkou, o které se zmínil, stejně blízký jako Thomas

s Teresou.

Minho narušil ticho jak první. „Mám dojem, že jsme se všichni zbláznili jako ti… jak že si říkají? Raplové. Raplové v oknech. Všichni tady sedíme a čekáme, až nám Krysák udělá kázání, jako by to bylo něco úplně normálního. Jako bysme byli někde ve škole. Řeknu vám jedno – kdyby nám měl říct něco pozitivního, asi by nepotřeboval, aby ho před námi chránila ta kouzelná stěna, no ne?“

„Hoď se do chládku a poslouchej,“ promluvil Newt. „Třeba to všechno skončí.“

„Jo, jasně,“ zabručel Minho. „A Pánvička začne rodit miminka, Winston se zbaví svého příšerného akné a tady Thomas se jednou doopravdy usměje.“

Thomas se otočil k Minhovi a zahrnul ho přehnaným falešným úsměvem. „Spokojenej?“

„Vogo, ty jsi vážně obluda.“

„Když to říkáš ty.“

„Zavřete klapačky,“ zašeptal Newt. „Myslím, že už je čas.“

Thomas se podíval a spatřil, kterak si cizí muž – Krysák, jak ho laskavě pojmenoval Minho – dal nohy na podlahu a knihu odložil na stůl. Odjel svou židlí dozadu, aby lépe viděl na jednu zásuvku stolu, potom ji vytáhl a prohrabal se ve věcech, které Thomas neviděl. Nakonec vyndal napěchovanou hnědou složku plnou neuspořádaných papírů, z nichž mnohé byly zpřehýbané a trčely pod nezvyklými úhly.

„Ach ano, tady to máme,“ promluvil Krysák nosovým hlasem; pak složku položil na stůl, otevřel ji a podíval se na chlapce před sebou. „Děkuji vám, že jste se spořádaně shromáždili, abych vám mohl říct, co jsem… dostal za úkol vám sdělit. Prosím, dobře mě poslouchejte.“

„Proč potřebujete tu stěnu?“ zakřičel Minho.

Newt se natáhl přes Thomase a štípl Minha do ruky. „Nech toho!“

Krysák pokračoval, jako by výkřik neslyšel. „Kromě… jiných důvodů tady všichni pořád jste zásluhou až nadpřirozené vůle přežít i přes nepřízeň okolností. Do Placu bylo posláno nějakých šedesát lidí. Alespoň do vašeho Placu. Dalších šedesát do skupiny B, ale na ty teď zapomeneme.“

Mužovy oči zalétly k Arisovi a potom se vrátily k pozvolnému přejíždění po davu. Thomas nevěděl, jestli si toho všiml ještě někdo jiný, ale nepochyboval o tom, že ten letmý pohled obsahoval náznak důvěrnosti. Co to mělo znamenat…?

„Ze všech těch lidí se jen zlomek dožil toho, aby tady dnes mohl být s námi. Předpokládám, že jste na to už přišli sami, ale výhradním smyslem mnohých věcí, které se vám dějí, je posouzení a analýza vašich reakcí. Přesto nejde ani tak o experiment, jako spíš o… vytváření plánu. Stimulace smrtících podmínek a sběr výsledných struktur. Jejich kombinace za účelem dosažení největšího pokroku v dějinách vědy a medicíny.

Těmto situacím, jimž jste vystavováni, se říká proměnné, a každá z nich byla velice pečlivě promyšlena. Zanedlouho vysvětlím víc. A i když vám teď nemohu prozradit všechno, je důležité, abyste věděli tolik: tyto testy, které absolvujete, mají velice důležitý důvod. Pokračujte v dobrých reakcích na proměnné, držte se naživu, a budete odměněni vědomím, že jste sehráli roli v záchraně lidstva. A sebe samotných, pochopitelně.“

Krysák se odmlčel, viditelně pro efekt. Thomas se podíval na Minha a zvedl obočí.

„Ten vůl má úplně zfrasenou hlavu,“ zašeptal Minho. „Jak může útěk z nějakýho podělanýho labyrintu zachránit lidstvo?“

„Zastupuji skupinu zvanou ZLOSIN,“ pokračoval Krysák. „Vím, že to zní hrozivě, ale znamená to Zánik lidstva: oddělení smrtící izolace nezletilých. Nic výhružného v tom není, navzdory tomu, co si můžete myslet. Naše existence má jeden jediný cíl: zachránit svět před zánikem. Vy přítomní v této místnosti jste nepostradatelnou součástí toho, co plánujeme. Máme k dispozici zdroje, jaké neměla žádná skupina v dějinách civilizace. Téměř neomezené finance, neomezený lidský kapitál a techniku vyspělou tak, že překonává potřeby a přání i těch nejdůmyslnějších lidí.

Jak procházíte testováním, potkali jste a nadále budete potkávat důkazy této techniky a zdrojů, které za ní stojí. Jestli vám dnes mohu něco poradit, tak to, abyste nikdy, vůbec nikdy nevěřili svým očím. Nebo svému mozku, když na to přijde. Proto jsme vám přichystali ukázky v podobě visících těl a zazděných oken. Řeknu jen tolik, že občas není reálné, co vidíte, a občas je reálné, co nevidíte. Dokážeme manipulovat s vašimi mozky a nervovými receptory, když je to nutné. Vím, že to všechno zní zmateně

a možná trochu děsivě.“

Thomase napadlo, že slabšími slovy to ten muž snad ani vyjádřit nemohl. Hlavou mu neustále poletovalo slovo smrtící izolace. Tak tak oživené vzpomínky nedokázaly dost dobře pochopit, co to znamená, ale poprvé to zahlédl na kovové destičce ještě v Labyrintu. Destičce, na níž byla vypsána slova, z nichž se skládala zkratka ZLOSIN.

Muž postupně pomalu přejel očima po každém Placerovi v místnosti. Horní ret se mu leskl potem.

„Labyrint byl součástí testování. Nebyli jste vystaveni jediné proměnné, která by nesloužila účelu

a nepomáhala nám při sběru psychických struktur smrtící izolace. Váš únik byl součástí testování. Vaše bitva se rmuty. Zavraždění malého Chucka. Domnělá záchrana a následná jízda autobusem. To všechno. Součást testování.“

Při zmínce o Chuckovi se Thomasovi v hrudi vzedmul hněv. Napůl se zvedl, než poznal, čím se nechal ovládnout; Newt ho stáhl zpátky na podlahu.

Krysák rychle vstal ze židle, jako by ho to popohnalo, tak prudce, že židle odjela a narazila do stěny za ním. Pak položil ruce na stůl a naklonil se k Placerům.

„To všechno byla součást testování, chápete? První fáze, abych byl přesný. A pořád se nám nebezpečně nedostává toho, co potřebujeme. Proto jsme museli zvýšit nároky a teď nastal čas na druhou fázi. Nastal čas, aby začalo jít do tuhého.“

11. KAPITOLA

V místnosti se rozhostilo ticho. Thomas věděl, že by ho absurdní představa, jak to měli až doposud snadné, měla rozčílit. Ten nápad ho měl vyděsit. Nemluvě o řečech týkajících se manipulace s jejich mozky. Jenže jeho tak intenzivně zajímalo, co jim ten muž řekne, že mu ta slova hlavou jenom protekla.

Krysák čekal celou věčnost. Pak pomalu klesl zpátky na židli a popojel s ní dopředu, aby znovu seděl za stolem. „Možná si myslíte, že jenom testujeme vaši schopnost přežít, nebo to možná tak vypadá. Při povrchním pohledu by se tak labyrintový test dal chybně klasifikovat. Ale ujišťuji vás – tady nejde jenom o přežití a vůli žít. To je jen část tohoto experimentu. Širší smysl je něco, co až do úplného konce nepochopíte.

Sluneční erupce zpustošily mnohé části Země. Zároveň zemskou populaci decimuje nemoc, která se nepodobá žádné, již lidstvo poznalo – nemoc zvaná erupce. Vůbec poprvé vlády všech zemí – které přežily – spolupracují. Spojily své síly, aby vytvořily ZLOSIN – skupinu, jejímž cílem je bojovat

s novými problémy tohoto světa. Vy jste významnou částí tohoto boje. A budete mít silnou motivaci, abyste s námi spolupracovali, protože musím s politováním říct, že každý z vás se už virem nakazil.“

Rychle zvedl ruce, aby zarazil hlasité projevy nespokojenosti, které se spustily. „Ale no tak!

Nemusíte si dělat starosti – erupci nějakou dobu trvá, než propukne a projeví své příznaky. Ale na konci tohoto testování bude vaší odměnou lék, takže se nedočkáte… oslabujících projevů. Těch, kteří si lék mohou dovolit, není mnoho.

Thomas si instinktivně zvedl ruku ke krku, jako by bolest, kterou tam cítil, byla první známkou toho, že se erupcí nakazil. Až moc dobře si pamatoval, co mu v autobusu po záchraně z Labyrintu řekla ta žena. Jak erupce člověku zničí mozek, pomalu ho dožene k šílenství a zbaví ho schopnosti cítit základní lidské emoce, jako jsou soucit nebo empatie. Jak to z člověka udělá něco, co není ani zvíře.

Myslel na raply, které zahlédl přes okna ložnice, a najednou se ho zmocnilo nutkání běžet do koupelny a umýt si ruce a ústa. Ten člověk měl pravdu – měli veškerou potřebnou motivaci k tomu, aby druhou fázi zvládli.

„Ale dost dějepisné přednášky a plýtvání časem,“ pokračoval Krysák. „Už vás známe. Všechny.

Není důležité, co řeknu, nebo co stojí za úsilím ZLOSINu. Všichni uděláte, co je třeba. Nepochybujeme

o tom. A když uděláte, o co vás žádáme, zachráníte se tím, že dostanete právě ten lék, po kterém tolik lidí zoufale touží.“

Thomas slyšel, jak Minho vedle něho zaúpěl, a lekl se, že jeho přítel ze sebe vysype další ze svých chytráckých poznámek. Dřív, než to mohl udělat, ho Thomas umlčel.

Krysák sklopil zrak k chaotickému štosu papírů v otevřené složce, jeden volný list vzal do ruky

a otočil jej, ale na jeho obsah se prakticky ani nepodíval. Odkašlal si. „Druhá fáze: Testy na Spáleništi. Oficiálně začne zítra v šest hodin ráno. Vstoupíte do této místnosti a ve stěně za mnou najdete PlaniTrans. Vašim očím se bude jevit jako mihotavá šedá stěna. Každý z vás jím musí projít do pěti minut po celé.

Takže ještě jednou, otevře se v šest hodin a uzavře se o pět minut později. Rozumíte tomu?“

Thomas na Krysáka ochromeně zíral. Skoro to vypadalo, jako by sledovali záznam – jako by tam ten cizí muž ve skutečnosti nebyl. Ostatní Placeři museli mít stejný pocit, protože na tu jednoduchou otázku nikdo neodpověděl. Co vůbec byl PlaniTrans?

„Jsem si poměrně jistý, že všichni slyšíte,“ řekl Krysák. „Ale ro… zu… mí… te?“ Thomas přikývl. Několik chlapců kolem něho zamručelo „ano“ nebo „jo“.

„Dobrá.“ Krysák roztržitě vzal další list papíru a otočil jej. „Tím okamžikem začnou testy na Spáleništi. Pravidla jsou velice jednoduchá. Najděte cestu ven a pak zamiřte sto padesát kilometrů přímo na sever. Když se dostanete do bezpečného útočiště do dvou týdnů, podaří se vám druhou fázi úspěšně dokončit. Za těchto – a pouze za těchto – okolností budete z erupce vyléčeni. To znamená přesně dva týdny – počínaje okamžikem, kdy projdete Transem. Jestli to nedokážete, nakonec vás čeká smrt.“

Místnost měla explodovat námitkami, otázkami, panikou. Nikdo však neřekl ani slovo. Thomas měl pocit, jako by se mu jazyk seschl na starý, kornatý kořen.

Krysák složku rychlým pohybem zabouchl, přičemž její obsah pokrčil ještě víc než předtím, a pak ji uložil do zásuvky, ze které ji původně vzal. Potom ustoupil stranou a zasunul židli pod stůl. Nakonec si založil ruce na prsou a obrátil pozornost zpátky k Placerům.

„Ve skutečnosti je to jednoduché,“ prohlásil tónem tak nevzrušeným, až to působilo, jako by právě vysvětlil návod, jak pustit sprchy v koupelně. „Pravidla neexistují. Instrukce neexistují. Máte trochu zásob a nemůžete počítat s tím, že vám cestou něco pomůže. Projděte v uvedeném čase PlaniTrans. Najděte

cestu na vzduch. Běžte sto padesát kilometrů přímo na sever do bezpečného útočiště. Buď to dokážete, nebo zemřete.“

Poslední slovo jako by konečně všechny vytrhlo z otupělosti. Najednou spustili jeden přes druhého.

„Co je to PlaniTrans?“

„Jak erupci dostaneme?“

„Za jak dlouho pocítíme příznaky?“

„Co je na konci těch sto padesáti kilometrů?“

„Co se stalo s těmi mrtvými těly?“

Jedna otázka za druhou, celý sbor, až se všechny slily do souvislého chaotického hukotu. Pokud šlo o Thomase, nevzrušoval se kvůli tomu. Ten cizí muž jim nehodlal nic dalšího říct. Copak to všichni neviděli?

Krysák trpělivě čekal a nereagoval. Tmavýma očima těkal sem a tam mezi Placery, jak mluvili.

Jeho pohled se zastavil na Thomasovi, který tam mlčky seděl a hleděl na něho. Nenáviděl ho. Nenáviděl ZLOSIN. Nenáviděl celý svět.

„Zavřete klapačky, čóni!“ vykřikl nakonec Minho. Otázky okamžitě přestaly. „Tenhle grind neodpovídá, takže přestaňte marnit čas.“

Krysák kývl hlavou směrem k Minhovi, jako by mu děkoval. Možná uznale hodnotil jeho moudrost.

„Sto padesát kilometrů. Severním směrem. Doufejte, že to zvládnete. Pamatujte si – všichni teď máte erupci. Nakazili jsme vás jí, abychom vám dodali motivaci, která by vám mohla chybět. A dosáhnout bezpečného útočiště znamená získat lék.“ Obrátil se a vykročil ke stěně za sebou, jako by se jí chystal projít. Pak se ale zastavil a znovu se k nim otočil.

„A ještě jedna věc,“ poznamenal. „Nemyslete si, že se testu na Spáleništi vyhnete, když se rozhodnete zítra ráno mezi šesti nula nula a šesti nula pěti přes PlaniTrans neprojít. Ti, kteří zůstanou, budou bezodkladně popraveni velice… nepříjemným způsobem. Uděláte líp, když to risknete do světa venku. Přeji vám všem hodně štěstí.“

S těmito slovy se opět otočil a znovu ze záhadných důvodů vykročil směrem ke zdi.

Dřív, než si Thomas stačil všimnout, co se stalo, neviditelná stěna, která je oddělovala, se začala zakalovat a bělat, až se z ní během několika sekund stala neprůhledná mlha. A pak to všechno zmizelo

a znovu se ukázala druhá strana společenské místnosti.

Rozdíl byl v tom, že po stole a židli tam nebylo ani památky. A nebyla tam ani stopa po Krysákovi.

„Mě z toho frasne,“ zašeptal vedle Thomase Minho.

12. KAPITOLA

Vzduch se znovu naplnil otázkami a protesty Placerů, ale Thomas odešel. Potřeboval trochu samoty a věděl, že jediné místo, kam může uniknout, je koupelna. Proto nezamířil do ložnice chlapců, ale do té,

kterou použila Teresa a po ní Aris. Opřel se o umyvadlo, sepnul ruce a zahleděl se na podlahu. Nikdo ho naštěstí nenásledoval.

Nevěděl, jak začít všechny ty informace zpracovávat. Těla, která visí ze stropu a páchnou smrtí,

a pak v několika minutách zmizí. Zčistajasna se zjeví cizí člověk – i se stolem! –, chráněný neskutečným štítem. Pak obojí zmizí.

A to bylo zdaleka to nejmenší, co ho trápilo. Bylo už jasné, že záchrana z Labyrintu byl podvod.

Ale kdo byli ti pěšáci, které ZLOSIN využil, aby Placery vytáhli z prostor Tvůrců, posadili do autobusu

a odvezli sem? Věděli všichni ti lidé, že budou zabiti? A byli ve skutečnosti vůbec zabiti? Krysák řekl, že nemají věřit svým očím ani svému mozku. Jak ještě někdy mohli něčemu důvěřovat?

A co bylo nejhorší ze všeho, mají prý nemoc nazývanou erupce a při testech si můžou zasloužit

lék…

Thomas pevně zavřel oči a promnul si čelo. Teresu mu vzali. Nikdo z nich neměl rodinu. Další den

ráno měli zahájit nějakou divnou věc pojmenovanou druhá fáze, která měla být podle toho, co slyšel, ještě horší než Labyrint. Všichni ti šílenci tady venku – raplové. Jak si s nimi poradí? Náhle si vzpomněl na Chucka. Co by asi řekl, kdyby tady byl?

Asi něco jednoduchého. Něco jako: Je to v hajzlu.

Měl bys pravdu, Chucku, pomyslel si Thomas. Celý svět je v hajzlu.

Od chvíle, kdy byl jeho kamarád bodnut do srdce, uběhlo jen několik dní; chudák Chuck mu zemřel v náručí. A Thomas se teď neubránil úvahám o tom, že to sice bylo strašné, ale možná to bylo to nejlepší, co mohlo Chucka potkat. Možná byla smrt lepší než to, co měli před sebou oni. Jeho myšlenky se stočily k tetování, které měl na krku –

„Jak dlouho ti bude trvat, než ten plopák složíš, vogo?“ Byl to Minho.

Thomas zvedl hlavu a uviděl, že Minho stojí ve dveřích do koupelny. „Nevydržím to tam. Všichni mluví jeden přes druhého jako tlupa malých dětí. Můžou si říkat, co chtějí, ale stejně všichni víme, co uděláme.“

Minho k němu došel a opřel se ramenem o stěnu. „Nejsi ty náhodou pan Optimista? Podívej, člověče, čóni venku mají odvahy stejně jako ty. Všichni do jednoho projdou zítra ráno tím… jak tomu vlastně říkal … Co na tom, jestli si chtějí strhat krk, jak o tom budou žvanit?“

Thomas obrátil oči v sloup. „Nikdy jsem netvrdil, že jsem odvážnější než kdokoli jiný. Jenom mi vadí poslouchat hlasy ostatních. Včetně toho tvého.“

Minho se rozřehtal. „Je to hrozná sranda, grinde, když se snažíš být hnusnej.“

„Dík.“ Thomas se odmlčel. „PlaniTrans.“

„Co?“

„Tak nazval ten čón v bílým to, čím musíme projít. Říkal tomu PlaniTrans.“

„Vlastně jo. Nejspíš to bude nějakej průchod.“

Thomas se na něho podíval. „Taky si to myslím. Něco jako Útes. Je to nějaká rovina – plani – a někam tě to odtransportuje. PlaniTrans.“

„Frase, ty jsi génius.“

V tom okamžiku vešel Newt. „Proč se vy dva schováváte?“

Minho zvedl ruku a poplácal Thomase po rameni. „My se neschováváme. Jenom tady Thomas fňuká nad životem a chtěl by domů k mamince.“

Nevypadalo to, že by se Newt bavil. „Tommy,“ řekl. „Prošel jsi proměnou, část paměti se ti vrátila.

Kolik si pamatuješ z tohohle?“

Thomas o tom hodně přemýšlel. Velká část vzpomínek, které se mu po bodnutí rmutem vrátily, se zamlžila. „Nevím. Nedokážu si vybavit opravdový svět venku ani to, jaké to bylo pracovat s lidmi, kterým jsem pomáhal Labyrint vymýšlet. Většina toho buď znovu vybledla, nebo je prostě pryč. Měl jsem pár divných snů, ale nic, co by pomohlo.“

Poté se jejich debata stočila k některým věcem, jež vyslechli od toho podivného návštěvníka.

Mluvili o slunečních erupcích, nemoci i o tom, jak teď možná bude všechno jiné, když vědí, že s nimi dělají testy nebo experimenty. O mnoha věcech, na něž neznali odpovědi – a všemi prostupoval nevyslovený strach z viru, jímž byli údajně nakaženi. Nakonec se odmlčeli.

„Rozhodně se máme čím zabývat,“ prohlásil Newt. „A potřebuju pomoct se zajištěním toho, aby to pitomý jídlo nezmizelo, než zítra ráno odejdeme. Něco mi říká, že je budeme potřebovat.“

Thomas na to vůbec nepomyslel. „Máš pravdu. Lidi venku se pořád ještě cpou?“

Newt zavrtěl hlavou. „Ne, ujal se toho Pánvička. Ten čón má jídlo jako náboženství – myslím, že je rád, že má něco, čemu může zase jednou šéfovat. Ale mám strach, že by kluci i tak mohli zpanikařit

a pokusit se to sníst.“

„Neblázni,“ řekl Minho. „Ti z nás, kteří se dostali až sem, tady nejsou bezdůvodně. Všichni pitomci jsou už mrtví.“ Po očku se podíval po Thomasovi, jako by si dělal obavy, že by Thomas mohl toto jeho hodnocení vztáhnout i na Chucka. Možná dokonce na Teresu.

„Možná,“ odvětil Newt. „Doufám, že to tak je. Každopádně jsem přemýšlel o tom, že se potřebujeme zorganizovat, dát to zase dohromady. Chovat se tak, jak jsme to dělali v tom podělaným

Placu. Posledních několik dní nestálo za nic, všichni jenom naříkali a fňukali, žádná struktura, žádný plán. Dohání mě to k šílenství.“

„A co bys čekal, že uděláme?“ zeptal se Minho. „Vyrovnáme se do řad a budeme dělat kliky?

Trčíme v nějakým zatraceným vězení, co má tři místnosti.“

Newt zamával rukou ve vzduchu, jako by Minhova slova byli komáři. „Kašli na to. Říkám jenom to, že zítra se situace evidentně změní a my na to musíme být připravení.“

Přes všechno, co zaznělo, měl Thomas pocit, že se Newtovi nedaří vyjádřit, o co mu jde.

„Kam tím míříš?“

Newt se odmlčel a zadíval se nejdřív na Thomase, pak na Minha. „Potřebujeme zajistit, abychom měli pevného vůdce, až přijde zítřek. Nemůžou být žádné pochybnosti o tom, kdo velí.“

„To je ta nejblbější frasárna, jaká z tebe kdy vypadla,“ prohlásil Minho. „Vůdce jsi ty a víš to.

Všichni to víme.“

Newt rozhodně zavrtěl hlavou. „Z hladu zapomínáš na ty podělaný tetování? Myslíš, že to jsou jenom ozdoby?“

„No tak, nech toho,“ odvětil Minho. „Ty si vážně myslíš, že to něco znamená? Jenom si hrajou s naší psychikou, nic víc!“

Newt místo odpovědi přistoupil blíž k Minhovi a ohrnul mu košili, aby odhalil tetování, které tam měl. Thomas se nemusel dívat – pamatoval si to. Označovalo Minha jako vůdce.

Minho setřásl Newtovu ruku z ramenou a spustil proud obvyklých sarkastických poznámek, ale Thomas se mezitím přeladil jinam. Tep jeho srdce vystartoval do prudkého sledu skoro až bolestivých zabušení. Jediné, na co dokázal myslet, bylo to, co měl vytetované na vlastním krku.

Že má být zabit.

13. KAPITOLA

Thomas cítil, že začíná být pozdě, a věděl, že se v noci potřebují vyspat a připravit se na ráno. Proto spolu s Placery strávil zbytek večera tím, že vyráběli z prostěradel primitivní batohy, ve kterých by mohli přenést jídlo a náhradní oblečení, které se objevilo ve skříňkách. Část jídla dostali v plastových taškách, které po vyprázdnění napustili vodou a zavázali materiálem natrhaným ze závěsů. Nikdo nečekal, že tyto chabé náhražky polních lahví vydrží příliš dlouho, než z nich voda vyteče, ale nikoho nic lepšího nenapadlo.

Newt nakonec Minha přesvědčil, aby byl vůdcem on. Thomas věděl stejně dobře jako ostatní, že potřebují, aby je někdo vedl, a proto se mu ulevilo, když Minho zdráhavě souhlasil.

Někdy kolem deváté hodiny si Thomas uvědomil, že leží na posteli a znovu upírá oči do palandy nad sebou. Věděl, že zatím nikdo neusnul, ale v místnosti panoval zvláštní klid. Strach je určitě svíral stejně jako jeho. Prošli Labyrintem a jeho hrůzami. Viděli, čeho je ZLOSIN schopný. Jestli měl Krysák pravdu a všechno, co se stalo, bylo součástí nějakého většího plánu, pak tito lidé donutili Gallyho, aby Chucka zabil, zastřelili ženu zblízka, najali lidi, aby je zachránili, a potom je pozabíjeli, když akce skončila… Seznam pokračoval dál a dál.

Nakonec, aby tomu nasadili korunu, je infikovali odpornou nemocí a lék použili jako návnadu, která je má přimět k tomu, aby pokračovali. Kdo může vědět, co je pravda a co je lež? A čím dál víc důkazů nasvědčovalo tomu, že Thomase nějak postavili stranou. Byla to smutná představa – Chuck přišel o život. Teresa byla neznámo kde. Ale tím, že mu ty dva vzali…

Jeho život mu připadal jako černá díra. Neměl ponětí, kde ráno sebere vůli pokračovat. Postavit se

tomu, co jim ZLOSIN nachystal. Ale udělá to – a nejenom proto, aby získal lék. Nikdy nepřestane, a teď obzvlášť ne. Po tom, co jemu a jeho přátelům provedli. Jestli jedinou možností, jak jim to oplatit, bylo absolvovat všechny jejich testy a zkoušky, přežít, tak budiž.

Budiž.

S myšlenkami na pomstu, kterým se podařilo ho morbidním, zvráceným způsobem uklidnit, konečně

usnul.

Všichni Placeři si nastavili na svých digitálních hodinkách budík na pět hodin ráno. Thomas se probudil dlouho předtím a už nedokázal znovu usnout. Když se místností konečně začalo rozléhat pípání, zhoupl nohy z postele na zem a promnul si oči. Někdo rozsvítil a jeho oči zalilo ostré žluté světlo.

Přimhouřil je, vstal a zamířil do sprch. Nikdo netušil, za jak dlouho se budou moci znovu umýt.

Deset minut před časem ohlášeným Krysákem už všichni Placeři seděli a čekali. Většina jich držela vedle sebe plastový pytlík napuštěný vodou a ranec z prostěradla. Thomas se stejně jako ostatní rozhodl nést vodu v ruce, aby se mu nerozlila nebo nevytekla. Během noci se uprostřed společenské místnosti znovu objevil neviditelný štít, přes který se nedalo projít. Placeři se tedy usadili na té straně místnosti, kde byla chlapecká ložnice, čelem k místu, kde se podle slov neznámého muže v bílém měl PlaniTrans objevit.

Aris seděl hned vedle Thomase a promluvil poprvé od… Thomas si vlastně nemohl vzpomenout, kdy jeho hlas slyšel naposledy.

„Myslel sis, že ses zbláznil?“ zeptal se nový chlapec. „Když jsi ji v hlavě uslyšel poprvé?“

Thomas se po něm podíval. Chvíli mlčel. Z nějakého důvodu s tímhle klukem až do tohoto okamžiku nechtěl mluvit. Ale najednou ten pocit úplně zmizel. Aris za to nemohl, že Teresa zmizela. „Jo. Když to pak pokračovalo, překonal jsem to – ale začalo mě trápit, že mě jiní lidé budou považovat za blázna.

Proto jsme o tom dlouho nikomu neřekli.“

„Pro mě to bylo divný,“ odvětil Aris. Vypadal zamyšleně, jak tak upíral zrak na podlahu. „Několik dní jsem byl v kómatu, a když jsem se z něho probral, bavit se s Rachel mi připadalo naprosto přirozené. Kdyby to nevzala dobře a neodpověděla, jsem si celkem jistý, že bych o to přišel. Ostatní holky ze skupiny mě nenáviděly – některé mě chtěly zabít. Rachel byla jediná, kdo…“

Odmlčel se, a než mohl dokončit, co chtěl říct, zvedl se Minho, aby ke všem promluvil. Thomas byl rád, protože při poslouchání podivné alternativní verze toho, čím si prošel on sám, musel myslet na Teresu, a to bolelo až příliš. Už na ni myslet nechtěl. Potřeboval se soustředit na to, aby teď přežil.

„Máme tři minuty,“ oznámil Minho, který tentokrát vypadal úplně vážně. „Všichni jsou si pořád jistí, že chtějí jít?“

Thomas přikývl. Všiml si, že ostatní dělají totéž.

„Rozmyslel si to přes noc někdo?“ zeptal se Minho. „Promluvte teď nebo nikdy. Jakmile vyrazíme tam, kam jdeme, jestli nějakej čón zjistí, že má naděláno v kalhotách a pokusí se obrátit, osobně se postarám o to, aby si odnesl rozbitej nos a rozmáčknutý koule.“

Thomas se podíval na Newta, který měl hlavu v dlaních a hlasitě sténal.

„Máš nějaký problém, Newte?“ zeptal se Minho hlasem, který byl překvapivě přísný. Thomas ohromeně čekal, jak Newt zareaguje.

Starší chlapec se zdál být stejně překvapený. „No… nemám. Jenom obdivuju tvoje skvělý vůdcovský dovednosti.“

Minho si odtáhl košili od krku a naklonil se, aby všem ukázal tetování, které tam má. „Co je tam napsaný, grinde?“

Newt zrudl v obličeji a přelétl pohledem ze strany na stranu. „My víme, že šéf jsi tady ty, Minho.

Tak se hoď do chládku.“

Minho na něho ukázal. „Ne, ty se hoď do chládku,“ odsekl. „Na takový plopáky tady nemáme čas.

Tak zavři klapačku.“

Thomas mohl jen doufat, že Minho to hraje, aby utužil rozhodnutí, kterým z něho udělali vůdce, a že Newt to chápe. I když jestli to Minho hrál, šlo mu to zatraceně dobře.

„Je šest hodin!“ zvolal jeden z Placerů.

Jako by tento výkřik zafungoval jako spoušť, neviditelný štít znovu zneprůhledněl, mléčně se zakalil. O zlomek sekundy později zmizel úplně. Thomas si okamžitě všiml, že zeď proti nim se změnila – její velká část se transformovala v mihotavý rovný povrch, který měl tmavě šedou barvu.

„Jdeme na to!“ vykřikl Minho a přetáhl si přes rameno popruh svého batohu. Ve druhé ruce držel pytlík s vodou. „Nemotejte se tady – máme na průchod jenom pět minut. Půjdu první.“ Ukázal na Thomase. „Ty běž poslední – dohlídni na to, aby mě všichni následovali, než vyrazíš ty sám.“

Thomas přikývl. Snažil se uhasit oheň, který mu spaloval nervy; zvedl ruku a setřel si z čela pot.

Minho došel k šedivé stěně a těsně před ní se zastavil. Vypadalo to, že PlaniTrans je naprosto nestabilní, že je to něco, na co Thomas nedokáže zaostřit zrak. Po povrchu tančily stíny a víry různě tmavých odstínů. Celé to pulsovalo a rozmazávalo se, jako by to mohlo každým okamžikem zmizet.

Minho se otočil a rozhlédl se po nich. „Sejdeme se na druhé straně, čóni.“ S těmito slovy prošel a stěna šedivé temnoty ho celého pohltila.

14. KAPITOLA

Nikdo si nestěžoval, když Thomas nahnal zbytek Placerů za Minhem. Dokonce ani nikdo nic neřekl, jenom se po sobě kradmo, vystrašeně dívali, když se k PlaniTransu blížili a procházeli jím. Každý Placer bez výjimky na okamžik zaváhal, než udělal poslední krok do temnoty toho šedivého čtverce. Thomas je všechny pozoroval a těsně předtím, než zmizeli, je plácal po zádech.

Po dvou minutách zbývali s Thomasem jenom Aris a Newt.

Jseš si tím jistý? zeptal se ho Aris uvnitř hlavy.

Thomas zakašlal, skoro se až přidusil, tak ho ten proud slov v jeho vědomí zaskočil – ta řeč, která nebyla slyšitelná, a přitom ji nějak slyšet bylo. Pomyslel si – a doufal –, že Aris snad pochopil narážku, že tímto způsobem komunikovat nechce. To bylo něco, co bylo vyhrazené pro Teresu a pro nikoho jiného už ne.

„Dělej,“ zabručel Thomas nahlas, protože odmítal odpovědět telepaticky. „Musíme sebou hodit.“

Aris prošel s dotčeným výrazem ve tváři. Newt ho v těsném závěsu následoval; Thomas tak zůstal v rozlehlé společenské místnosti sám.

Naposledy se rozhlédl kolem. Vybavil si mrtvoly, nafouklá těla, která tam před pouhými několika dny visela. Pomyslel na Labyrint a všechny ty hromady plopáků, kterými si prošli. S nadějí, že to někde někdo uslyší, si povzdechl nejhlasitěji, jak to šlo, uchopil pytlík s vodou a ranec z prostěradla plný jídla a vstoupil do PlaniTransu.

Po kůži mu zepředu dozadu přejela zřetelná linie chladu. Jako by ta šedivá stěna byla svislou plochou ledové vody. V poslední sekundě zavřel oči, a když je znovu otevřel, neviděl nic než absolutní tmu. Slyšel však hlasy.

„Hej!“ vykřikl. Snažil se ignorovat nenadálou paniku ve svém hlase. „Kluci, jste –“ Než to stačil doříct, tak o cosi zakopl a upadl. Praštil sebou na nějaké kroutící se tělo.

„Jau!“ zaprotestoval postižený a odstrčil ho od sebe. Jediné, na co se Thomas zmohl, bylo pevně držet pytlík s vodou.

„Zůstaňte všichni stát a zmlkněte!“ To byl Minho. Thomase se zmocnila taková úleva, že div

nezačal křičet radostí. „Tos byl ty, Thomasi? Jsi tady?“

„Jsem!“ Znovu se postavil a slepě šmátral kolem sebe, aby se ujistil, že nenarazí do nikoho dalšího.

Nenahmatal nic než vzduch a neviděl nic než tmu. „Prošel jsem jako poslední. Zvládli to všichni?“

„Hezky jsme se řadili a počítali, dokud jsi sem nevpadl jako nadopovanej býk,“ odvětil Minho.

„Tak to uděláme znovu. První!“

Když nikdo nic neřekl, Thomas zakřičel: „Druhý!“

Potom už Placeři pokračovali v počítání, až Aris jako poslední zavolal: „Dvacátý.“

„Guty,“ řekl Minho. „Jsme tady všichni, ať už je to kdekoli. Vidím úplný prd.“

Thomas stál na místě, cítil ostatní chlapce, slyšel jejich dech, ale měl strach se pohnout. „Smůla, že nemáme žádnou baterku.“

„Díky, pane Thomasi, že jste řekl, co je každýmu jasný jak facka,“ ozval se Minho. „Tak fajn, poslouchejte. Jsme v nějaký chodbě – cítím po obou stranách stěny, a pokud to můžu posoudit, většinu z vás mám napravo od sebe. Thomasi, ty stojíš tam, kudy jsme sem přišli. Neměli bychom riskovat, že

někdo tím trandiplánem, nebo co to je, projde zpátky, tak se všichni nechte vést mým hlasem a postupujte za mnou. Nemáme moc jiných možností, než pokračovat tudy. Uvidíme, co najdeme.“

V okamžiku, kdy řekl těch několik posledních slov, se od Thomase začal vzdalovat. Šouravé posouvání nohou a šustění batohů o oblečení mu prozradily, že ho ostatní následují. Když vycítil, že zůstává jako poslední a že tentokrát už na nikoho nešlápne, postoupil pomalu doleva a natáhl ruku, až nahmatal pevnou, chladivou stěnu. Pak vykročil za zbytkem skupiny. Ruku při tom nechal klouzat po stěně, aby neztratil orientaci.

Nikdo při postupu nemluvil. Thomasovi vadilo, že se jeho oči nedokážou tmě přizpůsobit – nebyla tam ani nejnepatrnější trocha světla. Vzduch byl studený, ale vznášel se v něm pach, který připomínal starou kůži a prach. Několikrát narazil do osoby přímo před sebou; ani nevěděl, kdo to je, protože chlapec nic neřekl, když se srazili.

Pokračovali dál a dál. Tunel se před nimi táhl, aniž by se stáčel doprava nebo doleva. Ruka na stěně a zem pod nohama byly pro Thomase tím jediným, co udržovalo jeho pouto s realitou, nebo mu dodávalo pocit pohybu. Jinak by si připadal, jako by se vznášel v nějakém prázdném prostoru

a nepostupoval vůbec nikam.

Jedinými zvuky bylo tření bot o tvrdou betonovou podlahu a občasné útržky šeptané konverzace mezi Placery. Thomas cítil každé zabušení svého srdce, jak tak pochodovali tím nekonečným tunelem tmy. Neubránil se vzpomínce na Klec, tmavou krychli zatuchlého vzduchu, která ho dovezla do Placu. Ten pocit byl hodně podobný. Teď měl alespoň kus důvěryhodné paměti, měl přátele a věděl, kdo jsou. Teď alespoň chápal, o co jde – že potřebují lék a pravděpodobně budou muset podstoupit hrozné věci, aby ho získali.

Znenadání se tunel vyplnil intenzivním šepotem, který jako by přicházel shora. Thomas se zastavil na místě. Byl si jist, že jeho původcem nebyl nikdo z Placerů.

Minho zepředu zakřičel na ostatní, aby se zastavili. Pak se zeptal: „Slyšeli jste to?“

Zatímco několik Placerů polohlasně přisvědčilo a začalo klást otázky, Thomas natočil ucho ke stropu a snažil se přes ty hlasy něco zaslechnout. Ten nenadálý šepot byl rychlý, jen několik krátkých slov, která zněla, jako kdyby pocházela od velmi starého a velmi nemocného člověka. Jejich obsah však byl naprosto nesrozumitelný.

Minho znovu všechny umlčel a vyzval je, aby poslouchali.

I když kolem byla absolutní tma a tudíž to nemělo žádný smysl, Thomas zavřel oči a soustředil maximální pozornost na svůj sluch. Jestli se hlas ozve znovu, chtěl zachytit, co řekne.

Uběhla necelá minuta, než ten věkovitý hlas znovu nevlídně zašeptal. Vzduchem se to rozléhalo, jako by na stropě byly namontovány nějaké obrovské reproduktory. Thomas slyšel, jak několik lidí zalapalo po dechu, jako by tentokrát porozuměli a byli šokováni tím, co slyšeli. Ale jemu se stále

nepodařilo izolovat ani jedno nebo dvě slova. Znovu otevřel oči, ale nic se tím nezměnilo. Naprostá tma. Čerň.

„Rozuměl tomu někdo?“ zavolal Newt.

„Několik slov,“ odpověděl Winston. „Přímo uprostřed to znělo jako ‚vraťte se.‘“

„Jo, to je pravda,“ přisvědčil někdo.

Thomas přemýšlel o tom, co zaslechl, a zpětně se skutečně zdálo, jako by tam ta dvě slova někde byla. Vraťte se.

„Hoďte se všichni do chládku a tentokrát poslouchejte fakt pořádně,“ vyhlásil Minho. Tmavá chodba se ponořila do ticha.

Když se hlas ozval znovu, Thomas rozuměl každé slabice.

„Poslední šance. Vraťte se a nic vás nerozkrojí.“

Soudě podle reakcí před ním, tentokrát tomu porozuměli také všichni ostatní.

„Nic vás nerozkrojí?“

„Co to má znamenat?“

„Nemůžeme věřit nějakýmu neznámýmu čónovi, kterej něco šeptá do tmy.“

Thomas se snažil nemyslet na to, jak zlověstná byla ta tři poslední slova. Nic vás nerozkrojí. Neznělo to vůbec dobře. A tím, že nic neviděli, se to ještě zhoršovalo. Dohánělo ho to k šílenství.

„Kašlete na to a běžte dál,“ zakřičel na Minha. „Já už to moc dlouho nevydržím. Běžte!“

„Počkejte chvilku!“ ozval se Pánvička. „Ten hlas řekl, že je to poslední šance. Musíme se nad tím aspoň zamyslet.“

„Fakticky,“ dodal někdo. „Možná bysme se měli vrátit.“

Thomas zavrtěl hlavou, i když věděl, že to nikdo neuvidí. „V žádném případě. Vzpomeňte si, co nám řekl ten chlap u stolu. Že všichni zemřeme strašlivou smrtí, jestli se vrátíme.“

Pánvička se nedal: „A proč by měl být důležitější než tenhle šeptající pitomec? Jak máme poznat, koho poslouchat a koho ignorovat?“

Thomas věděl, že ta otázka je na místě, ale vrátit se mu prostě nepřipadalo správné. „Vsadím se, že ten hlas je jenom zkouška. Musíme pokračovat v postupu.“

„Má pravdu,“ ozval se zepředu Minho. „No tak, pojďme dál.“

Ani nestačil doříct poslední slovo, když vzduchem znovu prosvištěl ten šeptající hlas, tentokrát prostoupený skoro až dětinskou nenávistí. „Jste všichni mrtví. Všechny vás to rozkrájí. Budete mrtví a rozkrájení.“

Thomasovi se naježily všechny chloupky na šíji a po zádech mu přeběhl mráz. Čekal, že uslyší další výzvy k návratu, ale Placeři ho znovu překvapili. Nikdo neřekl ani slovo a zanedlouho všichni znovu postupovali vpřed. Minho měl pravdu, když řekl, že všechny padavky už jsou pryč.

Pronikali hlouběji do temnoty. Vzduch se maličko ohřál, jako by zhoustl prachem. Thomas několikrát zakašlal a toužil se napít, ale nechtěl riskovat rozvazování pytlíku s vodou, když ho nevidí. To by ještě tak potřeboval, aby ho celý vylil na podlahu.

Vpřed. Tepleji. Žízeň.

Temnota.

Chůze. Čas se vlekl.

Thomas netušil, jak vůbec může taková chodba existovat. Od chvíle, kdy naposledy zaslechli ten strašidelný varovný šepot, určitě ušli přinejmenším tři nebo čtyři kilometry. Kde byli? V podzemí?

V nějaké obrovské budově? Krysák řekl, že musejí najít cestu ven na vzduch. Jak – Nějakých deset metrů před ním kterýsi z chlapců vykřikl.

Začalo to jako nenadálé zavřísknutí, jako obyčejné překvapení, ale pak se to vystupňovalo v čistou hrůzu. Thomas nevěděl, kdo to byl, ale teď řval, až mu to rvalo hrdlo, vřískal a ječel jako nějaké zvíře ve staré Krvárně v Placu. Thomas zaslechl zvuky těla, které sebou zmítá na zemi.

Instinktivně se rozběhl dopředu za těmi nelidskými zvuky a protlačil se kolem několika Placerů, které jako by strach přimrazil na místě. Nevěděl, proč si myslí, že dokáže pomoci víc než kdokoli jiný, ale nezaváhal, dokonce si ani nehlídal kroky, jak se hnal tmou. Po nekonečném šílenství tak dlouhé chůze naslepo jako by jeho tělo prahlo po akci.

Dokázal to; slyšel, že chlapec leží přímo před ním a v zápase s bůh ví čím mlátí rukama a nohama do betonové podlahy. Thomas opatrně odložil pytlík s vodou a ranec ze zad daleko stranou, a pak váhavě natáhl ruce dopředu, aby ho za nějakou ruku nebo nohu chytil. Cítil, že ostatní Placeři se hromadí za ním, vnímal je jako chaotický zdroj výkřiků a otázek, které se rozhodl ignorovat.

„Hej!“ rozkřikl se na svíjejícího se chlapce. „Co je ti?“ Zavadil mu prsty o džíny a potom o košili, ale chlapec se v křečích divoce zmítal, takže ho nebylo možné chytit, a jeho vřískání nadále probodávalo vzduch.

Nakonec se Thomas odhodlal riskovat. Vrhl se vpřed a skočil celou svou vahou na tělo zmítajícího se chlapce. Přistál tvrdě, až mu to vyrazilo dech, ucítil kroutící se trup; do žeber se mu zaryl loket,

v dalším okamžiku mu na obličeji přistála ruka. Koleno se vymrštilo a málem ho nabralo přímo mezi nohy.

„Nech toho!“ vykřikl Thomas. „Co se stalo?“

Vřískání bublavě ustalo, skoro jako by chlapce něco stáhlo pod hladinu. Ale zmítání nepolevilo ani v nejmenším. Thomas položil chlapci loket a předloktí na hruď, aby získal oporu, a pak se ho pokusil chytit za vlasy, nebo nahmatat obličej. Když však jeho ruce sklouzly po tom, co tam našly, zachvátil ho zmatek.

Žádná hlava tam nebyla. Vlasy ani obličej. Dokonce ani krk. Nic z těch věcí, které tam být měly. Místo toho Thomas nahmatal velkou a dokonale hladkou kouli z chladného kovu.

15. KAPITOLA

Dalších několik sekund bylo více než podivných. Jakmile se Thomasova ruka té zvláštní kovové koule dotkla, chlapec se přestal zmítat. Ruce a nohy mu znehybněly a ztuhlost jeho cukajícího se trupu v mžiku vyprchala. Thomas ucítil na tvrdé kouli něco mazlavě vlhkého. Vytékalo to z míst, kde měl mít chlapec krk. Poznal, že je to krev, ucítil její měděný pach.

Pak se koule Thomasovi zpod prstů vysmekla a odkutálela se pryč. Vydávala při tom dutý, pronikavý zvuk, dokud nenarazila do nejbližší stěny, kde se zastavila. Chlapec ležící před ním se nehýbal a nevydal ani hlásku. Ostatní Placeři dál vykřikovali otázky do tmy, ale Thomas si jich nevšímal.

Hruď mu prostoupila hrůza, když si představil, jak musí chlapec vypadat. Nedávalo to naprosto žádný smysl, ale evidentně byl mrtvý. Něco mu uřízlo hlavu. Nebo ji to… proměnilo v kov? Co se u všech všudy stalo? Myšlenky mu vířily hlavou a chvíli trvalo, než si uvědomil, že přes ruku, kterou přitiskl na podlahu, když se mu koule vysmekla, mu teče něco teplého. Zpanikařil.

Odskočil od těla dozadu a ruku si prudce utřel do kalhot. Křičel, ale nedokázal zformulovat slova. Několik Placerů ho zezadu chytilo a pomohli mu vstát. Odstrčil je od sebe a vrávoravě se opřel o zeď. Někdo ho v ramenou popadl za košili a přitáhl si ho blíž.

„Thomasi!“ Byl to Minhův hlas. „Thomasi! Co se stalo?“

Thomas se snažil uklidnit se, dostat věci pod kontrolu. Žaludek se mu vzbouřil; hruď se sevřela.

„Já… nevím. Kdo to byl? Kdo byl ten, kdo ležel na zemi a křičel?“

Roztřeseným hlasem mu odpověděl Winston. „Myslím, že Frankie. Byl hned vedle mě, zrovna vyprávěl vtip, a pak najednou jako by jím něco škublo pryč. Jo, byl to on. Určitě to byl on.“

„Co se stalo?“ zopakoval Minho.

Thomas si uvědomil, že si pořád otírá ruce do kalhot. „Hele,“ řekl předtím, než se dlouze nadechl. Dělat to všechno ve tmě bylo k zbláznění. „Slyšel jsem, jak křičí, a přiběhl jsem sem, abych mu pomohl. Skočil jsem na něho a zkusil jsem mu znehybnit ruce, zjistit, co se stalo. Pak jsem mu sáhl na hlavu, abych mu chytil tváře – vlastně ani nevím proč –, a jediné, co jsem cítil, bylo…“

Nedokázal to říct. Snad nic nemohlo znít absurdněji než pravda.

„Co?“ zakřičel Minho.

Thomas zaúpěl, ale pak to řekl. „Jeho hlava nebyla hlava. Bylo to jako… jako velká…

kovová koule. Nevím, kámo, ale tak mi to prostě připadalo. Jako by mu tu frasnou hlavu spolkla… velká kovová koule!“

„O čem to mluvíš?“ nechápal Miho.

Thomas nevěděl, jak by měl jeho nebo kohokoli jiného přesvědčit. „Tys neslyšel, jak se kutálela pryč, hned jak přestal křičet? Vím, že to –“

„Je tady!“ zvolal někdo. Newt. Thomas znovu zaslechl skřípavý zvuk něčeho těžkého a pak Newta, jak heká námahou. „Slyšel jsem, jak se to odkutálelo sem. A je to celé mokré a lepkavé – jako od krve.“

„Co to valíte za plopáky?“ napůl zašeptal Minho. „Jak je to velký?“ Další Placeři se přidali sborem otázek.

„Zavřete všichni klapačky!“ zakřičel Newt. Když se utišili, na rovinu řekl: „Já nevím.“ Thomas slyšel, jak s koulí opatrně manipuluje, aby ji celou ohmatal. „Rozhodně je to větší něž nějaká hlava. A je to dokonale kulatý – dokonalá koule.“

Thomas byl zmatený, znechucený, ale jediné, na co dokázal myslet, bylo dostat se odtamtud. Pryč z té tmy. „Musíme běžet,“ řekl. „Musíme jít. Teď hned.“

„Možná bysme se měli vrátit,“ Thomas nepoznal, komu ten hlas patřil. „Ať je ta koule, co chce, Frankiemu uřízla hlavu, přesně jak nás před tím varoval ten starej čón.“

„V žádným případě,“ prohlásil zlostně Minho. „V žádným případě. Thomas má pravdu. Konec blbnutí. Udělejte si metr dva rozestupy a pak se rozběhněte. Zůstávejte shrbení, a kdyby se vám něco chtělo přiblížit k hlavě, vymlaťte z toho duši.“

Nikdo nic nenamítal. Thomas rychle našel odložené jídlo a vodu; krátce nato skupinou prokmitl nějaký nevyslovený povel a všichni se rozběhli, dost daleko od sebe, aby o sebe nezakopávali. Thomas už nebyl úplně poslední a nechtěl ztrácet čas obnovováním pořadí. Běžel. Běžel tak usilovně, jak si to pamatoval z Labyrintu.

Cítil pot. Vdechoval prach a teplý vzduch. Ruce měl od krve celé lepkavé. Tma, absolutní tma. Běžel a nezastavoval se.

Smrtící koule dostala ještě jednoho. Tentokrát se to stalo blíž k Thomasovi a postiženým byl chlapec, se kterým nikdy nepromluvil ani slovo. Thomas zřetelně uslyšel zvuk, jak kov klouže po kovu, a několik ostrých cvaknutí. Zbytek zanikl v řevu.

Nikdo se nezastavil. Možná je to strašné. Nejspíš ano. Ale nikdo se nezastavil.

Když vřískot nakonec bublavě umlkl, Thomas zaslechl hlasitou ránu, jak kovová koule dopadla na tvrdou zem. Slyšel kutálení, náraz do stěny a ještě chvíli kutálení.

Běžel dál. Ani na okamžik nezpomalil.

Srdce mu bušilo; hruď ho bolela od hlubokých, přerývaných nádechů, jimiž zoufale hltal zaprášený vzduch. Ztratil přehled o čase, neměl ponětí, jakou vzdálenost mohli urazit. Když však Minho zavolal, aby se všichni zastavili, úleva byla skoro až drtivá. Jeho vyčerpání konečně zvítězilo nad strachem z té věci,

která zabila dva z nich.

Malý prostor vyplnily zvuky těžkého oddechování; ve vzduchu byl cítit zkažený dech. Pánvička se první vzpamatoval natolik, že dokázal promluvit. „Proč jsme se zastavili?“

„Protože jsem si málem přerazil holeň o cosi, co tady je!“ zakřičel v odpověď Minho. „Myslím, že je to schodiště.“

Thomas cítil, jak se mu zvedá nálada, ale hned ji zase stlačil zpátky dolů. Přísahal si, že si už nikdy nebude dělat plané naděje. Alespoň do doby, než to všechno skončí.

„Tak po nich zkusme vyjít nahoru,“ navrhl Pánvička až moc vesele.

„Myslíš?“ odvětil Minho. „Co bysme si bez tebe počali, Pánvičko? No vážně.“

Thomas uslyšel dusot Minhových kroků, jak se rozběhl po schodech nahoru – pronikavě zvonily, jako by byly z nějakého tenkého kovu. Uběhlo jen několik sekund, než se přidaly další kroky, a krátce nato následovali Minha všichni.

Když se Thomas ocitl u prvního schodu, zakopl, spadl a narazil si o ten druhý koleno. Dal ruce dolů, aby udržel rovnováhu – pytlík s vodou se mu málem protrhl –, ale hned zase vyskočil a vyrazil dál. Každou chvíli nějaký schod vynechal. Nikdo nemohl vědět, kdy zaútočí další kovová věc, a naděje nenaděje, nemohl se dočkat, až se přesune někam, kde není tma jako v pytli.

Shora se ozvala rána, hlubší zadunění než kroky, ale pořád to znělo jako kov.

„Jau!“ vykřikl Minho. Následovalo několik zabručení a zaúpění, jak do sebe Placeři naráželi, než se dokázali zastavit.

„Není ti nic?“ zeptal se Newt.

„Do čeho… jsi narazil?“ zavolal Thomas mezi těžkými nádechy.

Minhův hlas zněl podrážděně. „Do čeho asi, do nějakýho frasáckýho vršku. Narazili jsme na střechu a není kam jinam…“ Odmlčel se a Thomas uslyšel, jak šmátrá rukama po stěnách a po stropě, hledá.

„Počkejte! Myslím, že jsem našel –“

Přerušilo ho zřetelné cvaknutí a svět kolem Thomase jako by vzplál jasným plamenem. Vykřikl

a zakryl si oči rukama – oslepující, spalující světlo zářilo shora. Pytlík s vodou upustil, ale prostě nemohl jinak. Po tak dlouhé době v černočerné tmě ho nenadálý vpád světla zdrtil – přestože se chránil rukama.

Jasně oranžová zář se drala přes prsty i skrz víčka a vlna horka – jako rozpálený vítr – ho zavalila jako balvan.

Thomas uslyšel hlasité skřípění, pak zařinčení a tma se vrátila. Opatrně dal ruce dolů a zamžoural; před očima mu tančily skvrny.

„Mě z toho frasne,“ prohlásil Minho. „Vypadá to, že jsme našli cestu ven, ale taky to vypadá, že snad vede na slunce! Ty vogo, to byla palba. A horko.“

„Zkusme otevřít jenom škvírku a nechat oči, aby si zvykly,“ navrhl Newt. Nato Thomas uslyšel, jak vychází po schodech za Minhem. „Tady máš košili – nacpi ji tam. Všichni zavřete oči!“

Thomas uposlechl a znovu si je zakryl rukama. Oranžová záře se vrátila a začal proces přizpůsobování. Přibližně po minutě dal ruce dolů a pomalu oči otevřel. Musel je přimhouřit a pořád měl pocit, jako by na něho mířil milion fotografických blesků, ale dalo se to vydržet. Za několik dalších minut bylo všechno zalité jasem, ale zrak už byl v pořádku.

Uviděl teď, že stojí zhruba o dvacet schodů níž, než je místo, kde se těsně pod dveřmi ve stropě krčili Minho a Newt. Okraj dveří vymezovaly tři zářící linie, přerušené pouze košilí, kterou nacpali do pravého rohu, aby zůstaly otevřené. Všechno kolem nich – zdi, schody, dveře jako takové – bylo

z matného šedého kovu. Thomas se otočil, aby se podíval, odkud přišli, a uviděl, že schody mizí hluboko pod nimi ve tmě. Vylezli mnohem výš, než si představoval.

„Je někdo slepý?“ zeptal se Minho. „Připadá mi, jako bych měl místo očí opečené maršmelouny.“

Thomas to cítil stejně. Oči ho pálily a svědily, neustále slzely. Všichni Placeři kolem něho si oči protírali.

„Tak co je venku?“ zeptal se někdo.

Minho si rukou částečně zastínil výhled a vykoukl škvírou otevřených dveří ven. Pokrčil rameny.

„Nepoznám to. Vidím jenom spoustu jasného světla – možná fakticky jsme na tom frasáckým slunci. Ale myslím, že žádný lidi tam nejsou.“ Odmlčel se. „Ani raplové.“

„Tak odsud pojďme vypadnout,“ ozval se Winston. Byl dva schody pod Thomasem. „Raději se nechám spálit, než aby se mi na hlavu vrhla nějaká ocelová koule. Pojďme!“

„V klidu, Winstone,“ odvětil Minho. „Hezky si nech spodky na sobě – chtěl jsem jenom, aby se naše oči nejdřív přizpůsobily. Otevřu dveře úplně, ať zjistíme, jestli už jsme v pořádku. Připravte se.“ Vystoupil o schod nahoru, aby mohl pod kovovou desku vtěsnat pravé rameno. „Raz. Dva. Tři!“

Se zamručením narovnal nohy a zabral směrem vzhůru. Jak se dveře s hrůzným skřípěním drhnoucího kovu otevřely, do schodišťové šachty vtrhlo světlo a žár. Thomas rychle sklopil pohled k zemi a přivřel oči. Ten jas vypadal neskutečně – i s přihlédnutím k tomu, že hodiny šli naprostou tmou.

Zaslechl nad sebou zvuky nějakého šourání a pohybu. Když se tam podíval, uviděl, jak se Minho s Newtem snaží uniknout ze čtverce oslnivého slunečního světla, které tam pronikalo pootevřenými dveřmi. Celé schodiště se zahřívalo, jako by někdo pustil troubu.

„Jau, vogo!“ postěžoval si Minho a zkřivil obličej. „Někde je problém. Už teď mám pocit, jako by mi to spalovalo kůži!“

„Má pravdu,“ ozval se Newt a mnul si při tom zezadu šíji. „Nevím, jestli tam můžeme jít. Možná budeme muset počkat, až slunce zapadne.“

Placeři začali hlasitě reptat, ale pak jejich pozornost strhl nenadálý Winstonův výkřik. „Páni!

Dávejte bacha! Bacha!“

Thomas se otočil a podíval se po Winstonovi, který byl na schodech níž. Chlapec ukazoval na něco přímo nad sebou a zároveň o několik schodů couval. Na stropě, jen metr a kus nad jejich hlavami, se formovala velká kapka tekutého stříbra, prosakovala z kovu, jako by se stékala do jedné velké slzy.

Zvětšovala se Thomasovi přímo před očima. Během několika sekund z ní byla koule tekuté mazlavé hmoty, která se třepotala a vlnila. Pak, dřív než někdo stačil zareagovat, se od stropu oddělila a začala padat.

Jenže místo aby se rozprskla na schodech u jejich nohou, se ta stříbřitá koule vzepřela gravitaci

a rozlétla se horizontálně, Winstonovi přímo do obličeje. Vzduch vyplnil děsivý křik, jak chlapec upadl a začal se kutálet po schodech dolů.

16. KAPITOLA

Thomasovi bleskla hlavou nepříjemná myšlenka, když se vrhl ze schodů za Winstonem. Nevěděl, jestli to dělá proto, že mu chce pomoci, nebo proto, že nedokáže ovládnout zvědavost, kterou v něm ta zrůdná stříbrná koule probouzí.

Winston se nakonec zastavil, když jeho záda čirou náhodou dunivě dopadla na jeden ze schodů; dolní konec schodiště byl v tu chvíli ještě hodně hluboko pod nimi. Oslnivé světlo z otevřených dveří ozařovalo všechno naprosto jasně. Winston měl obě ruce na obličeji a tahal jimi za tu stříbřitou hmotu – kouli tekutého kovu, která se již stačila spojit s vrškem jeho hlavy a pohltit část nad ušima. Teď její okraje lezly jako hustý sirup dolů, přelévaly se přes uši a zakrývaly mu obočí.

Thomas chlapcovo tělo přeskočil a otočil se, aby si klekl na schod, který byl přímo pod ním; Winston tahal za stříbřitou mazlavou hmotu a zapíral se do ní, aby se mu nedostala do očí. Kupodivu se zdálo, že to funguje. Přesto mladík řval z plných plic, zmítal sebou a nohama kopal do stěny.

„Dejte to ze mě pryč!“ vykřikl hlasem tak přiškrceným, že to Thomas málem vzdal a utekl. Jestli to tak strašně bolelo…

Vypadalo to jako velice hustý stříbrný gel. Neodbytný a umíněný – jako by byl živý. Jakmile se Winstonovi podařilo vytlačit část nahoru, pryč od očí, část mu z boku proklouzla kolem prstů a zkusila to znovu. Thomas uviděl, jak vypadala kůže na jeho obličeji, když to udělal, a nebyl to hezký pohled. Byla zarudlá a dělaly se na ní puchýře.

Winston vykřikoval něco nesrozumitelného – jeho zmučené vřískání klidně mohlo být v nějakém úplně jiném jazyce. Thomas věděl, že musí něco udělat. Čas vypršel.

Strhl si z ramenou ranec a vyprázdnil jeho obsah; ovoce a balíčky se rozsypaly a skákaly po schodech dolů. Uchopil látku z prostěradla, omotal si ji kolem rukou, aby se chránil, a dal se do toho. Ve chvíli, kdy se Winston znovu ohnal po tekutém stříbře přímo nad očima, Thomas chňapl po bocích, které chlapci právě přetekly přes uši. Přes látku ucítil žár a napadlo ho, že by mohla vzplanout. Zapřel se nohama, stiskl tu hmotu nejpevněji, jak to jen šlo, a škubl.

Boky útočícího kovu se s nepříjemným mlaskavým zvukem několik centimetrů zvedly, než mu vyklouzly z rukou a znovu se na Winstonovy uši připlácly. Bylo to neskutečné, ale chlapec zařval ještě hlasitěji.

Několik dalších Placerů se pokusilo přijít na pomoc, ale Thomas na ně zakřičel, aby couvli, protože mu připadalo, že by jenom překáželi.

„Musíme to udělat společně!“ zakřičel na Winstona. Byl odhodlaný se tentokrát chytit lépe.

„Poslouchej mě, Winstone! Musíme to udělat společně! Zkus to chytit a zvednout si to z hlavy!“ Chlapec nejevil žádné známky toho, že by rozuměl. Celé jeho tělo se v zápase křečovitě svíjelo.

Pokud by Thomas nebyl na schodu pod ním, určitě by se už byl skutálel až úplně dolů.

„Napočítám do tří!“ vykřikl Thomas. „Winstone! Napočítám do tří!“

Pořád žádná známka toho, že by slyšel. Vřískal. Zmítal sebou. Kopal. Mlátil do stříbra. Thomasovi vhrkly do očí slzy, nebo to možná byl pot, který mu stekl z čela. Každopádně to pálilo.

A měl pocit, jako by vzduch byl zahřátý na milion stupňů. Svaly se mu napjaly; nohama mu projely šípy bolesti. Dostával do nich křeče.

„Prostě to udělej!“ zakřičel. Všechno to odrušil a naklonil se k němu, aby to zkusil znovu. „Raz!

Dva! Teď!“

Uchopil rozlézající se stříbro po stranách, ucítil tu zvláštní kombinaci poddajné pevnosti, a znovu škubl nahoru, směrem od Winstonovy hlavy. Winston ho zřejmě zaslechl, nebo to možná dobře vyšlo, ale ve stejném okamžiku se do hmoty zapřel bříšky dlaní, jako by se snažil si ji z čela strhnout. Všechen stříbrný sajrajt se najednou oddělil. Byl to hustý těžký koláč, třaslavý jak huspenina. Thomas nezaváhal, zvedl ruce a mrštil tím přes hlavu dolů do schodišťové šachty. Ihned se prudce otočil, aby se podíval, co se bude dít.

Stříbro se během letu vzduchem rychle vrátilo do tvaru koule. Jeho povrch se chvíli vlnil a pak ztuhl. Několik schodů pod nimi se to zastavilo a na okamžik zůstalo viset na místě, jako by se po své oběti dlouze, vytrvale dívalo, možná se rozmýšlelo, kde se stala chyba. Potom to vyrazilo pryč, jako když střelí, rozlétlo se to po schodišti dolů, až zmizelo ve tmě hluboko pod nimi.

Bylo pryč. Z nějakého důvodu už znovu nezaútočilo.

Thomas do sebe mocnými nádechy nasával vzduch; měl pocit, že má každičký centimetr těla zbrocený potem. Opřel se ramenem o stěnu. Měl strach podívat se znovu na Winstona, který za ním fňukal. Aspoň že přestal vřískat.

Thomas se konečně otočil a prohlédl si ho.

Chlapec na tom byl hrozně. Ležel stočený do klubíčka a třásl se. Tam, kde předtím měl vlasy, mu na hlavě zůstala jenom kůže rozedřená do živého a fleky, kterými mokvala krev. Uši měl pořezané a potrhané, ale byly vcelku. Vzlykal, určitě bolestí a nejspíš také následkem traumatu, které prodělal. V porovnání

s otevřenými ranami na zbytku hlavy vypadalo akné na jeho tváři jako něco čistého a příjemného.

„Jsi v pořádku, kámo?“ zeptal se Thomas. Věděl, že je to určitě nejpitomější otázka, jakou kdy nahlas vyslovil.

Winston prudkým škubnutím zavrtěl hlavou; jeho tělo se nepřestávalo třást.

Thomas vzhlédl. Zjistil, že Minho, Newt, Aris a všichni ostatní Placeři jsou jen několik schodů nad nimi a v naprostém ohromení civějí dolů. Prudká záře shora jim do tváří vrhala stíny, ale jejich oči Thomas viděl i tak – vytřeštěné jako oči koček paralyzovaných bodovým reflektorem.

„Co to bylo za frasárnu?“ zamumlal Minho.

Thomas nebyl schopný promluvit. Zmohl se jenom na unavené zavrtění hlavou. Nakonec odpověděl Newt. „Kouzelnej sajrajt, kterej užírá lidem hlavy, to to bylo.“

„Musí to být nějaká nová technologie,“ ozval se Aris. Bylo to poprvé, co Thomas zaznamenal, že se zapojil do diskuse. Chlapec se rozhlédl kolem, očividně si všiml udivených obličejů, pak pokrčil rameny, jako by byl na rozpacích, a pokračoval: „Vrátilo se mi pár útržkovitých vzpomínek. Vím, že ve světě jsou nějaké hodně vyspělé technologie – ale nevzpomínám si na nic jako létající roztavený kov, který se snaží amputovat části těla.“

Thomas se zamyslel nad vlastní útržkovitou pamětí. Ani jemu se nic takového nevybavovalo.

Minho roztržitě ukázal do schodišťové šachty za Thomase. „To svinstvo se určitě rozteče kolem obličeje a pak se člověku zažere do masa na krku, až ho úplně prokousá. Paráda. To je fakt paráda.“

„Všimli jste si toho?“ zeptal se Pánvička. „Ta věc vylezla přímo ze stropu! Měli bysme odsud vypadnout. Hned.“

„Nemohl bych víc souhlasit,“ poznamenal Newt.

Minho se podíval na Winstona s výrazem, ve kterém byl odpor, a Thomas jeho pohled sledoval.

Chlapec se přestal třást a jeho vzlyky se ztišily v potlačované fňukání. Vypadal však hrozně a bylo jasné, že jizvy mu zůstanou na celý život. Thomas si nedovedl představit, že by z té rudé, do masa rozežrané hmoty na hlavě ještě někdy mohly vyrůst vlasy.

„Pánvičko, Jacku!“ zavolal Minho. „Postavte Winstona a pomozte mu jít. Arisi, posbírej plopáky, který mu spadly, a najdi si pár kluků, aby ti to pomohli nést. Odcházíme. Je mi jedno, jak jasný nebo krutý je to venkovní světlo – nechci, aby se mi dnes z hlavy stala kulečníková koule.“

Otočil se, aniž by si počkal, jestli se lidé budou jeho rozkazy řídit. Byl to krok, který Thomase z nějakého důvodu přivedl k myšlence, že z něho nakonec bude dobrý vůdce. „Hoďte sebou, Thomasi a Newte,“ zavolal přes rameno. „My tři půjdeme první.“

Thomas a Newt se na sebe podívali. V Newtově pohledu prakticky chyběl strach, zato byl z větší části plný zvědavosti. Dychtivosti jít dál. Thomas cítil to samé a nerad přiznával, že se všechno zdá být lepší, než se vypořádávat s dozvuky toho, co se přihodilo Winstonovi.

„Pojďme,“ řekl Newt. Zvýšil při tom hlas, jako by neměli jinou možnost než udělat, co se jim řeklo.

Jeho obličej však prozradil pravdu: chtěl se od ubohého Winstona dostat stejně daleko jako Thomas.

Thomas přikývl a opatrně Winstona překročil. Snažil se, aby při tom znovu nezavadil pohledem o kůži na jeho poraněné hlavě. Dělalo se mu z ní špatně od žaludku. Uhnul ke straně, aby kolem sebe

nechal projít Pánvičku, Jacka a Arise, kteří šli za svým úkolem, a pak se pustil po schodech nahoru. Bral je po dvou. Následoval Newta a Minha až úplně nahoru, kde to vypadalo, jako by za otevřenými dveřmi čekalo samotné slunce.

17. KAPITOLA

Ostatní Placeři jim ustoupili z cesty, zdánlivě víc než ochotní nechat jejich trojici být těmi, kdo uvidí, co je venku. Thomas přimhouřil oči a pak si je zakryl, když přišli blíž. Čím dál víc se mu nechtělo uvěřit, že skutečně mohou projít dveřmi do toho strašlivého jasu a přežít.

Na posledním schodu, těsně před přímou linií světla, se Minho zastavil. Pak pomalu natahoval ruku, až se ocitla ve čtverci jasu. Přestože jeho pleť byla olivová, Thomasovi to připadalo, že Minhova kůže září jako bílý oheň.

Po pouhých několika sekundách Minho stáhl ruku zpátky a zatřepal jí u boku, jako kdyby se praštil do palce kladívkem. „Každopádně to pálí. Pořádně pálí.“ Otočil se k Thomasovi a Newtovi. „Jestli to uděláme, měli bychom se něčím omotat, nebo si do dvou minut pořídíme spáleniny druhého stupně.“

„Pojďme vyprázdnit rance,“ navrhl Newt a už začal ten svůj sundávat z ramenou. „Navlečeme se do těch prostěradel, jako by to byly nějaký podělaný hábity, než zkontrolujeme, jak to venku vypadá. Jestli to bude slušně fungovat, můžeme nacpat jídlo a vodu do polovičky z nich a druhou polovinu použít jako ochranu.“

Thomas svůj ranec již uvolnil, aby pomohl Winstonovi. „Budeme vypadat jako duchové – vyděsíme všechny mizery, kteří tam venku jsou.“

Minho nepostupoval se stejnou péčí jako Newt; jednoduše svůj pytel obrátil dnem vzhůru a nechal všechno vypadnout. Placeři, kteří stáli nejblíž, instinktivně začali šmátrat rukama, aby věcem zabránili skutálet se ze schodů. „Zvláštní týpek, tenhle Thomas. Doufejme, že nás tam nepřivítá pár milých raplů,“ prohlásil a začal rozvazovat uzly, které na prostěradle udělal. „Nechápu, jak by se v tom horku někdo mohl jenom tak poflakovat venku. Snad tam budou stromy nebo nějaký přístřešek.“

„Nevím,“ řekl Newt. „Taky je možný, že se ti hajzlíci schovávají a čekají tam na nás, nebo tak něco.“

Thomas se nemohl dočkat, až zkontroluje, co je venku čeká. Přestane hádat a podívá se na vlastní oči, s čím mají tu čest. „Dokud to neprověříme, tak to nezjistíme. Pojďme.“ Vyklepal své prostěradlo, potom je přes sebe přetáhl a omotal si je těsně kolem obličeje jako babka šátek. „Jak vypadám?“

„Jako ta nejšerednější čónka, kterou jsem kdy viděl,“ odvětil Minho. „Děkuj bohům, že ses narodil jako kluk.“

„Díky.“

Minho a Newt udělali totéž co Thomas, ale oba si dali víc záležet, aby si prostěradlo zdola přidrželi, takže byli zakrytí úplně. Taky je povytáhli, aby měli jistotu, že jim zastíní obličej. Thomas jejich příkladu následoval.

„Jste připravení, čóni?“ zeptal se Minho. Pohlédl na Newta a pak na Thomase.

„Dokonce jsem celkem natěšenej,“ prohlásil Newt.

Thomas nevěděl, jestli je to nejvhodnější slovo, ale cítil stejné nutkání něco podniknout. „Já taky.

Pojďme.“

Zbývající schody nad nimi dosahovaly až úplně nahoru, jako východ ze starého sklepa, a posledních několik jich žhnulo slunečním jasem. Minho zaváhal, ale pak se po nich rozběhl nahoru a nezastavil se, dokud nezmizel, zdánlivě pohlcený světlem.

Newt plácl Thomase do zad. „Běž!“ křikl.

Thomas ucítil vzedmutí adrenalinu. Vydechl vzduch, který do sebe nasál hlubokým nádechem, a vyrazil za Minhem; Newta slyšel v těsném závěsu za sebou.

Jakmile se Thomas ocitl na světle, uvědomil si, že by nebyl velký rozdíl, kdyby se zabalili do průhledného igelitu. Prostěradlo nijak nechránilo před oslepujícím světlem a spalujícím žárem, který se do nich shora opíral. Otevřel ústa, aby promluvil, a do hrdla mu vpadl řezavý proud suchého horka, který

jako by zlikvidoval veškerý vzduch nebo vlhkost, které měl v cestě. Zoufale se snažil nasát do sebe kyslík, ale místo toho měl pocit, jako by mu někdo v prsou zapálil oheň.

Přestože jeho vzpomínky byly skrovné a útržkovité, nemyslel si, že by svět měl vypadat takhle. Jak měl oči pevně zavřené, aby se před tím bílým jasem chránil, vrazil do Minha a málem upadl.

Aby nabral rovnováhu, ohnul nohy v kolenou a dřepl si. Prostěradlo si přetáhl přes celé tělo, jako by to byl stan, a dál zápasil o dech. Konečně jej popadl, nasál do sebe vzduch a rychle jej zase vyfoukl, aby se zkusil zklidnit. V prvním okamžiku po opuštění schodiště skutečně zpanikařil. Ostatní dva Placeři taky dýchali ztěžka.

„Jste v pohodě, kluci?“ zeptal se nakonec Minho.

Thomas souhlasně zabručel a Newt řekl: „Vsadil bych se, že jsme se právě ocitli v pekle. U tebe jsem si vždycky myslel, že tam skončíš, Minho, ale u sebe jsem to nečekal.“

„Guty,“ odvětil Minho. „Oči mě pálí jak čert, ale myslím, že si na to světlo konečně začínám zvykat.“

Thomas mžouravě pootevřel oči a podíval se dolů na zem jen půldruhého metru pod svým obličejem. Hlína a prach. Pár šedohnědých kamenů. Prostěradlo ho kompletně zahalovalo, ale zářilo tak bíle, že to vypadalo jako nějaká zvláštní futuristická osvětlovací technika.

„Před kým se schováváš?“ zeptal se Minho. „Vstávej, čóne – já nikoho nevidím.“

Thomasovi bylo trapně, že si o něm ostatní myslí, že se krčí – musel vypadat jako malé dítě, které fňuká pod přikrývkou a snaží se být neviditelné. Postavil se a velice pomalu prostěradlo nadzvedával, až se konečně mohl rozhlédnout po okolí.

Byla to pustina.

Kam až oko dohlédlo, se před ním táhla rovná pánev vyschlé a mrtvé země. Nebyl tam jediný strom.

Jediný keř. Žádné kopce nebo údolí. Jen oranžovožluté moře prachu a skal; chvějící se proudy ohřátého vzduchu vřely na obzoru jako pára, draly se vzhůru, jako by se veškerý život, který tam byl, rozpouštěl

a stoupal k bezmračné, bledé obloze.

Thomas se otočil kolem dokola. Nevšiml si žádné výrazné změny, dokud se nedíval opačným směrem. Ve velké dálce se zvedala linie rozeklaných, pustých hor. Před těmito horami, možná v polovičce vzdálenosti mezi nimi a místem, kde teď stáli, se k sobě choulil shluk budov, jako nějaká hromádka zapomenutých krabic. Určitě to bylo město, ale z téhle dálky se nedalo poznat, jak je velké. Horký vzduch se před ním tetelil a všechno, co bylo blízko u země, rozmazával.

Bíle žhnoucí slunce na obloze již stálo daleko po Thomasově levici a podle všech známek klesalo k obzoru, což znamenalo, že tím směrem byl západ. S ohledem na to muselo být město před nimi a pohoří rudočerných skal za ním přímo na sever. Tam, kam měli zamířit. Překvapilo ho, jaký má orientační smysl; bylo to, jako by kousíček jeho minulosti povstal z popela.

„Co myslíte, jak daleko jsou ty baráky?“ zeptal se Newt. Po dutých, ozvěnou se vracejících zvucích, které při mluvení vydávali v té dlouhé tmavé chodbě a na schodišti, jeho hlas zněl jako tlumený šepot.

„Je možné, že je to sto padesát kilometrů?“ zeptal se Thomas, aniž by se obracel na někoho konkrétního. „Na severu je to v každém případě. Tam máme jít?“

Minho pod prostěradlovou kapucí zavrtěl hlavou. „To ani náhodou, vogo. Jasně, máme jít tím směrem, ale sto padesát kilometrů to není ani zdaleka. Nanejvýš padesát. A ty hory můžou být tak kolem stovky.“

„Nevěděl jsem, že umíš tak dobře měřit vzdálenosti jenom svýma bulvama,“ prohlásil Newt.

„Jsem běžec, frasáku. V Labyrintu se člověk naučil takový věci odhadovat, i když jeho měřítko bylo mnohem menší.“

„Krysák si s těmi slunečními erupcemi nedělal legraci,“ řekl Thomas. Snažil se příliš nepropadnout depresi. „Vypadá to tady jako po nukleárním holokaustu. Zajímalo by mě, jestli je takový celý svět.“

„Doufejme, že ne,“ odvětil Minho. „Byl bych šťastný, kdybych teď uviděl jediný strom. Nebo možná potok.“

„Mně by stačil kousek trávníku,“ povzdechl si Newt.

Čím déle se Thomas díval, tím se mu město zdálo být blíž. Padesát kilometrů byl možná dokonce přehnaný odhad. Odtrhl pohled a otočil se k ostatním. „Mohlo by se to vůbec ještě víc lišit od toho, čemu nás vystavili v Labyrintu? Tam jsme byli uvěznění mezi zdmi, se vším, co jsme pro přežití potřebovali.

Teď nás uvnitř nedrží nic, ale nemáme šanci přežít, pokud nedojdeme tam, kam nás poslali. Neříká se tomu ironie nebo tak nějak?“

„Tak nějak,“ přisvědčil Minho. „Ty jsi prostě filozofující zázrak.“ Kývl hlavou zpátky k východu ze schodiště. „Pojďme. Vytáhneme ty čóny sem ven a vyrazíme. Nemá smysl ztrácet čas a nechávat slunce, aby z nás vysálo všechnu vodu.“

„Možná bychom měli počkat, až zapadne,“ navrhl Newt.

„A zůstat tam s těma frasáckýma kovovýma koulema? Za nic na světě.“

Thomas souhlasil, že by se měli vydat na cestu. „Myslím, že to zvládáme. Vypadá to, že slunce zapadne za pár hodin. Nějaký čas to vydržíme, budeme dělat přestávky, a pak v noci dojdeme, kam až to půjde. Tam dole už nevydržím ani minutu.“

Minho energicky přikývl.

„To vypadá jako plán,“ řekl Newt. „Prozatím dojděme do toho zaprášenýho starýho města a doufejme, že není plný našich raplovskejch kamarádů.“

Thomasova hruď sebou při té poznámce škubla.

Minho se vrátil k otvoru a naklonil se nad něj. „Hej, bando padavek! Nejste k ničemu, čóni!

Popadněte všechno jídlo a vylezte sem nahoru.“

Nikdo z Placerů proti plánu neprotestoval.

Thomas sledoval, jak každý z nich udělal totéž co on, když ze schodišťové šachty vyšel. Těžké lapání po dechu, mhouření očí, výrazy beznaděje. Vsadil by se, že každý z nich doufal, že Krysák lže. Že to nejhorší období zažili v Labyrintu. Ale po těch šílených stříbrných věcech užírajících hlavy a po spatření téhle pouště si byl celkem jistý, že už si takové optimistické myšlenky nikdo hýčkat nebude.

Museli udělat určité úpravy, aby se na cestu připravili – jídlo a pytlíky s vodou nacpali víc natěsno do půlky původních ranců; volná prostěradla pak použili k tomu, aby při chůzi zakrývala vždy dva lidi najednou. Celkově vzato to fungovalo překvapivě dobře – dokonce i pro Jacka a chudáka Winstona –,

a tak už zanedlouho pochodovali po tvrdé, kameny poseté zemi. Thomas se dělil o prostěradlo s Arisem, i když pořádně nevěděl, jak k tomu vlastně došlo. Možná si jenom odmítal přiznat, že s tím chlapcem být chce, že je to možná jediné vodítko, které ho může přivést k pochopení toho, co se stalo s Teresou.

Thomas držel levou rukou jeden konec prostěradla nahoře nad hlavou a na pravém rameni měl pověšený ranec. Arise měl napravo od sebe; dohodli se, že se budou v nošení rance, který teď byl mnohem těžší, po půlhodině střídat. Jedním prašným krokem za druhým postupovali směrem k městu. Horko jako by z nich každých sto metrů vysálo celý jeden den života.

Dlouho nemluvili, ale Thomas mlčení nakonec přerušil. „Takže jsi jméno Teresa nikdy předtím neslyšel?“

Aris se po něm ostře podíval a Thomas si uvědomil, že v jeho hlase nejspíš zůstal náznak obvinění, který zdaleka nebyl jemný. Ale neustoupil. „Tak co? Slyšel?“

Aris se pohledem vrátil dopředu, ale bylo v něm něco podezřelého. „Ne. Nikdy. Nevím, kdo to je, ani kam šla. Ale aspoň jsi neviděl, jak přímo před tebou zemřela.“

Byla to rána do břicha, ale z nějakého důvodu přispěla k tomu, že Thomas na Arise pohlížel příznivěji. „Promiň, já vím.“ Na okamžik se zamyslel, než položil další otázku. „Jak jste si byli blízcí? Jak jsi říkal, že se jmenovala?“

„Rachel.“ Aris se odmlčel a Thomase na okamžik napadlo, že rozhovor možná skončil, ale pak Aris pokračoval. „Byli jsme si mnohem víc než blízcí. Staly se různé věci. Na leccos jsme si vzpomněli.

Vytvořili jsme si nové vzpomínky.“

Thomas věděl, že poslední poznámce by se Minho smál, až by se za břicho popadal, ale jemu to znělo jako nejsmutnější věta, jakou kdy slyšel. Cítil, že musí něco říct – něco nabídnout. „Jasně. Ale viděl jsem zemřít fakt dobrého kamaráda. Pokaždé, když na Chucka pomyslím, mě to znovu vytočí. Jestli udělali totéž Terese, nedokážou mě zastavit. Nic to nedokáže. Všichni zemřou.“

Thomas se zastavil – čímž k tomu donutil také Arise –, šokovaný, že z jeho úst taková slova vyšla.

Bylo to, jako by ho něco ovládlo a řeklo to za něho. Ale pravda byla, že to tak cítil. Velice silně. „Co myslíš –“

Ale dřív, než mohl myšlenku dokončit, začal Pánvička vykřikovat. Na něco ukazoval. Thomasovi trvalo jenom sekundu, než si uvědomil, co kuchaře tolik rozrušilo.

Daleko zepředu k nim směrem od města běželi dva lidé. Jejich těla vypadala díky efektu fata morgány jako dva přízračné temné útvary. Od nohou se jim do vzduchu zvedaly obláčky prachu.

18. KAPITOLA

Thomas na běžce nevěřícně zíral. Vycítil, že ostatní Placeři kolem něho se také zastavili, jako kdyby někdo vydal nevyřčený rozkaz, že to mají udělat. Thomas se zachvěl – a v tom nesnesitelném parnu ten náhlý záchvěv chladu působil jako cosi naprosto nemožného. Nevěděl, proč cítí na zádech mrazení strachu – Placeři měli oproti blížícím se cizincům skoro desetinásobnou převahu –, ale ten pocit se nedal popřít. „Shlukněte se všichni víc k sobě,“ zavelel Minho. „A buďte připravení si to s těmi čóny při prvním náznaku potíží rozdat.“

Rozmazaná fata morgána z žáru unikajícího vzhůru obě postavy pohltila, dokud se nedostaly na vzdálenost jen nějakého sta metrů. Thomasovy svaly se napjaly, když se obraz dvou cizinců ukázal jasně. Až příliš dobře si pamatoval, co před několika dny ráno viděl přes zamřížovaná okna. Raply. Tito lidé ho však děsili jiným způsobem.

Zastavili se jen asi deset metrů před Placery. Jeden muž a jedna žena, i když to Thomas poznal jen podle náznaků jejích ladných křivek. Jinak měli postavu stejnou – vysokou a hubenou. Téměř celou hlavu a obličej měli omotané potrhanou béžovou látkou, do níž byly vyříznuty malé, roztřepené škvírky pro dýchání a zrak. Jejich košile a kalhoty působily jako směsice špinavých kusů oblečení, které byly sešité

k sobě a místy svázané ošuntělými proužky z rifloviny. Planoucímu slunci nebylo vystaveno nic než jejich ruce, které byly rudé, rozpraskané a pokryté strupy.

Ti dva tam stáli a supěli, jak popadali dech. Zněli jako nemocní psi.

„Kdo jste?“ zavolal Minho.

Cizinci neodpověděli, ani se nepohnuli. Hruď se jim nadýmala a klesala. Thomas je pozoroval zpod improvizované kapuce – nedovedl pochopit, jak může někdo běžet takovou dálku, aniž by zemřel na úpal.

„Kdo jste?“ zopakoval Minho.

Oba cizinci se místo odpovědi rozdělili a začali shluknuté Placery obcházet širokým obloukem.

Jejich oči, ukryté za škvírami v tom zvláštním mumiovitém omotání, zůstávaly při tomto obcházení pevně upřené na chlapce, jako by si mezi nimi vybírali svou oběť. Thomas cítil, jak v něm narůstá vnitřní napětí.

Vadilo mu, když už je neviděl oba najednou. Otočil se a sledoval, jak se za skupinou znovu setkali, opět se obrátili čelem k nim a zůstali nehybně stát.

„Je nás mnohem víc než vás,“ připomněl Minho. Jeho hlas prozradil, jak je zdeptaný. Vyhrožovat jim tak brzy působilo zoufale. „Začněte mluvit. Řekněte nám, kdo jste.“

„Jsme raplové.“

Byla to ta žena, kdo ze sebe ta dvě slova hrdelně vyrazil, úsečně a podrážděně. Z neznámého důvodu ukázala přes záda Placerů k městu, z něhož utekli.

„Raplové?“ zeptal se Minho. Protlačil se z davu, aby znovu stál cizincům nejblíž. „Jako ti, kteří se nám před několika dny pokusili násilím vniknout na ubikaci?“

Thomas sebou cukl – tihle lidé nebudou mít tušení, o čem Minho mluví. Ať už to místo bylo kdekoli, Placeři se od něho nějakým způsobem – prostřednictvím PlaniTansu – dostali hodně daleko.

„Jsme raplové.“ Tentokrát promluvil muž. Jeho hlas byl překvapivě slabší a méně mrzutý než hlas té ženy. Vlídnost v něm však nebyla žádná. Ukázal přes Placery stejně, jako to před ním udělala jeho společnice. „Přišli jsme se podívat, jestli jste raplové. Jestli jste nakažení erupcí.“

Minho se otočil a s povytaženým obočím pohlédl nejdřív na Thomase a pak na několik dalších.

Nikdo nic neřekl. Otočil se zpátky. „Jo, nějakej idiot nám řekl, že erupci máme. Co nám o ní můžeš říct?“

„Na tom nezáleží,“ odvětil muž; pruhy látky, které měl omotané kolem obličeje, sebou při každém slově cukaly. „Jestli ji máte, tak to brzo sami poznáte.“

„O co ti jde, frase?“ zeptal se Newt a popošel dopředu, aby se postavil vedle Minha. „Co ti je po tom, jestli jsme, nebo nejsme raplové?“

Tentokrát odpověděla žena. Chovala se, jako by žádné otázky neslyšela. „Jak jste se dostali na Spáleniště? Odkud jste přišli? Jak jste se tu ocitli?“

Thomase překvapila… inteligence, která se v jejích slovech projevovala. Raplové, které viděli

u ubikace, vypadali naprosto šíleně, jako zvířata. Tito lidé byli dost vnímaví, aby si uvědomili, že jejich skupina se tam objevila z čistého nebe. Na opačné straně od města nebylo nic.

Minho se naklonil, aby se poradil s Newtem. Pak se otočil a postoupil blíž k Thomasovi. „Co těm lidem řekneme?“

Thomas neměl ponětí. „Nevím. Pravdu? Nemůže to uškodit.“

„Pravdu?“ zopakoval sarkasticky Minho. „Tomu říkám nápad, Thomasi. Jsi geniální, jako obvykle.“ Obrátil se zpátky k raplům. „Poslal nás sem ZLOSIN. Vylezli jsme z díry, která byla jen kousek cesty tímhle směrem, z podzemní chodby. Máme urazit sto padesát kilometrů na sever, přejít Spáleniště. Říká vám něco z toho cokoli?“

Znovu to vypadalo, jako by ti dva neslyšeli jediné slovo z toho, co řekl.

„Všichni raplové nejsou odepsaní,“ řekl muž. „Všichni raplové nejsou totálně odepsaní. Jsou různá stádia. Uděláte dobře, když se naučíte poznat, s kým se přátelit a komu se vyhnout. Nebo koho zabít.

Uděláte dobře, když se to naučíte rychle, jestli jdete tam, kam jdeme my.“

„A kam jdete vy?“ otázal se Minho. „Přišli jste z města, ne? Tam žijí všichni ti raplové? Je tam jídlo a voda?“

Thomas cítil stejné nutkání jako Minho – položit tisíc otázek. Byl trochu v pokušení navrhnout, aby tyto dva raply zajali a odpovědi z nich dostali. Ale v tuto chvíli se nezdálo, že by pár měl v úmyslu jakkoli jim pomoci. Znovu se rozdělili a kolem Placerů se vrátili na tu stranu, odkud to bylo do města nejblíž.

Když se setkali na místě, kde poprvé promluvili, a město v dálce vypadalo, jako by se mezi nimi vznášelo, řekla žena poslední věc: „Jestli nemoc zatím nemáte, brzo ji dostanete. S druhou skupinou je to stejné. S těmi, co mají za úkol vás zabít.“

Nato se oba cizinci otočili a vyrazili poklusem ke shluku budov na obzoru. Thomase a ostatní Placery nechali v ohromeném tichu. Zanedlouho se veškeré důkazy o existenci běžících raplů ztratily v rozmazané vrstvě horka a prachu.

„Druhá skupina?“ řekl někdo. Možná Pánvička. Thomas byl v příliš hlubokém transu, než aby si

toho všiml. Hleděl za mizejícími raply a dělal si starosti kvůli erupci.

„Zajímalo by mě, jestli mluvili o mojí skupině.“ To byl určitě Aris. Thomas se konečně přinutil vytrhnout se z otupělého civění.

„Skupina B?“ zeptal se ho. „Myslíš, že už se dostali do města?“

„Hej!“

„Hej!“ vybuchl Minho. „Koho to zajímá? Člověk by čekal, že si pozornost získá ta poznámka, že nás mají zabít. Nebo že by za tím byla erupce?“

Thomas si vzpomněl na své tetování vzadu na šíji. Ta jednoduchá slova, která ho vyděsila. „Třeba to nemyslela tak, že mají zabít nás všechny.“ Ukázal palcem přes rameno na své zlověstné označení.

„Třeba myslela konkrétně mě. Nedalo se poznat, kam se dívaly její oči.“

„Odkud by mohla vědět, kdo jsi?“ odvětil Minho. „A navíc, co se tím mění? Jestli se někdo pokusí zabít tebe, mně nebo kohokoli jinýho, vyjde to nastejno, jako by se pokusil zabít nás všechny. Je to tak?“

Pánvička si odfrkl. „Ty jsi prostě boží,“ prohlásil posměšně. „Klidně si běž umřít s Thomasem.

Myslím, že já se zdejchnu a s pocitem viny se budu radovat ze života.“ Nahodil svůj zvláštní výraz, který znamenal, že si jenom dělá legraci, ale Thomasovi vrtalo hlavou, jestli by se v něm někde nemohlo skrývat zrnko pravdy.

„Tak co teď budeme dělat?“ zeptal se Jack. Winston měl paži ovinutou kolem jeho ramene, ale zdálo se, že bývalému kápovi Krvárny už se vrátila alespoň část původních sil. Zohavené partie hlavy mu naštěstí zakrývalo prostěradlo.

„Co myslíš?“ zeptal se Newt, ale potom se podíval na Minha.

Minho obrátil oči v sloup. „Co asi, půjdeme dál. Stejně nemáme na výběr. Jestli nedojdeme do toho města, umřeme tady na úžeh nebo hladem. Jestli tam půjdeme, získáme na nějaký čas úkryt, možná

dokonce jídlo. Raplové neraplové, prostě tam jdeme.“

„A skupina B?“ zeptal se Thomas. Zalétl pohledem k Arisovi. „Nebo o kom to vlastně mluvili? Co když nás doopravdy chtějí zabít? Jediné, čím můžeme bojovat, jsou naše končetiny.“

Minho zatnul svaly na ruce. „Jestli byl Aris vážně u holek, ukážu jim tyhle svý pumelice a ony vezmou nohy na ramena.“

Ale Thomas se nedal. „A jestli ty holky mají zbraně? Nebo umí bojovat? Nebo to vůbec nejsou holky, ale banda víc než dvoumetrových kolohnátů, kteří si s oblibou smlsnou na člověku? Nebo tisícovka raplů?“

„Thomasi… ne. Všichni.“ Minho ze sebe rozhořčeně vyfoukl vzduch.

„Mohli byste všichni jednoduše zavřít klapačky a hodit se do chládku? Konec otázek. Pokud vás netrápí něco, co by znamenalo absolutně jistou smrt, přestaňte mlátit hubou a pojďme se chopit jediné šance, kterou máme. Je to jasný?“

Thomas se usmál, i když nevěděl, odkud se ten impuls vzal. Minhovi se v několika větách nějakým způsobem podařilo ho povzbudit, nebo mu aspoň dodat špetku naděje. Museli prostě jít, dát se do pohybu, začít něco dělat. O to šlo.

„To už je lepší,“ řekl Minho a spokojeně přikývl. „Ještě někdo si chce načůrat do kalhot a zkusit zavolat maminku?“

Ozvalo se několik zahihňání, ale nikdo nic neřekl.

„Fajn. Newte, tentokrát půjdeš první ty, i když kulháš. Thomasi, ty budeš vzadu. Jacku, najdi si někoho jinýho, kdo pomůže s Winstonem, aby sis trochu odpočinul. Pojďme.“

A tak vyrazili. Zavazadlo tentokrát nesl Aris a Thomas si připadal, jako by se skoro nadnášel, tak to bylo příjemné. Jedinou komplikací bylo držet to prostěradlo nad hlavou; ruka mu slábla a vypovídala poslušnost. Ale pokračovali; chvílemi šli a chvílemi běželi.

Naštěstí to vypadalo, jako by slunce ztěžklo a klesalo tím rychleji, čím blíž bylo k obzoru. Podle Thomasových náramkových hodinek uběhla od odchodu raplů pouhá hodina, když se obloha zbarvila do

nachovooranžového odstínu a intenzivní sluneční jas začal přecházet do příjemnější tlumené záře. Nedlouho poté kotouč zmizel pod obzorem úplně a přetáhl přes oblohu noc a hvězdy, jako by to byl nějaký závěs.

Placeři zůstávali v pohybu a mířili k blikání světel, jež vycházelo z města. Thomas si to skoro užíval, když teď neměl na zádech ranec a prostěradlo mohli dát pryč.

Nakonec, když se vytratila poslední stopa soumraku, padla na zem úplná tma jako nějaká černá

mlha.

19. KAPITOLA

Krátce po setmění Thomas zaslechl dívčí křik.

V prvním okamžiku nevěděl, co to slyší, nebo jestli si to třeba jenom nepředstavuje. S ohledem na dusot kroků, šustění ranců a šepot rozhovorů mezi namáhavými nádechy se to nedalo říct jasně. Ale to, co začalo skoro jako bzukot uvnitř hlavy, zanedlouho přešlo v něco, co nepřipouštělo pochyby. Někde před nimi, možná až ve městě, ale pravděpodobněji někde blíž, vřískal do noci dívčí hlas.

Ostatní si toho evidentně všimli taky a chvíli nato Placeři přestali běžet. Jen co všichni popadli dech, dal se ten znepokojivý zvuk zaslechnout snadněji.

Znělo to skoro jako kočka. Zraněná, naříkající kočka. Byl to ten zvuk, ze kterého člověku naskočí husí kůže, který ho donutí zacpat si rukama uši a modlit se, aby to přestalo. Mělo to v sobě něco nepřirozeného, něco, z čeho Thomase uvnitř i venku mrazilo. Tma tu strašidelnost jenom umocňovala. Ať už byl zdrojem kdokoli, stále nebyl nijak blízko. Ale to pronikavé vřískání se odráželo jako oživlá ozvěna, snažilo se omlátit ty nevýslovné zvuky o hlínu, až v tomto světě přestanou existovat.

„Víte, co mi to připomíná?“ zeptal se Minho šepotem, ve kterém zazníval strach. Thomas to věděl. „Bena. Albyho. Možná i mě? Křik po bodnutí rmutem?“

„Přesně tak.“

„Ne, ne, ne,“ zaúpěl Pánvička. „Neříkejte mi, že ty bestie s námi budou i tady. To nevydržím!“ Odpověděl mu Newt, který byl jen málo přes metr nalevo od Thomase a Arise. „To pochybuju.

Vzpomínáte si, jak měli vlhkou a mazlavou kůži? Kdyby se měli kutálet v tomhle, stala by se z nich velká prachová koule.“

„Hm,“ ozval se Thomas, „Jestli ZLOSIN dokáže vyrobit rmuty, může klidně vychrlit spoustu jiných zrůd, které budou ještě horší. Nerad to říkám, ale ten chlap s krysím obličejem říkal něco v tom smyslu, že teď konečně půjde do tuhého.“

„Thomas si pro nás nachystal další povzbudivou řeč,“ prohlásil Pánvička; pokusil se, aby to znělo žoviálně, ale dopadlo to spíš jako záštiplná výčitka.

„Jenom říkám, jak to je.“

Pánvička zlostně zafuněl. „Já vím. A jak to všechno stojí pěkně za hovno.“

„Co teď?“ zeptal se Thomas.

„Já myslím, že bysme si měli udělat pauzu,“ řekl Minho. „Dát si něco do bříška a napít se. Pak bysme měli valit dál, dokud nám budou síly stačit, ať využijeme toho, že slunce je ještě schované. Před svítáním si možná chvilku zdřímnout.“

„A co ta šílená ženská, která tam někde řve?“ zeptal se Pánvička.

„Vypadá to, že má svých problémů dost.“

Thomase to prohlášení z nějakého důvodu vyděsilo. Ostatní možná taky, protože nikdo neřekl ani slovo, když si sundali ze zad pytle, sedli si a dali se do jídla.

„Člověče, kdyby tak zavřela hubu.“ Aris to řekl už asi tak popáté, zatímco běželi nocí, která byla černější než tma. Ubohá dívka, která tam někde byla, každým okamžikem blíž, stále vyluzovala ten mrzutý, pronikavý nářek.

Jejich jídlo se odbylo v tichu a pochmurné náladě. Hovor se stočil k tomu, co říkal Krysák

o proměnných a o tom, že ze všeho nejdůležitější je to, jak na ně reagují. O vytváření „plánu“ a hledání konfigurace „smrtících podmínek.“ Nikdo samozřejmě neznal odpovědi, zbývaly jim pouze bezvýznamné spekulace. Thomasovi to připadalo zvláštní. Teď věděli, že jsou nějakým způsobem testováni, že je ZLOSIN vystavuje zkouškám. V některých ohledech to působilo, jako by se kvůli tomu měli chovat jinak, a přesto dál šli, bojovali, přežívali, dokud nezískají slíbený lék. A Thomas byl přesvědčený, že to budou dělat i nadále.

Jakmile Minho všechny donutil vyrazit na další cestu, chvíli trvalo, než se mu nohy a klouby uvolnily. Měsíc nad nimi byl jenom tenký srpek, který dodával sotva víc světla než hvězdy. Ale člověk toho nemusí moc vidět, aby běžel rovným, holým terénem. Kromě toho, pokud si to jenom nepředstavoval, začínali se dostávat do míst, kam dosahovala světla z města. Viděl teď, že se mihotají, což znamenalo, že to nejspíš budou ohně. Dávalo to smysl – pravděpodobnost, že v téhle pustině bude fungovat elektřina, se blížila nule.

Nebyl si jistý, kdy přesně k tomu došlo, ale shluk budov, ke kterým běželi, se najednou zdál být mnohem blíž. A bylo jich mnohem víc, než si on nebo kdokoli jiný mysleli. A také byly vyšší. Širší.

Rozložené a uspořádané do řad a do pravidelných struktur. Klidně to kdysi mohlo být významné město, které došlo zkázy při tom, co se v oblasti přihodilo. Skutečně mohly sluneční erupce napáchat takové škody? Nebo to následně způsobily jiné faktory?

Thomas se začínal domnívat, že někdy v průběhu dalšího dne by mohli dorazit k prvním budovám.

Přestože se v tu chvíli nepotřebovali chránit prostěradly, Aris stále běžel vedle něho a Thomas měl hovornou náladu. „Řekni mi o tom tvém Labyrintu víc.“

Arisův dech byl pravidelný; vypadalo to, že je ve stejně dobré kondici jako Thomas. „O tom mém Labyrintu? Co to má jako být?“

„Vlastně jsi nám nikdy neřekl žádné podrobnosti. Jak to na tebe působilo? Jak dlouho jsi tam byl?

Jak jste se dostali ven?“

Aris odpověděl do tichého křupání jejich kroků o půdu pouště. „Bavil jsem se s několika tvými kamarády a podle toho, co jsem slyšel, bylo hodně věcí úplně stejných. Jenom… holky místo kluků.

Některé tam byly roky, zbytek dorazil postupně, vždycky jedna za měsíc. Potom přišla Rachel a další den já, v kómatu. Skoro nic si nepamatuju, jenom těch několik bláznivých dní poté, co jsem se konečně probudil.“

Začal vysvětlovat, co se stalo. Tolik to odpovídalo tomu, co měli za sebou Thomas a Placeři, že to bylo prostě bizarní. Skoro se tomu nechtělo věřit. Aris se probral z kómatu, řekl něco o konci, zdi se

v noci přestaly zavírat, přestala jezdit jejich Klec, přišli na to, že Labyrint skrývá kód, a tak dál až do úniku, jenž proběhl skoro stejně jako děsivý zážitek, který si odnesli Placeři, až na to, že z dívčí skupiny jich zemřelo míň – jestli byly stejně drsné jako Teresa, tak to Thomase nijak nepřekvapovalo.

Nakonec, když se Aris a jeho skupina dostali do poslední síně, dívka jménem Beth – která několik dní předtím zmizela, stejně jako Gally – zabila Rachel, těsně předtím, než přišli zachránci a odvezli je do tělocvičny, o které se Aris zmínil už předtím. Potom ho zachránci odvedli tam, kde ho objevili Placeři – do bývalé Teresiny místnosti.

Jestli se to tak doopravdy událo. Poté, co u Útesu a v PlaniTransu, kterým se dostali do podzemní chodby, viděli, co se může stát, už si nemohl být nikdo ničím jistý. O zazděných oknech a změně jmenovky na Arisových dveřích ani nemluvě.

Thomase z toho všeho pořádně rozbolela hlava.

Když zkusil přemýšlet o skupině B a představit si jejich role – to, jak on a Aris byli v podstatě prohození a jak Aris byl vlastně protějšek Teresy –, šla mu z toho hlava kolem. Skutečnost, že nakonec byl místo něho zabit Chuck… to byl jediný významný rozdíl, který z těch podobností vyčníval. Bylo účelem situací vyprovokovat jisté konflikty nebo vyvolat reakce, které by ZLOSIN mohl studovat?

„Je to všechno celkem absurdní, co?“ zeptal se Aris poté, co Thomasovi dopřál chvíli, aby se jeho vyprávěním prokousal.

„Nevím, jaké slovo pro to použít. Ale fascinuje mě, jak ty dvě skupiny absolvovaly takové prapodivné souběžné experimenty. Nebo testy, pokusy, nebo co to vlastně bylo. Jestli testují naše reakce, tak to asi má logiku, že jsme vystavovaní stejným věcem. Ale stejně je to podivnost.“

Právě ve chvíli, kdy Thomas domluvil, ze sebe dívka v dálce vyrazila ještě hlasitější zavřísknutí, než byly výkřiky bolesti, na které si teď už docela zvykli, a on ucítil, jak jím projela nová vlna hrůzy.

„Já myslím, že to vím,“ promluvil Aris tak tiše, až si Thomas nebyl jistý, jestli ho dobře slyšel.

„Cože?“

„Myslím, že to vím. Proč byly dvě skupiny. Proč jsou dvě skupiny.“

Thomas se na něho podíval. Měl co dělat, aby rozeznal překvapivě klidný výraz v jeho obličeji.

„Vážně? Tak proč?“

Na Arisovi pořád nebylo vidět, že by byl nějak zvlášť udýchaný. „Vlastně mám dvě teorie. Podle jedné se tihle lidé – ZLOSIN, ať už jsou kdokoli – snaží vytřídit z obou skupin ty nejlepší, aby je nějak využili. Možná dokonce použili ke šlechtění nebo něco takového.“

„Cože?“ Thomase to zaskočilo tak, že na vřískání skoro zapomněl. Bránil se uvěřit, že někdo může být tak zvrácený. „Ke šlechtění? Nech toho.“

„Po tom, co jsi prošel Labyrintem, a po tom, co jsme právě viděli v tom tunelu, ti šlechtění přijde přitažené za vlasy? S tím na mě nechoď.“

„Guty.“ Thomas musel uznat, že na tom, co chlapec říká, něco je. „Fajn, a jaká je ta druhá teorie?“ Jen co to Thomas řekl, ucítil, jak na něho padá únava z dlouhého běhu; v krku měl pocit, jako by mu do hrdla někdo nasypal sklenici písku.

„Ta je svým způsobem opačná,“ odpověděl Aris. „Že jim nejde o ty, co přežijí z obou skupin, ale chtějí, aby se konce dočkala jenom jedna skupina. Takže buď vyřazují jednotlivce z kluků a holek, nebo úplně celou skupinu. Ať je to tak nebo onak, jiné vysvětlení mě prostě nenapadá.“

Thomas o jeho slovech chvíli přemýšlel, než odpověděl. „Ale co ty věci, o kterých mluvil Krysák?

Že testují naše reakce, vytvářejí jakýsi plán? Třeba je to experiment. Třeba nepředpokládají, že z nás vůbec někdo přežije. Třeba zkoumají naše mozky, naše reakce, naše geny a všechno ostatní. Až budou hotoví, my budeme mrtví a oni budou mít spousty zpráv ke čtení.“

Aris se zamyslel. „Hmm,“ zabručel. „Možné to je. Pořád se snažím přijít na to, proč dali do každé skupiny jednoho zástupce opačného pohlaví.“

„Třeba proto, aby viděli, jaké potyčky nebo problémy to vyvolá. Studovali lidské reakce – je to svého druhu unikátní situace.“ Thomas se skoro chtěl rozesmát. „Líbí se mi, jak o tom mluvíme – jako bychom se rozhodovali, kdy se budeme muset zastavit kvůli plopáku.“

Aris se doopravdy zasmál, sarkastickým uchechtnutím, které hned Thomase naladilo o něco líp – a dokonce způsobilo, že mu byl nový chlapec ještě sympatičtější. „To ani neříkej, kámo. Chce se mi už aspoň hodinu.“

Teď byl na řadě Thomas, aby se zahihňal. A v tu chvíli, jako by slyšel, že o to Aris žádá, Minho na všechny zakřičel, aby se zastavili.

„Čurací pauza,“ řekl. Ruce měl při tom opřené v bok, jak popadal dech. „Svoje plopáky zahrabte a nepokládejte je moc blízko. Patnáct minut si odpočineme a pak ještě chvíli půjdeme. Vím, že normální čóni nemůžou stačit běžcům jako já nebo Thomas.“

Thomas přestal vnímat – nepotřeboval návod, jak jít na záchod – a otočil se, aby se rozhlédl, kde se

to vlastně zastavili. Zhluboka, z plných plic se nadechl, a když se uvolnil, jeho oči si něčeho všimly. Tmavého stínu nějaké věci, který se nacházel několik set metrů před nimi, ale ne přímo v trase jejich pohybu. Tmavý čtverec na pozadí slabé záře města před nimi. Rýsoval se tak zřetelně, až se mu nechtělo věřit, že si ho doposud nevšiml.

„Hej!“ vykřikl a ukázal na něj. „Vypadá to jako nějaká stavba, jenom pár minut odsud, kousek napravo. Vidíte to?“

„Jo, vidím to,“ odpověděl Minho, došel k němu a postavil se mu po bok. „Zajímalo by mě, co to

je.“

Dřív než mohl Thomas zareagovat, se téměř současně staly dvě věci.

Nejdřív utichlo strašidelné vřískání té záhadné dívky. Zničehonic ustalo, utnuté, jako by někdo

zabouchl dveře. Nato se zpoza tmavé budovy před nimi vynořila dívčí postava. Dlouhé vlasy jí splývaly z hlavy zahalené ve stínu jako černé hedvábí.

20. KAPITOLA

Thomas se tomu neubránil. První instinkt mu velel doufat, že je to ona, zavolat na ni. Doufat, i když je to značně nepravděpodobné, že je jenom několik set metrů daleko a čeká na něho.

Tereso?

Nic.

Tereso? Tereso!

Nic. Absces, který zůstal, když zmizela, měl v hlavě pořád – jako nějakou prázdnou tůni.

Ale… mohla to být ona. Možné to bylo. Třeba se s její schopností komunikovat něco stalo.

Jakmile dívka vyšla zpoza budovy, nebo spíš zevnitř budovy, jenom tam stála. Přestože byla celá schovaná ve stínu, něco v jejím postoji jasně říkalo, že je otočená směrem k nim, ruce má založené a hledí na ně.

„Myslíš, že je to Teresa?“ zeptal se Newt, jako by Thomasovi četl myšlenky.

Thomas přikývl, než si stačil uvědomit, co dělá. Rychle se rozhlédl, jestli si toho někdo všiml.

Zdálo se, že ne. „Netuším,“ odpověděl nakonec.

„Myslíš, že to byla ona, kdo tak vřískal?“ zeptal se Pánvička. „Přestalo to ve chvíli, kdy vyšla

ven.“

„Pravděpodobnější je, že ona někoho mučila,“ zavrčel Minho. Nejspíš ji zabila a ukončila její

trápení, když uviděla, že jdeme.“ Pak z nějakého důvodu tleskl. „Tak fajn, kdo se chce jít seznámit s tou milou mladou dámou?“

Thomas prostě nechápal, jak může být Minho v podobných situacích tak bezstarostný. „Já to udělám,“ řekl až přehnaně nahlas. Nechtěl, aby bylo poznat, jak moc doufá, že je to Teresa.

„To byla jenom legrace, frasáku,“ odvětil Minho. „Pojďme tam všichni. V té její boudě může být klidně schovaná armáda bláznivejch nindža-holek.“

„Armáda bláznivejch nindža-holek?“ zopakoval Newt. Jeho hlas prozrazoval, že ho Minhův přístup překvapuje, ne-li přímo rozčiluje.

„Jo. Jde se.“ Minho vykročil.

Thomas se nechal řídit nenadálým a nečekaným instinktem. „Ne.“ Ztišil hlas. „Ne. Vy zůstaňte tady

– půjdu si s ní promluvit sám. Může to být past. Byli bychom idioti, kdybychom tam napochodovali všichni a padli do ní.“

„A ty nejsi idiot, když tam půjdeš sám?“ zeptal se Minho.

„Nemůžeme jít přece dál a nezkontrolovat to. Udělám to já. Když se něco stane, nebo to bude podezřelé, zavolám o pomoc.“

Minho se na dlouho odmlčel. „Tak dobře. Běž, náš statečný malý čóne.“ Rozevřenou dlaní švihl Thomase po zádech. Pálilo to.

„To je pitomost jak kráva,“ ozval se Newt a postoupil dopředu. „Půjdu s ním.“

„Ne!“ vyhrkl Thomas. „Prostě… nechte to na mně. Něco mi říká, že musíme být opatrní. Jestli začnu řvát jako malé dítě, přijďte mě zachránit.“ A dřív, než mohl někdo cokoli namítnout, vyrazil rychlou chůzí směrem k dívce a jejímu domku.

Vzdálenost urazil rychle. Štěrk a kameny mu křupaly pod botama a rozbíjely ticho. Ve vzduchu cítil přírodní pachy pouště, mezi něž se z dálky mísil zápach něčeho, co hoří. Jak upíral zrak na siluetu dívky vedle domku, najednou získal jistotu. Možná to bylo tvarem hlavy nebo těla. Možná to bylo postojem, tím, jak měla založené ruce nahnuté na jednu stranu a bok vystrčený na druhou. Ale poznal to.

Byla to ona. Byla to Teresa.

Když byl od ní jen několik metrů a chybělo málo, aby mu slabé světlo konečně ukázalo její tvář, otočila se, prošla otevřenými dveřmi a zmizela uvnitř. Budova měla tvar obdélníku. Mírně šikmá střecha byla uprostřed zvednutá, v podélném směru. Nakolik to Thomas mohl posoudit, neměla žádná okna. Na rozích visely velké černé krychle – možná reproduktory. Možná byl ten zvuk vysílaný, možná to byl podvrh. Vysvětlovalo by to, proč jej slyšeli z takové dálky.

Dveře v podobě mohutné dřevěné desky byly otevřené dokořán a opíraly se o zeď. Uvnitř byla ještě větší tma než venku.

Thomas vykročil. Prošel dveřmi dovnitř a uvědomil si při tom, jak to může být riskantní a hloupé. Ale byla to ona. Ať se stalo cokoli, ať měla jakékoli důvody, že zmizela a odmítala s ním komunikovat prostřednictvím myšlenek, věděl, že by mu neublížila. Určitě ne.

Vzduch uvnitř byl citelně chladnější, skoro až vlahý. Byl to nádherný pocit. Udělal tři kroky dovnitř, zastavil se a v naprosté tmě poslouchal. Slyšel ji, jak dýchá.

„Tereso?“ zeptal se nahlas. Potlačil pokušení znovu ji oslovit v duchu. „Tereso, co se děje?“ Neodpověděla mu, ale zaslechl krátký nádech, po němž následovalo nejisté popotáhnutí nosem,

jako by brečela, ale snažila se to před ním skrýt.

„Tereso, prosím. Nevím, co se stalo, nebo co ti provedli, ale teď jsem tady. Tohle je šílené. Řekni něco –“

Odmlčel se, když se ve tmě rozhořelo světlo. Počáteční prudká záře zeslábla v plamínek. Díval se, jak plamínek pomalu, opatrně klesá, aby zapálil svíčku položenou na malém stole. Když svíčka začala hořet, ruka zápalkou zatřepala, aby zhasla. Thomas konečně vzhlédl a uviděl ji. Poznal, že měl přeci jen pravdu. Ale krátká a skoro až nohy podlamující radost, že vidí Teresu živou, brzy vyprchala a byla vystřídána zmatkem a bolestí.

Byla čistá a upravená, do posledního detailu. Čekal, že bude stejně špinavá, jak musel být po celé té době v prašné poušti on. Čekal, že její oblečení bude ošuntělé a potrhané. Očekával umaštěné vlasy

a umouněnou, opálenou tvář. Jenže ona na sobě měla nové šaty; čisté vlasy jí kaskádovitě splývaly na ramena. Bledá pleť jejího obličeje a paží byla bez poskvrnky. Byla krásnější, než jak ji kdy viděl

v Labyrintu, krásnější než všechny vzpomínky, které dokázal vydolovat z kalné břečky toho, co se mu vrátilo po proměně.

Ale oči se jí leskly slzami; dolní ret se chvěl strachem; ruce se jí u boků třásly. Viděl jí na očích, že ho poznala, viděl, že z její paměti znovu nezmizel, ale pod tím byla ryzí a absolutní hrůza.

„Tereso,“ zašeptal. Cítil, jak se v něm uvnitř všechno sevřelo. „Co se stalo?“

Neodpověděla, ale očima zalétla stranou a pak zpátky k němu. Několik slz uniklo, sklouzlo po tvářích a spadlo na podlahu. Rty se jí rozechvěly ještě víc a hrudí zacukalo něco, co mohl být jedině

potlačovaný vzlyk.

Thomas postoupil dopředu a natáhl k ní ruce.

„Ne!“ zavřískla. „Jdi ode mě pryč!“

Thomas se zastavil – bylo to, jako by mu něco dalo pořádnou ránu do břicha. Zvedl ruce. „Fajn, fajn. Tereso, co…“ Nevěděl, co říct, nebo na co se zeptat. Nevěděl, co dělat. Ale ten strašlivý pocit, jako by se v něm cosi lámalo, ještě zesílil. Hrozil, že ho zadusí, jak mu bobtnal v hrdle.

Znehybněl. Bál se ji znovu vyprovokovat. Jediné, co mohl, bylo dívat se jí upřeně do očí, pokusit se jí sdělit, jak mu je, poprosit ji, aby mu něco řekla. Cokoli.

Velice dlouho bylo ticho. To, jak se třásla po celém těle, že to skoro vypadalo, jako by zápasila s něčím neviditelným… mu připomnělo…

Připomnělo mu to, jak se choval Gally poté, co se jim podařilo uniknout z Placu a Gally přišel do sálu v doprovodu té ženy v bílé košili. Těsně předtím, než všechno propadlo šílenství. Těsně předtím, než zabil Chucka.

Thomas musel něco říct, nebo by explodoval. „Tereso, od chvíle, co tě odvedli, jsem na tebe myslel každou sekundu. Jsi –“

Nenechala ho domluvit. Vyrazila, dvěma dlouhými kroky se dostala před něho, popadla ho za ramena a přitiskla se k němu. Thomas ji ohromeně ovinul rukama a stiskl, objal ji tak pevně, až si najednou začal dělat starosti, že nebude moci dýchat. Teresiny ruce našly týl jeho hlavy a pak jeho líce, přiměly ho, aby se na ni podíval.

V dalším okamžiku už se líbali. Cosi mu vybuchlo v hrudi a spálilo napětí, zmatek a strach. Spálilo bolest předchozích sekund. Na chvíli to bylo, jako by už nic nebylo důležité. Jako by už nic nemělo být důležité.

Ale pak se odtáhla. Vrávoravě couvla, až narazila do zdi. Do její tváře se vrátila hrůza, ovládla ji jako démon. Když pak promluvila, šeptala, ale její hlas byl prostoupený naléhavostí.

„Jdi ode mě pryč, Tome,“ řekla. „Všichni musíte jít… pryč… ode mě. Nedohaduj se. Prostě odejdi.

Běž.“ Krk se jí napjal námahou, kterou musela vynaložit, aby ze sebe ta poslední slova dostala.

Thomase nikdy nic tak nezasáhlo. Ale sám sebe šokoval tím, co udělal vzápětí.

Už ji znal, vzpomněl si na ni. A věděl, že mluví pravdu – něco tady bylo špatně. Něco bylo strašně špatně – mnohem víc, než si v první chvíli domýšlel. Kdyby zůstal, dohadoval se s ní, snažil se ji přinutit, aby šla s ním, byla by to facka do tváře neuvěřitelného množství vůle, kterou musela sebrat, aby se odpoutala a varovala ho. Musel udělat, co řekla.

„Tereso,“ promluvil. „Najdu si tě.“ I jemu se do očí hrnuly slzy, když se od ní odvrátil a vyběhl z budovy.

21. KAPITOLA

Thomas klopýtal od teď už tmavého domku a mžoural očima zalitýma slzami. Vrátil se k Placerům

a odmítl jim odpovědět na otázky. Řekl jim, že musejí jít, běžet, co nejrychleji zmizet. Že jim to vysvětlí později. Že jejich životy jsou v ohrožení.

Nečekal na ně. Nenabídl se, že si od Arise vezme batoh. Jednoduše vyrazil směrem k městu a sprintoval tak dlouho, až nakonec musel zpomalit na tempo, které se dalo udržet. Vytěsnil ostatní,

vytěsnil celý svět. Běžet od ní bylo to nejtěžší, co kdy udělal, o tom nebylo pochyb. Ocitnout se v Placu

s vymazanou pamětí, adaptovat se na tamní život, být uvězněný v Labyrintu, bojovat se rmuty, dívat se, jak Chuck umírá – nic z toho se nevyrovnalo tomu, co teď cítil.

Byla tam. Byla v jeho náruči. Znovu byli spolu.

Políbili se a on ucítil něco, co by považoval za nemožné. A teď utíkal. Nechával ji tam.

Vydraly se z něj přidušené vzlyky. Zasténal a uslyšel žalostný zvuk, jak se mu zlomil hlas. V srdci cítil bolest, která ho málem donutila se zastavit, padnout na zem a vzdát to. Stravoval ho smutek a on nejednou svedl souboj s pokušením se vrátit. Ale nějak se mu podařilo dodržet, co mu nařídila.

Povzbuzoval se slibem, který jí dal, slibem, že ji znovu najde.

Alespoň že žila. Alespoň že žila.

To si neustále opakoval. To mu dodávalo sílu běžet. Byla naživu.

Jeho tělo mělo své meze. V určitém okamžiku, možná dvě nebo tři hodiny poté, co ji tam nechal, se zastavil, protože byl přesvědčený, že mu srdce vyskočí z hrudi, jestli udělá byť už jen jediný další krok. Otočil se, podíval se za sebe a uviděl, jak se v dálce pohybují stíny – ostatní Placeři, pořádný kus za ním. Mocnými nádechy do sebe nasával suchý vzduch. Thomas si klekl a opřel se předloktími o koleno. Pak zavřel oči, aby si odpočinul, dokud ho nedoženou.

Minho, jejich vůdce, ho dostihl jako první a žádnou radost neprojevoval. I ve slabém světle – východní obloha právě začínala světlat novým dnem – bylo vidět, že to v něm vře. Třikrát Thomase obešel kolem dokola, než něco řekl.

„Co… Proč… Frase, hráblo ti a stal se z tebe idiot, Thomasi?“ Thomasovi se o tom nechtělo mluvit. O ničem se mu nechtělo mluvit.

Když neodpověděl, Minho si k němu klekl. „Jak jsi to mohl udělat? Jak jsi odtamtud mohl přijít a tak zdrhnout? Aniž bys cokoli vysvětlil? Odkdy se tak chováme? Ty grinde.“ Mohutně si povzdechl, převážil se dozadu a sedl si na zadek. Vrtěl při tom hlavou.

„Promiň,“ zamumlal Thomas. „Byl to traumatizující zážitek.“

Tou dobou už je dostihli také ostatní Placeři. Polovina se jich postavila do předklonu, aby popadli dech, druhá polovina se natlačila k nim, aby slyšeli, o čem spolu Thomas a Minho mluví. Byl tam i Newt, ale vypadalo to, že veškeré vyslýchání s cílem zjistit, co se stalo, rád přenechá Minhovi.

„Tak traumatizující zážitek?“ zeptal se Minho. „Koho jsi tam viděl? Co ti řekl?“

Thomas věděl, že nemá na výběr – nejednalo se o něco, co by mohl nebo měl před ostatními zatajit.

„Byla to… byla to Teresa.“

Čekal lapání po dechu, překvapené výkřiky, obviňování, že je blbý lhář. Ale v tichu, které se rozhostilo, bylo slyšet, jak se prašnou krajinou kolem nich prohání vítr.

„Cože?“ zeptal se nakonec Minho. „To myslíš vážně?“

Thomas jednoduše přikývl. Hleděl při tom na kámen trojúhelníkového tvaru na zemi. Jen za posledních několik minut se vzduch značně projasnil.

Minho byl pochopitelně šokovaný. „A tys ji tam nechal? Vogo, musíš začít mluvit a říct nám, co se stalo.“

I když ho to bolelo, i když mu ta vzpomínka drásala srdce, vypověděl jim to. Jak ji viděl, jak se třese a pláče, jak se chovala. Téměř bez kontroly nad sebou – jako Gally těsně předtím, než zabil Chucka. Jak ho varovala. Řekl to všechno; jediné, co vynechal, byl polibek.

„Páni,“ hlesl unaveným hlasem Minho. Nějak se mu podařilo to tím jediným slovem všechno shrnout.

Uběhlo několik minut. Suchý vítr se šustivě proháněl po zemi a zvedal do vzduchu prach. Jasně oranžová kupole slunce se vyhoupla nad obzor a oficiálně zahájila den. Nikdo nemluvil. Thomas slyšel posmrkávání, dýchání a několik zakašlání. Zvuky, jak lidé pijí z pytlíků s vodou. Město jako by přes noc vyrostlo, jeho budovy se vytáhly k bezmračné, fialovomodré obloze. Na to, aby do něj došli, budou

potřebovat už jenom den nebo dva.

„Byla to nějaká past,“ řekl nakonec. „Nevím, co by se stalo, nebo kolik by nás zemřelo. Možná všichni. Ale poznal jsem, že v jejích očích nebyly žádné pochyby, když se odtrhla od toho, co ji drželo. Zachránila nás, a já se vsadím, že ji donutili…“ Polkl. „Vsadím se, že ji donutili za to zaplatit.“

Minho zvedl ruku a stiskl Thomasovi rameno. „Vogo, kdyby ji ti frasáci ze ZLOSINu chtěli zabít, tak už by hnila pod velkou hromadou kamenů. Je stejně drsná jako všichni ostatní, možná ještě drsnější. Přežije.“

Thomas se zhluboka nadechl a pak nechal vzduch zase uniknout. Cítil se líp. Bylo to neskutečné, ale cítil se líp. Minho měl pravdu. „Já vím. Nějakým způsobem to vím.“

Minho vstal. „Měli jsme si před pár hodinami udělat zastávku a trochu se vyspat. Ale zásluhou tady pana pouštního běžce,“ – zlehka plácl Thomase po hlavě – „jsme se štvali až doteď, kdy znovu vychází to podělaný slunce. Ale stejně si myslím, že si potřebujeme chvíli odpočinout. Zalezte si pod prostěradla, nebo co vás napadne, ale zkusme to.“

Nakonec to pro Thomase nebyl vůbec žádný problém. I když mu sílící slunce barvilo spodní stranu víček tmavě rudou barvou s černými fleky, usnul prakticky okamžitě, s prostěradlem přetaženým přes celou hlavu, aby se chránil před úžehem – a před svými starostmi.

22. KAPITOLA

Minho je nechal spát skoro čtyři hodiny. Ne že by bylo mnoho těch, které musel budit. Stoupající a sílící slunce mučilo krajinu svým žárem a stalo se nesnesitelným – něčím, co se nedalo ignorovat.

Thomas byl vzhůru a po snídani měl jídlo znovu sbalené. Jeho oblečení už bylo nasáklé potem. Tělesné pachy se nad nimi vznášely jako smradlavá mlha a on jenom doufal, že není hlavním viníkem tohoto stavu. Sprcha na ubikaci teď připadala jako vyložený přepych.

Placeři se připravovali na další cestu. Zůstávali při tom rozmrzelí a zamlklí. Čím víc o tom Thomas přemýšlel, tím víc si uvědomoval, že není mnoho důvodů k radosti. Přesto byly dvě věci, které ho poháněly dál, a on doufal, že stejně to funguje u ostatních. První byla obrovská zvědavost na to, co je

v tom pitomém městě – jak se k němu blížili, vypadalo čím dál víc jako velkoměsto. A druhá byla naděje, že Teresa je živá a zdravá. Možná také prošla nějakým PlaniTransem. Třeba teď byla před nimi. Dokonce ve městě. Thomas cítil, jak ho to povzbudilo.

„Pojďme,“ vybídl Minho, když byli všichni připravení. Vzápětí vyrazili.

Šli vyprahlým, prašným terénem. Nikdo to nemusel říkat, ale Thomas věděl, že všichni uvažují stejně – když vyjde slunce, nemají už energii na to, aby běželi. A i kdyby běželi, nemají dost vody, aby při rychlejším tempu zůstali naživu.

A tak tedy šli a nad hlavou si drželi prostěradla. Jak ubývalo jídla a vody, víc batohů se dalo použít na ochranu před sluncem a míň Placerů muselo chodit po dvojicích. Thomas byl jedním z prvních, kdo zůstal sám, možná proto, že s ním po vyslechnutí historky s Teresou nikdo nechtěl mluvit. Rozhodně si nehodlal stěžovat – samota teď pro něho byla požehnání.

Chůze. Přestávky na jídlo a pití. Chůze. Horko, jako by to byl suchý oceán, kterým musejí plavat.

Vítr, který teď byl silnější a přinášel spíš prach a drobné kamínky než úlevu před vedrem. Škubal prostěradly, znesnadňoval snahu udržet je nad hlavou. Thomas neustále kašlal a mnul si koutky očí, aby

z nich dostal nahromaděnou špínu. Měl pocit, jako by každé polknutí vody mělo za následek jedině to, že začal toužit po dalším hltu, jenže jejich zásoby dosáhly nebezpečně nízké úrovně. Jestli ve městě nebude pitná voda, až se do něj dostanou…

Tento směr úvah ho nevedl k dobrému konci.

Šli dál. Každý krok byl o maličko mučivější než ten předchozí a rozhostilo se ticho. Nikdo nemluvil. Thomas měl pocit, že kdyby měl říct třeba jen několik slov, stálo by ho to příliš mnoho energie. Jediné, na co se zmohl, bylo klást nohu před nohu, znovu a znovu, a mrtvě civět na jejich cíl – věčně se přibližující město.

Vypadalo to, jako by budovy byly živé a rostly jim přímo před očima, jak přicházeli blíž.

Zanedlouho Thomas rozeznal něco, co musely být kameny, a okna třpytící se ve slunečních paprscích. Zdálo se, že některá jsou rozbitá, ale bylo jich takových mnohem míň než polovina. Z Thomasovy pozice to působilo, že ulice jsou prázdné. Ve dne nehořely žádné ohně. Pokud to mohl posoudit, neexistovaly tam stromy ani žádné jiné rostliny. Jak by mohly, v takovém podnebí? Jak by tam vůbec mohli žít lidé? Jak by si vypěstovali potravu? Co tam najdou?

Zítra. Trvalo to déle, než čekal, ale Thomas nepochyboval o tom, že dalšího dne do města dojdou.

A i když by nejspíš udělali líp, kdyby je obešli, neměli na vybranou. Potřebovali doplnit zásoby.

Chůze. Přestávky. Horko.

Když konečně nastal soumrak a slunce tempem loudavým k zešílení zmizelo za západním obzorem

v dáli, vítr ještě víc zesílil a tentokrát s sebou přinesl nepatrné ochlazení. Thomas si to užíval, byl vděčný za jakoukoli úlevu od horka.

Ale o půlnoci, když na ně Minho konečně zakřičel, aby se zastavili a ještě se prospali, s městem

a ohni, které v něm teď hořely, skoro na dosah, vítr ještě nabral na prudkosti. Přicházel v poryvech, které bičovaly a vířily čím dál intenzivněji.

Krátce poté, co se zastavili, už Thomas ležel na zádech, prostěradlo měl omotané kolem sebe a přitažené až po bradu a díval se nahoru na oblohu. Ten vichr na něho působil skoro až konejšivě,

ukolébával ho. Ve chvíli, kdy se mu myšlenky zastřely vyčerpáním, hvězdy jako by se vytratily a spánek mu přinesl další sen.

Sedí na židli. Je mu jedenáct. Teresa – vypadá úplně jinak, mnohem mladší, ale pořád je to evidentně ona – sedí proti němu, z druhé strany stolu. Je jí přibližně stejně jako jemu. V místnosti, tmavé prostoře

s jediným zdrojem světla – matným žlutým čtvercem ve stropě, přímo nad nimi – s nimi nikdo další není.

„Tome, musíš se víc snažit,“ řekne. Ruce má založené na prsou a ve tváři výraz, který ho na ní ani v takto mladém věku nepřekvapuje. Je mu velice povědomý. Jako by ji znal už dlouho.

„Já se snažím,“ znovu promluví on, i když to ve skutečnosti není on. Nedává to smysl.

„Nejspíš nás zabijí, jestli to nezvládneme.“

„Já vím.“

„Tak se snaž!“

„Já se snažím!“

„Tak jo,“ řekne. „Víš co? Nebudu už na tebe mluvit nahlas. Už nikdy, dokud to nedokážeš.“

„Ale –“

Ani telepaticky. Mluví mu uvnitř hlavy. Používá ten trik, který ho přivádí k šílenství a který on stále nedokáže napodobit. Od tohoto okamžiku.

„Tereso, dej mi ještě pár dní. Já to zvládnu.“ Neodpoví.

„Tak jo, ještě jeden den.“

Jenom se na něho dívá. Pak už ani to. Sklopí zrak ke stolu, natáhne ruku a začne nehtem škrábat skvrnku na dřevě.

„Nedokážeš se mnou nemluvit, nevěřím.“

Nedostane žádnou odpověď. A navzdory tomu, co právě řekl, ji zná. Dobře ji zná.

„Tak jo,“ řekne. Zavře oči a udělá to, co mu poradil instruktor. Představí si moře černé nicoty, které

přerušuje jen obraz Teresina obličeje. Potom každým kousíčkem své vůle zformuje slova a hodí je po ní.

Smrdíš jako pytel hoven.

Teresa se usměje a v hlavě mu odpoví.

Ty taky.

23. KAPITOLA

Thomase probudil vítr, který mu bušil do tváře a škubal mu vlasy a oblečením. Působilo to, jako by se mu je snažily trhat neviditelné ruce. Pořád byla tma. A taky chladno, ze kterého se třásl po celém těle.

Zvedl se na lokty a rozhlédl se kolem. Schoulené postavy spící v jeho blízkosti, s prostěradly přitaženými těsně k tělu, skoro ani neviděl.

Prostěradla.

Frustrovaně vyjekl a vyskočil – jeho prostěradlo se někdy v průběhu noci uvolnilo a odletělo.

Vzhledem k prudkému větru mohlo být v tuhle chvíli deset kilometrů daleko.

„Frase,“ zašeptal; skučení větru mu to slovo ukradlo dřív, než ho vůbec uslyšel. Znovu se mu vybavil ten sen – nebo to byla vzpomínka? Určitě. Krátké nahlédnutí do doby, kdy byli s Teresou mladší a učili se svému telepatickému triku. Ucítil, jak na něho padla mírná skleslost, když si uvědomil, jak mu Teresa chybí, a pocítil provinilost nad dalším důkazem, že byl před příchodem do Labyrintu součástí ZLOSINu. Nechtěl o tom přemýšlet, a tak to ze sebe setřásl. Když se dostatečně snažil, dokázal to zablokovat.

Zvedl oči k černé obloze a vzápětí do sebe prudce nasál vzduch, když se mu neodbytně vrátila vzpomínka na to, jak z Placu zmizelo slunce. To byl začátek konce. Začátek hrůzy.

Zdravý rozum mu však srdce brzy zklidnil. Vítr. Studený vzduch. Bouře. Určitě to byla bouře.

Mraky.

S trapným pocitem si znovu sedl, potom si lehl na bok, ovinul se rukama a stočil se do klubíčka.

Chlad nebyl nesnesitelný, jenom to byla obrovská změna proti strašlivému horku posledních několika dní. Zapátral v hlavě a zamyslel se nad vzpomínkami, které se mu poslední dobou vybavily. Bylo možné, že jsou to dlouhodobé důsledky proměny? Vracela se mu paměť?

Měl z té představy smíšené pocity. Chtěl svůj paměťový blok konečně nadobro prolomit – chtěl vědět, kdo je a odkud pochází. Tuto touhu však podrýval strach z toho, co by se o sobě mohl dozvědět.

O své roli právě v těch záležitostech, které ho přivedly na toto místo, které toto způsobily jeho přátelům.

Zoufale se potřeboval vyspat. I když mu v uších bez ustání burácel vítr, nakonec se pohroužil do spánku, tentokrát prázdného, beze snů.

Světlo ho probudilo do kalného, šedivého svítání, které konečně odhalilo silnou vrstvu mraků zakrývající nebe a také dodalo nekonečné poušti kolem ještě pochmurnější vzhled. Město bylo už blízko, jen několik hodin chůze. Domy byly opravdu vysoké; jeden z nich dokonce šplhal vzhůru a mizel v nízko visící mlze. A sklo ve všech těch rozbitých oknech vypadalo jako rozeklané zuby v ústech, která jsou otevřená, aby zachytila potravu, již by mohl přinést ten bouřlivý vítr.

Nárazy větru jím škubaly dál a silná vrstva prachu jako by se mu už navždy připekla na obličej.

Přejel si rukou po hlavě a ucítil, že má vlasy ztuhlé špínou vysušenou větrem.

Většina ostatních Placerů už byla vzhůru a na nohou. Vyrovnávali se s neočekávanou změnou počasí a byli zabraní do rozhovorů, které neslyšel. V uších mu znělo jenom burácení větru.

Minho si všiml, že se probudil, a přišel k němu; při chůzi se nakláněl proti větru a oblečení na něm

vlálo. „Bylo na čase, aby ses probral!“ Křičel z plných plic.

Thomas si promnul oči, aby se zbavil ztvrdlého povlaku, který se mu tam udělal, a postavil se.

„Odkud se to všechno vzalo?“ zakřičel. „Myslel jsem, že jsme uprostřed pouště!“

Minho zvedl zrak k vířící šedivé mase mračen a pak se pohledem vrátil k Thomasovi. Naklonil se blíž, aby mu mohl mluvit přímo do ucha. „V poušti asi občas musí zapršet. Hoď sebou a najez se – musíme vyrazit. Třeba se tam dostaneme a najdeme nějaký úkryt, než nás promočí bouřka.“

„Co když se tam dostaneme a pokusí se nás zabít banda raplů?“

„Tak s nimi budeme bojovat!“ Minho se zakabonil, jako by ho zklamalo, že se ho Thomas zeptal na takovou hloupost. „Co jiného bys chtěl dělat? Už skoro nemáme jídlo ani vodu.“

Thomas věděl, že Minho má pravdu. Kromě toho, když se jim podařilo přemoci tucty rmutů, tlupa pološílených, vyhladovělých marodů by pro ně neměla představovat žádný velký problém. „Tak dobrá. Pojďme. Cestou si sním jednu cereální tyčinku.“

O několik minut později už znovu postupovali k městu. Šedivá obloha nad nimi byla připravená v kterémkoli okamžiku puknout a vychrlit na ně vodu.

Když narazili na starce, který ležel v písku na zádech, zabalený do několika dek, zbývalo už jim k nejbližší budově jen několik kilometrů. První si ho všiml Jack. Krátce nato se v kroužku kolem něho spolu s ostatními mačkal i Thomas a prohlížel si ho.

Když se na muže zadíval pozorněji, vzbouřil se mu žaludek, ale zároveň nedokázal pohled odtrhnout. Neznámému muži muselo být tak sto let, i když se to dalo těžko odhadnout – za tím, jak vypadal, klidně mohlo být dlouhodobé vystavení slunci. Vrásčitý, kožnatý obličej. Strupy a boláky v místech, kde měly být vlasy. Snědá, tmavá kůže.

Byl naživu a zhluboka dýchal, ale na oblohu hleděl s prázdnotou v očích. Jako by čekal, že odtamtud sestoupí nějaký bůh a odvede ho, ukončí jeho bídný život. Nedal nijak najevo, že by si blížících se Placerů všiml.

„Hej! Dědo!“ zakřičel Minho, proslulý svým taktem. „Co děláte tady venku?“

Thomas měl co dělat, aby ta slova ve větru, který je rval od úst, slyšel; nedovedl si představit, že by stařec mohl něčemu z toho rozumět. Byl však zároveň i slepý? Možná ano.

Thomas odstrčil Minha stranou a klekl si hned vedle mužova obličeje. Smutek, který se v něm zračil, byl srdcervoucí. Zvedl ruku a zamával jí starci přímo před očima.

Nic. Žádné mrknutí, žádný pohyb. Teprve když Thomas stáhl ruku zpátky, mužovi pomalu poklesla víčka a potom se znovu rozevřela. Jenom jednou.

„Pane?“ promluvil Thomas. „Pane?“ Nepoužil to slovo od okamžiku, kdy ho poslali do Placu a do Labyrintu, a tak mu teď znělo zvláštně, jako by bylo vyčarované z mlhavých vzpomínek na minulost.

„Slyšíte mě? Můžete mluvit?“

Muž znovu pomalu mrknul, ale ani teď nic neřekl.

Newt si klekl vedle Thomase a nahlas přehlušil vítr: „Ten chlap může být zlatej důl, jestli z něho dokážeme dostat něco o městě. Vypadá neškodně a nejspíš ví, co můžeme čekat, až tam dorazíme.“

Thomas si povzdechl. „Jo, jenže to vypadá, že nás ani neslyší, natož aby se s ním dalo dlouze povídat.“

„Tak to dál zkoušej,“ řekl za jejich zády Minho. „Jsi oficiálně náš zahraniční velvyslanec, Thomasi.

Přesvědč toho chlapa, aby se rozpovídal a povyprávěl nám o starých dobrých časech.“

Thomas chtěl z nějakého zvláštního důvodu odpovědět nějak vtipně, ale nic ho nenapadlo. Jestli byl zábavný ve svém starém životě, tak při vymazání paměti se i ta poslední špetka humoru každopádně ztratila. „Fajn,“ řekl.

Posunul se co nejblíž k mužově hlavě a zaujal takovou pozici, aby jejich oči byly proti sobě, jen několik desítek centimetrů od sebe. „Pane? Velice potřebujeme vaši pomoc!“ Měl špatný pocit, že křičí, trápilo ho, že by si to starý muž mohl špatně vyložit, ale neměl jinou možnost. Poryvy větru byly čím dál

tím prudší. „Potřebujeme, abyste nám řekl, jestli je bezpečné jít do města! Můžeme vás tam odnést, jestli sám potřebujete pomoct. Pane? Pane!“

Mužovy tmavé oči se doteď dívaly mimo něj, vzhůru k obloze, ale nyní se daly do pomalého pohybu, až se zaostřily na jeho oči. Vyplnilo je poznání, jako když se do sklenice pomalu nalije tmavá tekutina. Rozevřel rty, ale kromě tichého zakašlání z nich nevyšlo nic.

Thomasovy naděje se zvětšily. „Jmenuju se Thomas. Tohle jsou moji přátelé. Máme za sebou několik dní pochodu přes poušť a potřebujeme další vodu a jídlo. Co si…“ Odmlčel se, když mužovy oči zatěkaly sem a tam, nenadále se v nich objevil náznak paniky.

„To nic, nechceme vám ublížit,“ řekl rychle Thomas. „Jsme… my jsme ti dobří. Ale opravdu by nám pomohlo, kdybyste –“

Muž bleskově vymrštil ruku schovanou pod dekami, do kterých byl zabalený, chytil Thomase za zápěstí a stiskl je mnohem větší silou, než jaká se zdála být možná. Thomas překvapeně vyjekl

a instinktivně se pokusil ruku vyškubnout, ale nešlo to. Mužova síla ho šokovala. S želízky jeho pěsti prakticky ani nepohnul.

„Hej!“ vykřikl. „Pusťte mě!“

Muž zavrtěl hlavou. Ty tmavé oči byly plné spíš strachu než nějaké agresivity. Znovu rozevřel rty a z úst se mu vydral chraptivý, nesrozumitelný šepot. Sevření nepovolil.

Thomas další snahu o vysvobození své ruky vzdal; raději se uvolnil a předklonil se, aby dostal ucho co nejblíž k cizincovým ústům. „Co jste říkal?“ zakřičel.

Muž promluvil znovu, řezavým chrapotem, zneklidňujícím, strašidelným. Thomas zaslechl slova bouřka, hrůza a zlé lidi. Nic z toho neznělo příliš povzbudivě.

„Ještě jednou!“ zakřičel Thomas. Hlavu měl pořád zvednutou tak, že jeho ucho bylo jen několik centimetrů nad mužovým obličejem.

Tentokrát Thomas porozuměl lépe, uteklo mu jen několik slov. „Žene se bouřka… plná hrůzy… vytáhne ven… zlé lidi… nechoďte tam.“

Muž se zprudka posadil. Oči měl velké a kolem duhovek bílé. „Bouřka! Bouřka! Bouřka!“ nepřestal, opakoval to slovo pořád dokola; proud slin hustých jako hlen se mu nakonec přelil přes spodní ret a houpal se sem a tam jako hypnotizérovo kyvadlo. V okamžiku, kdy Thomasovu paži pustil, toho chlapec využil a po zadku se odhrabal pryč, aby mu unikl. Ve stejném okamžiku vítr zesílil, jako by přešel od prudkých nárazů k hrůzným vichřicím o síle hurikánu, přesně jak to ten starý muž řekl. Svět zanikl ve zvuku burácejícího, ryčícího vzduchu. Thomas měl pocit, že každým okamžikem přijde o vlasy a šaty.

Prostěradla téměř všech Placerů odlétla, zatřepetala se nad zemí a vznesla se do vzduchu jako armáda duchů. Jídlo se rozsypalo na všechny strany.

Thomas se postavil, což byl v situaci, kdy se ho vítr snažil povalit, skoro až nemožný úkol. Vrávoravě udělal několik kroků dopředu, než se proti větru naklonil; neviditelné ruce ho podržely.

Minho stál opodál a zuřivě mával rukama, jak se snažil, aby si ho všichni všimli. Většina to uviděla a shromáždila se kolem něho, Thomas mezi nimi. Potlačil paniku, která se mu rozlézala útrobami. Byla to přece jenom bouřka. Mnohem lepší než rmutové nebo rapli s noži. Nebo s provazy.

Stařec, kterému deky odnesl vítr, se schoulil do klubíčka, zavřel oči a vyhublé nohy si přitiskl na hruď. Thomasovi blesklo hlavou, že by ho měli odnést někam do bezpečí, zachránit ho za to, že se je aspoň pokusil před bouří varovat. Ale něco mu říkalo, že by se bránil zuby nehty, pokud by se ho pokusili zvednout, nebo se ho chtěli jen dotknout.

Placeři teď byli namačkaní k sobě. Minho ukázal na město. Nejbližší budova byla nějaké půl hodiny daleko, pokud by běželi slušným tempem. S ohledem na to, jak jimi vítr lomcoval, jak mraky nad nimi houstly, kypěly a tmavly do temně nachové, skoro až černé, jak vzduchem poletovaly kamínky a prach, se dosažení budovy jevilo jako jediná rozumná volba.

Minho se rozběhl. Ostatní se zařadili za něho a Thomas počkal, aby zástup uzavřel, protože věděl,

že to po něm Minho chce. Nakonec vyrazil svižným poklusem a byl rád, že neběží přímo proti větru. Teprve tehdy se mu v hlavě vynořilo několik slov z toho, co stařec řekl. Ta slova způsobila, že ho polil pot, ale ten se rychle vypařil a jeho kůže zůstala suchá a slaná.

Zlí lidé. Nechoďte tam.

24. KAPITOLA

Jak se k městu blížili, viděl je Thomas ve skutečnosti čím tím dál hůř. Prach ve vzduchu zhoustl na hnědou mlhu a on jej cítil při každém nadechnutí. Vytvářel mu povlak na očích, nutil je slzet a měnil se v sajrajt, který si musel neustále utírat. Z velké budovy, k níž se hnali, se stal stín rýsující se za mrakem prachu a čnící čím dál tím výš, jako rostoucí obr.

Vítr získal hrubost, ostřeloval ho pískem a drobnými kamínky, až to bolelo. Kolem prolétl každou chvíli nějaký větší předmět a vyděsil ho skoro k smrti. Větev. Cosi, co vypadalo jako malá myš. Kus střešní tašky. A nespočet cárů papíru. To všechno vířilo ve vzduchu jako sněhové vločky.

Pak se zablesklo.

Urazili už skoro polovinu cesty k budově, když tu se z ničeho nic objevily blesky a svět kolem explodoval prudkým světlem a hřměním.

Blesky se míhaly nebem po rozeklaných drahách, jako proudy bílého světla, mlátily do země

a vyvrhovaly vzhůru obrovská množství sežehnuté hlíny. Ten drtivý zvuk byl nesnesitelný a Thomasovy uši začaly ztrácet citlivost. Děsivý hluk slábl do vzdáleného hukotu, jak přicházel o sluch.

Stále běžel, teď už skoro slepý a hluchý. Budovu téměř neviděl. Lidé padali a zaostávali. Thomas klopýtl, ale podařilo se mu udržet rovnováhu. Pomohl na nohy Newtovi a potom i Pánvičkovi. Postrčil je dopředu a sám pokračoval v běhu. Byla jen otázka času, než jedna z těch obrovských světelných dýk někoho z nich zasáhne a spálí na zčernalý škvarek. Přestože foukal prudký vítr, vlasy mu na hlavě stály

a statická elektřina ve vzduchu sršela a bodala jako poletující jehly.

Thomas chtěl křičet, chtěl slyšet svůj hlas, i když jen jako tlumené vibrace uvnitř lebky. Ale věděl, že vzduch plný prachu by ho udusil; bylo už tak dost těžké krátce a rychle dýchat nosem. Obzvlášť když blesky třískaly do země všude kolem nich, sežehávaly vzduch a všemu dodávaly pach mědi a popela.

Obloha ještě víc zčernala, prachový mrak zhoustl. Thomas si uvědomil, že už nevidí všechny Placery, jenom těch několik přímo před sebou. Světlo z blesků je vždy na kratičký okamžik ozářilo krátkými výtrysky zářivě bílého jasu. To vše se sčítalo a oslepovalo Thomase ještě víc. Museli doběhnout k té budově. Museli se tam dostat, nebo už dlouho nevydrží.

A kde je déšť? pomyslel si. Kde je déšť? Co je to za bouřku?

Čistě bílý blesk klikatě sjel z oblohy a explodoval na zemi přímo před ním. Vykřikl, ale neslyšel se.

Pevně zavřel oči právě ve chvíli, kdy ho něco – nějaký výbuch energie nebo tlaková vlna – odhodilo stranou. Přistál s vyraženým dechem na zádech a byl zasypán sprškou hlíny a kamenů. Zaprskal, otřel si obličej, zalapal po dechu a těžce se postavil nejdřív na všechny čtyři a potom na nohy. Vzduch se konečně rozproudil a on ho nasál hluboko do plic.

Uslyšel zvonění, vytrvalý pronikavý bzukot, který vyvolával pocit, jako by měl v ušních bubíncích hřebíky. Vítr se mu snažil sežrat, co měl na sobě, hlína ho pálila na kůži, tma kolem něho vířila jako oživlá noc, narušovaná pouze zákmity blesků. A pak to uviděl, děsivý obraz, který to blikajícího světlo činil ještě strašidelnějším.

Byl to Jack. Ležel na zemi v malém kráteru, svíjel se a držel si koleno. Pod ním nebylo nic – holeň, kotník a chodidlo výtrysk čisté energie z oblohy spálil. Z ohavné rány stříkala krev, která vypadala jako

černý tér a mísila se s hlínou v hrůznou kaši. Oblečení měl spálené, takže byl prakticky nahý a bylo vidět, že rány má rozeseté po celém těle. Neměl žádné vlasy. A vypadalo to, jako by mu oči…

Thomas se prudce otočil, padl na zem a kašlavě ze sebe dostal všechno, co měl v žaludku. Pro Jacka nemohli nic udělat. Nic. Nijak mu pomoci. Jenže on pořád žil. I když se Thomas při té myšlence zastyděl, byl rád, že neslyšel křik. Nevěděl, jestli by snesl třeba jen to, kdyby se na něj měl znovu podívat.

Pak ho někdo popadl a postavil na nohy. Minho. Něco řekl, a Thomas se soustředil natolik, aby mu dokázal odečítat ze rtů. Musíme jít. Nemůžeme nic dělat.

Jack, pomyslel si. Chudák Jack.

Klopýtal, od zvracení ho bolel žaludek, v uších mu bolestivě hučelo, byl v šoku ze strašlivého pohledu na Jacka roztrhaného bleskem na kusy, ale rozběhl se za Minhem. Nalevo a napravo viděl nezřetelné tmavé siluety: ostatní Placeři, ale bylo jich jen pár. Byla moc velká tma na to, aby se dalo dohlédnout daleko, a blesky se rozsvěcely a pohasínaly příliš rychle, než aby toho mnoho ukázaly. Jen prach, kamínky a tu k nebi se vzpínající budovu, která byla už téměř nad nimi. Ztratili již veškerou naději, že zůstanou organizovaní, nebo se udrží pospolu. Každý Placer teď byl sám za sebe – museli jen doufat, že se jim to všem podaří.

Vítr. Exploze světla. Vítr. Dusivý prach. Hučení v uších, bolest. Vítr. Běžel dál, očima přilepený k Minhovi, který byl jen pár kroků před ním. K Jackovi necítil vůbec nic. Bylo mu jedno, jestli natrvalo ohluchl. Už mu nezáleželo na ostatních. Chaos kolem něho jako by odsál jeho lidskost pryč, udělal z něj zvíře. Jediné, co chtěl, bylo přežít, dosáhnout té budovy, dostat se dovnitř. Žít. Získat další den.

V místech před ním detonovalo spalující bílé světlo a znovu ho odhodilo vzduchem pryč. Letěl pozpátku, křičel při tom a snažil se znovu najít půdu pod nohama – k výbuchu došlo přesně v místě, kde předtím běžel Minho. Minho! Thomas s prudkým žuchnutím dopadl na zem. Bylo to, jako by se mu všechny klouby v těle uvolnily a pak zapadly zpátky na místo. Ignoroval bolest, vstal a znovu vyrazil vpřed. Jeho vidění bylo plné tmy smíchané s rozmazanými paobrazy, amébami nafialovělého světla. Pak zahlédl plameny.

Jeho mozku chvíli trvalo, než vyhodnotil, co vidí. Ohnivé pruty roztančené jako magické, žhavé šlahouny bičující tím směrem, kterým fouká vítr. V dalším okamžiku se to všechno sesypalo na zem na hromádku svíjejících se plamenů. Thomas k tomu doběhl a pochopil.

Byl to Minho. Hořelo na něm oblečení.

Thomas zaječel tak, že mu hlavou projela ostrá bolest, a padl na zem vedle přítele. Zaryl prsty do hlíny – naštěstí rozmělněné zásahem elektřiny –, načež začal zběsile hrabat oběma rukama a házet na Minha hlínu. Mířil tam, kde plameny hořely nejjasněji, a byl úspěšný. Minho mu pomohl tím, že se válel po zemi a oběma rukama se plácal po horní části trupu.

Oheň v několika sekundách uhasl a zanechal po sobě spálené oblečení a nespočet ošklivých ran. Thomas byl rád, že neslyší zmučený nářek, který podle všeho z Minha vycházel. Věděl, že nemají čas se zastavovat, a tak jejich vůdce popadl za ramena a ztěžka ho postavil na nohy.

„Pojď! Musíme dál!“ zakřičel Thomas, i když mu ta slova připadala jen jako několik nehlučných záchvěvů v jeho mozku.

Minho zakašlal, znovu zkřivil obličej bolestí, ale pak přikývl a jednou rukou se ho chytil kolem krku. Společně zamířili nejrychleji, jak to šlo, směrem k budově. Většinu práce musel samozřejmě odedřít Thomas.

Všude kolem nich dál dopadaly blesky jako šípy bílého ohně. Thomas ty neslyšné účinky explozí cítil, každá mu rozdrnčela lebku, zatřásla kostmi. Blýskalo se všude kolem. U budovy, k níž klopýtali, se rozhořely další ohně; dvakrát nebo třikrát zahlédl, jak blesk uhodil přímo do horních partií stavby

a zasypal ulice dole deštěm cihel a skla.

Tma začala získávat jiný odstín, byla spíš šedá než hnědá, a Thomas si uvědomil, že bouřkové

mraky určitě zhoustly a klesly k zemi, vytlačily prach a mlhu z cesty. Vítr trochu zmírnil, ale blesky se zdály být silnější než kdy předtím.

Placeři byli nalevo i napravo a všichni mířili stejným směrem. Zdálo se, že je jich míň, ale Thomas pořád neviděl dost dobře, aby si mohl být jistý. Přeci jen ale zahlédl Newta a po něm Pánvičku. A taky Arise. Všichni měli ve tváři stejný děs, jaký pociťoval on, a běželi s očima přikovanýma ke svému cíli, od kterého je teď už dělil jenom kousek.

Minho špatně došlápl, vyklouzl z Thomasova sevření a upadl. Thomas se zastavil, otočil se, postavil popáleného mladíka zpátky na nohy a znovu si ovinul Minhovu paži kolem ramen. Chytil ho teď kolem trupu oběma rukama a napůl ho nesl, napůl táhl za sebou. Oslepující oblouk blesku se jim mihl přímo nad hlavou a udeřil do země za nimi. Thomas se tam ani nepodíval, šel dál. Nalevo od něho jeden Placer padl k zemi; nepoznal, kdo to je, neslyšel výkřik, o němž věděl, že musel přijít. Další chlapec

upadl napravo a znovu se zvedl. Úder blesku, přímo před ním, kousek napravo. Další nalevo. Jeden přímo před ním. Thomas se musel zastavit a chvíli prudce mrkat, dokud se mu nevrátil zrak. Znovu vyrazil vpřed a Minha strhl škubnutím s sebou.

A pak tam byli. U první budovy ve městě.

V tísnivé temnotě bouřky byla stavba celá šedivá. Mohutné kamenné kvádry, oblouk z menších cihel, napůl vytlučená okna. Aris doběhl ke dveřím jako první a ani se je neobtěžoval otevřít. Byly zhotoveny ze skla, které bylo z větší části pryč, a tak opatrně vytloukl zbývající střepy loktem. Mávl na několik Placerů, aby šli, a pak sám prolezl dál, kde ho spolkl vnitřek budovy.

Thomas dorazil ve stejném okamžiku jako Newt a gestem si řekl o pomoc. Newt a další chlapec si od něho Minha převzali a pozpátku ho opatrně přetáhli přes práh otevřeného vstupu. Jak ho protahovali skrz, udeřil se o práh nohama.

A pak do tmy vstoupil Thomas, který se ještě pořád nemohl vzpamatovat z úžasu nad tou obrovskou energií bleskových výbojů.

Otočil se právě včas, aby uviděl, že venku začalo pršet, jako by bouřka konečně dospěla k rozhodnutí, že se rozpláče hanbou nad tím, co jim způsobila.

25. KAPITOLA

Déšť se valil v proudech, jako by Bůh vypil oceán a vztekle jim ho plivl přes hlavu.

Thomas při jeho sledování seděl dvě hodiny přesně na jednom a tomtéž místě. Tiskl se ke zdi, vyčerpaný a rozbolavělý, a snažil se přesvědčit sluch, aby se mu vrátil. Vypadalo to, že funguje – tlak tepavého ticha se zmírnil a hučení zmizelo. Když zakašlal, zdálo se, že cítí víc než jenom zachvění.

V náznacích to slyšel. A z dálky, jako by z druhé strany snu, se ozývalo vytrvalé bubnování deště. Možná nakonec nebude úplně hluchý.

Kalné šedé světlo, které pronikalo okny, dělalo málo pro potlačení studené tmy, která v budově panovala. Ostatní Placeři shrbeně seděli nebo polehávali na boku po místnosti. Minho byl schoulený do klubíčka u Thomasových nohou a skoro se nehýbal; vypadalo to, jako by mu každý pohyb vysílal do nervů vlny spalující bolesti. Nedaleko byli i Newt a Pánvička. Ale nikdo se nesnažil mluvit nebo něco organizovat. Nikdo Placery nepočítal a nesnažil se zjistit, kdo chybí. Všichni seděli nebo leželi stejně apaticky jako Thomas a možná přemýšleli o stejné věci jako on – jaký podělaný svět mohl zplodit takovou bouřku?

Tiché bubnování deště tak dlouho zesilovalo, až Thomas přestal pochybovat – skutečně to slyšel.

Navzdory všemu to byl zvuk, který působil konejšivě, a jemu se nakonec podařilo usnout.

Když se probudil, tělo měl ztuhlé tak, že mu to připadlo, jako by mu v žilách a svalech ztvrdlo lepidlo. Veškeré mechanismy v uších a v hlavě byly však opět plně funkční. Slyšel těžký dech spících Placerů, slyšel kňouravé steny Minha, teď už slyšel i dunivý vodní příval, který venku bušil do dlažby.

Ale byla tma. Absolutní. Někdy mezitím padla noc.

Thomas potlačil pocit nepohodlí a vydal se na pospas únavě. Tak dlouho měnil polohu, až ležel rovně, s hlavou podepřenou čísi nohou – a pak znovu usnul.

Definitivně ho probudily dvě věci: zář vycházejícího slunce a nenadálé ticho. Bouřka skončila a on prospal celou noc. Ale ještě než ucítil ztuhlost a bolesti, které čekal, uvědomil si něco mnohem intenzivnějšího.

Hlad.

Světlo se linulo dovnitř rozbitými okny a hrálo si na podlaze kolem nich se stíny. Když se podíval nahoru, uviděl, že budova je ruina. V každém patře až po střechu, která se nacházela o několik desítek podlaží blíž obloze, zely obrovské díry. Vypadalo to, že jediné, co zabraňovalo úplnému zhroucení, byla kovová konstrukce. Nedovedl si představit, jak se mohlo něco takového stát. Ale vysoko nahoře bylo vidět zubatě ohraničenou jasnou modř, něco, co se zdálo být nemožné, když byl naposledy venku. Bez ohledu na to, jak hrůzná ta bouřka byla, jaké vrtochy zemského klimatu mohly něco takového stvořit, to skutečně vypadalo, že prozatím je pryč.

V žaludku, který kručel a prahl po potravě, cítil palčivou bolest. Když se rozhlédl, uviděl, že většina ostatních Placerů ještě spí, ale Newt ležel opřený zády o stěnu a smutně hleděl do prázdna uprostřed místnosti.

„Hej, jsi v pořádku?“ zeptal se. Dokonce i čelisti měl ztuhlé.

Newt se k němu pomalu otočil; oči měl dlouho nepřítomné, až do okamžiku, kdy jako by se vytrhl ze zamyšlení a soustředil se na Thomase. „V pořádku? Jo. Asi jsem. Jsme živí – to je nejspíš jediný, na čem ještě záleží.“ Hořkost v jeho hlase nemohla být silnější.

„Občas o tom přemýšlím,“ řekl polohlasně Thomas.

„O čem?“

„Jestli je důležité být naživu. Jestli by nebylo mnohem jednodušší být mrtvej.“

„Prosím tě. Ani na sekundu nevěřím, že si to vážně myslíš.“ Poté co popustil uzdu skličujícímu sentimentu, nechal Thomas pohled klesnout. Při Newtově odpovědi prudce zvedl hlavu. Pak se usmál,

a ono to bylo příjemné. „Máš pravdu. Jenom se snažím, abych mluvil stejně nešťastně jako ty.“ Skoro se přesvědčil, že je to pravda. Ženemá pocit, jako by umřít byla nejjednodušší cesta úniku.

Newt unaveně pokynul směrem k Minhovi. „Co se mu u všech všudy stalo?“

„Úder blesku mu nějak zapálil oblečení. Netuším, jak to udělal, aniž by mu zároveň spálil mozek.

Myslím ale, že se nám to podařilo uhasit, než to napáchalo opravdu velké škody.“

„Než to napáchalo opravdu velké škody? Vážně bych nechtěl vidět, jak si představuješ opravdu velkou škodu.“

Thomas na okamžik zavřel oči a opřel si hlavu o zeď. „Hej, jak jsi sám řekl – je naživu, ne?

A oblečenej je pořád, což znamená, že to jeho kůži nemohlo popálit zas na tolika místech. Zvládne to.“

„Jo, guty.“ odpověděl Newt a řezavě se u toho zasmál. „To mi připomíná, abych si tě v nejbližší budoucnosti nenajímal jako doktora.“

„Ááách.“ To vyšlo z Minha: dlouhý, dlouhatánský sten. Třepetavě otevřel oči a pak jimi zamžoural, když si všiml Thomasova pohledu. „Ty vogo. Jsem zfrasenej. Totálně zfrasenej.“

„Bylo to moc ošklivý?“ zeptal se ho Newt.

Minho se místo odpovědi velice pomalu posadil, i když při sebemenším pohybu vrčel a šklebil se bolestí. Ale nakonec to dokázal a zůstal sedět, s nohama zkříženýma pod sebou. Oblečení měl zčernalé

a potrhané. Na několika místech, kde bylo vidět kůži, vykukovaly mokvavé, rudé puchýře jako hrozivé oči nějakých mimozemšťanů. Ale třebaže Thomas nebyl lékař a neměl o takových věcech nejmenší ponětí, instinkty mu říkaly, že ty popáleniny se dají zvládnout a celkem rychle se zahojí. Většina Minhova obličeje byla ušetřena a pořád měl všechny vlasy – i když byly špinavé.

„Když dokážeš tohle, tak to tak hrozný nebude,“ řekl Thomas s potutelným úsměvem.

„Frase,“ odvětil Minho. „Jsem pevnější než hřebík. Dokázal bych tě nakopat do toho tvýho změkčilýho, poníkymilovnýho zadku i s dvojnásobnou bolestí.“

Thomas pokrčil rameny. „Ale já mám vážně rád poníky. V tuhle chvíli bych nějakého samou láskou snědl.“ V žaludku mu hlasitě zakručelo.

„To byl fór?“ zeptal se Minho. „Vážně je to tak, že nudnej grind Thomas udělal fór?“

„Já myslím, že jo,“ odpověděl Newt.

Thomas pokrčil rameny. „Náhodou, se mnou je zábava,“ prohlásil.

„Jo, to jo.“ Ale Minho viditelně ztratil zájem pokračovat v nezávazné konverzaci. Otočil hlavu, aby se rozhlédl po ostatních Placerech, z nichž většina spala, nebo ležela bez hnutí s prázdným výrazem ve tváři. „Kolik?“

Thomas je spočítal. Jedenáct. Po všem, čím prošli, jich zbylo jenom jedenáct. A to počítal i toho nového kluka, Arise. V Placu jich žilo čtyřicet nebo padesát, když tam Thomas přišel, před pouhými několika týdny. Teď jich bylo jedenáct.

Jedenáct.

Když mu to došlo, zjistil, že ze sebe nahlas nedokáže nic dostat. Odlehčený okamžik před několika sekundami mu najednou připadal jako vyložené rouhání. Jako ohavnost.

Jak jsem mohl být součástí ZLOSINu? pomyslel si. Jak jsem se mohl na tomhle jakkoli podílet? Věděl, že by jim měl o svých snových vzpomínkách říct, ale nedokázal se k tomu odhodlat.

„Je nás jenom jedenáct,“ řekl nakonec Newt. Tak. A bylo to venku.

„Takže kolik umřelo v té bouři, šest? Sedm?“ Minho to říkal naprosto nezaujatě, jako by počítal, o kolik přišli jablek, když jim batohy odnesl vítr.

„Sedm,“ řekl Newt ostře a dal tak najevo svůj nesouhlas s přezíravým přístupem. Potom přívětivěji dodal: „Sedm. Pokud někdo nezaběhl do jiné budovy.“

„Ty vogo,“ řekl Minho. „Jak se máme probojovat přes tohle město, když je nás jenom jedenáct?

Klidně tady můžou být stovky raplů. Tisíce. A my nemáme ponětí, co od nich můžeme čekat!“

Newt hlasitě vydechl. „A to je jediný, o čem dokážeš přemýšlet? A co ti lidi, kteří umřeli, Minho? Chybí Jack. A taky Winston – neměl vůbec šanci. A“ – rozhlédl se – „nevidím Stana ani Tima. Co oni?“

„Hele, hele, hele.“ Minho zvedl ruce, dlaněmi obrácené k Newtovi. „Hoď se hezky do chládku a do pohody, brácho. Já jsem se o to nerval, abych dělal vůdce, frase. Jestli chceš celej den brečet nad tím, co se stalo, fajn. Jenže to vůdce nedělá. Vůdce vymýšlí, kam jít a co dělat, když se to stane.“

„Nejspíš proto to padlo na tebe,“ odvětil Newt. Pak se ale v jeho tváři usadil omluvný výraz.

„Kašli na to. Vážně, promiň, prostě jsem…“

„Jasně, mě to taky mrzí.“ Minho ale obrátil oči v sloup a Thomas zoufale doufal, že si toho Newt nevšiml, protože znovu sklopil oči k podlaze.

Naštěstí se k nim přihnal Aris. Thomas chtěl, aby se rozhovor stočil jiným směrem.

„Viděli jste někdy něco, co by se týhle bouřce podobalo?“ zeptal se nový chlapec.

Thomas zavrtěl hlavou, protože Aris se díval na něho. „Nevypadalo to přirozeně. Mám jenom plopákovou paměť, ale vsadil bych se, že se to normálně neděje.“

„Ale vzpomeň si, co říkal Krysák, a co ti řekla ta ženská v autobusu,“ ozval se Minho.

„O slunečních erupcích a o tom, jak celý svět hořel jako peklo. To by určitě rozhasilo klima dostatečně, aby se objevily takový šílený bouřky. Mám pocit, že jsme měli štěstí, že to nebylo horší.“

„Nejsem si jistej, jestli štěstí je to první slovo, který by mě napadlo,“ promluvil Aris.

„No jo, jasně.“

Newt ukázal na rozbité sklo ve dveřích, kde zář vycházejícího slunce zesílila v tentýž bílý jas, na který si v prvních několika dnech svého pohybu po Spáleništi zvykli. „Aspoň že je to pryč. Uděláme líp, když začneme přemýšlet o tom, co podnikneme dál.“

„Vidíš,“ řekl Minho. „Jsi stejně bezcitný jako já. A máš pravdu.“

Thomas si vybavil, jak vypadali raplové v oknech ubytovny. Jako oživlé noční můry, kterým chyběl jen úmrtní list, aby se z nich mohli stát oficiální zombie. „Jo, uděláme líp, když všechno rozmyslíme, než se objeví první banda těch bláznů. Ale říkám vám, že nejdřív se potřebujeme najíst. Musíme najít jídlo.“ Poslední slovo skoro bolelo, jak moc toužil dostat něco do žaludku.

„Jídlo?“

Thomas se překvapeně, zajíkavě nadechl. Ten hlas se ozval shora. Podíval se nahoru ve stejném okamžiku jako ostatní. Z roztrhaných zbytků druhého patra na ně hleděl obličej patřící mladému Hispánci. V očích měl trochu divoký výraz a Thomas ucítil, jak ho svírá napětí.

„Kdo jsi?“ zakřičel Minho.

Pak se stalo něco, čemu Thomas naprosto nedokázal uvěřit. Muž skočil do rozeklané díry ve stropech a začal padat k nim. V posledním okamžiku se stočil do klubka, udělal tři kotrmelce, potom se vymrštil a přistál vstoje na nohách.

„Jmenuju se Jorge,“ prohlásil s rukama rozpřaženýma, jako by čekal, že bude za své akrobatické číslo odměněn aplausem. „A jsem rapl, který tomu tady šéfuje.“

26. KAPITOLA

Thomas v prvním okamžiku nemohl uvěřit, že chlapík, který mezi ně vpadl – a to doslova – je skutečný. Bylo to naprosto nečekané a to, co řekl, a jak to řekl, bylo podivně hloupé. Ale byl tam.

A přestože nevypadal, že by byl odepsaný tolik jako někteří jiní, které viděli, sám už se jim přiznal, že je rapl.

„Co je, lidi, zapomněli jste mluvit?“ zeptal se Jorge. Na tváři měl úsměv, který vypadal v té rozbité budově naprosto nemístně. „Nebo máte z raplů tak nahnáno? Bojíte se, že vás strhneme na zem a sežereme vám oči? Ňam ňam, dobrota. Miluju dobrý oko, když docházejí červi. Chutná jako nedovařený vajíčko.“

Úkol odpovědět na sebe vzal Minho. A skvěle se mu podařilo zamaskovat bolest, která ho sužovala.

„Ty přiznáváš, že jsi rapl? Že je z tebe magor?“

„Právě řekl, že má rád chuť očí,“ ozval se Pánvička. „Myslím, že to z něho magora dělá.“

Jorge se zasmál a jeho smích v sobě rozhodně měl výhružný tón. „Jen pojďte, pojďte, moji noví přátelé. Oči bych vám snědl jenom v případě, že byste byli už mrtví. Jistě, mohl bych vám k tomu dopomoct, kdyby to bylo nutné. Chápete, co říkám?“ Veškeré veselí z jeho výrazu vyprchalo a nahradil je pohled, ve kterém bylo drsné varování. Skoro jako by je vyzýval, aby se mu zkusili postavit.

Dlouho nikdo nepromluvil. Potom se Newt zeptal: „Kolik vás tady je?“

Jorgeho pohled se rychle přesunul k Newtovi. „Kolik? Kolik raplů? Tady jsme raplové všichni, hermano.“

„Tak jsem to nemyslel, a ty to víš,“ odpověděl zpříma Newt.

Jorge začal přecházet po místnosti, překračovat jednotlivé Placery, nebo je obcházet, a přitom si je všechny prohlížel. Zároveň mluvil: „Musíte pochopit spoustu o tom, jak to v tomhle městě funguje.

O raplech, o ZLOSINu, o vládě, o tom, proč nás tady nechali, abychom v té své nemoci shnili, navzájem se pozabíjeli, úplně a totálnězmagořili. O tom, že erupce má různý stupně. O tom, že pro vás už je pozdě –

nemoc si vás najde, jestli už jste ji nechytili.“

Thomas cizince sledoval očima, když přecházel po místnosti a pronášel tato strašlivá prohlášení. Erupce. Myslel si, že si už na strach z toho, že tu nemoc má, stačil zvyknout, ale když teď před ním stál tenhle rapl, byl vystrašený víc než kdy jindy. A nedokázal s tím nic dělat.

Jorge přistoupil k němu a jeho přátelům. Nohama se skoro dotýkal Minha. Mluvil dál.

„Jenže tak to nebude, comprende? V nevýhodě jsou ti, kteří mluví jako první. Chci se o vás dozvědět všechno. Odkud jste přišli, proč jste tady, co by proboha mohlo být vaším záměrem. Hned teď.“

Minho se tiše, nebezpečně zasmál. „My že jsme v nevýhodě?“ Posměšně otočil hlavou. „Jestli mi ta bouřka nespálila sítnice, řekl bych, že nás je jedenáct a ty jsi jeden. Možná bys měl s mluvením začít ty.“

Thomas si upřímně přál, aby to Minho neřekl. Bylo to hloupé a arogantní a mohlo je to lehce stát život. Ten chlapík evidentně nebyl sám. V rozervaných zbytcích horních pater se mohla skrývat stovka raplů, kteří je špehovali a vyčkávali s bůhví jakými hrozivými zbraněmi. Anebo, což bylo ještě horší,

s barbarskostí vlastních rukou, zubů a šílenství.

Jorge si Mihna dlouho prohlížel. Tvář měl při tom bez výrazu. „To jsi neříkal mně, že ne? Prosím, řekni mi, žes na mě právě nepromluvil jako na psa. Máš deset sekund na omluvu.“

Minho se s úšklebkem podíval na Thomase.

„Jedna,“ řekl Jorge. „Dvě. Tři. Čtyři.“

Thomas se pokusil střelit po Minhovi varovným pohledem a kývl hlavou. Udělej to.

„Pět. Šest.“

„Udělej to,“ řekl Thomas nakonec nahlas.

„Sedm. Osm.“

Jorgeho hlas se s každým číslem zvyšoval. Thomasovi se zdálo, že někde daleko nahoře zahlédl náznak pohybu, jen nezřetelný, rozplizlý stín. Možná si toho všiml i Minho, protože veškerá arogance z jeho tváře vyprchala.

„Devět.“

„Omlouvám se,“ vyhrkl Minho, nijak zvlášť procítěně.

„Podle mě jsi to nemyslel vážně,“ prohlásil Jorge. Pak kopl Minha do nohy.

Thomas zatnul ruce v pěst, když přítel vykřikl bolestí; raplovi se nejspíš podařilo zasáhnout ho přímo do popáleného místa.

„Řekni to tak, aby bylo poznat, že to myslíš vážně, hermano.

Thomas k raplovi zvedl oči. Nenáviděl ho. Hlavou mu začaly proplouvat iracionální myšlenky – měl chuť vyskočit a vrhnout se na něho, zmlátit ho stejně, jako zmlátil Gallyho po úniku z Labyrintu.

Jorge stáhl nohu zpátky a kopl Minha znovu do stejného místa, dvakrát prudčeji. „Řekni to tak, aby bylo poznat, že to myslíš vážně!“ Poslední slovo zakřičel s krutostí, která zněla nepříčetně.

Minho zanaříkal a chytil si ránu oběma rukama. „Já se… omlouvám,“ dostal ze sebe mezi prudkými nádechy. Jeho hlas byl ztrápený a plný bolesti. Ale jen co se Jorge usmál a uvolnil, spokojený

s ponížením, jehož dosáhl, Minho vymrštil ruku a praštil jí rapla do holeně. Muž přeskočil na druhou nohu a v dalším okamžiku upadl, skácel se na zem a sám při tom vyjekl, vyrazil ze sebe výkřik, v němž bylo napůl překvapení a napůl bolest.

Vzápětí ležel Minho na něm a chrlil ze sebe proud nadávek, jaké Thomas z úst svého přítele ještě nikdy neslyšel. Jejich vůdce stiskl stehna k sobě, aby Jorgeho tělo znehybnil, a pak do něho začal bušit pěstmi.

„Minho!“ vykřikl Thomas. „Přestaň!“ Postavil se. Ignoroval ztuhlost kloubů, bolestivost svalů. Jak přiskočil k Minhovi, připravený ho z Jorgeho těla sundat, rychle zalétl pohledem nahoru. Byl tam pohyb, hned na několika místech. Nato uviděl lidi, jak se dívají dolů a připravují se seskočit. V dalším okamžiku se objevila lana, visící přes okraje těch zubatých otvorů ve stropech.

Thomas do Minha vrazil a strhl ho z Jorgeho těla pryč; společně spadli na zem. Thomas se

pohotově otočil, aby po příteli chňapl, ovinul mu ruce kolem hrudi a stiskem znemožnil jeho snahu uniknout.

„Nahoře jsou další!“ zakřičel mu Thomas zezadu do ucha. „Musíš toho nechat. Zabijou tě! Všechny nás zabijou!“

Jorge se vrávoravě postavil a pomalu si utřel tenký pramínek krve, který mu prýštil z koutku úst. Výraz jeho tváře úplně stačil, aby Thomasovi zarazil do srdce kopí strachu. Nedalo se poznat, co ten člověk udělá.

„Počkejte!“ vykřikl Thomas. „Prosím, počkejte!“

Jorge s ním navázal oční kontakt ve stejném okamžiku, kdy se shora spustilo na zem několik dalších raplů. Někteří předvedli skok a kotoul, stejně jako předtím Jorge, jiní sklouzli po lanech a přistáli přímo na nohou. Všichni se rychle shlukli do smečky za svého vůdce. Mohlo jich být kolem patnácti. Byli to muži a ženy, někteří v pubertálním věku. Všichni špinaví a v roztrhaném oblečení. Většinou byli vyhublí

a vypadali křehce.

Minho přestal zápasit a Thomas konečně povolil své sevření. Jak to vypadalo, zbývalo jen několik sekund, než by se ošemetná situace změnila v jatka. Jednu ruku přitiskl pevně na Minhova záda a druhou pak zvedl ve smířlivém gestu směrem k Jorgemu.

„Prosím, dejte nám chvilku,“ řekl Thomas. Naléhavě prosil své srdce a hlas, aby zachovaly klid.

„Nijak si tím nepomůžete, když nám… něco uděláte.“

„Nijak si tím nepomůžeme?“ promluvil rapl a vyplivl z úst chuchvalec červené kaše. „Já si tím hodně pomůžu. To ti můžu garantovat, hermano.“ Obě ruce, které měl podél těla, zatnul v pěst.

Pak zvedl hlavu, sotva tak, aby to stálo za povšimnutí, ale ve chvíli, kdy to udělal, vytáhli raplové

za ním ze skrytých hlubin svých potrhaných šatů nejrůznější ošklivě vyhlížející věci. Nože. Rezivé mačety. Černé hřeby, které možná kdysi byly součástí nějaké železnice. Skleněné střepy, které měly na hrotech, ostrých jako břitva, načervenalé šmouhy. Jedna dívka, jíž nemohlo být víc než třináct, držela rozlomenou lopatu, jejíž kovová lžíce končila rozeklaným ostřím podobným zubům pily.

Thomase se zmocnila nenadálá a absolutní jistota, že teď prosí o jejich životy. Souboj s těmito lidmi Placeři nemohli vyhrát. V žádném případě. Nebyli to rmutové, ale zároveň se nedali vypnout žádným magickým kódem.

„Poslouchejte,“ řekl Thomas. Pomalu se postavil. Doufal, že Minho nebude tak pitomý, aby se o něco pokusil. „Měli byste o nás něco vědět. Nejsme jenom tak nějaká náhodná banda čónů, která se ukázala u vašich dveří. Máme cenu. Živí, ne mrtví.“

Hněv v Jorgeho tváři nepatrně polevil. Možná se v něm objevila jiskřička zvědavosti. „Co je to

čón?“

Thomas se málem – málem – rozesmál. Iracionální reakce, která by se za jistých okolností zdála být

na místě. „My dva. Deset minut. Mezi čtyřma očima. O nic víc nežádám. Vezmi si veškeré zbraně, které potřebuješ.“

Tomu se Jorge přeci jen zasmál, i když to spíš než cokoli jiného připomínalo bublavé popotáhnutí nosem. „Je mi líto, že ti tu tvou bublinu musím propíchnout, chlapče, ale myslím, že žádný potřebovat nebudu.“

Odmlčel se. Dalších několik sekund jako by trvalo celou hodinu.

„Deset minut,“ promluvil rapl nakonec. „Vy ostatní zůstanete tady a budete ty syčáky hlídat. Jestli dám pokyn, začnou smrtelné hry.“ Zvedl ruku a pokynul k tmavé chodbě, která vycházela z místnosti proti rozbitým dveřím.

„Deset minut,“ zopakoval.

Thomas přikývl. Když Jorge zůstal na místě, vykročil jako první k místu jejich schůzky a možná nejdůležitějšímu rozhovoru ve svém životě.

A taky možná poslednímu.

27. KAPITOLA

Thomas cítil, že když vstoupil do tmavé chodby, Jorge mu byl v patách. Páchlo to tam hnilobou a plísní; ze stropu kapala voda a rozesílala do prostoru strašidelné ozvěny, které v něm z nějakého hrozného důvodu vyvolávaly představu krve.

„Běž dál,“ ozval se zezadu Jorge. „Na konci je místnost a v ní židle. Stačí, abys proti mně udělal ten nejnepatrnější pohyb, a všichni zemřou.“

Thomas měl chuť se otočit a zakřičet na něho, ale pokračoval v chůzi. „Nejsem idiot. Celou tu hru, jakej seš tvrďák, můžeš vypustit.“

Rapl se místo odpovědi jenom uchechtl.

Po několika minutách mlčení se Thomas konečně přiblížil ke dřevěným dveřím, které měly kulatou stříbrnou kliku. Bez zaváhání zvedl ruku a otevřel je, aby se pokusil Jorgemu ukázat, že pořád má určitou důstojnost. Jakmile se však ocitl uvnitř, nevěděl, co dělat. Byla tam inkoustová tma.

Vycítil, že ho Jorge obešel. Potom se ozvalo hlasité ffft, jako když vzduchem prosviští nějaká těžká látka. V dalším okamžiku vytrysklo žhavé, oslnivé světlo a Thomas si musel zakrýt oči předloktím.

V první chvíli dokázal jen mhouřit oči, pak konečně dal ruce dolů a mohl vidět normálně; uvědomil si, že rapl strhl z okna velký kus plátna. Z nerozbitého okna. Venku byla jen sluneční zář a beton.

„Sedni si,“ vyzval ho Jorge hlasem, který byl méně nevrlý, než by Thomas čekal. Doufal, že rapl konečně pochopil, že jeho nový host zaujme k situaci rozumný a klidný přístup, a proto svůj postoj změnil. Pochopil, že tato debata v sobě skutečně může mít něco, co by nakonec mohlo být pro současné obyvatele zchátralé budovy přínosné. Ale byl to samozřejmě rapl, takže Thomas neměl ponětí, jak zareaguje.

V místnosti nebylo jiné vybavení než dvě malé dřevěné židle a mezi nimi stůl. Thomas si přitáhl jednu židli blíž a posadil se. Jorge si sedl na druhou stranu, pak se naklonil dopředu a položil lokty na stůl. Ruce sepnuté. Výraz tváře měl prázdný a očima visel na Thomasovi.

„Mluv.“

Thomas litoval, že nemá chvilku, aby mohl utřídit všechny myšlenky, které mu proběhly hlavou ještě předtím ve větší místnosti, ale věděl, že na to není čas.

„Dobře.“ Zaváhal. Jedno slovo. Zatím se to moc dobře nevyvíjelo. Nadechl se. „Podívej, slyšel jsem, že ses předtím zmínil o ZLOSINu. Víme o těch lidech. Bylo by opravdu zajímavé si poslechnout, co o nich můžete říct vy.“

S Jorgem to nepohnulo; jeho výraz se nezměnil. „Teď nemluvím já. Mluvíš ty.“

„Jasně, já vím.“ Thomas si přisunul židli maličko blíž ke stolu. Pak ji odsunul zpátky a položil si nohu na koleno. Potřeboval se uklidnit a nechat slova plynout. „Je to těžké, protože netuším, co víš ty. Tak prostě asi budu dělat, jako bys byl idiot a věděl o tom houby.“

„Důrazně ti doporučuju, abys v souvislosti se mnou už nikdy nepoužíval slovo idiot.“

Thomas se musel přinutit polknout, jak měl hrdlo sevřené strachem. „To byl jen takový slovní obrat.“

„Pokračuj.“

Thomas se znovu zhluboka nadechl. „Byli jsme skupina přibližně padesáti chlapců. A… jedna holka.“ Ucítil při tom bodnutí. „Teď nás zbývá jedenáct. Všechny podrobnosti neznám, ale ZLOSIN je nějaká organizace, která nám z nějakého důvodu provádí spoustu ošklivých věcí. Začali jsme v místě jménem Plac, uvnitř kamenného labyrintu obklopeného tvory, kterým se říkalo rmutové.“

Odmlčel se a pátral v Jorgeho obličeji po nějaké reakci na lavinu neznámých informací. Ale na

raplovi nebylo znát žádný zmatek ani poznání. Vůbec nic.

A tak mu Thomas řekl všechno. Jaké to bylo v Labyrintu, jak se jim podařilo uniknout, jak si mysleli, že jsou v bezpečí a jak se ukázalo, že je to jenom další vrstva plánu, který si pro ně ZLOSIN přichystal. Řekl mu o Krysákovi a úkolu, který jim dal: přežít tak dlouho, aby urazili sto padesát kilometrů severním směrem, na místo, o kterém mluvil jako o bezpečném útočišti. Odvyprávěl, jak prošli dlouhým tunelem, byli napadeni létajícím stříbrným sajrajtem a pěšky zdolali první kilometry své pouti.

Řekl Jorgemu všechno. A čím déle mluvil, tím mu připadalo šílenější, že se s tím někomu svěřuje.

Přesto mluvil dál, protože ho nic jiného nenapadalo. Dělal to s nadějí, že pro raply je ZLOSIN stejný nepřítel jako pro ně.

Ale o Terese se nezmínil – byla tím jediným, co vynechal.

„Takže musíme být něčím zvláštní,“ řekl Thomas ve snaze nějak to celé shrnout. „Není možné, aby nám to dělali jen tak ze zlomyslnosti. O co by jim asi tak mohlo jít?“

„Když už o tom mluvíš,“ odvětil Jorge. Ozval se poprvé po nejmíň deseti minutách. Stanovený čas již vypršel. „O co jde tobě?“

Thomas čekal. Bylo to tady. Jeho jediná šance.

„Tak o co?“ pobídl ho Jorge.

Thomas se odhodlal. „Abyste nám… pomohli. Totiž, kdybyste šli s námi, třeba jen několik, a pomohli nám dojít do toho bezpečného útočiště…“

„Co?“

„Třeba by to pomohlo do bezpečí i vám…“ Právě na to se Thomas celou dobu chystal, k tomu směřoval – k naději, kterou předestřel Krysák. „Řekli nám, že jsme nakažení erupcí. A že když se dostaneme do bezpečného útočiště, všechny nás vyléčí. Tvrdili, že mají lék. Jestli nám pomůžete se tam dostat, třeba ho dají i vám.“ Thomas se odmlčel a naléhavě se na Jorgeho podíval.

Při těch posledních slovech se v raplově obličeji cosi změnilo, i když jen nepatrně, a Thomas poznal, že vyhrál. Ten pohled byl krátký, ale rozhodně v něm byla naděje, kterou rychle vystřídala prázdná lhostejnost. Přesto Thomas věděl, co zahlédl.

„Lék,“ zopakoval rapl. „Lék.“ Thomas byl odhodlán říkat od tohoto okamžiku co nejmíň – svého maxima již dosáhl.

Jorge se na židli opřel a založil ruce; dřevo při tom zaskřípělo, jako by se chystalo se rozlomit.

Sklopil obočí v zamyšleném výrazu. „Jak se jmenuješ?“

Thomase otázka překvapila. Byl si totiž jistý, že už mu to řekl. Anebo mu alespoň připadalo, že mu to měl v určitém okamžiku říct. Na druhou stranu, celý scénář toho, co se tu odehrávalo, se nepodobal běžnému seznamování.

„Jak se jmenuješ?“ zopakoval Jorge. „Předpokládám, že nějaké jméno máš, hermano.“

„Jo. Jasně. Promiň. Jsem Thomas.“

V Jorgeho tváři se znovu něco mihlo – a tentokrát se to podobalo… poznání. Smíšenému s údivem.

„Tak Thomas. Necháváš si říkat Tommy? Nebo třeba Tom?“

To poslední zabolelo, protože mu to připomnělo jeho sen o Terese. „Ne,“ odpověděl, možná až příliš rychle. „Jednoduše… Thomas.“

„Fajn, Thomasi. Na něco se tě zeptám. Máš v tom svým rozměklým mozku aspoň nepatrnou představu o tom, co erupce s lidmi udělá? Připadám ti jako někdo, kdo má strašnou nemoc?“

Vypadalo to jako otázka, na kterou se nedá odpovědět, aniž by člověk koupil nějakou ránu do obličeje, ale Thomas se rozhodl pro nejbezpečnější volbu. „Ne.“

„Ne? Platí to pro obě otázky?“

„Jo. Vlastně ne. Chci říct… jo, odpověď na obě otázky zní ne.“

Jorge se usmál – nebylo to víc než škubnutí pravého koutku úst směrem vzhůru – a Thomas usoudil, že si rapl zřejmě vychutnává každou sekundu tohoto rozhovoru. „Erupce má svoje stádia, muchacho. Má

ji každý člověk v tomhle městě, a proto pro mě není žádný šok, když slyším, že ty a tvoji strachy podělaní kamarádi ji máte taky. Někdo jako já je na začátku rapl jenom podle označení. Dostal jsem ji teprve před několika týdny, na karanténním stanovišti jsem měl pozitivní test – vláda dělá, co může, aby nemocné

a zdravé udržela od sebe. Nefunguje to. Najednou jsem viděl, jak celej můj svět jde rovnýma nohama do hajzlu. Poslali mě sem. S bandou dalších zelenáčů jsme vybojovali tuhle budovu.“

Thomasovi se při zaslechnutí toho slova zadrhl v hrdle dech jako zrnko prachu. Evokovalo příliš mnoho vzpomínek na Plac.

„Moji přátelé, kteří jsou se zbraněmi tam venku, jsou na stejné lodi jako já. Ale běž se hezky projít po městě a uvidíš, co se postupem času stane. Uvidíš jednotlivá stádia, uvidíš, jaké to je, když jsi odepsanej, i když se možná nedožiješ toho, aby sis to pamatoval moc dlouho. A nemáme tady ani žádnej oblbovací prostředek. Žádnou Nirvánu. Nic.“

„Kdo tě sem poslal?“ Zvědavost ohledně zmíněného otupujícího prostředku si schoval na později.

„ZLOSIN – stejně jako tebe. Jenomže my nejsme zvláštní, jak to o sobě tvrdíš ty. ZLOSIN vytvořily vlády, které přežily, pro boj s nemocí. Tohle město prý s tím má něco společnýho. O moc víc toho nevím.“

Thomas ucítil směs překvapení a zmatku, po níž přišla naděje, že se dobere nějakých odpovědí.

„Kdo je ZLOSIN? Co je ZLOSIN?“

V Jorgeho výrazu byl stejný zmatek, jaký pociťoval Thomas. „Řekl jsem ti všechno, co vím, Proč se mě na to vůbec ptáš? Myslel jsem, že tady jde o to, že jste pro ně zvláštní, že oni stojí za celou tou historií, kterou jsi mi odvyprávěl.“

„Hele, všechno, co jsem ti řekl, je čistá pravda. Cosi nám slíbili, ale pořád toho o nich moc nevíme. Žádné podrobnosti nám neprozradili. Jako by nás testovali, aby zjistili, jestli se dokážeme protlouct přes všechna ta svinstva, i když nemáme ponětí, co to všechno znamená.“

„A co tě vede k tomu, aby sis myslel, že mají lék?“

Thomas musel vynaložit úsilí, aby zachoval pevný hlas, a zavzpomínat, co vlastně od Krysáka slyšel. „Ten chlapík v bílém obleku, o kterém jsem ti řekl. Tvrdil nám, že proto se musíme do bezpečného útočiště dostat.“

„Mmm-hmm,“ udělal Jorge. Byl to jeden z těch zvuků, které zněly jako souhlas, ale znamenaly pravý opak. „A proč si proboha myslíš, že když se tam přihrneme s vámi, tak nám ten lék taky dají?“

Thomasovi nezbývalo než zůstat v klidu a hrát to dál. „To samozřejmě vůbec nevím. Ale proč to aspoň nezkusit? Když nám pomůžete se tam dostat, budete mít aspoň malou naději. Když nás zabijete, vaše šance budou nulové. Tu druhou možnost by si zvolil jenom totálně odepsanej rapl.“

Jorge znovu předvedl ten smutný úsměv a potom se krátce, štěkavě zasmál. „Něco v sobě máš, Thomasi. Ještě před několika minutami jsem chtěl tvýmu kamarádovi vypíchnout oči a potom udělat totéž vám ostatním. Ať mě někdo praští, jestli jsi mě napůl nepřesvědčil.“

Thomas pokrčil rameny a dál se snažil zachovat klidný obličej. „Jediné, na čem mi záleží, je přežít další den. Jediné co chci, je dostat se přes tohle město, a pak se budu trápit tím, co přijde potom. A víš co ještě?“ Dodal si odvahu, aby vystupoval drsněji, než na kolik se cítil.

Jorge povytáhl obočí. „Co ještě?“

„Kdyby mi k zítřku mohlo dopomoct, že ti vypíchnu oči, tak neváhám a udělám to. Jenomže tě potřebuju. My všichni tě potřebujeme.“ Ve chvíli, kdy to řekl, ho napadlo, jestli by někdy něco takového doopravdy dokázal.

Ale fungovalo to.

Rapl si Thomase nejdřív dlouze prohlížel a potom mu přes stůl podal ruku. „Myslím, že jsme spolu uzavřeli dohodu, hermano. Z mnoha důvodů.“

Thomas zvedl ruku a potřásl si s ním. A třebaže ho zaplavila úleva, musel vynaložit veškeré své úsilí na to, aby to na sobě nedal znát.

Jenže potom to Jorge všechno rozboural. „Mám jenom jednu podmínku. Ten podvraťák, kterej mě

srazil na zem. Neříkal jsi mu Minho?“

„Jo. Co je s ním?“ zeptal se tichým hlasem Thomas. Srdce se mu znovu divoce rozbušilo.

„Zemře.“

28. KAPITOLA

„Ne.“

Thomas do toho dal veškerou definitivnost a pevnost, kterou dokázal sebrat.

„Ne?“ zopakoval s překvapeným výrazem Jorge. „Já ti nabízím šanci překonat město plné brutálních raplů, kteří jsou připravení sežrat vás zaživa, a ty říkáš ne? Na mou prťavou žádost? To se mi nelíbí.“

„Nebylo by to chytré,“ prohlásil Thomas. Nechápal, jak se mu daří zachovávat klidný výraz, odkud se v něm ta odvaha bere. Ale něco mu říkalo, že jedině tak se dá s tímhle raplem přežít.

Jorge se znovu naklonil dopředu a opřel se lokty o stůl. Tentokrát ale ruce nepropletl, místo toho je zatnul v pěsti. V kloubech na prstech mu zapraskalo. „To je tvůj životní cíl, vytáčet mě tak dlouho, až ti rozříznu tepny jednu po druhé?“

„Viděl jsi, co ti udělal,“ odpověděl Thomas. „Víš, jakou k tomu musel mít kuráž. Jestli ho zabiješ, přijdeš o schopnosti, které v sobě nosí. Je to náš nejlepší bojovník a ničeho se nebojí. Možná je blázen, ale potřebujeme ho.“

Thomas se snažil mluvit velice prakticky. Pragmaticky. Ale jestli byl kromě Teresy na planetě někdo, koho mohl skutečně označit za přítele, byl to Minho. A nedokázal se vyrovnat s tím, že by měl ztratit i jeho.

„Ale on mě vytočil,“ řekl tvrdě Jorge; jeho pěsti ani trochu nepovolily své sevření. „Zavinil, že jsem před svými lidmi vypadal jako malá holka. A to je… nepřijatelné.“

Thomas pokrčil rameny, jako by mu to bylo jedno, jako by to byla bezvýznamná drobnost. „Tak ho potrestej. Udělej něco, aby vypadal jako malá holka on. Ale tím, že ho zabiješ, nám nepomůžeš. Čím víc mámě těch, kteří se umějí bít, tím jsou naše šance vyšší. Ty tady přece žiješ. Vážně ti něco takového musím říkat?“

Konečně, konečně Jorge povolil sevření, z něhož mu bělaly prsty. Také vypustil dech, který zadržoval, aniž si toho Thomas všiml.

„Tak dobrá,“ řekl rapl. „Dobrá. Ale s tvým chabým pokusem mě přesvědčit to nijak nesouvisí. Ušetřím ho proto, že jsem teď učinil rozhodnutí v jisté věci. Vlastně ze dvou důvodů. Jeden z nich měl napadnout i tebe.“

„Který?“ Thomasovi už nevadilo, že je na něm úleva vidět – vyčerpávalo ho, že musí něco skrývat.

Navíc ho silně zajímalo, co se Jorge chystá říct.

„První je ten, že ve skutečnosti neznáš veškeré podrobnosti tohoto testu, experimentu, nebo co to vlastně je, čemu vás ZLOSIN vystavuje. Možná je to tak, že čím víc se vás vrátí – do toho bezpečného útočiště –, tím větší budete mít šanci, že lék dostanete. Ta skupina B, o které ses zmínil, jsou přece nejspíš vaši konkurenti? Myslím, že pro mé zájmy je nejlepší postarat se, aby to dokázalo všech jedenáct, kolik je vás teď.“

Thomas přikývl, ale neřekl nic. Nechtěl nijak riskovat, že zdejší vítězství zmaří: Jorge mu ve věci Krysáka a léku věřil.

„A to mě vede ke druhému důvodu, který mám,“ pokračoval. „K rozhodnutí, které jsem učinil.“

„A to je které?“ zeptal se Thomas.

„Nevezmu s sebou na cestu všechny raply. S námi.“

„Cože? Proč? Myslel jsem, že jde v první řadě o to, že nám můžete pomoci probít se přes město.“

Jorge neústupně zavrtěl hlavou. Opřel se na židli, paže založil na prsou a zaujal postoj, který nebyl zdaleka tak výhružný. „Ne. Jestli do toho půjdeme, nenápadnost bude fungovat mnohem líp než svaly.

Plížíme se tímhle peklem od chvíle, kdy jsme se tady ocitli, a podle mě máme značně větší šance, že projdeme – a získáme potřebné jídlo a zásoby –, když vezmeme, co jsme se naučili, a použijeme to. Raply, kteří už dávno zmagořili, obejdeme po špičkách, místo abychom si přes ně chtěli prorazit cestu jako banda rádoby bojovníků.“

„Ve vás se jeden těžko vyzná,“ prohlásil Thomas. „Nechci se nikoho dotknout, ale vypadá to, že bojovníci jsou přesně to, za co se chcete vydávat. Když vezmu všechnu tu ošklivou výstroj a ostré věci.“

Na dlouhou dobu se rozhostilo mlčení. Thomas už si začínal myslet, že udělal chybu, když Jorge vyprskl smíchy.

„Ach, muchacho, máš štěstí, že jsi mi sympatickej, mizero. Nevím jistě proč, ale je to tak. Jinak bych tě už třikrát zabil.“

„To bys dokázal?“ zeptal se Thomas.

„Co?“

„Zabít někoho třikrát.“

„Něco bych vymyslel.“

„V tom případě se budu snažit být milejší.“

Jorge bouchl do stolu a vstal. „Fajn. Takže jsme dohodnutí. Potřebujeme dopravit všech vás jedenáct šmejdů do bezpečnýho útočiště. Vezmu si na to jenom jednu jedinou osobu – jmenuje se Brenda a je geniální. Potřebujeme její hlavu. A asi ti nemusím líčit, jaké to bude mít důsledky, pokud to vážně dokážeme, a pak se ukáže, že pro nás lék není.“

„Nech toho,“ řekl sarkasticky Thomas. „Já myslel, že jsme teď přátelé.“

„Pche. Přátelé nejsme, hermano. Jsme partneři. Já vás dopravím ZLOSINu. Vy mi opatříte lék.

Taková je dohoda, jinak bude spousta mrtvol.“

Thomas také vstal; jeho židle zavrzala o podlahu. „Na tom jsme se už dohodli, ne?“

„Jo, jasně, dohodli. A teď mě poslouchej. Ať tě ani nenapadne něco jim tam venku vyžvanit. Zbavit se těch ostatních raplů bude… komplikovaná záležitost.“

„Jaký je plán?“

Jorge se na chvíli zamyslel, očima přilepený na Thomasovi. Pak své mlčení ukončil. „Stačí, když budeš držet hubu a necháš to na mně.“ Vykročil ke dveřím na chodbu, ale pak se zarazil. „Jo, a myslím, že tvůj compadre Minho z toho dvakrát nadšenej nebude.“

Jak šli chodbou, aby se přidali k ostatním, Thomas si uvědomil, jak palčivý má hlad. Křeče v žaludku se rozšířily do zbytku těla, jako by se vnitřní orgány a svaly začaly navzájem požírat.

„Tak fajn, všichni poslouchejte!“ vyhlásil Jorge, když se vrátili do velké, rozervané místnosti. „Já a tady ptačí ksicht jsme dospěli k řešení.“

Ptačí ksicht? pomyslel si Thomas.

Raplové dál stáli v pozoru, pevně svírali své nepříjemně vyhlížející zbraně a zlostně si měřili Placery, kteří všichni seděli po okrajích prostoru, zády ke zdi. Rozbitými okny a dírami ve stropech pronikaly proudy světla.

Jorge se uprostřed místnosti zastavil a pomalu se otočil, aby promluvil k celé skupině. Thomasovi připadalo, že vypadá komicky – jako by se snažil až příliš.

„Za prvé potřebujeme těmhle lidem sehnat jídlo. Vím, že vypadá jako šílenství dělit se o náš těžce vybojovaný žvanec s bandou cizáků, ale myslím, že by se nám jejich pomoc mohla hodit. Dejte jim vepřové s fazolemi – stejně už mi ty koňský sračky lezou krkem.“ Jeden z raplů, vychrtlý skrček, kterému

oči neustále těkaly sem a tam, se zahihňal. „Za druhé, jelikož jsem šlechetný gentleman a světec, rozhodl jsem se, že toho ničemu, který mě napadl, nezabiju.“

Thomas zaslechl několik zklamaných zabručení, které ho přivedly k úvahám, v jak pokročilém stádiu erupce někteří z těchto lidí jsou. Ale jedna dívka, hezká, s dlouhými vlasy, o něco starší než ostatní, která byla překvapivě čistá, obrátila oči v sloup, jako by jí ten zvuk připadal hloupý. Thomas zadoufal, že je to Brenda, o níž se předtím zmínil Jorge.

Jorge ukázal na Minha, který udělal něco, co Thomase vůbec nepřekvapilo: usmál se a zamával

davu.

„Máš celkem dobrou náladu, co?“ zavrčel Jorge. „To je příjemné zjištění. Znamená to, že tu zprávu

uneseš.“

„Jakou zprávu?“ zeptal se ostře Minho.

Thomas se na Jorgeho podíval. Sám byl zvědavý, co z jeho úst vyjde.

Vůdce raplů promluvil naprosto věcně. „Až vás nakrmíme, zbloudilí poutníci, abyste nám tady neumřeli hlady, budeš muset přijmout trest za to, že jsi mě napadl.“

„Vážně?“ Jestli se Minho bál, nedával to na sobě nijak znát. „A copak to bude?“

Jorge se Minhovi klidně podíval do očí – obličej mu ovládl prapodivně prázdný výraz. „Mlátil jsi do mě oběma pěstmi. Takže ti na každé ruce uřízneme jeden prst.“

29. KAPITOLA

Thomas ani v nejmenším nechápal, jak má hrozba uříznutí Minhových prstů vytvořit předpoklady pro to, aby se jim podařilo uniknout ostatním raplům. A rozhodně nebyl tak hloupý, aby po jednom krátkém setkání Jorgemu věřil. Začal propadat panice, že se situace strašlivě, děsivě zvrhne.

Ale pak se na něho Jorge podíval, ve stejnou chvíli, kdy jeho raplovští přátelé začali hučet a řvát, a jeho pohled v sobě cosi měl. Cosi, co Thomase uklidnilo.

Naproti tomu Minho byl úplně jiná kapitola. Jakmile Jorge trest vyslovil, vztyčil se a byl by zaútočil, kdyby k němu nepřistoupila ta hezká dívka a nestrčila mu pod bradu svůj nůž. Ostří řízlo dokonce až do krve; v denním světle, které se linulo dovnitř vyraženými dveřmi, jasně zazářila rudá kapka. Minho nemohl ani promluvit, aniž by tím riskoval vážné tělesné poranění.

„Plán je následující,“ řekl klidně Jorge. „Brenda a já odvedeme tyhle příživníky k zásobárně a necháme je najíst se. Potom se všichni sejdeme na Věži, řekněme odteď za hodinu.“ Podíval se na hodinky. „Domluvme se přesně na poledne. Přineseme svačinu i vám ostatním.“

„Proč jenom ty a Brenda?“ zeptal se někdo. Thomas v první chvíli neviděl, kdo to byl, až pak si uvědomil, že to řekl muž – pravděpodobně nejstarší člověk v místnosti. „Co když vás přepadnou? Je jich jedenáct proti vám dvěma.“

Jorge přimhouřil oči a nasadil posměšný pohled. „Díky za hodinu matematiky, Barkley. Až příště zapomenu, kolik mám prstů, určitě si tě pozvu a budeme spolu počítat. Ale teď zavři klapačku a odveď všechny do Věže. Jestli se tihle grázlové o něco pokusí, Brenda rozřeže pana Minha na maličké kousíčky a já vymlátím duši z ostatních. Jsou tak slabí, že se sotva udrží na nohou. Tak se seberte a běžte!“

Thomasem se rozlila úleva. Jakmile se oddělí od ostatních, Jorge se určitě bude chtít věnovat útěku.

Určitě nechtěl trest zrealizovat.

Muž, který se jmenoval Barkley, byl starý, ale vypadal houževnatě. Rukávy u košile mu napínaly svaly protkané žílami. V jedné ruce držel ošklivou dýku a ve druhé velké kladivo. „Tak jo,“ řekl poté, co s vůdcem svedl dlouhý souboj pohledů. „Ale jestli to fakt udělají, vrhnou se na vás a podříznou vás,

snadno si bez vás poradíme.“

„Díky za laskavá slova, hermano. A teď do toho, nebo si na Věži užijeme zábavy dvojnásob.“ Barkley se zasmál, jako by si chtěl zachránit trochu důstojnosti, a pak vyrazil pryč stejnou chodbou,

kterou předtím použili Thomas a Jorge. Mávl rukou na znamení „pojďte za mnou“ a krátce nato se už všichni raplové šourali za ním, až na Jorgeho a tu hezkou dívku s dlouhými hnědými vlasy. Pořád držela nůž Minhovi u krku, ale dobrá zpráva byla, že se určitě jednalo o Brendu.

Jakmile hlavní skupina lidí nakažených erupcí opustila místnost, Jorge si s Thomasem vyměnil pohled, v němž byla skoro až úleva; nato nenápadně zavrtěl hlavou, jako by ho ostatní ještě pořád mohli slyšet.

Thomasovu pozornost upoutal Brendin pohyb. Uviděl, jak dala nůž od Minha pryč, couvla

a bezděčně si utřela stopu krve, která na něm ulpěla, do kalhot. „Já bych tě totiž doopravdy zabila,“ prohlásila lehce skřípavým hlasem. Skoro až chraplavým. „Ještě jednou proti Jorgemu vyjedeš, a přeříznu ti tepnu.“

Minho si otřel ranku palcem a zadíval se na jasně červenou šmouhu. „Tomu říkám ostrý nůž. Hned se mi líbíš víc.“

Newt a Pánvička současně zaúpěli.

„Jak to tak vypadá, tak z nás dvou zřejmě nejsem já ten větší rapl,“ odvětila Brenda. „Seš odepsanej ještě víc než já.“

„Z nás ještě není blázen nikdo,“ dodal Jorge, došel k Brendě a postavil se vedle ní. „Ale nebude to dlouho trvat. Pojďte. Potřebujeme se dostat do zásobárny a nacpat do vás nějaké jídlo. Vypadáte všichni jako banda vyhladovělých zombíků.“

Minhovi se ten nápad podle všeho nezamlouval. „To si myslíš, že tam hezky odklušu, abych si s blázny, jako jste vy, udělal posezeníčko, a potom si od vás nechal ušmiknout prsty?“

„Zavři aspoň jednou hubu,“ utrhl se na něho Thomas. Ale zároveň se očima snažil sdělit něco jiného. „Pojďme se najíst. Je mi šumafuk, co potom bude s těma tvýma krásnýma rukama.“

Minho nechápavě přimhouřil oči, ale podle všeho zaregistroval, že se něco děje. „No tak jo.

Pojďme.“

Brenda se nečekaně postavila před Thomase tak, až byl její obličej jen několik centimetrů od jeho.

Oči měla tak tmavé, že její bělma vypadala, jako by jasně zářila. „Ty jsi vůdce?“ Thomas zavrtěl hlavou „Ne – to je ten, koho jsi právě řízla nožem.“

Brenda přejela očima k Minhovi a potom zpátky k Thomasovi. Vesele se ušklíbla. „To je teda pěkná blbost. Vím, že jsem na prahu šílenství, ale já bych zvolila tebe. Působíš jako vůdčí typ.“

„Ehm, díky.“ Thomas ucítil příval rozpaků, načež si vzpomněl na Minhovo tetování. Vzpomněl si taky na své, že má být údajně zabit. Pátral po něčem, co by řekl, aby nenadálou změnu své nálady zamaskoval. „A já bych zase vybral tebe místo tuhle Jorgeho.“

Dívka se předklonila a políbila Thomase na tvář. „Jsi milý. Vážně doufám, že nakonec ušetříme aspoň tebe.

„Tak fajn.“ Jorge už všem ukazoval, aby se dali do pohybu směrem k rozbitým dveřím, jež vedly ven. „Dost už toho cukrování. Brendo, musíme si o spoustě věcí promluvit, až dorazíme do zásobárny. Tak honem, pojďme.“

Brenda z Thomase nespouštěla oči. Pokud šlo o něho, pořád cítil to chvění, které mu projelo celým tělem, když se ho dotkla svými rty.

„Líbíš se mi,“ prohlásila.

Thomas polkl. V hlavě nenašel nic, čím by odpověděl. Brenda se špičkou jazyka dotkla koutku úst

a zazubila se. Potom se od něho konečně odvrátila a zamířila ke dveřím. Nůž si zastrčila do kapsy kalhot.

„Pojďme,“ křikla, aniž se ohlédla.

Thomas věděl, že všichni Placeři do jednoho na něj hledí, ale odmítal se komukoli z nich podívat

do očí. Místo toho si vykasal košili a vykročil. Bylo mu jedno, jestli má na tváři lehký úsměv. Ostatní se zanedlouho zařadili za něho. Skupina opustila budovu a vyšla do bílého slunečního žáru, který se opíral do rozbitých betonových ploch venku.

Brenda šla jako první a Jorge zástup uzavíral. Thomas měl problémy, aby si na venkovní jas zvykl, musel si zakrývat oči a přivírat je, když šli podél zdi, aby zůstali jakž takž ve stínu. Ostatní budovy a ulice kolem působily dojmem, že září nepřirozeným světlem, jako by byly zhotoveny z nějakého kouzelného kamene.

Brenda je vedla kolem stěn stavby, již právě opustili, až dorazili ke straně, kterou Thomas považoval za zadní. Byly tam schody, které mizely v betonové ploše a připomínaly mu něco z jeho minulého života. Možná vstup do nějaké podzemní vlakové soustavy.

Dívka nezaváhala. Aniž počkala, aby se ujistila, že ostatní jsou za ní, začala skákat po schodech dolů. Thomas si všiml, že se jí v pravé ruce znovu objevil nůž. Pevně ho svírala a držela ho pár centimetrů od boku svého těla v nenápadné snaze být kdykoli připravená zaútočit – nebo se bránit.

Šel za ní. Nemohl se dočkat, až bude pryč ze slunce, a co bylo ještě důležitější, dostane se

k nějakému jídlu. Jeho útroby se s každým okamžikem palčivěji dožadovaly potravy. Ve skutečnosti ho překvapovalo, že se vůbec ještě dokáže hýbat; slabost jím prostupovala, jako by se jím rozlézalo něco jedovatého a nahrazovalo to životně důležité orgány bolestivou rakovinou.

Nakonec je pohltila tma, vítaná a chladivá. Thomas se držel zvuku Brendiných kroků, až došli k malým dveřím, kterými prosvítala oranžová záře. Dívka vstoupila dovnitř, ale Thomas na prahu

zaváhal. Byla to malá, vlhká místnost plná krabic a plechovek. Uprostřed stropu visela jediná žárovka. Vypadalo to příliš stísněně, než aby se dovnitř vešli všichni.

Brenda zřejmě jeho úvahy vycítila. „Ty a ostatní můžete zůstat na chodbě. Najděte si nějakou zeď a sedněte si k ní. Já vám za chviličku začnu nosit nějaké dobroty.“

Thomas přikývl, i když se na něho Brenda nedívala, a klopýtavě couvl zpátky do chodby. Sesul se ke stěně kus od ostatních Placerů, hlouběji ve tmě tunelu. A s jistotou věděl, že už se nikdy znovu nezvedne, pokud něco nesní.

Ukázalo se, že „dobroty“ jsou fazole v plechovce s jakousi klobásou – podle Brendy byla slova na etiketě španělsky. Snědli je studené, ale Thomasovi to chutnalo jako to nejskvělejší jídlo, které kdy měl, a zhltl každý kousíček. Ze zkušenosti už věděl, že po tak dlouhých obdobích hladovění není rozumné do sebe jídlo rychle naházet, ale bylo mu to jedno. Jestli to všechno vyzvrací, tak si na tom pochutná znovu. Pokud možno na čerstvé dávce.

Poté, co Brenda rozdala hladovějícím Placerům jídlo, došla k Thomasovi a sedla si vedle něho. Měkká záře z místnosti osvětlovala tenké pramínky vlasů její tmavé ofiny. Vedle sebe položila několik batohů naplněných dalšími konzervami.

„Jeden z nich je pro tebe,“ řekla.

„Díky.“ Thomas se již dopracoval do dolní poloviny své plechovky a dál nabíral jednu lžičku za druhou. V chodbě nikdo nemluvil; jediné, co se ozývalo, bylo srkání a polykání.

„Chutná?“ zeptala se, když se pustila do vlastní plechovky.

„Že se ptáš. Shodil bych ze schodů vlastní mámu, abych se toho mohl najíst. Kdybych ještě nějakou mámu měl.“ Musel se v myšlenkách stále vracet ke svému snu a k tomu, jak ji krátce zahlédl, i když dělal vše pro to, aby zapomněl – bylo to příliš skličující.

„Rychle se ti to zhnusí,“ prohlásila Brenda a vytáhla tak Thomase z jeho hlavy zpátky ven. Všiml si, jak sedí, pravým kolenem přitisknutá k jeho holeni, a jeho úvahy skočily k absurdní představě, že tak svou nohu přisunula schválně. „Máme jen asi čtyři nebo pět různých jídel.“

Thomas se soustředil na to, aby si vyčistil hlavu, vrátil se v myšlenkách do přítomnosti. „Kde jste

to jídlo vzali? A kolik ho zbývá?“

„Než tuhle oblast sežehly sluneční erupce, bylo v tomhle městě několik potravinářských závodů

a spousta skladišť jídla. Občas si myslím, že to je důvod, proč sem ZLOSIN raply posílá. Může si aspoň říkat, že nezemřeme hlady, až budeme pomalu propadat do šílenství a navzájem se zabíjet.“

Thomas vybral ze dna své plechovky poslední trošku omáčky a olízal lžičku do čista. „Jestli je jídla dost, tak proč máte jenom několik různých druhů?“ Napadlo ho, že možná k ní pojali důvěru až příliš rychle. Klidně bylo možné, že teď jí jed. Ale ona jedla totéž co oni, takže jeho obavy snad byly přitažené za vlasy.

Brenda ukázala palcem ke stropu. „Prohledali jsme jenom ty nejbližší. Nějaká firma se specializovanou výrobou, žádná velká pestrost. Já bych tvou mámu zabila pro něco čerstvého ze zahrady. Dobrý salát.“

„Tak se mi zdá, že by máma neměla velkou šanci, kdyby snad někdy stála mezi námi a obchodem s potravinami.“

„Asi ne.“

Nato se viditelně usmála, i když většina její tváře byla schovaná ve stínu. Úsměv tmou přesto prozářil a Thomas si uvědomil, že se mu ta dívka líbí. Právě řízla nožem jeho kamaráda, ale byla mu sympatická. Ne přesto – nějakou malou částí možná právě proto.

„Jsou na světě ještě obchody s potravinami?“ zeptal se. „Jak to vlastně vypadá venku, co začaly erupce a propukla tahle nemoc? Je horko a pobíhají tam tlupy šílenců?“

„Ne. Vlastně nevím. Sluneční erupce spoustu lidí zabily, než stačili utéct na sever nebo na jih. Moje rodina žila v severní Kanadě. Rodiče patřili k prvním lidem, kteří se dostali do táborů vybudovaných mezinárodní koalicí. Tím, z čeho později vznikl ZLOSIN.“

Thomas zůstal vteřinu hledět s ústy dokořán. Dívka mu právě těmi několika větami prozradila o stavu světa víc, než se dozvěděl z čehokoli jiného, co slyšel od chvíle, kdy mu vymazali paměť.

„Počkej… počkej chvilku,“ promluvil. „Potřebuju si to poslechnout všechno. Mohla bys začít od začátku?“

Brenda pokrčila rameny. „Vlastně není moc co vyprávět – stalo se to už dávno. Sluneční erupce byly naprosto nečekané a nepředvídatelné, a když se vědci pokusili někoho varovat, bylo už pozdě.

Zpustošily polovinu planety, zahubily všechno kolem rovníkových oblastí. Všude jinde změnily podnebí. Ti, kteří přežili, měli tendenci se shromažďovat, některé vlády se spojily. Zanedlouho se pak přišlo na to, že z nějakého střediska pro kontrolu nemocí unikl jakýsi svinský virus. Hned od začátku se tomu začalo říkat erupce.“

„Páni,“ zamumlal Thomas. Zadíval se chodbou směrem k ostatním Placerům a přemýšlel, jestli něco z toho zaslechli, ale nevypadalo to, že by někdo poslouchal, jak byli všichni zabraní do jídla. Stejně byli nejspíš moc daleko. „Kdy se –“

Zvedla ruku a umlčela ho. „Počkej,“ řekla. „Něco se děje. Myslím, že máme návštěvu.“

Samotný Thomas nic neslyšel a ani na ostatních Placerech nebylo znát, že by si něčeho všimli. Ale Jorge byl už vedle Brendy a něco jí šeptal do ucha. Právě se chystala vstát, když se chodbou rozlehla exploze – od schodů, kterými se k zásobárně dostali. Byl to děsivě hlasitý zvuk, jak se stavba deformuje a praská, beton se láme, kov se trhá. Jako mlha se k nim přivalil oblak prachu a udusil slaboučké světlo z místnosti s jídlem.

Thomas seděl a zíral, ochromený strachem. Tak tak zahlédl Minha, Newta a všechny ostatní, jak běží zpátky ke zničenému schodišti. Pak se obrátili a zahnuli do odbočující chodby, které si předtím nevšiml. Brenda ho popadla za košili a postavila ho na nohy.

„Utíkej!“ vykřikla a začala ho táhnout od zničeného schodiště hlouběji do podzemí.

Thomas se probral ze strnulosti a plácl ji po ruce, ale nepustila ho. „Ne! Musíme za mými přáte-“ Dřív než stačil dokončit, co chtěl říct, se na podlahu před ním zřítila celá část stropu. Betonové

bloky s hromovým rachotem padaly jeden na druhý. Odřízlo ho to od směru, který zvolili jeho přátelé. Uslyšel další lámání kamene nad sebou a pochopil, že už nemá na vybranou – a nemá ani čas.

Zdráhavě se otočil a rozběhl se s Brendou pryč. Pořád ho rukou držela za košili, když společně vyrazili do tmy.

30. KAPITOLA

Thomas si nevšiml, jak mu buší srdce, a neměl ani čas přemýšlet o tom, co mohlo explozi způsobit.

Jediné, na co byl schopen myslet, byli ostatní Placeři, kteří teď od něho byli odděleni. Naslepo běžel s Brendou – nucený jí beze zbytku svěřit svůj život.

„Sem!“ vykřikla. Prudce zahnuli doprava. Málem zakopl a spadl, ale Brenda mu pomohla zůstat na nohou. Jakmile se dostal do slušného tempa, konečně jeho košili pustila. „Drž se blízko mě.“

Zvuky zkázy za nimi zeslábly, když běželi touto novou trasou, a v Thomasovi se rozhořela panika.

„Co moji přátelé? Co když –“

„Nemluv a běž! Tak jako tak je pro všechny lepší se rozdělit.“

Jak postupovali dlouhou chodbou hlouběji, vzduch chladnul a tma se prohlubovala. Thomas cítil, jak se mu pomalu vrací síla, a rychle popadl dech. Zvuky za ním téměř utichly. Dělal si o Placery starosti, ale instinkt mu napovídal, že udělá dobře, když zůstane s Brendou – že jeho přátelé se budou schopni ubránit, pokud se dostanou ven. Ale co když ten, kdo explozi nastražil, některé z nich zajal? Nebo zabil? A kdo na ně vlastně zaútočil? Obavy jako by mu ze srdce vysávaly krev, zatímco dál běželi tmou.

Brenda ještě třikrát změnila směr; Thomas netušil, jak může vědět, kam jde. Právě se chystal, že se jí zeptá, když se zastavila a položila mu ruku na prsa, aby ho zadržela.

„Slyšíš něco?“ zeptala se přes hlasité supění.

Thomas poslouchal, ale jediné, co slyšel, byl jejich dech. Všechno ostatní bylo ticho a tma. „Ne,“ odpověděl jí. „Kde jsme?“

„Budovy na téhle straně města propojuje několik tunelů a tajných chodeb. Možná se táhnou přes celé město – tak daleko jsme se ve svých průzkumech ještě nedostali. Říká se tomu Spodek.“

Thomas jí neviděl do obličeje, ale byla tak blízko, že nosem i na kůži cítil její dech. Nezapáchal, což ho s ohledem na její životní podmínky překvapilo. Jako by měl určitou nevůni, která byla nějakým způsobem příjemná.

„Spodek?“ zopakoval. „To zní hloupě.“

„Já jsem to nevymyslela.“

„Jak velkou část se vám prozkoumat podařilo?“ Nezamlouvala se mu představa, že by měl tam dole pobíhat, aniž by věděl, co má před sebou.

„Moc velkou ne. Obvykle jsme narazili na raply. Opravdu těžké případy. Už dávno odepsané.“

To způsobilo, že se Thomas otočil kolem dokola a propátral tmu. Sám pořádně nevěděl, co v ní hledá. Celé jeho tělo se napjalo strachem, jako by právě skočil do ledové vody. „No a… jsme v bezpečí? Co se vlastně stalo při té explozi? Musíme se vrátit a najít moje přátele.“

„A co Jorge?“

„Cože?“

„Neměli bysme jít hledat taky Jorgeho?“

Thomas se jí nechtěl dotknout. „Jasně, Jorgeho, moje přátele, všechny čóny. Nemůžeme je tam přece nechat.“

„Co je to čón?“

„To neřeš. Raději… co se tam podle tebe stalo?“

Povzdechla si a přistoupila k němu ještě blíž, přitiskla se k němu svou hrudí. Cítil, jak se jí rty otírají o jeho ucho, když mluví. „Chtěla bych, abys mi něco slíbil.“ Řekla to potichu, sotva víc než šepotem.

Thomasovi naskočila po celém těle husí kůže. „Ehm… co?“

Neodtáhla se, jednoduše mu dál mluvila do ucha. „Bez ohledu na to, co se stane, i kdybychom museli jít sami, odvedeš mě až na konec. Až ke ZLOSINu, k léku, který jsi slíbil Jorgemu – v zásobárně mi o tom řekl. Nemůžu tady zůstat a pomalu propadat šílenství. Nedokážu to. Raději umřu.“

Chytila obě jeho ruce do svých a stiskla je. Potom mu položila hlavu na rameno; tak, že se mu přitiskla nosem ke krku – musela při tom stát na špičkách. Při každém jejím vydechnutí se mu po kůži rozběhla nová vlna mrazení.

Thomasovi bylo příjemné, že je tak blízko, ale zdálo se to být hrozně bizarní a přišlo to z čistého nebe. Poté ale pomyslel na Teresu a vzedmul se v něm pocit viny. Všechno to byla hloupost. Byl uprostřed krutého, nemilosrdného pokusu o překonání pustiny. Jeho život visel na vlásku, jeho přátelé možná byli mrtví. Teresa možná byla mrtvá. Sedět tady a objímat se ve tmě s nějakou neznámou dívkou bylo možná to nejabsurdnější, co by dokázal vymyslet.

„Hej,“ promluvil. Vykroutil ruku z jejího sevření, uchopil ji za paži a odtáhl ji od sebe. Pořád nic neviděl, ale představoval si ji, jak tam je, dívá se na něho. „Nezdá se ti, že potřebujeme vymyslet, co dál?“

„Ještě pořád jsi mi nedal ten slib,“ odvětila.

Thomasovi se chtělo křičet. Nemohl uvěřit, jak podivně se ta dívka chová. „Tak fajn, slibuju. Řekl ti Jorge všechno?“

„Myslím, že z větší části. I když jsem to vytušila už v okamžiku, kdy řekl naší skupině, že má pokračovat bez nás a shromáždit se na Věži.“

„Co jsi vytušila?“

„Že vám pomůžeme přejít přes město a vy nás za to dostanete zpátky do civilizace.“

V Thomasovi to probudilo obavy. „Když jsi na to ty přišla tak rychle, nemyslíš, že to docvaklo i některým vašim přátelům?“

„Přesně tak.“

„Jak to myslíš, přesně tak? Zní to, jako bys na něco přišla.“

Zvedla ruce a položila mu je na hruď. „Myslím, že se to tak stalo. V první chvíli jsem se bála, že se jedná o skupinu víc odepsaných raplů, ale jelikož nás nikdo nepronásledoval, myslím, že Barkley

s několika svými kamarády nastražili nálož ve vstupu do Spodku a pokusili se nás zabít. Vědí, že můžou přijít ke spoustě jídla někde jinde, a sem dolů se dá navíc dostat i jinými cestami.“

Thomas pořád nechápal, proč se k němu tak má. „To nedává smysl. Proč by nás zabíjeli? Nechtěli by nás taky využít? Jít s námi?“

„Ne, ne, ne. Barkley a ostatní jsou tady spokojení. Myslím, že jsou odepsaní trochu víc než my, začínají ztrácet svou racionální stránku. Pochybuju, že je něco takového vůbec napadlo. Vsadím se, že si prostě mysleli, že se všichni spolčíme a… zlikvidujeme je. Že tady dole spřádáme nějaké plány.“

Thomas ji pustil a opřel se hlavou o stěnu. Brenda se k němu znovu natlačila a ovinula mu paže kolem pasu.

„Och… Brendo?“ dostal ze sebe. S touhle dívkou nebylo něco v pořádku.

„Co je?“ zamumlala mu do hrudi.

„Co to děláš?“

„Jak to myslíš?“

„Nezdá se ti, že se chováš trochu divně?“

Rozesmála se. Byl to tak nečekaný zvuk, až Thomase na okamžik napadlo, že dostala záchvat erupce

– stala se raplem se vším všudy. Hihňala se i pak, když se od něho odtáhla.

„Co je?“ zeptal se.

„Nic,“ odpověděla, ale chichotala se při tom jako nějaká školačka. „Asi prostě pocházíme z jiných míst, to je všechno. Promiň.“

„O čem to mluvíš?“ Najednou se přistihl, že by chtěl, aby ho znovu objala.

„Tím se netrap,“ řekla. Pobavení na jeho účet z ní konečně vyprchalo. „Promiň, že jsem byla tak… opovážlivá. Tam, odkud pocházím, je to prostě… docela normální.“

„Ne… o nic nejde. Jenom… vlastně nic, guty. Jsem v pohodě.“ Byl rád, že mu Brenda nevidí do obličeje, protože musel hořet tak rudě, že by se začala znovu smát.

Pak pomyslel na Teresu. Vzpomněl si na Minha a ostatní. Potřeboval převzít iniciativu. Teď.

„Hele, sama jsi to řekla,“ prohlásil a pokusil se do hlasu napumpovat sebejistotu. „Nikdo nás nepronásledoval. Musíme se vrátit.“

„Víš to jistě?“ Její tón byl podezíravý.

„Jak to myslíš?“

„Mohla bych tě provést přes město. Najít dost jídla, které bychom si s sebou mohli vzít. Proč je všechny nenechat být? Vyrazit do toho bezpečného útočiště sami?“

Thomas v tomto rozhovoru nehodlal pokračovat. „Jestli se nechceš vrátit se mnou, nevadí. Já ale jdu.“ Položil ruku na stěnu, aby se jí nechal vést, a vykročil směrem, ze kterého přiběhli.

„Počkej!“ vykřikla a pak ho dohonila. Chytila ho za ruku a propletla jejich prsty, takže teď šli vedle sebe, ruku v ruce jako staří milenci. „Promiň. Vážně mě to mrzí. Jenom… prostě si myslím, že by bylo jednodušší to dokázat s menším počtem lidí. Ve skutečnosti se s nikým z těch raplů nijak moc nekamarádím. To není jako ty a tvoji… Placeři.“

Řekl to slovo v její přítomnosti? Nevzpomínal si, ale v jistou chvíli to mohl udělat kdokoli, aniž by si toho všiml. „Vážně si myslím, že je třeba, aby nás do bezpečného útočiště dorazilo co nejvíc. I když se nám podaří dostat se přes město, kdo ví, co přijde potom? Třeba pak bude počet důležitý.“

Zamyslel se nad tím, co právě řekl. Skutečně mu záleželo jen na tom mít nakonec hodně lidí, aby měli lepší šanci, že budou v bezpečí? Skutečně byl tak lhostejný?

„Fajn,“ byla její jediná odpověď. Něco se v ní změnilo. Působila méně sebejistě. Méně jako vůdce. Thomas vyprostil ruku z jejího stisku, a aby pro to měl záminku, rozkašlal se a zakryl si jí ústa.

Když s kašláním skončil, už k ní ruku nenatáhl.

Dalších několik minut spolu nehovořili. Thomas šel za ní. Cítil ji, přestože stále neviděl. Po několika zabočeních se vpředu nahoře objevilo světlo, které rychle sílilo, jak se k němu blížili.

Ukázalo se, že je to sluneční světlo, které proniká dovnitř zubatými otvory ve stropě – následky exploze. Přístup k místu, kde bylo schodiště, přehrazovaly obrovské balvany, pokroucené kusy oceli

a rozlámané trubky – a vypadalo to, že přelézat přes trosky bude nebezpečné. Všechno halil oblak prachu, ve kterém paprsky slunečního světla vypadaly tlustě a živě a zrnka prachu tančila jako komáři. Ve vzduchu byla cítit sádra a nějaká spálenina.

Nemohli se dostat ani do zásobárny s veškerým jídlem, ale Brenda našla dva batohy, které z místnosti předtím vynesla.

„Nevypadá to, že by tady někdo byl,“ prohlásila. „Nevrátili se. Je dokonce možné, že se Jorgemu a tvým přátelům nějak podařilo dostat se nahoru a ven.“

Thomas ve skutečnosti nevěděl, co doufal najít, avšak přinejmenším jedna dobrá zpráva byla zjevná: „Ale těla žádná, ne? Nikdo při explozi nezemřel?“

Brenda pokrčila rameny. „Raplové mohli jejich těla odtáhnout. Ale pochybuju o tom. Nemělo by to smysl.“

Thomas přikývl, jako by tím její prohlášení potvrzoval, držel se ho. Neměl však ponětí, co dělat dál. Odešli do chodeb – do Spodku – hledat další Placery? Nebo vyšli ven do ulic? Zpět do budovy, kde

se zbavili Barkleyho a ostatních? Každý ten nápad zněl hrozně. Rozhlédl se, jako by se odpověď měla nějakým kouzlem zjevit.

„Musíme projít Spodkem,“ oznámila po dlouhé chvíli Brenda; nejspíš zvažovala jejich možnosti stejně jako Thomas. „Jestli ostatní vyšli nahoru, budou už dávno pryč. Navíc přitáhnou pozornost na sebe a odvedou ji od nás.“

„A jestli jsou tady dole, tak je najdeme, ne?“ zeptal se Thomas. „Všechny ty tunely se nakonec zase někde sejdou, ne?“

„Jo. V každém případě vím, že Jorge je nasměruje ke druhé straně města, k horám. Musíme se tam prostě dostat, abychom se znovu dali dohromady a pokračovali dál.“

Thomas se na Brendu zamyšleně podíval. Možná jenom předstíral, že přemýšlí, protože ve skutečnosti neměl jinou možnost, než se jí držet. Pravděpodobně byla jeho největší – možná jedinou – šancí, že dosáhne něčeho víc než rychlé a strašlivé smrti z rukou dávno odepsaných raplů. Co

jiného mohl udělat?

„Tak jo,“ řekl. „Pojďme.“

Usmála se drobným úsměvem, který prozářil špínou na jejím obličeji, a Thomas nečekaně zatoužil po tom okamžiku, kdy spolu byli ve tmě. Ale skoro stejně rychle, jako se ten nápad zformoval, zase zmizel. Brenda mu podala jeden batoh, pak sáhla do toho svého, vytáhla svítilnu a zapnula ji. Jak svítila na tu či onu stranu, kužel paprsků prozařoval prach. Nakonec ji namířila do dlouhé podzemní chodby, kterou prošli předtím již dvakrát.

„Zkusíme to?“ zeptala se.

„Zkusíme,“ zamumlal Thomas. Neměl dobrý pocit z toho, jak se to s jeho přáteli vyvinulo, a uvažoval, jestli dělá dobře, když se drží Brendy.

Když však vykročila, vydal se za ní.

31. KAPITOLA

Spodek byl vlhké, ohavné místo. Thomas byl skoro vděčnější za naprostou tmu, než aby musel sledovat, co je kolem něho. Zdi a podlahy byly jednotvárně šedé, nic víc než beton natřený barvou, po němž tu a tam stékaly čůrky vody. Každých pět až deset metrů minuli dveře, ale většinou byly zamčené, když zkusili vzít za kliku. Dávno zhasnutá osvětlovací tělesa na stropě pokrýval prach a přinejmenším polovina jich byla rozbitá, jen skleněné střepy našroubované do rezivých otvorů.

Celkově vzato to působilo jako hrobka, ve které straší. Jméno Spodek se k tomu nakonec hodilo. Thomas uvažoval, k čemu vůbec byla taková podzemní stavba vybudována. Byly to spojovací chodby a kanceláře pro nejrůznější činnosti? Průchody mezi budovami pro deštivé dny? Nouzové

trasy? Únikové trasy před jevy, jako byly silné slunečné erupce a útoky šílenců?

Moc toho nenamluvili, když Brendu následoval jednou chodbou za druhou. Na křižovatkách nebo rozbočeních občas zahýbali doleva, občas doprava. Jeho tělo rychle spotřebovalo energii, kterou mu dodalo, jak se předtím nacpal. Měl pocit, že mají za sebou několik hodin chůze, když ji konečně přesvědčil, aby si udělali zastávku a znovu se najedli.

„Předpokládám, že víš, kam jdeme,“ řekl jí, když se vydali na další pochod. Všechna místa, kudy prošli, mu připadala úplně stejná. Fádní a tmavá. Prašná, tam kde nebylo vlhko. V tunelech vládlo ticho až na kapání vody v dálce a šustění jejich oblečení při chůzi. Jejich kroky, tupé dusání o beton.

Najednou se Brenda zastavila a prudce se k němu otočila. Zespodu si osvítila obličej. „Baf,“ zašeptala.

Thomas nadskočil a pak ji od sebe odstrčil. „Nech si ty blbiny!“ zakřičel. Připadal si jako idiot – srdce mu málem puklo strachem. „Vypadáš tak jako…“

Nechala světlo baterky klesnout k boku, ale svýma očima dál visela na jeho. „Jako co?“

„Nic.“

„Rapl?“

To slovo se Thomasovi zařízlo do srdce. Nechtěl o ní tak přemýšlet. „No… vlastně jo. Promiň.“

Odvrátila se od něho a znovu vykročila. Její světlo zazářilo dopředu. „Já jsem rapl, Thomasi. Mám erupci, takže jsem rapl. Ty taky.“

Musel se na několik kroků rozběhnout, aby ji dostihl. „Jasně, ale ještě nejsi úplně odepsaná. A… já taky ne, nemám pravdu? Než úplně zmagoříme, dostaneme lék.“ V duchu Krysákovi doporučil, aby mluvil pravdu.

„Už se nemůžu dočkat. A mimochodem, já doopravdy vím, kam jdeme. Díky za důvěru.“ Pokračovali, zahýbali hned tam a hned zase jinam, postupovali jedním dlouhým tunelem za druhým.

Pomalá, ale vytrvalá tělesná zátěž odvedla Thomasovy úvahy od Brendy a dodala mu dobrý pocit, jaký nezažil už několik dní. Myšlenky se ponořily do lehkého oparu. Přemýšlel o bludišti, o svých útržkovitých vzpomínkách a o Terese. Většinou o Terese.

Nakonec vešli do prostorné místnosti, z níž vybíhalo několik východů nalevo a napravo, víc než kolik jich viděli doposud. Vypadalo to skoro jako nějaké shromaždiště, do něhož vedly podzemní chodby ze všech ostatních budov.

„To je střed města nebo něco takového?“ zeptal se.

Brenda udělala zastávku na odpočinek a sedla si na zem, zády ke stěně. Thomas se k ní připojil.

„Víceméně ano,“ odpověděla. „Vidíš? Už máme za sebou půlku cesty na druhou stranu města.“ Thomasovi se líbilo, jak to zní, ale nebylo mu příjemné myslet na ostatní. Minho, Newt, všichni

Placeři. Kde byli? Připadal si jako frasák, že je vůbec nehledá, nesnaží se zjistit, jestli nemají potíže. Bylo možné, že se již bezpečně dostali ven z města?

Ozvalo se hlasité prasknutí, jako když se rozbije skleněná žárovka. Thomase to polekalo. Brenda okamžitě posvítila baterkou zpátky do směru, odkud přišli, ale chodba mizela ve stínu,

prázdná až na několik ošklivých šmouh, černých na šedém podkladu, které na stěnách způsobila voda.

„Co to bylo?“ zašeptal Thomas.

„Asi praskla stará žárovka.“ V jejím hlase nebyly žádné obavy. Položila baterku na zem tak, aby svítila na stěnu proti nim.

„Proč by se stará žárovka jenom tak sama od sebe rozbila?“

„Nevím. Že by krysa?“

„Žádné krysy jsem neviděl. A kromě toho, jak by se krysa dostala na strop?“

Podívala se na něho s výrazem, který snad ani nemohl být posměšnější. „Máš pravdu. Musela to být létající krysa. Měli bysme odtud rychle zmizet.“

Dřív než tomu Thomas dokázal zabránit, krátce a nervózně se zasmál. „Strašná legrace.“

Další prasknutí, tentokrát následované cinkotem skla rozsypaného po podlaze. Určitě se ozvalo z prostoru za nimi – tentokrát si byl Thomas jistý. Někdo je stoprocentně sledoval. A Placeři to být nemohli – znělo to spíš jako někdo, kdo se snaží nahnat jim strach. Vyděsit je.

Ani Brenda nedokázala zamaskovat svou reakci. Když svýma očima našla jeho, její pohled byl plný

obav.

„Vstaň,“ zašeptala. Oba se společně postavili a pak si tiše upevnili batohy. Brenda ještě jednou

zasvítila baterkou do chodby, kterou přišli. Nic tam nebylo.

„Neměli bychom to prověřit?“ zeptala se tlumeným hlasem. Šeptala, ale v tichu podzemní chodby to znělo hrozně hlasitě – jestli byl někdo nablízku, slyšel každé slovo, které Brenda a Thomas říkají.

„Prověřit to?“ Thomasovi to připadalo jako ten nejhorší nápad, jaký za poslední dobu slyšel. „Ne,

měli bychom odsud zmizet, jak jsi řekla.“

„Co? Ty chceš toho, kdo to je, nechat, aby nás dál sledoval? Případně dal dohromady pár kamarádů a někde si na nás počkal? Bude lepší vyřídit to teď.“

Thomas ji chytil za ruku, ve které držela svítilnu, a nasměroval ji na zem. Pak se naklonil blíž, aby jí mohl pošeptat do ucha. „Klidně to může být past. Tam, odkud jsme přišli, na zemi žádné sklo nebylo – museli se nějak natáhnout ke stropu a rozbít některé ze starých světel. Proč by to někdo dělal? Určitě je to někdo, kdo se nás snaží nalákat, abychom se tam vrátili.“

Oponovala mu: „Jestli je jich dost, aby zaútočili, proč by nás někam lákali? To je pitomost. Proč sem jednoduše nepřijít a neskoncovat s tím tady a teď?“

Thomas se nad tím zamyslel. Na tom, co říkala, něco bylo. „Ještě větší pitomost je každopádně sedět tady a celý den o tom žvanit. Co uděláme?“

„Co kdybychom prostě –“ Jak mluvila, začala zvedat baterku, ale zarazila se a hrůzou vytřeštila oči. Thomas prudce otočil hlavu, aby zjistil příčinu.

Těsně na okraji prostoru ozařovaného světlem její baterky stál nějaký muž.

Vypadal jako zjevení. Měl v sobě cosi neskutečného. Nakláněl se na pravou stranu, levá noha se mu i s chodidlem trochu škubala, jako by měl nervový tik. Levá ruka sebou cukala taky a její prsty se zatínaly v pěst a zase povolovaly. Na sobě měl tmavý oblek, který kdysi mohl být hezký, ale teď byl špinavý

a potrhaný. Obě kolena kalhot byla nasáklá vodou nebo něčím nechutnějším.

Ale to všechno Thomas zaregistroval ve chvilce. Většinu jeho pozornosti přitáhla mužova hlava.

Thomas se nedokázal přinutit, aby na ni přestal fascinovaně civět. Vypadalo to, jako by muž měl vlasy

z kůže na hlavě vyškubané, takže po nich zůstaly jen krvavé strupy. Tvář měl sinalou a mokvavou, plnou jizev a boláků. Jedno oko bylo pryč; tam, kde mělo být, se nacházela jen lepkavá červená hmota. Taky mu chyběl nos a Thomas dokonce v jeho lebce pod děsivě znetvořenou kůží zaregistroval stopy otvorů dýchacích cest.

A pak tu byla jeho ústa. Ohrnuté rty, jako když vrčí pes, odhalené blyštivě bílé zuby, pevně stisknuté. Pravé oko se dívalo zlostným pohledem, ve kterém bylo cosi krutého, jak těkal mezi Brendou a Thomasem.

Pak ten muž něco řekl bublavým hlasem, ze kterého Thomasovi přeběhl mráz po zádech. Bylo to jen několik slov, ale byla tak absurdní a nemístná, že dodala celé situaci ještě děsivější rozměr.

„Říkal kos, že přišla Rose a vzala mi nos.“

32. KAPITOLA

Z hloubi Thomasovy hrudi se prodral tichý výkřik. Nevěděl, jestli ho bylo venku slyšet, nebo to bylo jen něco, co cítil uvnitř, co si představoval. Brenda stála mlčky vedle něho – možná byla ochromená –

a dál mířila svítilnou přímo na šeredného cizince.

Muž těžkopádným krokem postoupil směrem k nim. Musel při tom mávat zdravou rukou, aby udržel rovnováhu na noze, kterou měl v pořádku.

„Říkal kos, že přišla Rose a vzala mi nos,“ zopakoval. Bublání hlenů v jeho hrdle přešlo v odporné zachrčení. „Teď mi teče jak šos.“

Thomas zadržoval dech. Čekal, až Brenda zareaguje jako první.

„Chápete to?“ zeptal se muž a jeho ústa se pokusila proměnit škleb v úsměv. Vypadal jako zvíře, které se chystá vrhnout se na svou kořist. „Teď mi teče jak šos. Můj nos. Co mi vzala Rose, říkal kos.“ Nato se zasmál. Byl to bublavý chechot, který v Thomasovi probudil obavu, že už nikdy nebude klidně spát.

„Jo, chápu,“ řekla Brenda. „To má být nějaká legrace.“

Thomas vycítil pohyb a podíval se za ni. Rafinovaně vytáhla ze svého batohu plechovku a svírala ji teď v pravé ruce. Než se stačil zamyslet nad tím, jestli je to dobrý nápad, nebo jestli by se měl pokusit ji zadržet, napřáhla ruku dozadu a mrštila plechovkou po raplovi. Thomas se díval, jak plechovka letí

a naráží muži do obličeje.

Muž ze sebe vyrazil skřek, z něhož Thomasovi ztuhla krev v žilách.

A pak se objevili další. Dvoučlenná skupinka. Pak tři. Potom čtyři další. Muži a ženy. Všichni se šouravě vynořili ze tmy a postavili se za prvního rapla. Všichni byli stejně odepsaní. A stejně šerední, zdevastovaní erupcí, šílení a poznamenaní zraněními od hlavy k patě. Thomas si všiml, že nos chybí všem.

„Zas tak hrozně to nebolelo,“ prohlásil vůdce raplů. „Máš moc hezký nos. Vážně bych chtěl mít znovu nos.“ Přestal cenit zuby, aby si mohl olíznout rty, a hned se k tomu zase vrátil. Jeho jazyk byl cosi hrůzně zjizveného a nachového, jako by se do něho kousal, když se nudil. „A moji přátelé zrovna tak.“

Strach se dral Thomasovou hrudí nahoru a ven, jako toxický plyn, který jeho žaludek odmítl. Věděl teď líp než kdy předtím, co erupce s člověkem udělá. Viděl to už dřív v oknech ubytovny – ale teď tomu čelil v osobnější rovině. Měl to přímo před sebou a nedělily ho od toho žádné mříže. Obličeje raplů byly primitivní a zvířecí. Vůdce postoupil o další těžkopádný krok, pak k němu přidal druhý.

Byl čas jít.

Brenda neřekla nic. Nebylo třeba. Poté, co vytáhla další plechovku a mrštila ji směrem k raplům, se Thomas zároveň s ní otočil a vyrazili pryč. Šílený jekot z úst jejich pronásledovatelů se za nimi spustil jako bojový ryk armády démonů.

Světlo Brendiny baterky roztřeseně přejíždělo zleva doprava, poskakovalo, jak sprintovali spoustou zákrutů na tu či onu stranu. Thomas si byl vědom, že mají výhodu. Raplové vypadali jako napůl zmrzačení, posetí zraněními. Určitě neměli na to, aby s nimi udrželi tempo. Pak ale přišla myšlenka, že by tady mohli být ještě další raplové, dokonce by na ně mohli čekat někde vpředu…

Brenda se zarazila a zahnula doprava. Thomase chytila za rameno, aby ho strhla za sebou. Prvních několik kroků vrávoral, pak znovu získal jistý krok a vybičoval se do maximální rychlosti. Vzteklý křik

a pískot raplů maličko zeslábl.

Pak Brenda zahnula doleva. Pak zase doprava. Po této druhé změně směru zhasla baterku, ale nezpomalila.

„Co to děláš?“ zeptal se Thomas. Natáhl před sebe ruku, přesvědčený o tom, že každým okamžikem narazí do zdi.

Jedinou odpovědí, které se mu dostalo, bylo: psst. Zamyslel se nad tím, jak moc vlastně Brendě věří. Vložil svůj život do jejích rukou. Neměl ale pocit, že by si – obzvlášť teď – mohl nějak vybírat.

O několik sekund později znovu zabrzdila a tentokrát se zastavila úplně. Stáli v tmě a lapali po dechu. Raplové byli daleko, ale pořád dost hlasití a přibližovali se.

„Bezva,“ zašeptala. „Někde přímo… tady.“

„Cože?“ zeptal se.

„Nekecej a pojď za mnou do téhle místnosti. Je tady dokonalý úkryt – našla jsem ho jednou při průzkumu. Určitě na něj nenarazí. Dělej.“

Její ruka zesílila stisk jeho paže a strhla ho doprava. Poznal, že procházejí úzkým dveřním otvorem.

Potom ho Brenda stáhla k podlaze.

„Je tady starý stůl,“ řekla. „Nahmatáš ho?“

Postrkovala jeho ruku dál, až ucítil tvrdé, hladké dřevo.

„Jo,“ odpověděl.

„Hlavně dávej pozor na hlavu. Vlezeme pod něj a pak se protáhneme škvírou ve zdi, která vede do tajné komory. Kdo ví, k čemu je, ale ti raplové ji určitě nenajdou. I kdyby měli světlo, o čemž pochybuju.“

Thomas se neubránil myšlence, jak to bez světla dokázali oni, ale nechal si tu otázku na později – Brenda již byla v pohybu a on ji nechtěl ztratit. Držel se nablízku, svými prsty udržoval kontakt s její nohou a vlezl za ní po všech čtyřech pod stůl a dál ke stěně. Potom se proplížili úzkým čtvercovým otvorem do dlouhého, úzkého prostoru. Thomas hmatal kolem sebe, poplácával okolní povrchy rukama, aby získal představu o tom, kde je. Strop byl jen asi šedesát centimetrů od země, a tak se soukal do škvíry hlouběji.

Když se Thomasovi podařilo dostat se nemotorně dovnitř, Brenda ležela přitisknutá zády ke vzdálenější stěně. Neměli jinou možnost než ležet natažení na boku. Prostor byl těsný, ale vešel se tam, otočený stejným směrem jako ona, takže se na ni zepředu tiskl svými zády. Cítil na šíji její dech.

„Prvotřídní pohodlí,“ zašeptal.

„Hlavně buď zticha.“

Thomas se posunul maličko dál, aby se mohl opřít hlavou o stěnu, a pak se uvolnil. Co to šlo se uvelebil, pomalu zhluboka dýchal a poslouchal, jestli neuslyší nějaký náznak přítomnosti raplů.

Zpočátku bylo ticho tak hluboké, že skoro až bzučelo, hučelo mu v uších. Ale pak se ozvaly první stopy zvuků vydávaných raply. Kašlání, náhodné výkřiky, šílené hihňání. Každou sekundou se přibližovali a Thomas na okamžik propadl panice. Znepokojilo ho, že byli tak hloupí a vlezli do takové pasti. Ale pak se nad tím zamyslel. Pravděpodobnost, že raplové tajný úkryt najdou, byla mizivá, ve tmě obzvlášť.

Půjdou dál a s trochou štěstí odtáhnou pryč. Možná dokonce na něho a Brendu úplně zapomenou. Bylo to lepší než dlouhé pronásledování.

A pokud by došlo na nejhorší, mohli se s Brendou maličkým vstupním otvorem snadno bránit.

Možná.

Raplové byli už blízko. Thomas musel bojovat s nutkáním zadržovat dech. Nejmíň ze všeho potřebovali, aby je prozradilo nečekané zalapání po kyslíku. Přestože byla tma, zavřel oči a snažil se soustředit se na poslouchání.

Šustivý zvuk šouravé chůze. Bručení a namáhavý dech. Někdo zabušil do stěny, několika utlumenými údery do betonu. Strhla se hádka, zuřivá výměna názorů vedená v nesrozumitelné hatmatilce. Zaslechl: „Tudy!“ a „Tamtudy!“ Další kašlání. Jeden z nich vydal dávivý zvuk a něco vyplivl, jako by se snažil zbavit se jednoho nebo dvou orgánů. Nějaká žena se zasmála. V tom zvuku bylo tolik šílenství, až

se Thomas zachvěl.

Brenda našla jeho ruku a stiskla ji. Thomas znovu pocítil, jak se v něm vzedmul absurdní pocit provinilosti, jako by Teresu podváděl. Nemohl za to, že tahle dívka byla tak emocionální. A byla pěkná pitomost myslet na něco takového, když byl teď –

Do místnosti hned vedle úkrytu vešel nějaký rapl. Thomas slyšel hvízdavé nádechy, tření noh o podlahu. Pak vstoupil další, jehož kroky měly charakter dlouhého sklouznutí a zadunění. Thomase

napadlo, že by to mohl být první muž, kterého viděli, ten, který na ně mluvil – ten, jemuž se třásly ruce a noha tak, že nebyly k užitku.

„Chlapečkůůů,“ zavolal posměšně muž. Byl to určitě on – ten hlas Thomas nedokázal zapomenout.

„Holčičkóóó! Pojďte ven, pojďte ven, ozvěte se, ozvěte se, chci vaše nosy.“

„Nic tady není,“ zavrčela žena. „Jenom starej stůl.“

Vzduch prořízlo skřípění dřeva po podlaze. Skončilo stejně rychle, jak začalo.

„Třeba ty svoje nosánky schovávají pod ním,“ odvětil muž. „Třeba je mají pořád spojené s těmi jejich hezkými ksichtíky.“

Thomas se přikrčil dozadu k Brendě, když uslyšel, jak ruka nebo noha šmátrá po podlaze těsně před vstupem do jejich maličkého úkrytu. Jen nějakého půl metru daleko.

„Tady dole nic není!“ řekla znovu žena.

Thomas slyšel, jak se vzdaluje. Uvědomil si, že celé jeho tělo se stáhlo jako klubko napružených drátů; přinutil se uvolnit se a dál si dával pozor, aby si hlídal dech.

Další šourání nohou. Pak strašidelný šepot, jak se trojice setkala uprostřed místnosti, aby se poradila o dalším postupu. Thomas uvažoval, jestli jim to pořád myslí dost dobře, aby byli něčeho takového schopni. Napínal uši, snažil se zaslechnout každé slovo, avšak chraplavé výtrysky slov zůstávaly nesrozumitelné.

„Ne!“ zakřičel jeden z nich. Muž, ale Thomas nedovedl poznat, jestli ten. „Ne! Ne ne ne ne ne ne ne ne.“ Slova se ztišila do huhlavého koktání.

Žena ho umlčela vlastním pokřikem: „Jo jo jo jo jo jo jo jo.“

„Buďte ticho!“ obořil se na ně vůdce. Určitě to byl vůdce. „Ticho, ticho, ticho!“

Thomas cítil ve svém nitru chlad, přestože se mu na kůži perlil pot. Nevěděl, jestli má tento rozhovor nějaký význam, nebo je to pouze další důkaz šílenství.

„Já odcházím,“ řekla žena a její hlas zlomil vzlyk. Mluvila jako dítě vynechané ze hry.

„Já taky, já taky.“ To byl ten druhý muž.

„Ticho, ticho, ticho, ticho,“ zařval vůdce, tentokrát mnohem hlasitěji. „Jděte pryč, jděte pryč, jděte pryč!“

To náhlé opakování slov Thomase vyděsilo. Jako by se jim v mozku zapnulo nějaké ovládání jazyka. Brenda mu tiskla ruku tak silně, až to bolelo. Její dech ho v potu na šíji studil.

Venku bylo slyšet šouravé kroky a šustot oblečení. Že by odcházeli?

Když vyšli do chodby, tunelu, nebo co to bylo, zvuky se prudce ztišily. Vypadalo to, že ostatní raplové z jejich skupiny už odešli. Brzy znovu všude zavládlo ticho. Jediné, co Thomas slyšel, byly tenoučké zvuky jeho a Brendina dechu.

Leželi na tvrdé zemi, čekali ve tmě a potili se, obrácení čelem k malému vstupnímu otvoru, přitisknutí k sobě. Ticho se protahovalo, znovu přešlo v hučení nepřítomnosti zvuku. Thomas dál napínal uši, protože věděl, že musejí mít absolutní jistotu. Bez ohledu na to, jak moc chtěl z té těsné komůrky pryč, jak nepohodlné to uvnitř bylo, museli počkat.

Uběhlo několik minut. Pak několik dalších. Nic než ticho a tma.

„Myslím, že jsou pryč,“ zašeptala nakonec Brenda. Rozsvítila baterku.

„Ahoj, nosánkové!“ zakřičel z místnosti odporný hlas.

Pak se otvorem protáhla zakrvavená ruka a chytila Thomase za košili.

33. KAPITOLA

Thomas vyjekl a začal do zjizvené, pohmožděné ruky mlátit. Jeho oči se ještě přizpůsobovaly jasu Brendiny baterky; musel přimhouřit oči, aby uviděl pevné sevření, kterým ho muž držel za košili. Rapl zatáhl a přirazil Thomasovo tělo ke stěně. Narazil obličejem do tvrdého betonu a kolem nosu mu explodovala bolest. Cítil, jak mu z něj vytéká pramínek krve.

Muž ho postrčil několik centimetrů zpátky a potom ho znovu přitáhl dopředu. Odstrčil a zase přitáhl. A ještě jednou, přičemž pokaždé Thomasovi narazil obličej na stěnu. Thomas nemohl uvěřit, jakou má ten rapl sílu – s ohledem na to, jak vypadal – slabý a děsivě poraněný –, se to zdálo být neskutečné.

Brenda vytáhla nůž a pokusila se ho přelézt, dostat se do takové pozice, aby mohla po ruce seknout.

„Opatrně!“ vykřikl Thomas. Ten nůž byl strašně blízko. Popadl muže za zápěstí a zakroutil mu jím na jednu a na druhou stranu, pokusil se ten železný stisk zmírnit. Nic nefungovalo a muž pokračoval v tom, že Thomase odstrkával a přitahoval, otloukal mu tělo, jak jím narážel o zeď.

Brenda zařvala a zaútočila. Máchla rukou přes Thomase a její nůž se zaleskl, jak jej zarazila přímo do raplova předloktí. Muž ze sebe vyrazil démonické zaskučení a Thomasovu košili pustil. Ruka mu zmizela v otvoru a zanechala po sobě na podlaze krvavou stopu. Jeho bolestivé výkřiky pokračovaly, hlasitě a s dlouhotrvajícími ozvěnami.

„Nemůžeme ho nechat utéct!“ zakřičela Brenda. „Dělej, vylez ven!“

Thomase bolelo celé tělo, ale věděl, že Brenda má pravdu, a již se kroutil, aby své tělo správně natočil. Pokud by muž dostihl ostatní raply, vrátili by se všichni. Bylo možné, že zaslechli rozruch a už teď se obracejí.

Thomasovi se konečně podařilo protáhnout otvorem paže a hlavu; pak už to šlo snáz. Použil stěnu jako oporu a s její pomocí se vytáhl z otvoru úplně. Očima při tom visel na raplovi a očekával další útok. Muž byl jen nějaký metr daleko a poraněnou ruku si choval na prsou. Když se jejich oči setkaly, rapl vycenil zuby jako raněné zvíře a naprázdno skousl.

Thomas se začal stavět na nohy, ale hlavou narazil zespodu do stolu. „Frase!“ zakřičel a vylezl zpod staré dřevěné desky ven. Brenda mu byla v patách a krátce nato už oba stáli nad raplem, který ležel na zemi v embryonální poloze a naříkal. Krev mu kapala z rány na podlahu, kde již stačila vytvořit malou loužičku.

Brenda držela v jedné ruce svítilnu a ve druhé nůž, jehož hrotem mířila na rapla. „Měl jsi jít s těmi svými bláznivými kamarády, dědku. Neměl sis s námi zahrávat.“

Muž se místo odpovědi najednou zkroutil v ramenou a s ohromující rychlostí a silou vykopl svou zdravou nohou. Nejdřív zasáhl Brendu a odmrštil ji na Thomase, načež oba společně spadli na podlahu. Thomas slyšel, jak nůž a baterka s rachotem odskákaly po betonové podlaze pryč. Po stěnách tančily stíny.

Rapl se vrávoravě postavil a rozběhl se k noži, který se zastavil u dveří na chodbu. Thomas se zvedl, vrhl se vpřed, vrazil muži zezadu do kolen a složil ho tak na zem. Muž se prudce otočil a ohnal se přitom loktem. Zasáhl Thomase do spodní čelisti. Padající Thomas ucítil další explozi bolesti

a instinktivně zvedl ruku k obličeji.

V dalším okamžiku tam byla Brenda. Skočila na rapla a dvakrát ho udeřila do obličeje. Vypadalo

to, že ho omráčila. Využila té krátké chvilky a nějakým způsobem se jí podařilo škubnout mužem tak, že ho otočila, aby znovu ležel na břiše, rozpláclý na podlaze. Chytila ho za ruce a znehybnila mu je za zády.

Opírala se do nich a zvedala je způsobem, který se zdál být nesmírně bolestivý. Rapl se kroutil a házel

sebou, ale Brendě se podařilo ho znehybnit také svýma nohama. Začal křičet, vyrážet ze sebe děsivý, pronikavý nářek čisté hrůzy.

„Musíme ho zabít!“ překřičela to.

Thomas se zvedl na kolena a v nečinném omámení jenom přihlížel. „Cože?“ zeptal se, jak byl otupělý vyčerpáním, příliš šokovaný, než aby její slova dokázal zpracovat.

„Přines ten nůž! Musíme ho zabít!“

Rapl dál řval. Byl to zvuk, který v Thomasovi probouzel nutkání utéct nejdál, co jen šlo. Byl nepřirozený. Nelidský.

„Thomasi!“ vykřikla Brenda.

Doplazil se k noži, zvedl ho a podíval se na mazlavou rudou hmotu na jeho ostré čepeli. Otočil se zpátky k Brendě.

„Dělej!“ popohnala ho. Z očí jí čišel vztek. Něco mu řeklo, že její hněv už není namířený jen proti raplovi – zlobila se na něho, že mu to trvá tak dlouho.

Jenže byl toho schopný? Ubodat člověka? Přestože to byl pomatený šílenec, který ho chtěl zabít?

Který chtěl jeho podělaný nos, pro boha živého?!

Odvlekl se zpátky k ní. Nůž při tom držel, jako by měl na špičce jed. Jako by jenom tím, že ho drží, mohl chytit stovku nemocí a zemřít pomalou, mučivou smrtí.

Rapl s pažemi vyvrácenými za zády a přimáčknutý k podlaze řval dál.

Brenda našla Thomasovy oči a odhodlaně řekla: „Obrátím ho – musíš ho bodnout do srdce!“ Thomas začal vrtět hlavou, ale pak se zarazil. Neměl na vybranou. Ten muž musel zemřít. Přikývl

tedy.

Brenda ze sebe vyrazila výkřik, z něhož bylo patrné, kolik úsilí do toho dává, a padla na pravou

stranu rapla. Použila při tom své tělo a sevření mužových paží k tomu, aby ho otočila na bok. Zdálo se to nemožné, ale jeho řev ještě zesílil. Jeho hruď se teď nabízela, prohýbala se a vyčnívala přímo před Thomasem, jen několik centimetrů daleko.

„Teď!“ křikla Brenda.

Thomas stisk nůž pevněji. Pak k němu přiložil druhou ruku, aby první ruku podpořil. Rukojeť nože, jehož čepel směřovala k podlaze, tak pevně svíralo všech deset prstů. Musel to udělat. Musel to udělat.

„Teď!“ vykřikla znovu Brenda. Rapl řval.

Thomasovi se z obličeje řinul pot. Srdce mu pumpovalo, bušilo, rachotilo.

Pot v očích. Bolest v celém těle. Strašlivý, nelidský řev.

„Teď!“

Thomas použil všechnu svou sílu a zarazil nůž raplovi do hrudi.

34. KAPITOLA

Dalších třicet sekund bylo pro Thomase děsivým, otřesným zážitkem.

Rapl zápasil. Svíjel se v křečích. Dusil se a plival. Brenda ho držela, zatímco Thomas nožem kroutil v ráně. Tlačil jej hlouběji. Život si dával na čas, než z toho muže vyprchal, než světlo v jeho šílených očích vyhaslo, než chroptění a fyzické projevy snahy udržet se na světě pomalu umlkly a ustaly.

Ale nakonec muž nakažený erupcí zemřel a Thomas padl na záda. Celé jeho tělo bylo jako napružená cívka rezavého drátu. Lapal po dechu, bojoval s nepříjemným dmutím v prsou.

Právě zabil člověka. Připravil někoho jiného o život. Připadal si, jako by měl útroby plné jedu.

„Musíme jít,“ vyhrkla Brenda a vyskočila na nohy. „Není možné, že by ten kravál neslyšeli. Dělej.“

Thomas tomu nemohl uvěřit, jak je nad věcí, jak rychle dokázala nechat za sebou, co udělali. Ale na druhou stranu neměli moc na výběr. Chodbou se rozlehly první zvuky ostatních raplů. Znělo to, jako když hyeny skáčou kaňonem.

Thomas se přinutil vstát. Potlačil vinu, která hrozila, že ho pohltí. „Fajn, ale už toho bylo dost.“ Nejdřív ty stříbřité koule požírající hlavy. Teď boj ve tmě s raply.

„Jak to myslíš?“

Měl už po krk dlouhých černých tunelů. Měl jich dost na celý život. „Chci denní světlo. Je mi jedno, co to bude obnášet. Chci denní světlo. Hned teď.“

Brenda se nehádala. Provedla ho několika zákruty a zanedlouho našli dlouhý železný žebřík, který vedl k obloze, pryč ze Spodku. V dálce se stále ozývaly znepokojivé zvuky vydávané raply. Smích, pokřikování a chichotání. A občas nějaké zaječení.

Odsunutí kulatého krytu kanálu si vyžádalo trochu víc námahy, ale nakonec poklop povolil a oni vylezli ven. Zjistili, že stojí v šedivém soumraku, obklopení ze všech stran nesmírně vysokými budovami. Rozbitá okna. Odpadky rozházené po ulicích. Několik povalujících se mrtvých těl. Puch hniloby a prachu. Horko.

Ale lidé žádní. Alespoň žádní živí. Thomas se v první chvíli lekl, že by mezi mrtvými mohli být jeho přátelé, ale nebyli. Poházená těla patřila starším mužům a ženám a již se začala rozkládat.

Brenda se pomalu otočila kolem dokola, aby se zorientovala. „Tak jo, k horám by se mělo jít tamtudy.“ Ukázala, ale poznat se to nedalo, protože neměli volný výhled a zapadající slunce jim zakrývaly budovy.

„Víš to jistě?“ zeptal se Thomas.

„Jasně, pojď.“

Vyrazili dlouhou, opuštěnou ulicí. Thomas měl neustále oči na stopkách, pátravě si prohlížel každé vytlučené okno, každou uličku, každé rozpadlé dveře. Doufal, že zahlédne nějakou stopu po Minhovi

a Placerech. A pokud možno neuvidí žádné raply.

Postupovali až do tmy a vyhýbali se kontaktu s kýmkoli jiným. Občas zaslechli v dálce křik, nebo tu a tam zvuky, jak v kterési budově třískaly nějaké věci. Jednou Thomas zahlédl, jak o několik bloků dál přeběhla přes ulici skupina lidí, ale vypadalo to, že si jeho a Brendy nevšimli.

Těsně předtím než slunce pro ten den zmizelo úplně, zahnuli za roh a ocitli se na dohled okraje města, který mohl být nějakého půldruhého kilometru daleko. Budovy náhle končily a za nimi se v celé své majestátnosti zvedaly hory. Byly několikrát vyšší, než by Thomas hádal na základě toho, jak je před několika dny zahlédl poprvé, a byly vyschlé a kamenité. V této části světa nebyly žádné krasavice se sněhovými čepicemi, na něž si mlhavě vzpomínal ze své minulosti.

„Dojdeme až na konec?“ zeptal se.

Brenda se rozhlížela po místě, kde by se mohli ukrýt. „Je to lákavé, ale ne. Za prvé je moc nebezpečné pobíhat tady v noci. A za druhé, i kdyby se nám to podařilo, neměli bychom se kde schovat, pokud bychom nedošli až úplně k horám. A to bychom podle mě nedokázali.“

Jakkoli se Thomas děsil strávit v tomhle žalostném městě další noc, souhlasil. Ale uvnitř ho sžírala frustrace a obavy o osud ostatních Placerů. Chabě odpověděl: „Fajn. Kam tedy půjdeme?“

„Drž se mě.“

Zakotvili v uličce, která končila mohutnou cihlovou zdí. Thomasovi to v první chvíli připadalo jako hodně špatný nápad, spát na místě, z něhož se dá uniknout jen jedinou cestou, ale Brenda ho přesvědčila,

že je to jinak – raplové nebudou mít důvod do uličky chodit, protože nikam nevede. Navíc, jak poukázala, tam bylo několik velkých rezivých náklaďáků, ve kterých se mohli schovat.

Skončili v jednom, který vypadal, jako by z něj bylo vytrhané všechno, co se dalo použít. Sedadla byla rozpáraná, ale byla měkká a kabina byla prostorná. Thomas si sedl za volant a odsunul sedadlo co nejdál. Když se usadil, překvapivě se v něm rozhostil určitý příjemný pocit, Brenda byla jen kousek napravo od něho, dělala si své místečko. Venku zatím padla absolutní tma. Rozbitými okny se dovnitř linuly vzdálené zvuky aktivních raplů.

Thomas byl vyčerpaný. Všechno ho bolelo. Všude na oblečení měl zaschlou krev. Už předtím si očistil ruce. Drhl si je tak usilovně, až na něho Brenda zakřičela, aby přestal plýtvat vodou. Jenže mít na prstech a na dlaních krev toho rapla… bylo nesnesitelné. Pokaždé, když na to pomyslel, propadl depresi, ale nemohl již popírat strašlivou pravdu: jestli předtím erupci neměl – existovala nepatrná naděje, že Krysák lhal –, teď už ji chytil určitě.

A nyní, když seděl ve tmě, s hlavou opřenou o dveře náklaďáku, se myšlenky na to, co udělal, vrátily s novou vervou.

„Zabil jsem toho člověka,“ zašeptal.

„Jo, zabil,“ odvětila tichým hlasem Brenda. „Jinak by on zabil tebe. Z toho celkem jasně plyne, že jsi udělal správnou věc.“

Chtěl tomu věřit. Ten člověk byl totálně odepsaný, rozežraný erupcí. Nejspíš by stejně brzo zemřel. Nemluvě o tom, že dělal všechno možné, aby jim ublížil. Aby je zabil. Thomas udělal správnou věc. Ale pocit viny v něm stejně hlodal, plížil se jeho kostmi. Zabít jiného člověka. Nebylo jednoduché se s tím smířit.

„Já vím,“ odpověděl nakonec. „Ale bylo to tak… surové. Tak brutální. Nejraději bych ho jenom zastřelil z dálky pistolí nebo tak něco.“

„Jo. Mrzí mě, že se to muselo stát takhle.“

„Co když teď uvidím tu jeho odpornou tvář pokaždé, když půjdu spát? Co když se mi o něm bude zdát?“ Ucítil, jak se v něm vzedmula vlna naštvání na Brendu, že ho přinutila, aby toho rapla

bodl on. Možná nemístná, když se pořádně zamyslel nad tím, jak byla jejich situace zoufalá.

Brenda změnila polohu na sedadle, aby byla čelem k němu. Měsíční svit ji ozařoval tak akorát, aby viděl její tmavé oči a špinavou, ale hezkou tvář. Možná to bylo špatné, možná byl pitomec. Ale při pohledu na ni chtěl, aby se mu vrátila Teresa.

Brenda ho vzala za ruku a stiskla ji. Nechal ji, ale stisk jí neoplatil.

„Thomasi?“ Řekla jeho jméno, přestože se díval přímo na ni.

„Co?“

„Nezachránil jsi kůži jenom sám sobě. Zachránil jsi ji taky mně. Nemyslím si, že bych toho rapla dokázala přemoct sama.“

Thomas pokýval hlavou, ale nic neřekl. Důvodů, proč uvnitř cítil bolest, bylo až příliš mnoho.

Všichni jeho přátelé byli pryč. Klidně mohli být mrtví. Chuck byl mrtvý každopádně. Teresu ztratil. Byl teprve v půli cesty do bezpečného útočiště, spal v náklaďáku s dívkou, která nakonec podlehne šílenství, a kolem bylo město plné krvežíznivých raplů.

„Ty spíš s otevřenýma očima?“ zeptala se ho.

Thomas se pokusil o úsměv. „Ne. Jenom přemýšlím o tom, jak moc můj život nestojí za nic.“

„To můj taky. Stojí za starou belu. Ale jsem ráda, že jsem s tebou.“

Toto prohlášení bylo tak jednoduché a tak milé, že Thomas musel zavřít oči, pevně je zamáčknout víčky. Veškerá bolest v něm se proměnila v cosi souvisejícího s Brendou, co bylo skoro stejné jako to, co cítil k Chuckovi. Nenáviděl lidi, kteří jí to provedli, nenáviděl nemoc, která to všechno způsobila, a chtěl to napravit.

Nakonec se na ni znovu podíval. „Já jsem taky rád. Kdybych byl sám, bylo by to ještě horší.“

„Zabili mi tátu.“

Thomas zvedl hlavu, překvapený nenadálou změnou tématu.

Brenda pomalu pokývala hlavou. „ZLOSIN. Snažil se jim zabránit, aby mě odvedli, řval jako šílenec a útočil na ně… myslím, že to byl dřevěný váleček.“ Tiše se zasmála. „Potom ho střelili do hlavy.“ V očích se jí zaleskly slzy, zajiskřily ve slabém světle.

„To myslíš vážně?“

„Jo. Byla jsem u toho. Viděla jsem, jak z něho vyprchal život, ještě než dopadl na podlahu.“

„Pane jo.“ Thomas zapátral po slovech. „To mě doopravdy mrzí. Já jsem viděl, jak byl ubodán možná můj nejlepší kamarád na světě. Zemřel mi v náručí.“ Znovu se odmlčel. „Co tvoje máma?“

„Moc dlouho s námi nezůstala.“ Víc k tomu neřekla a Thomas na ni nenaléhal. Ve skutečnosti to nechtěl vědět.

„Mám hrozný strach, že se zblázním,“ řekla Brenda po dlouhém mlčení. „Cítím už, jak to začíná. Různé věci divně vypadají, divně zní. Z ničeho nic začnu myslet na věci, které nedávají žádný smysl. Vzduch kolem mě mi chvílemi připadá… tvrdý. Pořádně nevím, co to znamená, ale jde z toho hrůza. Určitě to u mě začíná. Erupce stahuje můj mozek do pekla.“

Thomas nedokázal snést výraz jejích očí a nechal svůj pohled klesnout k podlaze. „Zatím to nevzdávej. Dostaneme se do bezpečného útočiště a získáme lék.“

„Falešná naděje,“ řekla. „Ale asi je to lepší, než vůbec žádná.“

Stiskla mu ruku. Tentokrát jí Thomas stisk oplatil. A pak, i když se to zdálo nemožné, oba usnuli.

35. KAPITOLA

Thomase probudil těžký sen – něco o tom, jak Minha a Newta zahnala do úzkých tlupa totálně odepsaných raplů. Raplů s noži. Rozzuřených. Když došlo na první krev, Thomas se konečně prudce probudil.

Rozhlédl se kolem, polekaný, že vykřikl, nebo něco řekl. Kabina náklaďáku stále tonula v noční tmě

– Brendu viděl jen taktak, dokonce ani nepoznal, jestli má otevřené oči. Pak ale promluvila.

„Zlý sen?“

Thomas se posadil a zavřel oči. „Jo. Nedokážu se zbavit starostí o své ostatní přátele. Hrozně mě štve, že jsme se rozdělili.“

„Mrzí mě, že k tomu došlo. Opravdu mě to mrzí. “ Poposedla na svém sedadle. „Ale po pravdě si nemyslím, že je třeba, aby sis dělal starosti. Tvoji placerští kamarádi se zdáli být celkem schopní, ale

i kdyby nebyli – Jorge je tvrďák. Dostane je přes město v pořádku. Nepřidávej svému srdci zbytečnou zátěž. O nás by sis měl dělat starosti.“

„Skvěle se ti daří pracovat na tom, aby mi bylo líp.“

Brenda se zasmála. „Promiň – když jsem řekla to poslední, usmívala jsem se, ale ty jsi mě nejspíš neviděl.“

Thomas se podíval na svoje podsvícené hodinky a pak řekl: „Pořád zbývá několik hodin, než vyjde slunce.“

Po krátkém mlčení promluvil znovu. „Vyprávěj mi něco o tom, jak se teď žije. Připravili nás o většinu vzpomínek – nějaké se mi vrátily, ale jsou útržkovité a já nevím, jestli jim můžu věřit.

A o venkovním světě v nich toho stejně moc není.“

Brenda si zhluboka povzdechla. „Venkovní svět? Tak ten stojí za houby. Teploty konečně začínají klesat, ale bude trvat celou věčnost, než totéž udělají hladiny moří. Od slunečních erupcí uběhla už dlouhá

doba, ale zemřelo hrozně moc lidí, Thomasi. Hrozně moc. Je vlastně svým způsobem úžasné, že se všichni, kteří přežili, dokázali tak rychle stabilizovat a civilizovat. Nebýt té podělané epidemie, myslím, že by se z toho svět v dlouhodobém horizontu dostal. Jenže kdyby ryby byly raci… ach, nemůžu si vzpomenout, jak je to dál. Můj táta to říkával.“

Thomas měl co dělat, aby zkrotil zvědavost, která se v něm teď vzpínala. „Co se tedy stalo?

Existují nové země, nebo jenom jedna velká vláda? A jak do toho všeho zapadá ZLOSIN? Patří k vládě?“

„Země jsou pořád, ale jsou… sjednocenější. Jakmile se erupce začala šířit jako šílená, spojily veškeré své síly, technologie, zdroje a všechno možné, aby rozběhly ZLOSIN. Jeho šéfové zavedli šíleně složitý testovací systém a vynaložili obrovské úsilí na to, aby byla na některé oblasti uvalena karanténa. Zpomalili šíření erupce, ale zastavit je nedokážou. Myslím, že jedinou nadějí je nalezení léku. Doufám, že máš pravdu, že se jim to podařilo – ale jestli je to tak, rozhodně se o to zatím nepodělili s veřejností.“

„Tak kde vlastně jsem?“ zeptal se Thomas. „Kde to teď jsme?“

„V náklaďáku.“ Když se Thomas nezasmál, pokračovala. „Promiň, nevhodná chvíle pro vtipkování. Podle etiket na jídle si myslíme, že jsme v Mexiku. Nebo na území bývalého Mexika. Je to nejlogičtější. Teď se tomu říká Spáleniště. V podstatě každá oblast ležící mezi oběma obratníky – Raka a Kozoroha – je teď naprostá pustina. Střední a Jižní Amerika, většina Afriky, Střední východ a jižní Asie. Spousta mrtvých území, spousta mrtvých lidí. Takže vítej ve Spáleništi. Není to od nich hezké, že nám sem posílají milé raply?“

„Páni.“ Thomasovi vířily hlavou myšlenky, většinou související s jeho vědomím, že byl součástí ZLOSINu – významnou součástí – a s tím, že jeho součástí jsou také Labyrint, skupina A a B a všechno to svinstvo, které absolvovali. Ale nedokázal si vybavit dost, aby to dávalo nějaký smysl.

„Páni?“ podivila se Brenda. „To je maximum, co ze sebe dostaneš?“

„Mám až příliš mnoho otázek – jako bych se nedokázal upnout na jednu jedinou, kterou bych vyslovil.“

„Víš něco o otupujícím prostředku?“

Thomas se na ni podíval a zalitoval, že z její tváře nedokáže poznat víc. „Myslím, že Jorge se o tom nějak zmínil. O co jde?“

„Víš, jak to na světě chodí. Nová nemoc, nové léky. Vyrábějí to, i když to s nemocí jako takovou nezmůže vůbec nic.“

„Co to dělá? Máš nějaký?“

„Cha!“ zvolala pohrdavě Brenda. „Myslíš, že by zrovna nám něco dali? K tomu svinstvu se dostanou jenom důležití lidé, boháči. Říká se tomu Nirvána. Otupí ti to emoce, otupí to mozkové procesy, zpomalí tě to do opileckého omámení, takže toho moc necítíš. Drží to erupci v určitých mezích, protože viru se daří v tvém mozku. Požírá ho, ničí ho. Pokud nedochází k žádné velké aktivitě, virus slábne.“

Thomas si založil ruce. V tom, co říkala, bylo něco velmi důležitého, ale on tomu nedokázal přijít na kloub. „Takže… to není lék? Přestože to virus zpomalí?“

„Ani náhodou. Jenom to oddálí nevyhnutelné. Erupce nakonec vždycky zvítězí. Ztratíš šanci chovat se rozumně, mít zdravý rozum. Mít soucit. Ztratíš svou lidskost.“

Thomas mlčel. Možná víc než kdy předtím cítil, že trhlinami ve zdi, která ho odřezává od minulosti, se snaží procpat nějaká vzpomínka – důležitá vzpomínka. Erupce. Mozek. Šílenství. Otupující prostředek, Nirvána. ZLOSIN. Testování. O čem to mluvil Krysák, tady jde v první řadě o reakce na proměnné.

„Tys usnul?“ zeptala se ho po několika minutách mlčení Brenda.

„Ne. Jenom to na mě bylo moc informací najednou.“ Cítil se neurčitě znepokojený tím, co řekla, ale stále se mu nedařilo dát nic dohromady. „Je těžké to všechno zpracovat.“

„Tak já zmlknu.“ Otočila se na druhou stranu a opřela si hlavu o dveře. „Vyžeň to z hlavy. Nijak ti to nepomůže. Potřebuješ si odpočinout.“

„No jo,“ zamumlal Thomas, ztrápený tím, že má tolik vodítek, ale žádné pořádné odpovědi. Avšak

Brenda měla pravdu – pořádně se vyspat se mu mohlo určitě hodit. Našel si pohodlnou polohu a opravdu se snažil, ale i tak mu trvalo dlouho, než konečně usnul. A zdál se mu sen.

Je opět starší, tentokrát mu může být kolem čtrnácti. Klečí s Teresou na zemi, uši mají přitisknuté k pootevřeným dveřím a poslouchají. Potají. Uvnitř spolu hovoří muž a žena a Thomas je slyší docela zřetelně.

Nejdřív muž: „Doplnila jsi seznam proměnných?“

„Včera večer,“ odpoví žena. „Líbí se mi, co Trent přidal na konec testování v Labyrintu. Je to kruté, ale potřebujeme, aby se to stalo. Mělo by to vést ke vzniku zajímavých struktur.“

„To rozhodně. A stejné je to s variantou zrady, jestli na ni bude muset dojít.“

Žena ze sebe vydá zvuk, který musí být smích, ale zní nervózně a nevesele. „Jo, taky mě to napadlo.

Panebože, kolik toho tyhle děti dokážou snést, než se z toho samy zblázní?“

„Nejenom to, je to riskantní. Co když zemře? Všichni se shodujeme, že tou dobou bude určitě jedním z hlavních kandidátů.“

„Nebude. Nedovolíme mu to.“

„Ale stejně. Nejsme bohové. Může se stát, že zemře.“

Následuje dlouhá odmlka. Pak muž řekne: „Třeba na to nedojde. Ale pochybuju. Psychologové tvrdí, že to povede ke stimulaci mnoha struktur, které potřebujeme.“

„Jistě, něco takového má v sobě pořádnou nálož emocí,“ odvětí žena. „A podle Trenta to patří ke strukturám, které se vytvářejí nejobtížněji. Myslím, že plán těch proměnných je asi to jediné, co bude fungovat.“

„Ty si doopravdy myslíš, že testy budou fungovat?“ zeptá se muž. „Ale vážně. Z pohledu rozsahu a logistiky je to něco neuvěřitelného. Představ si, kolik věcí se může pokazit!“

„Máš pravdu, může. Ale máme jinou alternativu? Vyzkoušet to, a pokud to nevyjde, budeme přesně ve stejné situaci, jako bychom nezkusili nic.“

„Asi to tak bude.“

Teresa zatahá Thomase za košili; podívá se na ni a zjistí, že ukazuje do chodby. Je čas jít. Přikývne, ale nakloní se zpátky, jestli by se mu nepodařilo zachytit ještě poslední větu či dvě. A zadaří se. Mluví žena.

„Škoda že se konce zkoušek nedožijeme.“

„Já vím,“ odpoví muž. „Ale budoucnost nám poděkuje.“

Tím, co Thomase probudilo podruhé, byly první nachové stopy svítání. Nevzpomínal si, že by někdy po tom půlnočním rozhovoru s Brendou – a dokonce ani po tom snu – změnil polohu.

Ten sen. Zatím nejpodivnější ze všech. Zazněla v něm spousta věcí, které se už vytrácely, obtížně se chápaly a zasazovaly do útržků jeho minulosti, které se pomalu, velice pomalu začínaly znovu spojovat.

Dopřál si slabý pocit naděje, že možná neměl s testováním společného tolik, jak už si začal myslet. Velkou část snu sice nechápal, ale skutečnost, že s Teresou poslouchali za dveřmi, znamenala, že nebyli zapleteni do všech stránek testování.

Ale jaký to všechno mohlo mít smysl? Proč těmto lidem budoucnost poděkuje?

Protřel si oči, protáhl se a pak se podíval na Brendu. Oči měla stále zavřené a hruď se jí pohybovala pomalými, rovnoměrnými nádechy. Ústa měla maličko otevřená. Přestože mu jeho tělo připadalo ještě ztuhlejší než předchozího dne, poklidný spánek udělal pro jeho ducha zázraky. Cítil se odpočatý. Posílený. Po dalším vzpomínkovém snu a všech věcech, o nichž mu vyprávěla Brenda, lehce zmatený a vygumovaný, přesto však posílený. Znovu se protáhl a právě se chystal dlouze zívnout, když na stěně uličky něco zahlédl. Velkou kovovou desku připevněnou šrouby. Ceduli, které vypadala velmi povědomě.

Otevřel dveře, klopýtavě vystoupil na ulici a došel k ní. Byla téměř stejná jako cedule v Labyrintu, na níž stálo ZÁNIK LIDSTVA – ODDĚLENÍ SMRTÍCÍ IZOLACE NEZLETILÝCH. Stejný matný kov, stejné písmo. Až na to, že na této bylo něco hodně odlišného. A on na to hleděl bez přerušení nejmíň pět minut, než se o centimetr pohnul.

Bylo tam napsáno:

THOMASI, OPRAVDOVÝ VŮDCE JSI TY

36. KAPITOLA

Thomas by na tu desku možná hleděl celý den, kdyby z náklaďáku nevylezla Brenda.

„Čekala jsem na správný okamžik, kdy ti to říct,“ promluvila nakonec a dokonale ho tak vytrhla z omámení.

Škubl hlavou, aby se na ni podíval. „Cože? O čem to mluvíš?“

Nepohlédla mu do očí, dál upírala zrak na ceduli. „Od chvíle, kdy jsem zjistila, jak se jmenuješ. Jorge zrovna tak. Nejspíš to byl důvod, proč se rozhodl riskovat a vydat se s tebou přes město do toho vašeho bezpečného útočiště.“

„Brendo, o čem to mluvíš?“ zopakoval Thomas.

Konečně se mu podívala do očí. „Ty cedule jsou po celém městě. Na všech je napsané totéž. Přesně totéž.“

Thomas pocítil slabost v kolenou. Otočil se, klesl k zemi a opřel se zády o stěnu. „Jak… jak by se něco takového mohlo stát? Vždyť to vypadá, jako by tam byla už nějakou dobu…“ Opravdu ho nenapadalo, co jiného říct.

„Nevím,“ odpověděla Brenda a přisedla si k němu na zemi. „Nikdo z nás netušil, co to znamená. Ale když jste se objevili vy a ty jsi nám řekl, jak se jmenuješ… prostě nám došlo, že to nebude náhoda.“

Thomas se na ni přísně podíval. Cítil, jak si z něj razí cestu hněv. „Proč jsi mi o tom neřekla? Bereš mě za ruku, vyprávíš mi o tom, jak byl zabit tvůj táta, ale tohle ne?“

„Neřekla jsem ti to, protože mi dělalo starosti, jak na to zareaguješ. Říkala jsem si, že se nejspíš rozběhneš do města, začneš ty cedule hledat a na mě úplně zapomeneš.“

Thomas si povzdechl. Měl už toho všeho plné zuby. Přestal svůj hněv ovládat a dlouze ze sebe vypustil vzduch. „Nejspíš je to jenom další součást celého tohohle zlého snu, který nedává smysl.“

Brenda se zkroutila, aby si ceduli nad sebou mohla prohlédnout. „Jak bys mohl nevědět, co to znamená? Dalo by se to říct nějak jednodušeji? Máš být vůdce, ujmout se vedení. Pomůžu ti, vysloužím si možnost být u toho. Vysloužím si místo v bezpečném útočišti.“

Thomas se zasmál. „Jsem ve městě plném totálně pošahaných raplů, je tady skupinka holek, které mě chtějí zabít, a já si mám dělat starosti ohledně toho, kdo je opravdovým vůdcem mé skupiny? To je absurdní.“

Brendin hladký obličej se zkrabatil vráskami zmatku. „Holky, které tě chtějí zabít? O čem to mluvíš?“

Thomas neodpověděl. Váhal, jestli by jí měl doopravdy odvyprávět celý příběh od začátku do konce. Uvažoval, jestli má dost síly na to, aby se tím vším znovu probral.

„Tak jak to je?“ uhodila na něho.

Došel k závěru, že by mohlo být příjemné se toho balvanu zbavit, a měl pocit, že Brenda si jeho důvěru zaslouží. Vzdal to tedy a vypověděl jí všechno. Už předtím leccos naznačil, nebo jí nějaké útržky řekl, ale teď si udělal čas na podrobnosti. O Labyrintu, o záchraně, o tom, jak vyšli ven a zjistili, že

všechno zase nestojí za nic. O Arisovi a skupině B. U Teresy se nijak moc nezdržoval, ale poznal, že si Brenda něčeho všimla, když se o ní zmínil. Možná v jeho očích.

„Takže ty a ta Teresa spolu něco máte?“ zeptala se, když skončil.

Thomas nevěděl, co odpovědět. Měli spolu něco? Byli si blízcí, byli přátelé, to věděl. Třebaže se mu vrátila jenom část vzpomínek, cítil, že před Labyrintem možná byli něco víc než přátelé. V tom strašlivém období, kdy fakticky pomáhali tu hloupost vymýšlet.

A pak tam byl ten polibek…

„Tome?“ zeptala se Brenda.

Ostře se na ni podíval. „Neříkej mi tak.“

„Cože?“ zeptala se, viditelně překvapená a možná dokonce dotčená. „Proč?“

„Prostě… nedělej to.“ Bylo mu hrozně, že to řekl, ale už to nemohl vzít zpátky. Takhle ho oslovovala Teresa.

„V pohodě. Mám ti říkat pane Thomasi? Nebo třeba králi Thomasi? Nebo ještě líp, prostě Vaše Veličenstvo?“

Thomas si povzdechl. „Promiň. Říkej mi, jak chceš.“ Brenda se kousavě zasmála a potom se oba odmlčeli.

Thomas a Brenda seděli zády ke zdi a minuty se natahovaly. Bylo to téměř pokojné ticho, dokud Thomas nezaslechl zvláštní dunivý zvuk, který ho vylekal.

„Slyšela jsi to?“ zeptal se, najednou plně probraný.

Brenda zůstala bez hnutí. Hlavu měla nakloněnou na stranu, jak pozorně poslouchala. „Jo. Zní to, jako by někdo mlátil do bubnu.“

„Myslel jsem, že zábava a hry skončily.“ Vstal a pak pomohl Brendě udělat totéž. „Co to podle tebe

je?“

„Je pravděpodobné, že nic dobrého.“

„Ale co když to jsou naši přátelé?“

Tiché bum – bum – bum jako by se najednou ozývalo ze všech stran současně, ozvěny se mezi

stěnami uličky odrážely sem a tam. Ale po několika dlouhých sekundách Thomas získal jistotu, že zvuk vychází z jednoho kouta slepého konce. I když to bylo riskantní, rozběhl se tím směrem, aby se tam podíval.

„Co to děláš?“ vykřikla za ním Brenda, ale když si jí nevšímal, vyrazila za ním.

Na úplném konci uličky Thomas doběhl ke stěně z rozpraskaných, zašlých cihel, od které vedly čtyři schody dolů k poškrábaným, otlučeným dřevěným dveřím. Těsně nad nimi bylo maličké obdélníkové

okno, ve kterém chybělo sklo. Nahoře pořád, jako nějaký rozeklaný zub, visel osamocený střep.

Thomas slyšel hrát hudbu, teď mnohem hlasitěji. Byla vášnivá a rychlá: důrazná basa, hlasité bicí, vřískající kytary. Do toho se mísily zvuky lidí, kteří se smějí, vykřikují a zpívají. A nic z toho neznělo dvakrát… normálně. Bylo v tom cosi zneklidňujícího a děsivého.

Vypadalo to, jako by raplové jenom nehledali nosy, které by mohli někomu ukousnout, a Thomas z toho měl velice nepříjemný pocit – ten kravál neměl s jeho přáteli nic společného.

„Měli bychom odsud zmizet,“ řekl.

„Vážně?“ odvětila Brenda, která stála hned vedle jeho ramene.

„No tak.“ Thomas se otočil k odchodu ve stejném okamžiku jako ona, ale oba ztuhli na místě.

Zatímco věnovali svou pozornost něčemu jinému, v uličce se objevili tři lidé, dva muži a jedna žena. Teď stáli jen pár metrů daleko.

Thomasovi se úzkostí sevřelo břicho, když po nově příchozích rychle přelétl zrakem. Oblečení měli potrhané, vlasy zcuchané, tváře špinavé. Když se však podíval pozorněji, zjistil, že nemají žádná

viditelná zranění a z očí jim vyzařuje inteligence. Raplové, ale ještě ne totálně odepsaní raplové.

„Ahoj,“ promluvila žena. Dlouhé zrzavé vlasy měla stažené do ohonu. Její tričko mělo tak hluboký výstřih, že Thomas musel vynaložit jisté úsilí, aby se jí vydržel dívat do očí. „Přišli jste se přidat

k večírku? Spousta tance. Spousta lásky. Spousta chlastu.“

V jejím hlase bylo napětí, z něhož Thomas znervózněl. Nevěděl, co to znamená, ale tahle dáma nebyla příjemná. Vysmívala se jim.

„Ehm, díky, ale ne,“ řekl Thomas. „Byli jsme jenom to –“

Brenda mu skočila do řeči: „Jen jsme se snažili najít své přátele. Jsme tady noví, teprve se rozkoukáváme.“

„Vítejte ve ZLOSINském Rapl City.“ Tentokrát promluvil jeden z mužů, vysoký, ošklivý,

s mastnými vlasy. „Nemáte se čeho bát, většina lidí tam dole,“ – kývl hlavou ke schodům – „je odepsaná maximálně z půlky. Je možné dostat loktem do obličeje, možná i kopanec do koulí. Ale nikdo vás nebude chtít sežrat.“

„Do koulí?“ zopakovala Brenda. „Prosím?“

Muž ukázal na Thomase. „Mluvil jsem s tím klukem. Pro tebe to může být maličko horší, když se nás nebudeš držet. Tím, že jsi ženská a tak.“

Thomasovi se z celého toho rozhovoru dělalo špatně. „Vypadá to jako fajn zábava. My ale musíme jít. Najít své přátele. Možná se vrátíme.“

Druhý muž postoupil dopředu. Tenhle byl malý, ale pohledný, s plavými, nakrátko ostříhanými vlasy. „Vy dva jste jenom děti. Je na čase, abyste se dozvěděli něco o životě. Je čas, abyste se trochu pobavili. Oficiálně vás zveme na mejdan.“ Každé slovo poslední věty vyslovoval velice pečlivě a bez jakéhokoli náznaku vlídnosti.

„Děkujeme, ale nemáme zájem,“ řekla Brenda.

Blonďák vytáhl z kapsy své dlouhé bundy zbraň. Byla to pistole, stříbrná, ale ušpiněná a matná.

Přesto vypadala jako ta nejhrozivější a nejvražednější věc, jakou kdy Thomas viděl.

„Vy mi asi nerozumíte,“ řekl muž. „Zveme vás na náš mejdan. To není něco, co můžete odmítnout.“ Vysoký a ošklivý vytáhl nůž. Oháňka se vytasila se šroubovákem, jehož špička byla zčernalá něčím,

co musela být stará krev.

„Co říkáte?“ zeptal se Blonďák. „Tak chtěli byste na náš mejdan?“

Thomas se podíval na Brendu, ale ona jeho pohled neopětovala. Očima byla přilepená k plavovlasému muži a její obličej prozrazoval, že se chystá udělat nějakou velkou hloupost.

„Tak jo,“ řekl rychle Thomas. „Půjdeme. Udělejme to.“ Brenda škubla hlavou. „Cože?“

„Jeden má pistoli. Druhý má nůž. Ona má šroubovák, frase! Nemám chuť nechat si zarazit oko do lebky.“

„Vypadá to, že tvůj kamarád není hloupý,“ prohlásil Blonďák. „ A teď si pojďme konečně trochu užít.“ Ukázal pistolí ze schodů a usmál se. „Klidně můžete jít první.“

Brenda byla viditelně vzteklá, ale její oči prozrazovaly, že ví i to, že nemají jinou možnost. „Tak

jo.“

Blonďák se znovu usmál; na hadovi by ten výraz vypadal přirozeně. „To je ten správný přístup.

Bude to super, není se čeho bát.“

„Nikdo vám neublíží,“ dodal Vysoký a ošklivý. „Jestli nebudete dělat problémy. Jestli se nebudete chovat jako spratci. Až mejdan skončí, budete se chtít k naší skupině přidat. To mi věřte.“

Thomas musel vynaložit značné úsilí, aby se nenechal převálcovat panikou. „Tak pojďme,“ řekl Blonďákovi.

„Čeká se jenom na vás.“ Muž znovu ukázal pistolí na schody.

Thomas chytil Brendu za ruku a přitáhl ji těsně k sobě. „Pojďme na ten mejdan, lásko.“ Dal do toho tolik sarkasmu, kolik šlo. „Bude to skvělá zábava!“

„Tak se mi to líbí,“ prohlásila Oháňka. „Chce se mi brečet, když vidím dva zamilované.“ Dělala, že si ze tváří otírá slzy.

Thomas se s Brendou po boku otočil ke schodům. Po celou dobu cítil pistoli, jak mu míří na záda.

Sešli po schodech ke starým masivním dveřím. Prostor byl široký tak akorát, aby mohli jít vedle sebe. Když byli dole, Thomas nemohl najít kliku. S povytaženým obočím se ohlédl po Blonďákovi, který stál dva schody nad nimi.

„Musí se zvláštním způsobem zaklepat,“ řekl muž. „Tři pomalé rány pěstí, tři rychlé a potom dvě klepnutí klouby na prstech.“

Thomas tyhle lidi nenáviděl. Vadilo mu, že mluvili tak klidně a říkali většinou milá slova, z nichž však čišel posměch. V jistém smyslu byli tihle raplové horší než ten chlap bez nosu, kterého ubodal den předtím – v jeho případě alespoň přesně věděli, na čem jsou.

„Udělej to,“ vybídla ho Brenda.

Thomas zatnul ruku v pěst a zabušil, nejdřív pomalu a pak rychle. Potom dvakrát klepl na dřevo klouby prstů. Dveře se okamžitě otevřely a dunivá hudba se z nich vyvalila jako prudký závan větru.

Muž, který je přivítal, byl obrovský. Na uších a obličeji měl několik piercingů, všude samé tetování. Dlouhé bílé vlasy mu sahaly hluboko pod ramena. Ale Thomas skoro ani neměl čas tohle všechno pořádně zaregistrovat, když muž zahlaholil:

„Ahoj, Thomasi. Čekali jsme na tebe.“

37. KAPITOLA

Další přibližně minuta byla ohromeným chaosem pětice smyslů.

Uvítací prohlášení Thomase šokovalo, ale než na ně mohl zareagovat, dlouhovlasý muž prakticky vtáhl jeho a Brendu dovnitř, načež jim začal razit cestu hustě namačkaným davem tanečníků, kteří skákali, objímali se, točili se a vířili. Hudba byla ohlušující, každý úder bubnů byl pro Thomase jako rána kladivem do hlavy. Ze stropu viselo několik svítilen; houpaly se, jak do nich lidé plácali dlaněmi,

a vysílaly kužely světla hned na jednu stranu a hned zase jinam.

Vlasatec se naklonil a promluvil na Thomase, zatímco se pomalu prodírali tanečníky. Thomas ho skoro neslyšel, i když křičel.

„Zaplať pánbůh za baterie! Až dojdou, nebude život stát za nic!“

„Odkud víte, jak se jmenuju?“ zakřičel na něho Thomas. „Proč jste na mě čekali?“

Muž se zasmál. „Sledovali jsme tě celou noc. Pak jsme dnes ráno viděli, jak jsi zareagoval na tu ceduli – a došlo nám, že ten slavný Thomas musíš být ty!“

Brenda objímala Thomase oběma rukama kolem pasu a pevně se ho držela, nejspíš proto, aby se nerozdělili. Nejspíš. Ale když to slyšela, stiskla ho ještě pevněji.

Thomas se ohlédl a uviděl, že Blonďák a jeho dva kumpáni se drží těsně za nimi. Pistole zmizela, ale Thomas věděl, že se může rychle znovu objevit.

Hudba burácela. Basy duněly a rozechvívaly celý sál. Všude kolem nich tančili a skákali lidé, temný vzduch křižovaly meče světla. Raplové byli lesklí a kluzcí potem a ze všeho toho tělesného tepla bylo v místnosti nepříjemné horko.

Někde přímo uprostřed se Vlasatec zastavil a otočil se čelem k nim. Zvláštní bílá hříva se na něm zakymácela.

„Opravdu chceme, abyste se k nám přidali!“ prohlásil. „Musíš být něčím zvláštní. Ochráníme tě před špatnými raply!“

Thomas byl rád, že nevědí víc. Třeba to nakonec tak hrozné nebude. Když přistoupí na jejich hru

a bude ze sebe dělat zvláštního rapla, třeba to s Brendou zvládnou dostatečně dlouho, aby se jim v pravý okamžik podařilo se nepozorovaně vytratit.

„Půjdu a přinesu vám pití!“ zakřičel Vlasatec. „Bavte se!“ Nato odběhl a zmizel v hustém, zmítajícím se davu.

Thomas se otočil a uviděl, že Blonďák a jeho dva přátelé jsou tam pořád, vůbec netančí – jenom se dívají. Oháňka upoutala jeho pozornost tím, že zamávala.

„Můžete si zatančit!“ zavolala. Ale sama se svou radou neřídila.

Thomas se otočil, až byl čelem přímo k Brendě. Potřebovali si promluvit.

Jako by mu četla myšlenky, Brenda zvedla ruce a ovinula mu je kolem krku. Přitáhla si ho k sobě, až měla ústa hned vedle jeho ucha a její dech ho ve vrstvě potu pálil a mravenčil.

„Jak se to stalo, že jsme se do téhle podělané situace dostali?“ zeptala se.

Thomas nevěděl, co jiného dělat, než obejmout její záda a pas. Přes zvlhlé oblečení cítil její žár.

Cosi se v něm probudilo. Mísilo se to s pocitem provinilosti a touhou po Terese.

„Ještě před hodinou bych si něco takového nedokázal představit,“ řekl nakonec do jejích vlasů.

Bylo to to jediné, co ho napadlo.

Píseň se změnila, teď hrálo něco temného a znepokojivého. Rytmus trochu zvolnil, bicí zněly o něco hlouběji. Slovům Thomas nerozuměl, ale bylo to, jako by zpěvák hořekoval nad nějakou strašnou tragédií. Hlas měl kvílivý, pronikavý a plný smutku.

„Možná bychom s těmi lidmi měli chvíli zůstat,“ navrhla Brenda.

Thomas si najednou všiml, že oba tančí, aniž by chtěli nebo o tom přemýšleli. Pohybují se v rytmu hudby, pomalu se otáčejí, objímají se, s těly přitisknutými těsně k sobě.

„Co tě to napadá?“ zeptal se překvapeně. „Ty už to chceš vzdát?“

„Ne. Jenom jsem unavená. Možná bychom tady našli větší bezpečí.“

Chtěl jí důvěřovat a měl pocit, že může. Ale něco ho na tom všem znepokojovalo – přivedla ho sem snad záměrně? Vypadalo to jako přitažené za vlasy. „Brendo, ještě to se mnou nevzdávej. Jediná možnost, kterou máme, je dostat se do bezpečného útočiště. Tam je na tohle lék.“

Brenda maličko zavrtěla hlavou. „Prostě je moc těžké uvěřit, že je to pravda. Je těžké v to doufat.“

„Nemluv tak.“ Nechtěl o tom přemýšlet a nechtěl to poslouchat.

„Proč by sem všechny ty raply posílali, kdyby existoval lék? Nedává to smysl.“

Thomas se odtáhl, aby se na ni podíval. Ta náhlá změna Brendina přístupu ho znepokojila. Oči měla zvlhlé slzami.

„Plácáš šílenosti,“ řekl a pak se odmlčel. Samozřejmě měl své pochybnosti, ale nechtěl ji zrazovat.

„Ten lék je opravdový. Musíme…“ Podíval se na Blonďáka, který na něj pořád upřeně hleděl, a odmlčel se. Nejspíš nic neslyšel, ale opatrnost byla na místě. Thomas se znovu naklonil, aby mohl Brendě mluvit přímo do ucha. „Musíme odsud vypadnout. Nebo chceš zůstat s lidmi, kteří na tebe vytahují pistole

a šroubováky?“

Dřív než mohla Brenda odpovědět, se Vlasatec vrátil a v každé ruce držel pohár. Nahnědlá tekutina uvnitř šplouchala, jak do něho ze všech stran naráželi tanečníci. „Vypijte to!“ zvolal.

V tu chvíli jako by se v Thomasovi něco probudilo. Vzít si pití od těchto cizích lidí mu najednou připadalo jako hodně špatný nápad. Bylo to neskutečné, ale toto místo a tato situace byly rázem ještě nepříjemnější.

Ale Brenda už začala sahat po pití.

„Ne!“ vykřikl Thomas, než se stačil zarazit. Spěšně se pokusil svou chybu zamaskovat. „Chci říct, že bychom neměli pít něco takového. Byli jsme dlouho bez vody – tu potřebujeme nejdřív. Chtěli bychom si chvíli zatančit.“ Snažil se vystupovat přirozeně, ale uvnitř měl vztek, protože věděl, že mluví jako idiot

– obzvlášť když mu Brenda věnovala zvláštní pohled.

Na boku ucítil tlak něčeho malého a tvrdého. Nemusel se otáčet, aby poznal, co to je: Blonďákova pistole.

„Nabídl jsem ti pití,“ řekl znovu Vlasatec, ale tentokrát už z jeho potetované tváře veškeré známky vlídnosti zmizely. „Bylo by velice neslušné takovou nabídku odmítnout.“ Znovu jim poháry podal.

V Thomasovi se vzedmula panika. Veškeré drobné pochybnosti se rozplynuly – s tím pitím nebylo něco v pořádku.

Blonďák mu vrazil pistoli do boku ještě tvrději. „Budu počítat do jedné,“ řekl mu do ucha. „Jenom do jedné.“

Thomas se nemusel rozmýšlet. Zvedl ruku a pohár si vzal. Nalil si tekutinu do úst a polkl ji všechnu najednou. Pálila jak oheň, cestou dolů mu spalovala hrdlo a hruď; divoce, drásavě se rozkašlal.

„Teď ty,“ řekl Vlasatec a podal Brendě druhý pohár.

Podívala se na Thomase, pak si ho vzala a jeho obsah vypila. Zdálo se, že ji to vůbec nevyvedlo z míry; jen maličko přivřela oči, když ho polykala.

Vlasatec si vzal prázdné poháry zpátky, s obličejem roztaženým do širokého úsměvu. „Tak to má být! A teď si můžete znovu zatancovat!“

V tu chvíli už měl Thomas v útrobách zvláštní pocit. Uklidňující teplo, klid, který narůstal a šířil se tělem. Znovu Brendu objal a pevně ji držel, když se pohupovali v rytmu hudby. Znovu měl na šíji její ústa. Pokaždé, když se mu její rty otřely o kůži, jím projela vlna slasti.

„Co to bylo?“ zeptal se. Víc cítil, než slyšel, jak polyká hlásky.

„Nic dobrého,“ odvětila; skoro ji neslyšel. „Něco omamného. Dělá to se mnou podivné věci.“

Jo, pomyslel si Thomas. Něco divného. Místnost se kolem něho začala točit, mnohem rychleji, než aby to mohlo mít na svědomí jejich pomalé tancování. Lidem jako by se protahovaly obličeje, když se smáli, jejich ústa se změnila v široce otevřené černé díry. Hudba zpomalila a zhoustla, zpívající hlas se prohloubil a začal znít protahovaně.

Brenda od něho odtáhla hlavu a rukama si stiskla spánky. Hleděla na něho, ale její oči jako by sebou cukaly. Vypadala nádherně. Krásněji než všechno, co do té chvíle spatřil. Všechno kolem nich zaniklo ve tmě. Mozek se mu vypínal a on to věděl.

„Možná je to tak lepší,“ řekla. Slova, která říkala, neodpovídala jejím rtům. Obličej se jí

pohyboval v kruhu, jako by nebyl vůbec spojený s jejím krkem. „Třeba bychom mohli zůstat s nimi. Třeba bychom mohli být šťastní, dokud nebudeme totálně odepsaní.“ Nato se usmála. Byl to znepokojivý, znechucující úsměv. „Potom mě můžeš zabít.“

„Ne, Brendo,“ řekl, ale jeho hlas se zdál být milion kilometrů daleko, jako by přicházel z nekonečného tunelu. „Nedělej…“

„Dej mi pusu,“ vybídla ho. „Dej mi pusu, Tome.“ Její ruce mu stiskly obličej silněji. Začala ho stahovat dolů k sobě.

„Ne,“ vzepřel se jí.

Tma ho mezitím pohltila skoro úplně. „Ty nejsi… ona.“ Jeho hlas, jakoby z dálky. Pouhá ozvěna.

„Nikdy bys nemohla být ona.“

V dalším okamžiku odpadla a jeho mozek udělal totéž.

38. KAPITOLA

Thomas se probudil do tmy. Bylo to, jako by ho vsadili do nějakého středověkého mučícího zařízení a ze všech stran mu do lebky pomalu zaráželi hřebíky.

Zasténal. Byl to nejistý, strašlivý zvuk, který bolest v jeho hlavě jedině zesílil. Přinutil se zůstat zticha a pokusil se zvednout ruku, aby si sáhl –

Jeho ruce se odmítaly pohnout. Něco je drželo, něco, co mu lepkavě svíralo zápěstí. Izolační páska.

Pokusil se vykopnout nohama. Ale taky je měl spoutané. Jeho snažení zvedlo další vlnu bolesti, která se prohnala jeho hlavou a tělem; ztratil sílu a tiše zasténal. Napadlo ho, jak dlouho asi byl v bezvědomí.

„Brendo?“ zašeptal. Nedostal žádnou odpověď. Pak se rozsvítilo.

Světlo bylo jasné a bodavé. Pevně zavřel obě oči a pak jedno otevřel jen natolik, aby se mohl mžouravě rozhlédnout. Stáli před ním tři lidé, ale jejich obličeje byly ve stínu, zdroj světla byl až za nimi.

„Vstávat, vstávat,“ promluvil chraplavý hlas. Někdo se zahihňal.

„Dal by sis ještě trochu té ohnivé šťávy?“ To byla žena. Stejná osoba se znovu zahihňala.

Thomas konečně přivykl světlu a otevřel oči dokořán. Seděl v dřevěném křesle. Široká šedá izolační páska mu pevně poutala zápěstí k područkám a kotníky k nohám křesla. Před ním stáli dva muži a jedna žena. Blonďák. Vysoký a ošklivý. Oháňka.

„Proč jste mě jednoduše něčím nepraštili už v té uličce?“ zeptal se Thomas.

„Nepraštili?“ podivil se Blonďák. Jeho hlas se předtím nezdál být chraplavý; zněl, jako by posledních několik minut vyřvával na tanečním parketu. „Za koho nás máš, za nějaký mafiánský klan

z dvacátého století? Kdybysme tě chtěli praštit, bylo by už po tobě a tvá krvácející mrtvola by se válela na ulici.“

„My tě nechceme zabít,“ skočila mu do řeči Oháňka. „Maso by se tím zkazilo. Rádi své oběti jíme, když ještě dýchají. Sníme co nejvíc, než vykrvácejí. Nevěřil bys, jak to chutná šťavnatě a… sladce.“

Vysoký a ošklivý se zasmál, ale Thomas nedokázal poznat, jestli to Oháňka myslí vážně. V každém případě ho to vyděsilo.

„Ona si dělá legraci,“ promluvil Blonďák. „Jiné lidi jsme snědli jenom tehdy, když byla situace totálně zoufalá. Lidské maso chutná jako prasečí hovínka.“

Vysoký a ošklivý se znovu zahihňal. Nebylo to uchechtnutí ani smích. Hihňání. Thomas nevěřil, že to myslí vážně. Mnohem větší starosti mu dělalo, že podle všeho jsou duševně… mimo.

Blonďák se poprvé za dobu, co ho Thomas znal, usmál. „Další vtip. Tolik jsme ještě nezraplovatěli.

Ale vsadil bych se, že lidi moc dobře nechutnají.“ Vysoký a ošklivý a Oháňka přikývli.

Páni, těmhle lidem vážně začíná hrabat, pomyslel si Thomas. Z míst nalevo od sebe uslyšel tlumené zasténání a podíval se tam. Brenda byla v koutě místnosti, spoutaná stejně jako on, jen měla páskou přelepená i ústa. Napadlo ho, že možná kladla větší odpor, než upadla do bezvědomí. Vypadalo to, jako by se teprve teď probírala. Když si všimla trojice raplů, poposedla a zavrtěla sebou na křesle. Přes zalepená ústa jí uniklo zasténání. V očích se jí rozhořel oheň.

Blonďák na ni ukázal. Nějakým kouzlem se objevila jeho pistole. „Zavři hubu. Zavři hubu, nebo tvůj mozek rozstříknu po zdi!“

Brenda přestala. Thomas čekal, že začne pofňukávat, brečet nebo tak něco. Ale ona nic takového neudělala a jemu okamžitě přišlo hloupé, že ho něco takového vůbec napadlo. Dokázala už, jak je tvrdá.

Blonďák nechal pistoli klesnout k boku. „Tak je to lepší. Panebože, měli jsme ji zabít hned, když tam dole začala tak vřískat. A kousat.“ Podíval se na předloktí, kde rudě zářil oblouk podlitiny.

„Patří k němu,“ prohlásila Oháňka. „Zatím ji zabít nemůžeme.“

Blonďák odtáhl židli od protější stěny a posadil se jen asi metr před Thomase. Ostatní následovali jeho příklad. Viditelně se jim ulevilo, jako by na svolení čekali celé hodiny. Blonďák si položil pistoli na stehno, hlavní namířenou přímo na Thomase.

„Fajn,“ řekl muž. „Je toho dost, o čem si potřebujeme promluvit. A taky s tebou nehodlám absolvovat obvyklé opičárny. Jestli budeš blbnout, odmítneš odpovídat nebo tak něco, prostřelím ti nohu.

Potom druhou. Potřetí koupí tvoje kamarádka kulku do obličeje. Myslím, že někam rovnou mezi oči. A vsadím se, že uhodneš, co se stane, až mě naštveš počtvrté.“

Thomas přikývl. Chtěl si myslet, že je tvrdý, že se těmhle raplům dokáže postavit. Ale zdravý rozum zvítězil. Byl připoutaný páskou ke křeslu, žádné zbraně, žádní spojenci, nic. I když po pravdě řečeno ani neměl co skrývat. Byl ochotný odpovědět na všechno, na co se ho ten muž zeptá. Bez ohledu na to, co se nakonec bude dít, o žádné kulky v nohách nestál. A pochyboval, že ten chlap blufuje.

„První otázka,“ promluvil Blonďák. „Kdo jsi a proč je tvoje jméno na cedulích po celým tomhle zavšiveným městě?“

„Jmenuju se Thomas.“ Jakmile to bylo venku, Blonďákova tvář se zkřivila hněvem. Thomas si uvědomil hloupou chybu, kterou udělal, a pospíšil si, aby ji napravil. „To už jste věděli. To, jak jsem se sem dostal, je hodně divný příběh a pochybuju, že byste mu uvěřili. Ale přísahám, že mluvím pravdu.“

„Ty ses sem nedostal bergem jako my ostatní?“ zeptala se Oháňka.

„Bergem?“ Thomas nevěděl, co to znamená, ale jenom zavrtěl hlavou a pokračoval. „Ne. Vyšli jsme z nějakého podzemního tunelu dobrých padesát kilometrů na jih. Předtím jsme prošli něčím, co se jmenovalo PlaniTrans. A ještě předtím –“

Blonďák zvedl ruku. „Zadrž, zadrž, zadrž,“ řekl. „Už bych tě byl střelil, ale to sis nemohl vymyslet.“

Thomas nechápavě svraštil čelo. „Proč ne?“

„Byla by pitomost zkoušet, jestli ti projde tak evidentní lež. Tak vy jste prošli přes PlaniTrans?“ Bylo na něm vidět, jak je překvapený.

Thomas zalétl pohledem k ostatním raplům. Oba měli ve tváři podobné šokované výrazy. „Jo. Proč je tak těžké tomu uvěřit?“

„Máš představu, jak je planární transport drahý? Na veřejnost s ním přišli těsně před slunečními erupcemi. Mohli si ho dovolit jenom vlády a miliardáři.“

Thomas pokrčil rameny. „Vím, že peněz mají spoustu, a ten člověk o tom tak mluvil. Jako o PlaniTransu. Taková šedá stěna, která štípe jako led, když se jí projde.“

„Který člověk?“ zeptala se Oháňka.

Thomas ještě pořádně ani nezačal a už měl v hlavě zmatek. Jak se dá něco takového vyprávět?

„Myslím, že byl ze ZLOSINu. Nutí nás absolvovat nějaký experiment nebo test. Vážně nevím všechno. Vzpomínky… nám vymazali. Některé se mi vrátily, ale všechno ne.“

Blonďák v prvním okamžiku nezareagoval, jenom tam seděl a hleděl na něho. Skoro

hleděl skrz něho, na zeď za jeho zády. Nakonec řekl. „Býval jsem právník. Předtím, než sluneční erupce a tahle nemoc všechno zničily. Poznám, když někdo lže. Byl jsem ve svém oboru hodně dobrý.“

Thomas se kupodivu uvolnil. „V tom případě víte, že já ne-“

„Jo, vím to. Chci slyšet všechno. Začni vyprávět.“

A Thomas začal. Nedovedl říct proč, ale připadalo mu to správné. Instinkty mu říkaly, že tihle raplové jsou na tom stejně jako všichni ostatní – poslali je sem prožít posledních několik hrůzných let,

v nichž budou podléhat erupci. Jediné, o co jim šlo, bylo najít nějakou výhodu, nalézt cestu ven, jak by to udělal každý. A potkat někoho, kvůli komu jsou po celém městě rozvěšeny zvláštní cedule, byl skvělý první krok. Kdyby byl Thomas na jejich místě, nejspíš by dělal totéž. Jen pokud možno beze zbraně

a spoutávání.

Bylo to jen předchozího dne, co odvyprávěl většinu svého příběhu Brendě, a teď jej podal do značné míry stejně. Labyrint, útěk, ubikace. Úkol překonat Spáleniště. Dal si obzvlášť záležet, aby to znělo velice důležitě, a zdůraznil, že na konci je čeká lék. Jelikož ztratili šanci, že jim s překonáním města pomůže Jorge, možná by to s těmihle lidmi mohl zkusit znovu. Vyjádřil také znepokojení nad osudem ostatních Placerů, ale když se zeptal, jestli je náhodou neviděli – anebo velkou skupinu děvčat –, odpověď zněla ne.

Znovu moc nemluvil o Terese. Prostě nechtěl riskovat, že ji nějakým způsobem ohrozí, i když netušil, jak by to mohl mluvením o ní udělat. Taky trochu zalhal o Brendě. Tedy, nikdy nezalhal přímo. Jenom to podal tak, aby to vyznělo, že s ním byla od začátku.

Když skončil u toho, jak se v uličce setkal s trojicí, kterou měl před sebou, zhluboka se nadechl a poposedl v křesle. „Mohli byste mi teď sundat tu pásku, prosím?“

Jeho pozornost upoutal prudký pohyb ruky Vysokého a ošklivého. Když se na ni podíval, zjistil, že se mu v ní náhle objevil velice ostrý, blyštivý nůž. „Co myslíš?“ zeptal se Blonďáka.

„Jasně, proč ne?“ Po celou dobu vyprávění zachovával kamenný obličej a nedal zatím vůbec najevo, jestli historce věří.

Vysoký a ošklivý pokrčil rameny, vstal a došel k Thomasovi. Právě se k němu sklonil, nůž natažený před sebe, když se venku nahoře strhl nějaký rozruch. Uslyšel rány do stropu, po nichž následovalo několik výkřiků. Potom to znělo, jako by proběhla stovka lidí. Horečné kroky, skákání a pak další rány.

Další výkřiky.

„Nejspíš nás našla jiná skupina,“ řekl Blonďák, náhle bledý v obličeji. Vstal a dal znamení ostatním dvěma, aby ho následovali. O několik sekund později byli pryč, zmizeli po schodech nahoře ve stínech. Nějaké dveře se otevřely a zase zavřely. Chaos nahoře pokračoval.

Všechno to dohromady vyděsilo Thomase tak, že z toho málem přišel o rozum. Podíval se na Brendu, která seděla naprosto nehybně a poslouchala. Konečně se mu podívala do očí. Jak měla stále zalepená ústa, mohla tak nanejvýš povytáhnout obočí.

Nelíbilo se mu, jaké mají vyhlídky, když jsou ponecháni takto, připoutaní ke křeslům. Proti někomu jako pan Nos neměl nikdo z raplů, které tu noc potkal, nejmenší šanci. „Co když tam nahoře je banda totálně odepsaných raplů?“ zeptal se.

Brenda přes pásku něco zamumlala.

Thomas napnul všechny svaly a začal s křeslem po kousíčcích poskakovat k místu, kde seděla.

Urazil zhruba metr, když zvuky boje a dunění najednou ustaly. Ztuhl a zvedl oči ke stropu.

Několik sekund se nedělo nic. Pak po podlaze nahoře šouravě přešly kroky, možná dvoje. Ozvala se hlasitá rána. Pak další. Ještě jedna. Thomas si představil těla házená na zem.

Dveře na horním konci schodů se otevřely.

Bylo slyšet, jak dolů běží kroky, rázné a těžké. Všechno se utápělo ve stínu a Thomasovo tělo zaplavila mrazivá panika, jak tak čekal, kdo ze schodů sejde.

Konečně někdo vyšel na světlo.

Minho. Špinavý a zakrvácený, se spáleninami na obličeji. V obou rukou měl nože. Minho.

„Vypadáte, že si tu hovíte,“ prohlásil.

39. KAPITOLA

Přes všechno, čím prošel, si Thomas nedokázal vzpomenout, kdy se mu naposledy tak nedostávalo slov. „Co… jak…“ vykoktal ve snaze dostat ze sebe aspoň něco.

Minho se usmál. Byl to velice příjemný pohled. Obzvlášť s ohledem na to, jak strašně vypadal.

„Právě jsme vás našli. Mysleli jste si, že téhle bandě frasáků dovolíme, aby vám něco udělali? Mám to u vás, to si pište.“ Došel k němu a začal přeřezávat pásku.

„Jak to myslíš, že jste nás právě našli?“ Thomas měl takovou radost, že měl chuť se hihňat jako idiot. Nejen že byli zachráněni, ale jejich přátelé byli živí. Byli živí!

Minho pokračoval v řezání. „Jorge nás vedl přes město – vyhýbal se raplům a vyhledával jídlo.“

Skončil s Thomasem a odešel vysvobodit Brendu. Mluvil ale dál, přes rameno. „Včera ráno jsme se rozdělili, zkusili jsme rozhodit sítě a něco vypátrat. Pánvička nakukoval zpoza rohu do té uličky, právě když na vás ti čóni vytáhli bouchačku. Když se vrátil, rozčílilo nás to a začali jsme plánovat přepad ze zálohy. Většina těch frasáků byla vyřízená nebo spala.“

Jakmile měla Brenda pásku přeřezanou, odstrčila se od křesla a protáhla se kolem Minha. Vykročila k Thomasovi, ale zaváhala – nepoznal, jestli je rozčílená, nebo má jenom starosti. Pak ušla zbytek cesty,

a když dorazila k němu, strhla si pásku z úst.

Thomas vstal. V hlavě mu okamžitě znovu spustili permoníci, místnost se s ním zhoupla a udělalo se mu nevolno. Praštil sebou zpátky do křesla. „Páni. Nemáte někdo aspirin?“

Minho se jenom zasmál. Brenda došla na dolní konec schodů, kde zůstala s rukama založenýma stát. Řeč jejího těla jí skutečně něčím dodávala výraz, jako by se zlobila. Potom si vzpomněl, co jí řekl těsně před tím, než ho omamná látka připravila o vědomí.

Do hajzlu, pomyslel si. Řekl jí, že nikdy nemůže být Teresa.

„Brendo?“ promluvil pokorně. „Jsi v pořádku?“ Před Minhem nehodlal za žádnou cenu vytahovat na světlo jejich zvláštní tanec a rozhovor, který se při něm odehrál.

Přikývla, ale neohlédla se po něm. „Nic mi není. Pojďme. Chci vidět Jorgeho.“ Slova jako šlehnutí bičem. Bez emocí.

Thomas zaúpěl. Byl rád, že se může vymluvit na bolest hlavy. Měla na něho vztek, určitě.

I když vztek možná nebylo to správné slovo. Vypadala spíš ublíženě.

Anebo si možná moc domýšlel a jí to bylo úplně jedno.

Minho k němu došel a podal mu ruku. „Hoď sebou, vogo. Hlava nehlava, musíme jít. Nedá se odhadnout, jak dlouho se nám podaří udržet ty frasný zajatce nahoře potichu a v klidu.“

„Zajatce?“ zopakoval Thomas.

„Klidně jim říkej, jak chceš – nemůžeme riskovat a pustit je, dokud nebudeme venku. Tucet našich jich drží v šachu víc než dvacet. A nemají z toho dvakrát radost. Brzo si můžou začít myslet, že si na nás můžou vyšlápnout. Až je přejde kocovina.“

Thomas znovu vstal, tentokrát mnohem pomaleji. Bolest v jeho hlavě se kolébala a tepala jako neúnavný buben. S každým pulsem jako by mu zezadu tlačila na oční bulvy. Zavřel oči a nechal je zavřené, až se věci kolem něho přestaly točit. Zhluboka se nadechl a podíval se na Minha. „Zvládnu to.“

Minho se na něho usmál. „Jsi frajer. Pojďme.“

Thomas následoval přítele ke schodům. Vedle Brendy se zastavil, ale neřekl nic. Minho se po Thomasovi ohlédl s výrazem, který říkal: Co s ní je? Thomas jen nepatrně zavrtěl hlavou.

Minho pokrčil rameny a pak dusavě vyrazil z místnosti a po schodech nahoru, ale Thomas ještě chvilku zůstal pozadu s Brendou. Vypadalo to, že se zatím nechystá odejít. A odmítala se mu podívat do očí.

„Promiň,“ řekl. Litoval necitlivých slov před ztrátou vědomí. „Asi jsem řekl něco, co bylo trochu hnusné –“

Prudce zvedla oči a probodla ho jimi. „Ty myslíš, že mi záleží na tobě a nějaké tvé kamarádce?

Jenom jsem tancovala, snažila jsem se trochu pobavit, než se všechno zvrtlo. Co je, ty si myslíš, že jsem do tebe zamilovaná nebo tak něco? Nemůžu se dočkat dne, kdy mě požádáš, abych se stala tvou raplovskou nevěstou? Vzpamatuj se.“

V jejích slovech bylo tolik hněvu, že Thomas maličko couvl. Bolelo to totiž, jako by mu dala facku.

Dřív než mohl zareagovat, zmizela po schodech nahoru. Bylo slyšet jen těžké oddechování a vzdechy. Teresa mu nikdy nechyběla tolik jako v tom okamžiku. Zkusil na ni telepaticky zavolat. Ale nebyla tam.

Zápach ho udeřil do nosu ještě předtím, než vůbec do sálu, kde předtím tančili, stačil vejít.

Páchlo to jako pot a zvratky. Podlaha byla posetá těly lidí. Někteří spali, někteří se choulili k sobě

a třásli se, někteří dokonce vypadali mrtví. Jorge, Newt a Aris tam byli a hlídali, s vytasenými noži napřaženými před sebe se pomalu otáčeli kolem dokola.

Thomas uviděl Pánvičku a taky ostatní Placery. Tepavou bolest měl v hlavě pořád, ale rozlila se jím vlna úlevy a vzrušení. „Co s vámi bylo, kluci? Kam jste se poděli?“

„Hej, to je Thomas!“ zařval Pánvička. „Stejně šerednej a živej jako vždycky!“

Newt k němu došel a upřímně se na něho usmál. „Jsem rád, že nejsi mrtvej, Tommy. Fakticky jsem moc rád.“

„Nápodobně.“ Thomas si s podivnou otupělostí uvědomil, že takovým se jeho život stal. Tak se vítal s lidmi po jednodenním nebo dvoudenním odloučení. „Zvládli to zatím všichni? Kam jste šli? Jak jste se dostali sem?“

Newt přikývl. „Pořád je nás jedenáct. Plus Jorge.

Thomasovy otázky se sypaly rychleji, než na ně někdo stačil odpovídat. „Nějaké stopy po Barkleym a ostatních? Byli to oni, kdo odpálil ten výbuch?“

Odpověděl Jorge – Thomas si všiml, že stojí nejblíž ke dveřím a v ruce má velice ošklivě vyhlížející meč, který momentálně ostřím spočíval na rameni samotného Vysokého a ošklivého. Oháňka byla vedle něho a oba se choulili na zemi. „Od té doby jsme je neviděli. Unikli jsme celkem rychle a oni mají moc velký strach, než aby se pustili hlouběji do města.“

Pohled na Vysokého a ošklivého spustil v Thomasovi malý poplach. Blonďák. Kde byl Blonďák?

Jak by si Minho a ostatní poradili s jeho pistolí? Rozhlédl se, ale nikde v místnosti ho nemohl najít.

„Minho,“ zašeptal Thomas a pak mu ukázal, aby šel blíž. Jakmile byli s Newtem hned vedle něho, naklonil se k nim. „Chlapík s hodně krátkými světlými vlasy. Vypadal jako vůdce. Co se s ním stalo?“

Minho pokrčil rameny a očima vyhledal odpověď u Newta. „Nejspíš utekl,“ odvětil Newt.

„Několika se to podařilo – nedokázali jsme je všechny zastavit.“

„Proč?“ zeptal se Minho. „Dělá ti starosti?“

Thomas se rozhlédl kolem sebe a ztišil hlas ještě víc. „Měl pistoli. Je jediný, u koho jsem viděl něco nebezpečnějšího než nůž. A nebyl zrovna milý.“

„Koho to zajímá?“ prohlásil Minho. „Do hodiny budeme z tohohle pitomýho města venku. A měli bysme jít. Hned.“

Thomasovi to znělo jako nejlepší nápad, jaký za několik posledních dní slyšel. „Jasně, chci odsud vypadnout, než se vrátí.“

Minho poodstoupil a prošel davem. „Poslouchejte!“ zvolal. „Odcházíme. Nezkoušejte nás pronásledovat a nic se vám nestane. Když půjdete za námi, budete mrtví. Celkem jasná volba, nemyslíte?“

Thomas uvažoval, kdy a jak se stalo, že Minho převzal od Jorgeho zpátky vůdcovskou roli. Podíval se po starším muži a všiml si Brendy, která stála mlčky u zdi a upírala oči na podlahu. Měl z toho, co se předchozí noc stalo, hodně nepříjemný pocit. Skutečně ji chtěl políbit. Ale z nějakého důvodu současně cítil odpor. Možná to bylo tou omamnou látkou. Možná to bylo Teresou. Možná to bylo –

„Hej, Thomasi!“ křičel na něho Minho. „Prober se, vogo! Zvedáme kotvy!“

Několik Placerů již vyšlo dveřmi do slunečního světla. Jak dlouho byl působením omamné láky mimo? Celý den? Nebo jen několik hodin, od rána? Vykročil, aby je následoval, ale vedle Brendy se zastavil a maličko ji postrčil. Na okamžik si dělal obavy, že s nimi nepůjde, ale ona jen krátce zaváhala, než zamířila ke dveřím.

Minho, Newt a Jorge čekali, hlídkovali se zbraněmi ve střehu, dokud nebyli venku všichni kromě Thomase a Brendy. Thomas od dveří sledoval, jak tři Placeři couvají a pomalu při tom přejíždějí hroty svých nožů ze strany na stranu. Ale nevypadalo to, že by se někdo chystal rozpoutat nějaký zmatek.

Všichni byli pravděpodobně připravení jít dál, byli jednoduše rádi, že jsou naživu.

Všichni se shromáždili v uličce venku před schodištěm. Thomas zůstal v blízkosti nejvyššího schodu, ale Brenda přešla na druhou stranu skupiny. Odpřisáhl si, že si ji vezme stranou, jakmile budou

v bezpečí někde jinde, a dlouze si s ní promluví. Měl ji rád a chtěl se s ní aspoň přátelit, když nic jiného. Co bylo důležitější, cítil k ní teď do značné míry totéž, co cítil k Chuckovi. Z nějakého důvodu na něho dolehlo, že za ni má odpovědnost.

„– a vyrazit tam.“

Thomas zakroutil hlavou a uvědomil si, že tím, kdo právě mluvil, byl Minho. Lebku mu probodávaly nože bolesti, ale soustředil se.

„Zbývá nějakého půldruhého kilometru,“ pokračoval Minho. „Nakonec není tak těžké se s těmihle raply utkat. Takže pojďme –“

„Hej!“

Ten výkřik se ozval zpoza Thomasových zad, hlasitý a vřískavý, prosycený víc než náznakem šílenství. Thomas se prudce otočil a spatřil Blonďáka, jak stojí dole na posledním schodu, paži nataženou před sebe. V prstech, jejichž klouby byly úplně bílé, držel pistoli, překvapivě jistě a klidně. Mířila přímo na Thomase.

Dřív než se někdo stačil pohnout, vystřelil. Byla to exploze, která rozhoupala úzkou uličku hromovým burácením.

Thomasovo levé rameno rozervala ryzí bolest.

40. KAPITOLA

Náraz Thomase odmrštil dozadu a otočil jím tak, že dopadl na obličej a nosem narazil o zem. Přes bolest a tlumené zvonění v uších se mu podařilo zaslechnout, že zbraň vystřelila ještě jednou.

Následovaly chroptivé zvuky a rány, po nichž se ozval klapot kovu o beton.

Převalil se na záda, přitiskl ruku na místo, kde byl zasažen, a pokusil se sebrat odvahu, aby se na ránu podíval. Zvonění v uších zesílilo a on si jen tak tak koutkem oka všiml, že Blonďáka složili na zem. Kdosi se z něho snažil vymlátit duši.

Minho.

Thomas se konečně podíval dolů na své zranění. To, co spatřil, zdvojnásobilo tepovou frekvenci jeho srdce.

Malou dírkou v košili bylo vidět červenou kaši přímo ve svalu nad podpažní jamkou. Z rány se řinula krev. Bolelo to. Hodně to bolelo. Jestli si myslel, že bolest hlavy, kterou zažil dole, byla krutá, tak tohle bylo jako tři nebo čtyři takové, stlačené do trýznivé spirály přímo v jeho rameni. A šířilo se to do zbytku těla.

Newt byl vedle něj a znepokojeně si ho prohlížel.

„On mě střelil.“ Jednoduše to z něj vypadlo. Nové první místo na seznamu nejpitomějších věcí, které kdy řekl. Ta bolest byla, jako by měl v útrobách oživlé kovové skobičky do sešívačky, které svými malými ostrými hroty bodají a škrábou.

Podruhé za ten den ucítil, jak se mu zatmívá vědomí.

Někdo podal Newtovi košili a on ji Thomasovi přitiskl na ránu. Způsobilo to, že jím proběhla další vlna agónie. Vykřikl a bylo mu jedno, jak slabošsky to zní. Takovou bolest ještě nikdy v životě nezažil.

Svět kolem něho o dalších několik stupňů potemněl.

Omdli, vybízel sám sebe. Prosím tě, omdli, ať to přestane.

Z dálky se znovu ozvaly hlasy, tak jako ten jeho na tanečním parketu, když požil tu omamnou látku.

„Dostanu z něj to svinstvo ven.“ To byl překvapivě Jorge. „Ale budu potřebovat oheň.“

„Tady to udělat nemůžeme.“ Byl to Newt?

„Navrhuju, abysme z tohohle frasáckýho města vypadli.“ Určitě Minho.

„Tak jo. Pomozte mi ho nést.“ Netušil kdo.

Zespodu ho uchopily ruce, chytily ho za nohy. Bolest. Někdo něco řekl o počítání do tří. Bolest.

Bolelo to vážně moc. Raz. Bolest. Dva. Au. Tři!

Zvedl se k obloze a bolest explodovala nanovo, čerstvá a velice krutá.

V tom okamžiku se jeho přání omdlít vyplnilo a temnota spláchla jeho útrapy.

Probudil se. Jeho vědomí obestírala mlha.

Světlo ho oslepovalo; nemohl otevřít oči úplně. Celé jeho tělo sebou škubalo a nadskakovalo, stále byl v pevném sevření rukou. Slyšel dýchání, namáhavé a rychlé. Dusot nohou po zpevněném povrchu.

Někdo křičel, ale on slovům nerozuměl. V dálce bylo slyšet šílené vřískání raplů. Natolik blízko, aby to mohli být pronásledovatelé.

Horko. Vzduch spaloval.

Rameno měl v jednom ohni. Bolest jím cloumala jako série jedovatých explozí a on znovu uprchl do temnoty.

Pootevřel oči.

Tentokrát bylo světlo mnohem méně intenzivní. Zlatá zář soumraku. Ležel na zádech a pod sebou měl tvrdou zem. Do kříže se mu zarýval nějaký kámen, ale v porovnání s pálením v rameni to bylo jako pohlazení. Lidé byli nahrnutí kolem něho a mluvili úsečným, napjatým šepotem.

Skřehotavé zvuky raplů se vzdálily. Neviděl nic než oblohu nad sebou, žádné budovy. Bolest v rameni. Ach, ta bolest.

Někde blízko šlehal a praskal oheň. Cítil na těle závany žáru, horký vítr v horkém vzduchu. Někdo řekl: „Raději ho přidržte. Za nohy a za ruce.“

Vědomí se mu nadále vznášelo v mlze, ale ta slova nezněla dobře.

Zahlédl záblesk světla na něčem stříbrném, odraz slábnoucího slunce na… noži? Zářilo rudě?

„Bude to bolet jak čert.“ Netušil, kdo to řekl.

Uslyšel sykot. Okamžik nato mu v rameni explodovalo milion tun dynamitu. Vědomí se s ním potřetí rozloučilo.

Cítil, že tentokrát uběhla dlouhá doba. Když znovu otevřel oči, hvězdy zářily z tmavé oblohy jako denní světlo prosvítající skrz špendlíkové dírky. Někdo ho držel za ruku. Zkusil otočit hlavu, aby se tam podíval, ale páteří mu z toho pohybu projela čerstvá vlna agónie.

Nepotřeboval se dívat. Byla to Brenda.

Kdo jiný by to byl? Navíc ta ruka byla drobná a hebká. Určitě Brenda.

Předchozí intenzivní bolest vystřídalo něco jiného. V jistých ohledech se teď cítil hůř. Vnitřním fungováním jeho těla se rozlezlo něco, co se podobalo nemoci. Jakýsi hlodavý, svědivý hnus. Cosi odporného, jako by se mu v žilách, v dutinách kostí a mezi svaly svíjeli červi. Užírali ho.

Bolelo to, ale teď to byla jiná bolest. Hluboká a syrová. Břicho, bublavé a nejisté. Oheň v žilách. Nevěděl, jak to poznal, ale byl si tím jistý. Něco bylo špatně.

V hlavě mu vyskočilo slovo infekce a už tam zůstalo. Odpadl.

Ráno probudil Thomase východ slunce. První, co si uvědomil, bylo to, že Brenda už ho nedrží za ruku. Potom zaznamenal na kůži chladivý vzduch časného rána, který mu poskytl kratičký okamžik něčeho příjemného.

Vzápětí si plně uvědomil pulsující bolest, která stravovala jeho tělo, uhnízděná v každičké molekule. Už to nijak nesouviselo s ramenem a ránou po kulce. Něco strašného se pokazilo v celém jeho

systému.

Infekce. Znovu to slovo.

Netušil, jak překoná dalších pět minut. Anebo další hodinu. Jak mohl vydržet celý den? Pak usne

a všechno to začne znovu? Zacloumalo jím zoufalství, černá zející prázdnota, která ho hrozila stáhnout do strašlivé propasti. Zasáhla ho vlna šílenství prostoupeného panikou. Utopila všechno, i bolest.

Potom se začaly dít bizarní věci.

Ostatní to uslyšeli dřív než on. Minho a všichni se najednou zvedali, po něčem pátrali, mnozí prohledávali oblohu. Oblohu? Proč by to dělali?

„Někdo – domníval se, že Jorge – zakřičel slovo berg.

Pak to uslyšel i Thomas. Hluboký hukot plný temných ran. Než si stačil uvědomit, co se děje, zvuk zesílil a zanedlouho to působilo, jako by měl ten rachot v hlavě. Drnčela mu z něj čelist a ušní bubínky, projížděl mu páteří dolů. Vytrvalé, rovnoměrné dunění, jakoby z největších bubnů na světě; a pod tím vším silný hukot těžké techniky. Zvedl se vítr a Thomas se v prvním okamžiku vylekal, že znovu začíná bouřka, ale obloha byla dokonale modrá. Nebylo vidět ani obláček.

Hluk jeho bolest zhoršoval, nutil ho k tomu, aby začal znovu ztrácet vědomí. Ale vzepřel se tomu, protože zoufale chtěl zjistit zdroj těch zvuků. Minho něco zakřičel a ukázal k severu. Bolest, která Thomase sužovala, byla tak silná, že se nedokázal otočit a podívat se tam. Vítr zesílil, v nárazech se přes něho přeháněl a škubal mu oblečením. Prach vířil a zakaloval vzduch. Najednou byla Brenda znovu vedle něho a tiskla mu ruku.

Naklonila se k němu, až byl její obličej jen několik centimetrů nad tím jeho. Vlasy jí poletovaly do všech stran.

„Promiň,“ řekla, i když ji skoro neslyšel. „Nechtěla jsem – já přece vím, že ty…“ Zapátrala po slovech a odvrátila zrak.

O čem to mluvila? Proč mu neřekla, co dělá ten strašný hluk! Měl tak hrozné bolesti…

Po obličeji se jí rozšířil výraz zvláštního zděšení. Vytřeštila oči, nechala poklesnout bradu. A pak ji najednou odstrkovali dva…

Thomas propadl panice. Dva lidé, navlečení do nejpodivnějších obleků, jaké kdy viděl. Z jednoho kusu, volné, tmavě zelené – přes prsa písmena, která nedokázal přečíst. Tváře jim zakrývaly ochranné brýle. Ne, to nebyly brýle. Nějaká plynová maska. Vypadali ohavně a mimozemsky. Vypadali nebezpečně, jako nějaký obří, šílený, lidožravý hmyz zabalený do plastu.

Jeden z nich chytil jeho nohy v kotnících. Druhý dal ruce pod něho a uchopil ho v podpaží. Thomas vykřikl. Když ho začali zvedat, jeho tělem se rozproudila bolest. Už si na ta muka skoro zvykl, ale teď to bylo ještě horší. Bolelo to příliš, než aby kladl odpor, a tak zůstal malátně viset.

Nato se dali do pohybu, začali ho odnášet, a Thomasovi se poprvé podařilo zaostřit pohled natolik, že přečetl písmena na hrudi osoby u jeho nohou.

ZLOSIN.

Tma hrozila, že ho znovu uchvátí. Nechal ji, ale bolest šla s ním.

41. KAPITOLA

Znovu ho probudilo oslnivé bílé světlo – a tentokrát mu zářilo shora přímo do očí. Okamžitě poznal, že to není slunce – bylo jiné. Navíc svítilo zblízka. Přestože oči hned zase pevně zavřel, tmou pod víčky dál plula světelná stopa žárovky.

Slyšel hlasy – podobné spíš šepotu. Nerozuměl ani slovo. Byly příliš tiché, těsně za hranicí, kdy

zůstávaly nesrozumitelné.

Slyšel také cinkání a klepání kovu o kov. Tiché zvuky, a jeho v první chvíli napadlo, že jsou to lékařské nástroje. Skalpely a ty tyčinky se zrcátky na konci. Tyto obrazy vypluly z kalných vod jeho paměťové banky a přibraly k sobě to světlo, které již znal.

Odvezli ho do nemocnice. Nemocnice. Poslední věc, jejíž existenci si ve Spáleništi dovedl představit. Anebo byl přepraven někam pryč? Daleko pryč? Možná PlaniTransem?

Přes světlo se mihl stín a Thomas otevřel oči. Někdo se na něj shora díval, navlečený do stejně bizarní výstroje jako ti, kteří ho sem přinesli. Plynové masky, nebo co to bylo. Obrovské brýle. Za ochrannými skly uviděl tmavé oči zaostřené na něho. Oči ženy, i když nevěděl, jak to poznal.

„Slyšíš mě?“ zeptala se. Ano, byla to žena, třebaže maska její hlas tlumila.

Thomas se pokusil přikývnout, ale nevěděl, jestli se mu to ve skutečnosti podařilo, nebo ne.

„Tohle se nemělo stát.“ Maličko odtáhla hlavu a podívala se jinam, což Thomase přivedlo

k myšlence, že tato poznámka nebyla určena jemu. „Jak se do města dostala funkční pistole? Máte nějakou představu, kolik rzi a sajrajtu muselo na té kulce být? O bakteriích ani nemluvě.“

Její hlas zněl velice rozzlobeně.

Nějaký muž jí odpověděl: „Nechte si ty řeči a dodělejte to. Musíme ho poslat zpátky. Rychle.“ Thomas skoro neměl čas zpracovat, co říkají. Z ramene mu vytryskla nová bolest, nesnesitelná. Kdovípokolikáté ztratil vědomí.

Znovu vzhůru.

Něco bylo špatně. Nedokázal poznat co. Ze stejného místa nahoře svítilo stejné světlo; tentokrát se podíval stranou, místo aby zavřel oči. Mohl tak vidět víc, lépe zaostřit. Stříbrné čtverce stropních kachliček, ocelové zařízení plné nejrůznějších číselníků, tlačítek a monitorů. Nic z toho nedávalo smysl.

Pak mu to došlo. Došlo mu to s takovým šokem a ohromením, až skoro nevěřil, že to může být pravda.

Necítil bolest. Žádnou. Vůbec nic.

Kolem něho nestáli žádní lidé. Žádné šílené zelené skafandry mimozemšťanů, žádné ochranné brýle, žádné skalpely trčící z jeho ramene. Zdálo se, že je sám, a absence bolesti byla totální blaho. Nevěděl, že je možné cítit se tak dobře.

Nebylo. Musela to být nějaká omamná látka. Usnul.

Když uslyšel tiché hlasy, pohnul se, třebaže k němu doléhaly přes opar uměle navozeného omámení. Nějakým způsobem měl dost rozumu, aby nechal oči zavřené a zkusil, jestli by se o těchto lidech,

kteří se ho zmocnili, nemohl něco dozvědět. O lidech, kteří ho zřejmě dali dohromady a zbavili jeho tělo infekce.

Hovořil nějaký muž. „Víme jistě, že se tím nic nepodělá?“

„Vidím to optimisticky.“ To promluvila žena. „Tak optimisticky, jak to jde. Když nic jiného, může to v podmínkách smrtící zóny iniciovat strukturu, kterou jsme nečekali. Že by bonus? Nedovedu si

představit, že by to jeho nebo kohokoli jiného obrátilo směrem, který by zabránil vzniku jiných struktur, jež hledáme.“

„Dobrý bože na nebesích, doufám, že máš pravdu,“ odpověděl muž.

Pak promluvila další žena. Měla vysoký, skoro až křišťálově čistý hlas. „Kolik z těch, kteří zůstali, jsou podle vás ještě životaschopní kandidáti?“ Řekla to tak, jako by poslední slovo mělo na začátku velké písmeno – Kandidáti. Ve svém zmatku se snažil vydržet bez hnutí a poslouchat.

„Zbývají nám čtyři nebo pět,“ odpověděla první žena. „Tady Thomas je naše zdaleka největší naděje. Reaguje na proměnné opravdu bystře. Počkejte, myslím, že jsem zahlédla, jak se mu hýbou oči.“

Thomas znehybněl a pokusil se hledět přímo před sebe do tmy svých očních víček. Bylo to těžké, ale donutil se dýchat pravidelně, jako by spal. Nevěděl přesně, o čem ti lidé mluví, ale zoufale chtěl slyšet víc. Věděl, že potřebuje slyšet víc.

„Koho to zajímá, jestli poslouchá?“ zeptal se muž. „Nemohl pochopit tolik, aby to jeho reakce tak či onak ovlivnilo. Pomůže mu, když bude vědět, že jsme udělali obrovskou výjimku, abychom z něho tu infekci dostali. Že ZLOSIN udělá, co je třeba, když je to nutné.“

Žena s vysokým hlasem se zasmála. Byl to jeden z nejpříjemnějších zvuků, jaké kdy Thomas slyšel.

„Jestli posloucháš, Thomasi, tak se moc neraduj. Chystáme se tě vyklopit přesně tam, odkud jsme tě vzali.“

Omamné látky, které kolovaly Thomasovými žilami, jako by se vzedmuly a on ucítil, jak se ho zmocňuje blaženost. Pokusil se otevřít oči, ale nešlo to. Dřív než odpadl, zaslechl ještě poslední slova té první ženy. Byla velice zvláštní.

„Sám bys chtěl, abychom to udělali.“

42. KAPITOLA

Ti záhadní lidé dodrželi slovo.

Když Thomas znovu přišel k sobě, visel ve vzduchu, pevně přivázaný k látkovým nosítkům s madly, která se kolébala sem a tam. Zatímco byl spouštěn z čehosi obrovského, drželo ho silné lano připevněné ke kruhu z modrého kovu, a operaci po celou dobu provázela stejná exploze hukotu a těžkých ran, které slyšel, když si pro něho přišli. Vyděšeně se chytil okrajů nosítek.

Nakonec ucítil jemný náraz, načež se kolem něj objevilo milion tváří. Minho, Newt, Jorge, Brenda, Pánvička, Aris a ostatní Placeři. Lano, které ho drželo, se odpojilo a vymrštilo se do vzduchu. Pak, téměř ve stejném okamžiku, se plavidlo, z něhož byl spuštěn, vyhouplo vzhůru a zmizelo v jasu slunce přímo nad hlavou. Zvuky jeho motorů zeslábly a zanedlouho bylo pryč úplně.

Pak spustili všichni najednou.

„Co to mělo znamenat?“

„Jsi v pořádku?“

„Co s tebou dělali?“

„Kdo to byl?“

„Užil sis to v bergu?“

„Co dělá rameno?“

Thomas to všechno ignoroval a pokusil se vstát, ale zjistil, že provazy, které ho poutají k nosítkům, ho na nich stále pevně drží. Očima vyhledal Minha. „Mohl bys mi trochu pomoct?“

Zatímco Minho a několik dalších pracovali na jeho vysvobození, Thomasovi bleskla hlavou znepokojivá věc. Lidé ze ZLOSINu se na jeho záchranu objevili velice rychle. Podle toho, co říkali, to bylo něco, co neměli v plánu, ale stejně to udělali. Což znamenalo, že je sledují a mohou se vynořit, aby je zachránili, kdykoli se jim zachce.

Ale až doteď to neudělali. Kolik lidí v posledních několika dnech zemřelo, když ZLOSIN stál opodál a díval se? A proč v Thomasově případě taková změna, jen proto, že byl postřelen rezavou kulkou?

Měl toho hodně k přemýšlení.

Jakmile byl volný, vstal a protáhl si svaly. Odmítl při tom brát na vědomí druhou salvu otázek, která se na něho sesypala. Den byl krutě horký a on si při protahování těla uvědomil, že kromě nepatrného

píchání v rameni necítí žádnou bolest. Když pohlédl dolů, uviděl, že má na sobě čisté oblečení a levé rameno košile se mu nadouvá obvazem. Jeho myšlenky ale okamžitě přelétly k něčemu jinému.

„Co děláte venku, lidi? Spálí vám to kůži!“

Minho neodpověděl, jenom ukázal někam za sebe. Thomas se tam podíval a spatřil velice vetchou chatrč. Byla postavená z vyschlého dřeva, které působilo dojmem, že se může v kterémkoli okamžiku rozpadnout na prach, byla však dost velká, aby poskytla úkryt všem, kteří tam byli.

„Měli bysme se tam vrátit,“ řekl Minho. Thomas si uvědomil, že museli vyběhnout jen proto, aby viděli, jak je spouštěn z obrovského létajícího… bergu? Jorge to nazval berg.

Skupinka se loudavě odebrala do přístřešku. Thomas jim řekl nejmíň desetkrát, že jim všechno vysvětlí od začátku do konce, jakmile si sednou. Brenda ho vyhledala a šla vedle něho. Ruku mu ale nepodala. Thomas přesto pocítil nejistou úlevu. Také nic neříkala, mlčela stejně jako on.

Žalostné město raplů leželo několik kilometrů daleko, krčilo se v celém svém rozkladu a šílenství na jihu. Po nakažených lidech nebylo nikde ani památky. Na severu se teď tyčily hory, vzdálené jen asi den. Skalnaté a mrtvé, stoupaly výš a výš, až končily rozeklanými hnědými štíty. Ostré zářezy do skal dodávaly celému pohoří vzezření, jako by do něj nějaký obr celé dny mlátil sekerou, aby si vybil svůj obří pocit zmaru.

Dorazili do přístřešku, jehož dřevo bylo vyschlé na troud. Vypadalo to, jako by tam stál stovku let – možná ho postavil nějaký farmář v dobách před zpustošením světa. To, jak všechno přestál, byl naprostý zázrak. Ale stačilo by jedno škrtnutí zápalkou a nejspíš by shořel v několika sekundách.

„Tak fajn.“ řekl Minho a ukázal na místo na druhé straně stínu. Ty si sedni tam, udělej si hezky pohodlí a začni povídat.“

Thomas nedokázal uvěřit, jak je mu příjemně – necítil víc než tupou bolest v rameni. A nemyslel si, že v sobě ještě má nějaké utišující prostředky. Ať už to bylo cokoli, co na něho lékaři ze ZLOSINu vyzkoušeli, v tom, co dělali, byli skvělí. Posadil se a počkal, až si před ním najdou své místečko všichni. Seděl na překřížených nohách na horké a prašné zemi. Byl jako učitel, který se připravuje na hodinu – rozmazaný záblesk z jeho minulosti.

Minho si sedl jako poslední, hned vedle Brendy. „Tak jo, vyprávěj nám o svých dobrodružstvích s mimozemšťany v obrovské kosmické lodi.“

„Víš jistě, že je to dobrý nápad?“ zeptal se Thomas. „Kolik máme dní, abychom přešli přes ty hory do bezpečného útočiště?“

„Pět dní, vogo. Ale sám dobře víš, že se v tomhle žáru nemůžeme pustit na žádný výšlap, když se nemáme čím chránit. Budeš nám vyprávět, potom se vyspíme a pak si všichni pořádně mákneme, jak budeme celou noc šlapat. Tak se do toho pusť.“

„Guty,“ řekl Thomas. Uvažoval, co asi dělali v době, kdy byl pryč, ale uvědomil si, že to není zas tak důležité. „Všechny otázky si schovejte až na konec, děti.“ Když se nikdo nezasmál a dokonce ani neusmál, zakašlal a rychle spustil. „Ti, co si pro mě přijeli, byli ze ZLOSINu. Pořád jsem ztrácel vědomí, ale odvezli mě k nějakým doktorům, kteří mě dali perfektně do pořádku. Slyšel jsem, jak říkají něco

o tom, že se to nemělo stát, že ta pistole byla faktor, se kterým nepočítali. Kulka ve mně nastartovala nebezpečnou infekci a oni zřejmě byli hodně přesvědčení, že zatím nepřišel čas, abych umřel.“

Hleděly na něho tváře bez výrazu.

Thomas věděl, že pro ně bude těžké se s tím smířit – dokonce i poté, co jim odvyprávěl všechno.

„Říkám vám jenom, co jsem slyšel.“

Pokračoval, aby to líp vysvětlil. Každý detail toho, co si pamatoval, z té podivné debaty vedle postele, kterou vyslechl. O strukturách v podmínkách smrtící zóny a kandidátech. Další věci

o proměnných. Nic z toho nedávalo valný smysl ani napoprvé a teď, když se snažil vybavit si to slovo od slova, ještě míň. Placeři – plus Jorge a Brenda – měli ve svých tvářích stejný pocit zmaru, jaký cítil i on.

„Tak jo, tím se nám to vážně vyjasnilo,“ prohlásil nakonec Minho. „Určitě to mělo nějakou

souvislost se všemi těmi cedulemi, co o tobě někdo rozvěsil po celém městě.“

Thomas pokrčil rameny. „Těší mě, že máte takovou radost, když mě vidíte naživu.“

„Hele, jestli chceš být vůdce, nemám s tím nejmenší problém. Já jsem rád, že tě vidím naživu.“

„Díky, ale ne. Nech si to.“

Minho na to nic neodpověděl. Thomas nemohl popřít, že ty cedule jsou pro něj těžké břemeno – co to ve skutečnosti znamenalo, že ho ZLOSIN chtěl mít vůdcem? A co s tím měl dělat?

Newt se zvedl. Tvář měl zachmuřenou soustředěním. „Takže my všichni jsme potenciální kandidáti na něco. A smyslem celé té hory plopáků, přes kterou jsme se museli prohrabat, je vytřídit ty, kteří nejsou dost dobří. Ale celá ta záležitost s pistolí a rezavou kulkou z nějakého důvodu nebyla součástí… normálních testů. Nebo proměnných, nebo co to vlastně je. Jestli má Thomas natáhnout brka, nemá se to stát následkem nějaké pitomé infekce.“

Thomas našpulil rty a přikývl. Připadalo mu to jako skvělý souhrn.

„Znamená to, že nás sledují,“ pokračoval Minho. „Tak jako to dělali v Labyrintu. Všiml si někdo, že by tady někde pobíhal břitvoun?“

Několik Placerů zavrtělo hlavou.

„Co je to sakra břitvoun?“ zeptal se Jorge.

Odpověděl mu Thomas. „Malé robotické ještěrky, které nás v Labyrintu špehovaly kamerami.“ Jorge obrátil oči v sloup. „No jasně. Omlouvám se, že jsem se ptal.“

„Labyrint byl určitě nějaké vnitřní zařízení,“ ozval se Aris. „Ale teď už nepřipadá v úvahu, že bychom byli někde uvnitř. I když by asi mohli používat satelity nebo dálkové kamery.“

Jorge si odkašlal. „Čím je vlastně Thomas tak zvláštní? Cedule ve městě, že je pravý vůdce, pak to, jak se sem přihnali a zachránili mu zadek, když si uhnal bolístku.“ Podíval se na Thomase. „Nesnažím se bejt hnusnej, muchacho – jsem jenom zvědavej. Čím jsi lepší než ostatní?“

„Nejsem zvláštní,“ ohradil se Thomas, i když věděl, že něco tají. Jenom nevěděl co. „Slyšel jsi, co řekli. Je spousta způsobů, jak tady můžeme zemřít, ale ta pistole k nim patřit neměla. Myslím, že by zachránili každého, kdo by byl postřelený. Nešlo o mě – tím rušivým elementem byla kulka.“

„Ale stejně,“ odvětil Jorge a ušklíbl se. „Myslím, že odteď se ti budu držet nablízku.“

Propuklo několik dalších diskusí, ale Minho jim nedopřál dlouhého trvání. Trval na tom, že se všichni musejí vyspat, jestli se v noci chystají pochodovat. Thomas si nestěžoval – s každou další sekundou, kdy seděl v tom horkém vzduchu na té horké zemi, ho víc zmáhala únava. Možná to bylo tím, že se jeho tělo ještě zotavovalo, možná to bylo jen žárem. Tak či tak, spánek se u něho hlásil o slovo.

Neměli deky ani polštáře, a tak se Thomas stočil do klubíčka přímo na místě, kde předtím seděl, a hlavu si podložil spojenýma rukama. Nějak se stalo, že Brenda skončila hned vedle něho, i když nic neřekla a určitě se ho nedotkla. Thomas nevěděl, jestli se v ní někdy dokáže vyznat.

Dlouze, pomalu se nadechl, zavřel oči a uvítal odpočinek, uvítal ten těžký pocit dřímoty, který ho začal stahovat do svých hlubin. Zvuky kolem něho jako by zeslábly, vzduch zhoustl. Obestřel ho klid a pak i spánek.

Na obloze pořád plálo slunce, když se mu v hlavě ozval hlas a probudil ho. Dívčí hlas.

Teresa.

Po mnoha dnech totálního mlčení na něho Teresa začala telepaticky mluvit, z ničeho nic ho zasypala přívalem slov.

Tome, vůbec se mi nesnaž odpovídat, jenom poslouchej. Zítra se ti stane něco hrozného. Strašná, příšerná věc. Budeš zraněný a budeš mít obrovský strach. Ale musíš mi věřit. Bez ohledu na to, co se bude dít, co uvidíš, co uslyšíš, nebo co si budeš myslet. Musíš mi věřit. Nebudu s tebou moct mluvit.

Odmlčela se, ale Thomas byl tak vyvedený z míry a tak usilovně se snažil pochopit, co řekla – určitě si to zapamatovat –, že ze sebe nedokázal dostat ani slovo, než znovu spustila.

Musím jít. Nějaký čas se ti neozvu.

Další odmlka.

Dokud nebudeme zase spolu.

Zapátral po něčem, co by řekl, ale její hlas a její přítomnost se vytratily a zanechaly ho znovu prázdného.

43. KAPITOLA

Thomasovi trvalo dlouho, než dokázal znovu usnout.

Nepochyboval o tom, že to byla Teresa. Ani v nejmenším. Stejně jako předtím, když spolu mluvili, vnímal její přítomnost, cítil její emoce. Byla s ním, i když jen tak krátce. A když se zase vytratila, bylo to, jako by se v něm znovu rozevřela ta obrovská prázdnota. Jako by se ode dne, kdy zmizela, ta komora napouštěla pomalu prosakující hustou tekutinou, kterou něco zas kompletně odsálo, když přišla a odešla.

O čem to vlastně mluvila? Stane se mu něco hrozného, ale musel jí důvěřovat? Nedokázal to ve své mysli poskládat natolik, aby v tom našel nějaký smysl. A přestože její varování znělo hrozivě, myšlenky mu neustále utíkaly k té poslední části, že budou znovu spolu. Byl to nějaký pramínek falešné naděje?

Nebo to znamenalo, že podle ní tu špatnou věc nějak překoná a nakonec bude v pořádku? Znovu se s ní shledá? Hlavou se mu honily různé možnosti, ale všechny jako by končily ve skličující slepé uličce.

Den byl jedině čím dál parnější, jak sebou házel a převaloval se, pronásledovaný svými myšlenkami. Už si skoro zvykl, že Teresa je pryč. Stáhl se mu z toho žaludek. Aby to bylo ještě horší, měl pocit, že ji zradil, když dopustil, aby se Brenda stala jeho kamarádkou, když se s ní tak sblížil.

Bylo ironické, že jeho prvním popudem bylo natáhnout ruku k Brendě, probudit ji a promluvit si o tom s ní. Bylo to špatně? Připadal si tak zoufalý a hloupý, že se mu chtělo křičet.

Ideální rozpoložení pro někoho, kdo se snaží znovu usnout v nepříjemném horku. Než se mu to konečně povedlo, slunce se dovleklo do půlky cesty k obzoru.

Pozdě večer, když jím Newt zatřásl, aby se probudil, se cítil o něco líp. Teresina krátká návštěva v jeho hlavě mu teď připadala jako sen. Skoro dokázal uvěřit, že se to nikdy nestalo.

„Spal jsi dobře, Tommy?“ zeptal se Newt. „Co dělá rameno?“

Thomas se posadil a protřel si oči. Sice určitě nespal déle než tři nebo čtyři hodiny, ale byl to spánek hluboký a nerušený. Promnul si rameno, aby je vyzkoušel, a znovu zažil překvapení. „Vážně z něho mám dobrý pocit – trochu bolí, ale moc ne. Nechce se mi ani věřit, že ta bolest byla předtím tak hrozná.“

Newt se ohlédl po Placerech, kteří se připravovali k odchodu, a pak se očima vrátil k Thomasovi.

„Připadá mi, jako bysme spolu moc nemluvili, co jsme vypadli z té podělané ubikace. Asi to bude tím, že nebylo zrovna moc času si sednout a popíjet čaj.“

„Je to tak.“ Thomasovi to z nějakého důvodu připomnělo Chucka a znovu ho zaplavila všechna bolest, kterou cítil při jeho smrti. Což vedlo jedině k tomu, že k lidem, kteří za tím vším stáli, pocítil ještě větší nenávist. Vzpomněl si na Teresin výrok. „Nechápu, jak by ZLOSIN mohl být dobrý.“

„Cože?“

„Vzpomínáš, co měla Teresa napsané na ruce, když se prvně probudila? Věděl jsi o tom vůbec?

Stálo tam, že ZLOSIN je dobrý. Prostě se mi tomu nechce uvěřit.“ Kousavost v jeho hlase nebyla vůbec mírná.

Newt měl na tváři zvláštní úsměv. „Právě ti zachránili kejhák.“

„Jo, jsou to fakt úplní světci.“ Thomas nemohl popřít, že je zmatený. Byla pravda, že mu život zachránili. Zároveň věděl, že pro ně pracoval. Netušil však, co to všechno znamená.

Brenda, která se ve spánku převalovala, se konečně posadila a mohutně zívla. „Dobré ráno. Nebo večer. Vždyť je to jedno.“

„Další den naživu,“ odvětil Thomas. Nato si uvědomil, že Newt možná vůbec netuší, kdo Brenda je. Nevěděl, co se ve skupině od jeho postřelení dělo. „Předpokládám, že jste měli čas, abyste se seznámili. Jestli ne, tak tohle je Newt, Brendo. Newte, to je Brenda.“

„Jo, už se známe.“ Newt se natáhl a dělal, že si s ní třese rukou. „Ale ještě jednou díky, že ses postarala, aby tuhle padavku nikdo neoddělal, když jste si vy dva vyrazili na soukromou párty.“

Brendě se ve tváři mihl nepatrný náznak úsměvu. „Soukromá párty. Jo, nejvíc ze všeho se mi líbil ten okamžik, kdy nám chtěli uřezat nosy.“ Její obličej dostal zvláštní výraz, v němž se rozpačitost mísila se zoufalstvím. „Asi to nebude dlouho trvat a budu k těm magorům patřit i já.“

Thomas nevěděl, co na to říct. „Tvoje stádium nejspíš nebude o moc pokročilejší než naše.

Nezapomeň, že –“

Brenda ho nenechala domluvit. „Jo, já vím. Vezmete mě tam, kde dostanu zázračný lék. Já vím.“ Vstala. Rozhovor pro ni zřejmě skončil.

Thomas se podíval na Newta, který zareagoval pokrčením ramen. Pak, když si klekl, se k němu naklonil a zašeptal. „To je tvoje nová holka? Prásknu to Terese.“

Zahihňal se sám pro sebe a byl pryč.

Thomas tam ještě chvíli seděl, válcovaný tím vším. Teresa, Brenda, jeho přátelé. Varování, které dostal. Erupce. Skutečnost, že na překonání těch hor měli už jen několik dní. ZLOSIN. Neznámo, které na ně čekalo v bezpečném útočišti a v budoucnosti.

Příliš. Bylo toho příliš.

Musel přestat přemýšlet. Měl hlad, a s tím něco udělat mohl. Vstal tedy a vydal se hledat něco k snědku. A Pánvička nezklamal.

Vyrazili v okamžiku, kdy se slunce ponořilo pod obzor a dodalo prašné oranžové krajině barvu skoro až nachovou. Thomas měl křeče a cítil únavu. Nemohl se dočkat, až ze sebe chůzí upustí trochu páry

a uvolní si svaly.

Hory se pomalu proměnily v rozeklané tmavé štíty. Jak šli, rostly čím dál víc. O žádném pořádném podhůří se nedalo mluvit; ploché údolí se jednoduše táhlo pořád dál až tam, kde se země kolmými skalami a strmými svahy vrhla k obloze. Všechno bylo hnědé a šeredné, mrtvé. Thomas doufal, že až dojdou sem, ukáže se jim nějaká zřetelná cesta.

Za pochodu toho nikdo moc nenamluvil. Brenda se držela nablízku, ale mlčela. Nebavila se ani s Jorgem. Thomase štvalo, jak to teď je. Jak se všechno mezi ním a Brendou najednou utápělo

v rozpacích. Měl ji rád, možná víc, než měl rád kohokoli jiného kromě Newta a Minha. A samozřejmě Teresy.

Newt ho vyhledal, když padla tma a jejich jedinými průvodci se staly hvězdy a měsíc. Jejich světlo bylo dostačující – člověk moc nepotřeboval, když byl terén rovný a úplně stačilo kráčet k tyčící se skalní stěně. Vzduch se plnil křupáním jejich kroků o zem.

„Přemýšlel jsem,“ začal Newt.

„O čem?“ Ve skutečnosti to Thomasovi bylo jedno; byl prostě rád, že si může s někým promluvit a pustit z hlavy to, čím se zaobíral on.

„O ZLOSINu. Je ti jasný, že ve tvým případě porušili ty svý pitomý pravidla?“

„Jak to?“

„Tvrdili, že žádný pravidla nejsou. Tvrdili, že máme určitý čas na to, abychom se dostali do toho podělanýho bezpečnýho útočiště, a tím to hasne. Žádný pravidla. Lidi umírají napravo a nalevo, ale pak si přiletí nějakou obludou, aby tobě krk zachránili. Nedává to smysl.“ Odmlčel se. „Neber to tak, že si stěžuju – jsem rád, že jsi naživu. Víš, jak to myslím.“

„Bezva, dík.“ Thomas věděl, že ta připomínka je na místě, ale už ho nebavilo se tím zabývat.

„A pak všechny ty cedule ve městě. Divný.“

Thomas se na Newta podíval. V té tmě přítelovu tvář skoro neviděl. „Copak, snad nezávidíš?“ zeptal se. Snažil se, aby to vyznělo jako žert. Snažil se přehlížet skutečnost, že ty cedule musely být důležité.

Newt se zasmál. „To zrovna, čóne. Jenom by mě hrozně zajímalo, co se to tady vlastně děje. O co tady ve skutečnosti jde.“

„Jo.“ Thomas přikývl. Nemohl víc souhlasit. „Ta ženská říkala, že jen několik z nás má na to, aby byli kandidáti. A opravdu řekla, že já jsem nejlepší kandidát a oni nechtějí, abych umřel na něco, co nebylo v jejich plánech. Ale nevím, co to všechno znamená. Nějak to souvisí se všemi těmi plopáky kolem struktur ze smrtící zóny.“

Asi minutu šli mlčky, než Newt znovu promluvil. „Nejspíš nemá smysl trápit si tím mozek. Co se stane, se prostě stane.“

V tu chvíli nechybělo mnoho, aby mu Thomas prozradil, co mu telepaticky řekla Teresa, ale z nějakého důvodu mu to nakonec nepřišlo jako dobrý nápad.

Zůstal zticha a Newt se nakonec postupně vzdálil, až šel Thomas tmou znovu sám.

Uběhlo několik hodin, než zapředl další rozhovor, tentokrát s Minhem. Vzduchem mezi nimi prolétlo mnoho slov, ale nakonec toho ve skutečnosti moc neřekli. Jen si krátili čas a opakovali tytéž otázky, jimiž se všichni v duchu probrali už milionkrát.

Thomas v nohách trochu cítil únavu, ale nebylo to nic hrozného. Hory byly čím dál tím blíž. Vzduch se citelně ochladil a bylo velice příjemně. Brenda zůstávala mlčenlivá a odtažitá.

Postupovali dál.

Když první známky svítání zbarvily oblohu do sytého odstínu tmavě modré a hvězdy začaly ustupovat přicházejícímu dni, Thomas konečně získal kuráž zajít za Brendou a zavést s ní řeč. O čemkoli. Skály narostly do nebetyčné výše a oči začínaly rozeznávat mrtvé stromy a kusy poházených balvanů. Thomas si byl jistý, že než se slunce vyhoupne nad obzor, dorazí k úpatí hor.

„Ahoj,“ řekl jí. „Jak to zvládají tvoje nohy?“

„Dobře.“ Vyznělo to úsečně, ale krátce nato Brenda promluvila znovu, možná aby se to pokusila odčinit. „A co ty? Vypadá to, že rameno se drží.“

„Nemůžu uvěřit, jak je to v pohodě. Skoro to nebolí.“

„To je dobře.“

„Jo.“ Lámal si hlavu, snažil se vymyslet, co říct. „Víš, ehm, chtěl bych se omluvit za všechny ty divný věci, co se staly. A… za všechno, co jsem řekl. Měl jsem to v hlavě úplně pomotané.“

Podívala se na něho a on v jejích očích zahlédl určitou vlídnost. „Prosím tě, Thomasi. Omlouvat se je to poslední, co potřebuješ.“ Znovu nasměrovala svůj pohled nahoru před sebe. „Jsme prostě jiní. A ty máš navíc tu svou holku. Neměla jsem se tě snažit líbat a všechny ty blbiny.“

„Ve skutečnosti to není moje holka.“ Jakmile to bylo venku, začal toho litovat – ani nevěděl, odkud se to vzalo.

Brenda zareagovala rozzlobeně. „Nedělej ze sebe osla. A neurážej mě. Jestli se tomu chceš bránit“

– odmlčela se, vykouzlila dráždivý úsměv a mávnutím rukou se obsáhla od hlavy k patě –, „tak ať k tomu máš aspoň pořádný důvod.“ Thomas se rozesmál – veškeré napětí a rozpaky z něj rázem spadly. „Jasně. S tvým líbáním to stejně nejspíš nebude žádná sláva.“

Štípla ho do ruky – naštěstí do té zdravé. „Ani nevíš, jak moc se pleteš. To mi věř.“

Thomas se právě chystal říct nějakou hloupost, když se rázem zastavil na místě. Zezadu do něho někdo málem naběhl, klopýtl a na poslední chvíli se mu vyhnul, ale nepoznal, kdo to byl – oči měl

přilepené před sebe a srdce mu dočista ztuhlo.

Obloha značně zesvětlala a k patě horského úbočí zbývalo nějakých sto či dvě stě metrů. V polovině této vzdálenosti jako by se z ničeho nic objevila dívka, zvedla se ze země. A svižným krokem se blížila

k nim.

V ruce držela dlouhou dřevěnou násadu, k jejímuž konci byla provazem připevněna velká, nebezpečně vyhlížející čepel.

Byla to Teresa.

44. KAPITOLA

Thomas dost dobře nevěděl, jak v hlavě zpracovat co vidí. Necítil žádné překvapení nebo radost, že Teresa žije – už to věděl. Den předtím na něho telepaticky promluvila. Ale i tak mu zvedlo náladu, že ji vidí na vlastní oči. Dokud si nevzpomněl na varování, že se stane něco strašného. Dokud si neuvědomil, že drží v ruce oštěp s čepelí.

Ostatní Placeři si jí všimli hned po něm. Krátce nato už proto všichni stáli a s otevřenými ústy hleděli na Teresu, jak pochoduje proti nim, v rukou třímá zbraň a tvář má tvrdou jako kámen. Vypadalo to, že je připravená bodnout, cokoli se pohne.

Thomas udělal krok dopředu. Ve skutečnosti si nebyl jistý, co se chystá udělat. Vzápětí ho ale zarazil další pohyb.

Po obou stranách Teresy se objevily dívky; také ony jako by spadly z nebe. Otočil se, aby se ohlédl.

Byli v obklíčení přinejmenším dvaceti dívek.

A všechny držely zbraně, nejrůznější nože, rezivé meče a zubaté mačety. Několik dívek mělo luky

a šípy, jejichž hroty už výhružně mířily na skupinu Placerů. Thomas pocítil svíravý strach. Teresa mu sice řekla, že se stane něco zlého, ale určitě by těmto lidem nedovolila, aby jim ublížili. Nebo snad ano?

Vzpomněl si na skupinu B. A na své tetování, které říkalo, že ho má skupina B zabít.

Jeho další myšlenky přerušilo, když se Teresa nějakých deset metrů od skupiny zastavila. Její společnice udělaly totéž a vytvořily kolem Placerů nepřerušený kruh. Thomas se znovu otočil, aby to všechno obsáhl zrakem. Každá z návštěvnic zaujímala toporný postoj, mhouřila oči a zbraň držela připravenou před sebou. Luky mu naháněly největší strach – věděl, že on ani ostatní by neměli šanci nic udělat, než by ty šípy vzlétly a našly cíl v něčí hrudi.

Zastavil se, obrácený k Terese. Oči měla zaostřené na něho.

Jako první promluvil Minho. „Co je to za blbiny, Tereso? Hezký způsob, jak se přivítat s dlouho ztracenými kamarády.“

Při zmínce jména Teresa se Brenda prudce otočila a ostře se na Thomase podívala. Úsečně přikývl.

Údiv v její tváři ho z nějakého důvodu rozesmutnil.

Teresa na otázku neodpověděla a skupinu obestřelo podivné ticho. Slunce dál stoupalo, pomaličku se blížilo k bodu, odkud na ně nesnesitelně udeří svým žárem.

Teresa znovu vykročila směrem k nim a zastavila se asi tři metry od místa, kde vedle sebe stáli Minho a Newt.

„Tereso?“ promluvil Newt. „Co to má –“

„Zmlkni,“ řekla Teresa. Nevyštěkla to ani nezakřičela. Řekla to klidně a sebevědomě, což na Thomase zapůsobilo o to děsivěji. „A jestli se kdokoli z vás pohne, luky začnou střílet.“

Teresa zvedla svůj oštěp do hrozivější polohy a začala jím mávat ze strany na stranu. Takto prošla kolem Newta a Minha a mezi ostatními Placery, jako by něco hledala. Došla k Brendě a zastavila se.

Žádná z nich neřekla ani slovo, ale jejich vzájemná nenávist byla dobře vidět. Teresa přešla kolem, ale mrazivý pohled z ní ani na okamžik nespustila.

A pak byla před Thomasem. Snažil se namluvit si, že by tu zbraň proti němu nikdy nepoužila, ale při pohledu na nabroušené ostří čepele nebylo snadné tomu věřit.

„Tereso,“ zašeptal, než se stačil zarazit. Navzdory oštěpu, navzdory tvrdému pohledu v její tváři, navzdory tomu, jak se jí napínaly svaly, jako by se chystala po něm seknout, jediné, co chtěl, bylo natáhnout k ní ruce. Nedokázal se ubránit vzpomínce na polibek, který mu dala. Na pocit, který při tom měl.

Nepohnula se, jenom na něho dál hleděla a její obličej zůstával až na viditelný hněv nečitelný.

„Tereso, co se –“

„Zmlkni.“ Stejný klidný hlas. Rozkazovačný. Vůbec se k ní nehodil.

„Ale co –“

Teresa se rozmáchla, ohnala se po něm násadou svého oštěpu a udeřila ho do pravé strany obličeje.

Lebkou a krkem mu projel výbuch bolesti. Padl do kolen a rukou se chytil místa, kam ho praštila.

„Řekla jsem, že máš zmlknout.“ Sklonila se, chytila ho za košili a škubla s ním nahoru, až se znovu postavil. Změnila držení dřevěné násady, namířila ji přímo na něho. „Jmenuješ se Thomas?“

Vytřeštěně se na ni podíval. Jeho svět se na něj zřítil, i když si připomněl, že ho varovala. Řekla mu, že jí musí věřit, ať se děje, co se děje. „Ty přece víš, kdo jsem –“

Tentokrát se oštěpem ohnala ještě prudčeji a praštila ho tupým koncem z boku do hlavy, přímo do ucha. Bolest byla dvakrát horší než při první ráně; Thomas vykřikl a chytil se za hlavu. Tentokrát však neupadl. „Ty přece víš, kdo jsem!“ zakřičel.

„Tak nebo onak jsem to věděla,“ řekla hlasem, který byl zároveň smířlivý a zhnusený. „Zeptám se tě teď ještě jednou. Jmenuješ se Thomas?“

„Ano!“ zařval na ni. „Jmenuju se Thomas!“

Teresa přikývla a začala před ním couvat, s hrotem čepele znovu namířeným na jeho hruď. Lidé jí uhýbali, jak postupovala skupinou, až se znovu připojila ke kruhu dívek, které je obkličovaly.

„Půjdeš s námi!“ zavolala. „Thomasi. Dělej. Myslete na to, že když se někdo o něco pokusí, začnou létat šípy.“

„Tak to ani náhodou!“ vykřikl Minho. „Nikam ho odvádět nebudete.“

Teresa dělala, jako by ho neslyšela. Dál visela tím zvláštním mžouravým pohledem na Thomasovi.

„Tohle není žádná hloupá hra. Začnu počítat. Pokaždé, když napočítám do násobku pěti, zabijeme šípem jednoho z vás. Budeme v tom pokračovat tak dlouho, než zůstane Thomas jako jediný, a pak si ho stejně odvedeme. Je to na vás.“

Thomas si poprvé všiml, že se Aris chová divně. Stál jen kousek napravo od Thomase a neustále se pomalu otáčel, prohlížel si dívky jednu po druhé, jako by je dobře znal. Ale nějakým způsobem držel jazyk za zuby.

Pochopitelně, uvědomil si Thomas. Jestli tohle opravdu byla skupina B, Aris s nimi byl. Znal je.

„Jedna!“ zvolala Teresa.

Thomas nehodlal riskovat. Vykročil vpřed, protlačil se mezi Placery, až se ocitl na volném prostranství, a pak zamířil přímo k Terese. Poznámek Minha a ostatních si nevšímal. Ničeho si nevšímal. Oči měl přilepené k Terese a snažil se nedávat na sobě znát žádné emoce. Takto šel tak dlouho, že se jejich nosy skoro až dotýkaly, když se zastavil.

Stejně to chtěl, ne? Chtěl být s ní. I přesto, že se nějak obrátila proti němu. I přesto, že s ní lidé ze ZLOSINu manipulovali, tak jako to dělali s Albym a Gallym. Klidně se mohlo stát, že jí znovu vymazali paměť. Nebylo to důležité. Vypadala, že to myslí vážně, a on nemohl riskovat, že někdo zastřelí šípem kteréhokoli z jeho přátel.

„Tak dobře,“ řekl. „Odveďte si mě.“

„Napočítala jsem jenom do jedné.“

„Jo. Takovou já mám kuráž.“

Švihla ho oštěpem tak prudce, že se neudržel a znovu upadl na zem. Čelist a hlava ho bolely, jako by mu v nich doutnal oheň. Když si odplivl, uviděl, jak se v prachu rozstříkla krev.

„Přineste pytel,“ poručila shora Teresa.

Periferně viděl, jak se k němu blíží dvě dívky. Zbraně měly někde schované. Jedna z nich – snědá, ostříhaná skoro dohola – držela velký, roztřepený pytel. Asi půl metru od něho se zastavily. Thomas se zvedl na všechny čtyři, ale měl strach udělat něco víc, aby neschytal další ránu.

„Bereme si ho s sebou!“ křikla Teresa. „Jestli nás někdo bude sledovat, koupí další ránu a začneme po vás střílet. Nebudeme se dvakrát obtěžovat mířením. Prostě necháme šípy létat, jak se jim bude chtít.“

„Tereso!“ ozval se Minhův hlas. „Tos chytila erupci tak rychle? Evidentně jsi už totálně odepsaná.“

Násada oštěpu třískla Thomase do týla; padl na břicho a v prachu jen několik centimetrů od jeho tváře se roztančily černé hvězdičky. Jak mu mohla něco takového udělat?

„Chcete říct ještě něco dalšího?“ otázala se Teresa. Po dlouhém mlčení řekla: „Myslela jsem si, že ne. Přetáhněte přes něho ten pytel.“

Ruce ho hrubě popadly za ramena a otočily ho na záda – svým stiskem se zaryly do rány po kulce tak, že mu poprvé od chvíle, kdy ho ZLOSIN dal dohromady, projela horní polovinou těla hluboká bolest.

Zasténal. Nad sebou měl dvě tváře – dokonce ani nevypadaly zlostně –, jak mu dvojice dívek podržela rozevřený konec pytle přímo nad hlavou.

„Nebraň se,“ řekla ta snědá. Obličej se jí leskl potem. „Nebo to jedině uděláš horší.“

Thomas byl zmatený. Poznal jí z očí a z hlasu, že s ním upřímně soucítí. Její další slova však snad ani nemohla být rozpornější.

„Uděláš líp, když se podřídíš a necháš se od nás zabít. Nijak si nepomůžeš, když cestou protrpíš spoustu bolesti.“

Pytel mu sklouzl přes hlavu a jediné, co viděl pak, bylo šeredné hnědé světlo.

45. KAPITOLA

Manipulovaly s ním na zemi tak dlouho, až nasunuly pytel přes celé jeho tělo. Pak svázaly otevřený konec u jeho nohou provazem, udělaly na něm pevný uzel a konce ovázaly kolem jeho těla, čímž ho v pytli znehybnily. Další uzel mu zavázaly těsně nad hlavou.

Thomas cítil, jak se pytel napíná. Pak byl donucen zvednout hlavu. Představil si dívky, jak drží oba konce toho neskutečně dlouhého provazu. Mohlo to znamenat jenom jediné – že se ho chystají táhnout. Už to nevydržel a začal se kroutit, i když věděl, co si tím vykoleduje.

„Tereso! Nedělej mi to!“

Tentokrát ho pěst zasáhla přímo do břicha, až zaskučel bolestí. Zkusil se přehnout v pase, chytit se za břicho, ale kvůli tomu pitomému pytli nemohl. Projela jím vlna nevolnosti; popral se s ní a udržel jídlo v žaludku.

„Jelikož na sobě ti evidentně nezáleží,“ řekla Teresa, „uděláme to tak, že když ještě jednou promluvíš, začneme střílet po tvých přátelích. To by se ti líbilo?“

Thomas neodpověděl; škubl sebou v němém, zmučeném vzlyku. Opravdu si ještě včera myslel, že se svět obrací k lepšímu? Vyléčený z infekce, s ránou zahojenou, pryč z města raplů, od bezpečného útočiště oddělený jen svižným, namáhavým přechodem hor. Po všem, co měl za sebou, to měl čekat.

„To, co jsem řekla, jsem myslela vážně,“ zakřičela Teresa na Placery. „Žádná výstraha nebude.

Zkuste nás sledovat a začnou létat šípy.“

Thomas zahlédl její siluetu, jak si klekla vedle něho, a uslyšel, jak jí pod koleny zakřupala hlína. V dalším okamžiku ho přes materiál pytle popadla, přitiskla svou hlavu k jeho, s ústy jen centimetr od jeho ucha. Začala šeptat tak tiše, že musel napnout uši, aby ji slyšel, soustředit se, aby její slova oddělil od šumění větru.

„Brání mi, abych s tebou mluvila telepaticky. Nezapomeň, že mi máš věřit.“ Thomas byl tak překvapený, že měl co dělat, aby udržel jazyk za zuby.

„Co mu to říkáš?“ To byla jedna z dívek, které držely provaz uvázaný k pytli.

„Informuju ho, jak moc se mi to líbí. Jak moc si vychutnávám svou pomstu. Vadí ti to?“

Thomas od ní takovou aroganci ještě neslyšel. Buď byla opravdu dobrá herečka, nebo skutečně začala propadat šílenství. Vytvořila si jednu nebo dvě další identity.

„Tak fajn,“ odvětila druhá dívka. „Mám radost, že si to tak užíváš. Ale musíme sebou hodit.“

„Já vím,“ řekl Teresa. Uchopila Thomasovu hlavu na spáncích ještě pevněji, stiskla a zatřásla s ní.

Pak přitiskla na hrubou tkaninu ústa, přímo tam, kde měl ucho. Když promluvila, znovu tím svůdným šepotem, ucítil přes pytlovinu její horký dech. „Vydrž. Brzo to skončí.“

Její slova měla na Thomasův mozek paralyzující účinek; netušil, co si má myslet. Byl to snad sarkasmus?

Pustila ho a znovu vstala. „Tak jo, padáme odsud. Dejte si záležet, ať to cestou vezmete přes co nejvíc kamenů.“

Jeho věznitelky vykročily a táhly ho za sebou. Cítil nerovný terén, po kterém byl vlečen, a před

nímž velký pytel absolutně nijak nechránil. Bolelo to. Prohnul se v zádech, přenesl veškerou svou váhu do nohou a nechal boty, ať schytávají hlavní nápor nárazů. Věděl však, že mu síly nevydrží napořád.

Teresa šla hned vedle něho, když jeho tělo táhly po zemi. Přes pytlovinu se mu ji dařilo zahlédnout.

Pak Minho začal křičet. Jeho hlas již zanikal v dálce a zvuky, které doprovázely jeho vlečení po zemi, snahu něco slyšet komplikovaly ještě mnohem víc. Přesto mu to, co zaslechl, dodalo jistou naději. Mezi zkomolenými, nelichotivými pojmenováními Thomas rozeznal slova: „najdeme tě“, „je ta pravá chvíle“ a „zbraně.“

Teresa znovu praštila Thomase pěstí do břicha a Minha tak umlčela.

Vydali se přes poušť. Thomas poskakoval po zemi jako pytel starých hadrů.

Cestou si Thomas představoval strašlivé věci. Nohy mu slábly každou sekundou a on věděl, že zanedlouho bude muset svoje tělo nechat klesnout na zem. V duchu viděl krvácející rány, jizvy, které zůstanou natrvalo.

Ale třeba to nebude důležité. Stejně se ho chystaly zabít.

Teresa řekla, že jí má věřit. A i když to pro něho bylo obtížné, snažil se o to. Bylo skutečně možné, že všechno, co udělala od chvíle, kdy se objevila se zbraněmi a skupinou B, jenom hrála? Jestli ne, proč by mu to pořád šeptala? Aby jí věřil?

Probíral se tím stále dokola tak dlouho, až se už nedokázal soustředit. Začínal mít tělo rozedřené do krve a potřeboval vymyslet, jak zabránit tomu, aby neměl sedřený každý centimetr kůže.

Zachránily ho hory.

Když začaly zdolávat strmý svah, pro dívky zřejmě bylo obtížné táhnout jeho tělo tak, jak to dělaly po rovné zemi. Snažily se ho smýkat prudkými škubnutími – po nichž ho nechaly sklouznout nějakého půl metru nebo metr zpátky, načež jím znovu škubly nahoru, aby ho nechaly opět sklouznout. Teresa nakonec prohlásila, že by pravděpodobně bylo jednodušší nést ho za ramena a za kotníky. A že se při tom mají střídat.

Thomase napadla věc, která byla tak jasná, že mu v jeho úvahách určitě něco unikalo. „Proč mě nenecháte jít jednoduše po vlastních?“ zavolal přes pytlovinu. Hlas měl tlumený žízní, vypovídal mu

službu. „Máte přece zbraně. Co bych asi tak zvládl udělat?“

Teresa ho kopla do boku. „Zmlkni, Thomasi. Nejsme žádné blbky. Čekáme, až zmizíme tvým placerským kamarádům z dohledu.“

Vynasnažil se potlačit zaúpění, jak její noha našla jeho hrudník. „Cože? Proč?“

„Protože nám to tak bylo řečeno. A teď zmlkni!“

„Proč jsi mu to vyzradila?“ zašeptala rozmrzele jedna z ostatních dívek.

„A záleží na tom?“ odvětila Teresa. Ani se nesnažila maskovat, co říká. „Stejně ho zabijeme. Tak koho by mohlo trápit, jestli ví, jaké jsme dostaly pokyny?“

Dostaly pokyny, pomyslel si Thomas. Od ZLOSINu.

Pak promluvila jiná dívka. „Už je skoro nevidím. Až dojdeme nahoru k té průrvě, zmizíme jim z dohledu a pak už nás nikdy nenajdou. I kdyby nás chtěli pronásledovat.“

„Tak dobře,“ řekla Teresa. „Až tam ho doneseme.“

Krátce nato uchopily Thomase ruce ze všech stran a zvedly ho do vzduchu. Podle toho, co viděl přes pytel, ho nesla Teresa a tři její nové kamarádky. Hledaly cestu přes balvany a kolem mrtvých stromů, šly stále vzhůru a vzhůru. Slyšel, jak supí námahou, cítil jejich pot, a s každým dalším škubavým krokem je víc nenáviděl. I Teresu. Naposledy se pokusil oslovit ji v mysli, aby zachránil důvěru, kterou k ní měl, ale nebyla tam.

Trmácivá cesta vzhůru úbočím hory pokračovala možná hodinu – s přestávkami tu a tam, aby se dívky vystřídaly – a přinejmenším dvojnásobná doba uplynula od chvíle, kdy za sebou nechali Placery. Slunce dosahovalo bodu, kdy začne být nebezpečné, horko bylo dusivé. Pak ale obešli mohutnou stěnu, terén se trochu narovnal a oni se ocitli ve stínu. Chladnější vzduch přinesl úlevu.

„Tak jo,“ řekla Teresa. „Pusťte ho.“

Vyplnily její pokyn bez jakýchkoli obřadností a on se zachrčením žuchnul na tvrdou zem. Vyrazilo mu to dech, takže když ho začaly rozvazovat, dokázal jen ležet a lapat po vzduchu. Než se mu podařilo popadnout dech, pytel z něj sundaly.

Zamžoural a podíval se nahoru na Teresu a její kamarádky. Všechny na něho mířily zbraněmi, což mu přišlo až komické.

Odněkud vydoloval špetku odvahy. „Musíte o mně mít vysoké mínění, když je vás dvacet s noži a mačetami a já nemám nic. Úplně mi to dodává pocit výjimečnosti.“

Teresa napřáhla ruku s oštěpem.

„Počkej!“ vykřikl Thomas a ona se zarazila. Poddajně zvedl ruce a pomalu vstal. „Hele, nebudu na vás nic zkoušet. Zaveďte si mě tam, kam jdeme, a tam mě můžete zabít. Budu hodný. Stejně nemám pro co žít, frase.“

Podíval se přímo na Teresu, když to řekl, a pokusil se dát do svých slov co nejvíc zášti. Stále se držel chabé naděje, že to nakonec dostane nějaký smysl, ale tak či onak, po tom, jakého se dočkal zacházení, v sobě nějaký optimismus hledal těžko.

„Pohyb,“ řekla Teresa. „Mám toho už po krk. Pojďme do Průsmyku, ať se můžeme přes den vyspat.

V noci se vydáme na druhou stranu.“

Jako další promluvila dívka se snědou pletí, která přes něho pomáhala přetáhnout pytel. „A co tenhle frajer, se kterým jsme se posledních pár hodin vlekly?“

„Žádný strach, zabijeme ho,“ odpověděla Teresa. „Zabijeme ho přesně tak, jak nám to řekli. Je to jeho trest za to, co mi provedl.“

46. KAPITOLA

Thomas nemohl přijít na to, co Teresa svým posledním prohlášením myslela. Co jí provedl? Ale hlava mu otupěla, jak šli pořád dál a dál, zřejmě zpátky do tábora, který si skupina B zřídila. Vytrvale šplhali vzhůru. Od námahy měl nohy v jednom ohni. Díky strmé skalní stěně nalevo od nich zůstávali ve stínu, ale všechno bylo pořád rudohnědé a rozpálené. Vyprahlé. Plné prachu. Dívky mu dopřály několik doušků vody, ale byl přesvědčený, že se vypařila do poslední kapky, ještě než doputovala do žaludku.

Do obrovského zářezu ve východní stěně dorazili právě ve chvíli, kdy se nad ně vyhouplo polední slunce, zlatá ohnivá koule odhodlaná spálit je na popel. Mělká jeskyně zabíhala něco přes deset metrů do úbočí hory; bylo jasné, že právě ona je jejich táborem, a vše nasvědčovalo tomu, že tam už den nebo dva pobývají. Poházené deky, zbytky ohně, na okraji hromádka nějakých odpadků. Když přišli, byli tam jen tři lidé – rovněž dívky –, což znamenalo, že k Thomasovu únosu potřebovaly využít téměř všechny.

I když měly luky, šípy, nože a mačety? Působilo to skoro až hloupě. Úplně by jich stačilo jen několik.

Thomas se cestou dozvěděl pár dalších věcí. Snědá dívka se jmenovala Harriet a ta, která se téměř neustále držela v její blízkosti, s nazrzlými světlými vlasy a bělostnou pletí, byla Sonya. Jistý si nebyl, ale tušil, že do příchodu Teresy skupinu vedly především tyto dvě. Vystupovaly s určitou autoritou, ale nakonec se jí vždy podřídily.

„Fajn,“ řekla Teresa. „Přivažme ho k tomu ošklivému stromu.“ Ukázala na uschlý strom, bílý jako kost, který se kořeny stále držel kamenité půdy, přestože musel být už roky mrtvý. „A mohly bychom mu dát něco k jídlu, jinak bude celý den skučet a naříkat a my se nevyspíme.“

Už to s tím lhaním trochu přehání, ne? pomyslel si Thomas. Ať byly její pravé úmysly jakékoli, její slova začínala být trochu absurdní. A už to nedokázal popírat – skutečně ji začínal nenávidět, bez ohledu na to, co tvrdila na začátku.

Nekladl odpor, když jeho trup přivázali ke kmeni a ruce mu nechali volné. Jakmile ho měly zabezpečeného, daly mu několik tyčinek müsli a láhev vody. Nikdo na něho nepromluvil a nepodíval se

mu do očí. A kupodivu si všiml, jestli se nemýlil, že se všechny tváří trochu provinile. Začal jíst a při tom se snažil pozorně vnímat všechno kolem sebe. Zatímco se dívky začaly ukládat, aby zbývající část

denního světla prospaly, těkal myšlenkami všude kolem. Něco mu na tom všem nesedělo.

Teresiny projevy rozhodně nepůsobily hraně. Vůbec nikdy. Bylo možné, že dělá pravý opak toho, co mu řekla – přesvědčuje ho, aby jí věřil, když jejím skutečným plánem bylo a je –

Škubl sebou, když si vzpomněl na lístek u jejích dveří v ubikaci. Zrádce. Až do toho okamžiku na něj úplně zapomněl. Věci začaly dávat víc smyslu.

Tady měl hlavní slovo ZLOSIN. V něm měly skupiny jedinou naději na přežití. Jestli jí opravdu řekli, aby ho zabila, udělala by to? Aby se zachránila? A co to na něho vychrlila, že jí něco provedl? Bylo možné, že manipulovali dokonce její myšlenky? Bránili jí, aby ho nadále měla ráda?

Pak tu bylo jeho tetování a cedule ve městě. Tetování ho varovalo; cedule mu tvrdily, že opravdovým vůdcem je on. Popiska vedle Teresiných dveří byla další výstraha.

Přesto – neměl žádné zbraně a byl přivázaný ke stromu. Skupina B nad ním měla více než dvacetinásobnou převahu a všechny její členky byly ozbrojené. Jasné jak facka.

S povzdechem dojedl. Fyzicky se teď cítil o něco líp. A i když pořádně nevěděl, jak do sebe všechno zapadá, nabyl novou důvěru, že se pochopení přiblížil. A že to nemůže zabalit.

Harriet a Sonya si slamníky rozložily nedaleko; jak se připravovaly ke spánku, neustále po něm kradmo pokukovaly. Thomas si znovu všiml těch zvláštních výrazů zahanbení a provinilosti. Viděl v tom šanci bojovat o svůj život slovy.

„Ve skutečnosti mě zabít nechcete, že ne?“ zeptal se tónem, který říkal, že je přistihl při lži. „Už jste někdy někoho zabily?“

Harriet se zarazila těsně předtím, než položila hlavu na smotané deky, a přísně se po něm podívala.

Zvedla se na loket. „Podle toho, co nám řekla Teresa, jsme z našeho Labyrintu unikly o tři dny dřív než vaše skupina. Ztratily jsme při tom míň lidí a zabily víc rmutů. Myslím, že vyřídit jednoho bezvýznamného mladíčka nebude zas tak těžké.“

„Představ si, jakou budete cítit vinu.“ Mohl jen doufat, že se k nim ta myšlenka propracuje.

„S tím se nějak vyrovnáme.“ Vyplázla na něho jazyk – skutečně na něho vyplázla jazyk! –, pak položila hlavu a zavřela oči.

Sonya seděla na překřížených nohách a vypadala, že má k spánku tak daleko, jak jenom může člověk mít. „Neměly jsme na výběr. Lidi ze ZLOSINu řekli, že je to náš jediný úkol. Když to neuděláme, nepustí nás do bezpečného útočiště. Zemřeme tady na Spáleništi.“

Thomas pokrčil rameny. „Hej, já to chápu. Chcete mě obětovat, abyste se zachránily. Velice ušlechtilé.“

Dlouho se na něho upřeně dívala; musel vynaložit úsilí, aby neuhnul pohledem. Nakonec odvrátila zrak a lehla si zády k němu.

Nato se objevila Teresa, s obličejem zkřiveným zlostí. „O čem to tady mluvíte?“

„O ničem,“ zamumlala Harriet. „Řekni mu, aby zavřel hubu.“

„Zavři hubu,“ řekla Teresa.

Thomas potlačil jízlivé zasmání. „A když ne, co mi uděláte, zabijete mě?“ Neřekla nic, jenom se na něho dívala a její obličej zůstával bez výrazu.

„Proč mě najednou tak nenávidíš?“ zeptal se. „Co jsem ti udělal?“

Sonya i Harriet se otočily, aby poslouchaly, a přejížděly pohledem mezi ním a Teresou.

„Ty víš, co jsi udělal,“ promluvila nakonec Teresa. „Vědí to tady všichni – všechno jsem jim to řekla. Ale přesto bych neklesla na tvou úroveň a nepokusila se tě zabít. Děláme to jen proto, že nemáme na výběr. Promiň. Život je krutý.“

Nemihlo se v jejích očích něco? pomyslel si Thomas. Co se mu snažila říct? „O čem to mluvíš, klesnout na mou úroveň? Já bych nikdy přítele nezabil, jen abych si zachránil krk. Nikdy.“

„Já taky ne. A proto jsem ráda, že nejsme přátelé.“ Začala se odvracet.

„Tak co jsem ti tedy udělal?“ zeptal se rychle Thomas. „Promiň, mám nějaký výpadek paměti – to je tady celkem časté. Připomeň mi to.“

Prudce se otočila zpátky a probodla ho vzteklýma očima. „Neurážej mě. Jak se opovažuješ takhle sedět a chovat se, jako by se nic nestalo? Zavři hubu, nebo ti na tu tvou hezkou tvářičku přidám další modřinu.“

Odkráčela a Thomas zůstal zticha. Měnil polohu, až seděl aspoň trochu pohodlně, s hlavou opřenou o mrtvé dřevo stromu. Všechno na současné situaci smrdělo, ale on byl odhodlaný přijít na to, co za tím je, a přežít.

Nakonec usnul.

47. KAPITOLA

Thomas spal přerušovaně několik hodin. Vrtěl sebou a otáčel se, snažil se najít na tvrdé skále pohodlnou polohu. Nakonec upadl do hlubokého spánku, ve kterém se mu dostavil sen.

Je mu patnáct. Netuší, odkud to ví. Nějak to souvisí s časovým ukládáním paměti. Je to vůbec paměť?

Stojí spolu s Teresou před obrovskou soustavou obrazovek, z nichž každá ukazuje různé výjevy z Placu a z Labyrintu. Některé záběry se pohybují a on ví proč. Přicházejí od břitvounů, kteří musejí jednou za čas změnit polohu. Když to dělají, je to jako dívat se očima krysy.

„Nemůžu uvěřit, že jsou mrtví,“ řekne Teresa.

Thomas je zmatený. Opět dost dobře nechápe, co se děje. Je uvnitř chlapce, který má být on, ale neví, o čem Teresa mluví. O Placerech evidentně ne – na jedné obrazovce vidí Minha a Newta, jak jdou

k lesu; na další sleduje Gallyho sedícího na lavičce. Pak Albyho, jak křičí na někoho, koho Thomas nepoznává.

„Věděli jsme, že k tomu dojde,“ odpoví nakonec, i když si není jistý, proč to řekl.

„Stejně je těžké se s tím smířit.“ Nedívají se jeden na druhého, jenom analyzují obrazovky. „Teď je to na nás. A na lidech v ubikacích.“

„To je dobře,“ odvětí Thomas.

„Je mi jich líto skoro stejně jako Placerů. Skoro.“

Zatímco si jeho mladší verze odkašlává, Thomas přemýšlí, co to znamená. „Myslíš, že jsme se naučili dost? Vážně si myslíš, že to můžeme zvládnout, když původní Tvůrci jsou mrtví?“

„Musíme, Tome.“ Teresa k němu přejde a uchopí ho za ruku. Sklopí k ní oči, ale v jejím výrazu se nevyzná. „Všechno je na místě. Máme rok, abychom zaškolili náhradníky a připravili se.“

„Ale tak to není správné. Jak po nich můžeme chtít, aby –“

Teresa obrátí oči v sloup a stiskne mu ruku tak tvrdě, až to zabolí. „Oni vědí, do čeho jdou. Dost takových řečí.“

„Jasně.“ Thomas nějakým způsobem ví, že tato jeho verze ve vidění, které sleduje, se uvnitř cítí mrtvá. Jeho slova nic neznamenají. „Jediné, na čem teď záleží, jsou struktury. Smrtící zóna. Nic jiného.“

Teresa přikývne. „Nezáleží na tom, kolik jich zemře, nebo se zraní. Jestli proměnné nebudou fungovat, tak jako tak nakonec dopadnou stejně. Všichni tak dopadnou.“

„Struktury,“ zopakuje Thomas. Teresa mu stiskne ruku. „Struktury.“

Když se probudil, světlo sláblo do jednotvárné šedi, jak slunce klesalo k obzoru, který neviděl.

Harriet a Sonya seděly jen kousek od něho. Obě si ho se zvláštním výrazem prohlížely.

„Dobrý večer,“ řekl s hraným nadšením. Znepokojivý sen byl v jeho hlavě ještě čerstvý. „Můžu vám nějak pomoct, dámy?“

„Chceme se dozvědět, co víš,“ řekla tiše Harriet.

Přetrvávající opar spánku se rychle rozplynul. „A proč bych vám měl pomáhat?“ Chtěl sedět

a přemýšlet o tom, co se mu zdálo, ale poznal, že se něco změnilo – poznal to v Harrietině pohledu – a nemohl si nechat ujít šanci na záchranu.

„Já myslím, že moc na výběr nemáš,“ řekla Harriet. „Ale jestli se podělíš o to, co ses dozvěděl, nebo na co jsi přišel, třeba budeme moci pomoct my tobě.“

Thomas se rozhlédl po Terese, ale nikde ji neviděl. „Kde je –“

Sonya ho přerušila. „Řekla, že chce propátrat oblast, aby zjistila, jestli nás tvoji přátelé sledovali.

Je pryč už asi hodinu.“

Thomas si v duchu vybavil Teresu ze svého snu. Jak sleduje obrazovky, mluví o mrtvých Tvůrcích a smrtící zóně. Mluví o strukturách. Jak to do sebe všechno zapadalo?

„Zapomněl jsi mluvit?“

Zaostřil pohled na Sonyu. „Ehm, ne… znamená to, že si rozmýšlíte, jestli mě máte zabít?“ Slova mu zněla hloupě a hlavou mu blesklo, kolik že lidí v dějinách světa asi takovou otázku někdy položilo.

Harriet se uculila. „Nedělej ukvapené závěry. A nemysli si, že v nás najednou zvítězil charakter.

Řekněme, že prostě máme určité pochybnosti a chceme si promluvit – ale tvoje šance jsou mizivé.“

Sonya na její myšlenky navázala. „Momentálně se jeví jako nejrozumnější udělat, co nám bylo řečeno. Nás je spousta, ty jsi jediný. Tak to sám uvaž. Kdyby bylo rozhodování na tobě, co bys udělal?“

„Vím docela jistě, že bych zvolil možnost nezabít se.“

„Nedělej ze sebe idiota. Tohle není legrace. Kdyby sis mohl vybírat a možnosti by byly, že zemřeš ty, nebo zemřeme všichni, kterou bys zvolil? Stojí to tak, že buď ty, nebo my.“

Bylo jí vidět v obličeji, že mluví velice vážně, a Thomase ta otázka zasáhla, jako by dostal ránu do

prsou. Na určité úrovni měla pravdu. Pokud by k tomu skutečně došlo – pokud by všechny měly zemřít, jestliže se ho nezbaví –, jak by mohl čekat, že to neudělají?

„Tak odpovíš?“ pobídla ho Sonya.

„Přemýšlím.“ Odmlčel se a otřel si z čela trochu potu. Do popředí jeho úvah se znovu pokusil proniknout ten sen a on ho musel zatlačit zpátky. „Dobrá, budu k vám upřímný. Slibuju. Kdybych byl na vašem místě, zvolil bych možnost nezabít mě.“

Harriet obrátila oči v sloup. „To se ti snadno řekne, protože to, o co se hraje, je tvůj život.“

„Nejde jen o to. Podle mě je to nějaký test a vy to možná ve skutečnosti udělat nemáte.“ Thomasovi zrychlil tep – skutečně myslel vážně, co řekl, ale pochyboval, že mu budou věřit, i kdyby se to pokusil vysvětlit. „Možná bychom se měli podělit o to, co víme, a něco vymyslet.“

Harriet a Sonya se na sebe dlouze podívaly.

Sonya nakonec přikývla; nato Harriet řekla: „Od začátku jsme měly o celé té věci určité pochybnosti. Něco na tom nesedí. Takže jo, uděláš dobře, když budeš mluvit. Ale nejdřív počkej, než sem všechny přivedeme.“ Vstaly a odešly vzbudit ostatní.

„Tak sebou hoďte,“ řekl Thomas. Uvažoval, jestli má skutečně šanci se z téhle šlamastyky vyvléknout. „Měli bychom to udělat dřív, než se vrátí Teresa.“

48. KAPITOLA

Shromáždit všechny jim netrvalo dlouho – Thomas usoudil, že poslechnout si, co řekne chodící mrtvola, bylo prostě příliš lákavé, než aby si to někdo chtěl nechat ujít. Dívky stály v sevřeném hloučku před ním; on zůstával uvázaný k ošklivému mrtvému stromu.

„Tak dobře,“ začala Harriet. „Nejdřív budeš mluvit ty a potom my.“

Thomas přikývl a odkašlal si. Spustil, přestože si zatím úplně nenaplánoval, co řekne.

„O vaší skupině vím jenom to, co jsem se dozvěděl od Arise. A vypadá to, že jsme všichni

v Labyrintu absolvovali do značné míry totéž. Ale od chvíle, co jsme se dostali ven, byla spousta věcí jinak. A já si nejsem jistý, co víte o ZLOSINu.“

„Moc ne,“ ozvala se Sonya.

Thomase to povzbudilo, dodalo mu to pocit, jako by měl výhodu. A působilo jako velká chyba, že Sonya přiznala, co řekla. „Dozvěděl jsem se o nich docela hodně. Všichni jsme nějakým způsobem výjimeční – testují nás nebo něco takového, protože s námi mají nějaké plány.“ Odmlčel se, ale na nikom nebylo vidět žádnou zvláštní reakci, tak pokračoval.

„Spousta věcí, které s námi provádějí, nedává smysl, protože jsou to jenom součásti testů – toho, čemu ZLOSIN říká proměnné. Sledování, jak budeme v jistých situacích reagovat. Všechno to nechápu, zdaleka ne, ale myslím si, že celá tahle záležitost s mým zabitím je jenom další vrstva. Nebo další lež. Takže… podle mě je to jenom další proměnná, která má ukázat, co my všichni budeme dělat.“

„Jinými slovy,“ navázala Harriet, „chceš, abychom kvůli tvé geniální dedukci riskovaly vlastní životy.“

„Vy to nechápete? Zabít mě nemá žádný smysl. Možná je to vaše zkouška. Nevím. Ale vím, že vám budu moci pomoct, když budu živý, ne když budu mrtvý.“

„Anebo,“ odvětila Harriet, „nás zkouší, aby zjistili, jestli máme dost silný žaludek na to, abychom zabili vůdce svých konkurentů. Není to celý smysl? Zjistit, která skupina uspěje? Vytřídit slabé a ponechat silné?“

„Já jsem vůdce ani nebyl – to byl Minho.“ Thomas neústupně zavrtěl hlavou. „Ne, zkuste přemýšlet

o tomhle. Jak tím dokážete nějakou sílu, když mě zabijete? Je vás obrovská přesila a máte všechny zbraně. Jak to dokazuje, kdo je silnější?“

„Tak s čím to tedy souvisí?“ vykřikla dívka zezadu.

Thomas se odmlčel. Pečlivě volil slova. „Myslím, že je to test, který má zjistit, jestli uvažujete samostatně, měníte plány, rozhodujete se racionálně. A čím je nás víc, tím větší máme šanci, že do bezpečného útočiště dojdeme. Zabít mě nemá smysl, nikomu to neprospěje. Potřebnou sílu jste prokázaly tím, že jste mě zajaly. Ukažte jim, že to slepě nedotáhnete do konce.“

Zarazil se a opřel se zpátky o strom. Nic dalšího ho nenapadalo. Teď to bylo na nich. Svoje trumfy už vyložil.

„Zajímavé,“ prohlásila Sonya. „Zní to hodně jako něco, co by říkal člověk, který zoufale nechce zemřít.“

Thomas pokrčil rameny. „Vážně to takhle cítím, že je to pravda. Myslím si, že když mě zabijete, propadnete ve skutečné zkoušce, které vás ZLOSIN vystavuje.“

„Jo, vsadím se, že si to myslíš,“ řekla Harriet. Vstala. „Hele, abych byla upřímná, uvažovaly jsme stejným způsobem. Ale chtěly jsme vědět, co k tomu můžeš říct ty. Slunce by mělo brzy zapadnout a já jsem si jistá, že Teresa se vrátí každou chvíli. Až přijde, promluvíme si o tom.“

Thomas si dělal obavy, že Teresa se zviklat nenechá, proto rychle promluvil: „To ne! Ona je přece ten, kdo je nejvíc hrr mě zabít.“ Řekl to, přestože v hloubi doufal, že to nemyslí vážně. Chovala se k němu sice hnusně, ale určitě to nechtěla nechat dojít až k vraždě. „Myslím, že rozhodnout byste měly vy.“

„Zklidni se,“ řekla Harriet s pousmáním na tváři. „Jestli se rozhodneme, že tě nezabijeme, tak s tím nic nenadělá. Ale jestli…“ Zarazila se a v obličeji se jí mihl zvláštní výraz. Dělala si starosti, že možná řekla příliš? „My to vymyslíme.“

Thomas se snažil, aby na něm nebyla vidět úleva. Možná trochu hrál na jejich hrdost, ale snažil se nedopustit, aby si začal dělat moc velké naděje.

Thomas sledoval, jak si dívky posbíraly své věci a sbalily je do batohů – Kde k nim

přišly? napadlo ho –, připravily se na noční cestu, ať už je měla zavést kamkoli. Ve vzduchu se vznášel šepot rozhovorů, jak po něm dívky ustavičně pokukovaly a evidentně diskutovaly o tom, co řekl.

Tma byla čím dál hlubší a ze směru, kterým v dřívějších hodinách přišli, se konečně vynořila Teresa. Ihned si všimla, že se něco změnilo, pravděpodobně vnímala, jak všechny dívky neustále těkaly pohledem mezi ní a Thomasem.

„Co je?“ zeptala se. Ve tváři měla tentýž tvrdý výraz, se kterým chodila už od předchozího dne. Odpověděla jí Harriet. „Musíme si promluvit.“

Teresa se zatvářila nechápavě, ale odešla se zbytkem skupiny na druhou stranu výklenku ve skalní stěně. Vzduch se okamžitě vyplnil divokým šepotem, ale Thomas nerozeznal z toho, co kdo říkal, jediné slovo. Břicho se mu sevřelo očekáváním verdiktu.

Ze svého místa viděl, že rozhovor začíná být vášnivý a Teresa svou vytočeností za nikým nezaostává. Pozoroval stupňování jejího výrazu, jak se snažila něco vyargumentovat. Vypadalo to, že stojí sama proti všem ostatním, což v Thomasovi probouzelo silnou nervozitu.

Nakonec, když už byla skoro úplná tma, se Teresa otočila, dusavým krokem skupinu opustila

a začala z tábora odcházet směrem na sever. Přes jedno rameno měla pověšený svůj oštěp, přes druhý batoh. Thomas se za ní díval, dokud nezmizela mezi úzkými stěnami Průsmyku.

Ohlédl se po skupině, na jejíž mnohých členkách byla patrná úleva. Harriet k němu zamířila. Beze slova si klekla a uvolnila provaz, který ho poutal ke stromu.

„Tak co?“ zeptal se konečně Thomas. „Rozhodly jste nějak?“

Harriet neodpověděla, dokud ho úplně nevysvobodila; potom si sedla na paty a zadívala se na něho. V jejích tmavých očích se odrážela slabá záře měsíce a hvězd. „Máš dnes šťastný den. Rozhodly jsme se, že tě nakonec nezabijeme. Nemůže být náhoda, že jsme všichni hluboko uvnitř uvažovali stejně.“

Očekávaný příval úlevy Thomas necítil. V tom okamžiku si uvědomil, že věděl od začátku, že se tak rozhodnou.

„Ale řeknu ti jedno,“ pokračovala Harriet, když vstala a podala mu ruku, aby mu pomohla udělat totéž. „Teresa tě ráda nemá. Na tvém místě bych si v její blízkosti hlídala záda.“

Thomas se nechal od Harriet zvednout. O nadvládu se v něm rval zmatek s ublížeností. Teresa si skutečně přála jeho smrt.

49. KAPITOLA

Thomas mlčel, když jedl se skupinou B a připravoval se na odchod. Nedlouho nato se vydali na cestu temným horským průsmykem; mířili k bezpečnému útočišti, které je mělo čekat na druhé straně. Po tom, co mu tyto dívky udělaly, bylo zvláštní se s nimi najednou přátelit, ale ony se chovaly, jako by se nestalo vůbec nic neobvyklého. Vlastně se k němu chovaly, jako by byl další z děvčat.

On si však přeci jen udržoval jistý odstup, držel se spíš na konci a uvažoval, jestli může změně jejich postoje beze zbytku věřit. Co měl dělat? I kdyby mu Harriet a ostatní dovolily odejít, měl se pokusit najít svou skupinu, Minha, Newta a všechny ostatní? Zoufale chtěl být znovu se svými přáteli a s Brendou. Věděl však, že čas se krátí, a neměl jídlo ani vodu, aby si vystačil sám. Musel doufat, že si najdou do bezpečného útočiště vlastní cestu.

Šel tedy dál a držel se blízko skupiny B, ale moc blízko zase ne.

Uběhlo několik hodin, ve kterých mu společnost nedělalo nic než vysoké skalní stěny a křupání hlíny a kamínků pod nohama. Bylo příjemné se znovu pohybovat, protáhnout si nohy a svaly. Ale lhůta se rychle blížila. A kdo mohl vědět, jaké překážky se vynoří jako další v pořadí? Nebo s ním dívky měly jiné plány? Hodně přemýšlel o snech, které se mu zdály, ale pořád se mu nedařilo dát toho dohromady tolik, aby skutečně pochopil, co se děje.

Harriet pomalu zaostávala, až šli oba vedle sebe.

„Omlouvám se, že jsme tě táhly přes poušť v pytli,“ řekla. V slábnoucím světle jí neviděl moc dobře do obličeje, ale představoval si tam potutelný úsměv.

„V pohodě, bylo příjemné na chvíli vypnout.“ Thomas věděl, že musí sehrát divadlo, předvést trochu humoru. Zatím dívkám nedokázal úplně důvěřovat, ale žádné jiné možnosti neměl.

Harriet se zasmála. Byl to zvuk, který ho maličko uklidnil. „Jo, ten chlapík ze ZLOSINu nám ohledně tebe dal velice specifické instrukce. Ale Teresa z tebe byla celá pryč. Skoro jako by to byl její nápad, zabít tě.“

Pro Thomase to byla tvrdá rána, ale konečně měl šanci něco se dozvědět a nechtěl si ji nechat utéct.

„Měl ten chlapík bílý oblek a vypadal trochu jako krysa proměněná ve člověka?“

„Jo,“ odpověděla bez zaváhání. „Stejný jak ten, který mluvil s vaší skupinou?“ Thomas přikývl. „Co byly ty… specifické instrukce, které vám dal?“

„Většinu cesty jsme absolvovaly podzemními chodbami. Proto jste nás neviděli v poušti. První, co jsme měly udělat, byla ta divná věc, jak jste spolu s Teresou mluvili v tom domku na jižní straně města. Vzpomínáš?“

Pod Thomasem jako by někdo podtrhl židli. Teresa patřila ke skupině už tenkrát? „Ehm, jo, vzpomínám si.“

„Nejspíš jsi to prokoukl, ale bylo to všechno nahrané. Taková nějaká finta, abys získal falešný pocit bezpečí. Dokonce nám tvrdila, že ji nějak… ovládli na tak dlouho, aby tě musela políbit. Je to pravda?“

Thomas se zastavil, předklonil se a opřel se rukama o kolena. Něco jako by z něj vysálo vzduch.

A bylo to. Oficiálně a absolutně ztratil poslední stopy pochybností. Teresa se obrátila proti němu. Anebo možná na jeho straně nikdy nebyla.

„Vím, že je to blbý,“ řekla tiše Harriet. „Vypadá to, že ti kdysi byla doopravdy blízká.“

Thomas se znovu narovnal a pomalu, dlouze se nadechl. „Já… jenom jsem doufal, že to bylo naopak. Že ji nutili, aby se nám snažila ubližovat, a že se tomu na okamžik vymanila, aby… mě políbila.“

Harriet ho chytila za ruku. „Od chvíle, kdy se k nám přidala, tě líčila jako netvora, který jí provedl něco opravdu hrozného, jenom nám nikdy neřekla, co to bylo. Ale musím ti říct – jsi úplně jiný, než jak tě popisovala. To je nejspíš ten pravý důvod, proč jsme změnily názor.“

Thomas zavřel oči a pokusil se zklidnit své srdce. Potom to ze sebe setřásl a znovu vykročil. „Tak jo, řekni mi i zbytek. Potřebuju to slyšet. Všechno.“

Harriet s ním srovnala krok. „Všechny ostatní instrukce k tomu, že tě máme zabít, obnášely, že tě máme chytit v poušti, jak jsme to udělaly, a odvést zpátky sem. Dokonce nám bylo řečeno i to, že tě máme nechat uvnitř toho pytle, dokud nezmizíme skupině A z dohledu. Potom… ten velký den měl přijít pozítří. V horském úbočí má být ze severní strany vestavěné nějaké místo. Zvláštní místo pro… tvoje zabití.“

Thomas měl chuť se znovu zastavit, ale přinutil nohy, aby se pohybovaly dál. „Místo? Co to znamená?“

„Nevím. Řekl nám jenom, že až tam přijdeme, budeme vědět, co máme dělat.“ Odmlčela se. Pak luskla prsty, jako by ji právě něco napadlo. „Vsadím se, že je to místo, kam předtím šla.“

„Proč? Jak blízko to je na tu druhou stranu?“

„Abych pravdu řekla, nemám tušení.“ Zmlkli a pokračovali v chůzi.

Trvalo to déle, než by byl Thomas čekal. Měli za sebou půlku druhé noci pochodu, když pokřik zepředu ohlásil, že dorazili na konec Průsmyku. Thomas, který se držel v zadní části skupiny, se rozběhl, aby tam byl co nejdřív; zoufale chtěl vidět, co leží na severní straně pohoří. Tak nebo tak, čekal tam jeho osud.

Skupina dívek se shromáždila v širokém pásu rozlámaných skal, který vybíhal z úzkého kaňonu Průsmyku, než se prudkým svahem spustil k úpatí hor hluboko dole. Údolí před nimi osvětloval měsíc ve třetí čtvrti, barvil je do tmavě nachového odstínu a dodával mu strašidelné vzezření. A ukazoval, že je velice ploché. Kilometry a kilometry nebylo nic než jednotvárná, mrtvá země.

Absolutně nic.

Žádná známka něčeho, co by mohlo být bezpečné útočiště. Přitom od něho měli být jen několik kilometrů.

„Třeba to jenom nevidíme.“ Thomas nevěděl, kdo to řekl, ale bylo mu jasné, že všichni přítomní dokonale chápou, proč to dotyčná řekla. Snažila se zachovat naději.

„Jasně,“ dodala Harriet. Znělo to povzbudivě. „Třeba to bude prostě další vstup do jednoho z těch jejich podzemních tunelů. Jsem přesvědčená, že to tam je.“

„Kolik myslíš, že nám ještě zbývá kilometrů?“ zeptala se Sonya.

„Podle toho, kde jsme začaly, a jak daleko jsme podle informací toho muže měly jít, to nemůže být víc než deset,“ odpověděla Harriet. „Pravděpodobněji sedm nebo osm. Myslela jsem, že sem přijdeme

a uvidíme krásný velký dům, na kterém bude smajlík.“

Thomas po celou dobu pohledem propátrával tmu, ale ani on nic neviděl. Jen moře černi táhnoucí se k obzoru, kde jako by někdo zatáhl závěs z hvězd. A po Terese nebylo nikde ani památky.

„Tak jo,“ řekla Sonya. „Moc jiných možností než pokračovat na sever stejně nemáme. Mělo nás napadnout, že nemáme čekat nic jednoduchého. Třeba se nám podaří dojít do svítání na úpatí hor. Vyspat se na rovné zemi.“

Ostatní s ní souhlasily a už už se chystaly zahájit sestup po stěží viditelné pěšině, která z pole

balvanů vybíhala, když tu se ozval Thomas. „Kde je Teresa?“

Harriet se po něm ohlédla. Měsíční světlo koupalo její obličej v bledé luminiscenci. „V tuhle chvíli je mi to úplně jedno. Jestli je dost velká frajerka, aby utekla, když není po jejím, je dost velká i na to, aby nás našla a dohonila, až ji to přejde. Pojďme.“

Vyrazily klikatou pěšinou dolů. Volná hlína a kamínky jim křupaly pod nohama. Thomas se neudržel a ohlédl se, aby propátral horské úbočí a úzký vstup do Průsmyku, jestli nenajde nějaké známky Teresiny přítomnosti. Byl z toho všeho hrozně zmatený, ale stále pociťoval zvláštní nutkání se s ní setkat. Přejížděl pohledem po tmavých svazích, ale viděl jen potemnělé stíny a odrazy měsíčního svitu.

Otočil se a vykročil. Skoro jako by se mu ulevilo, že ji nezahlédl.

Skupina sestupovala po horském úbočí, mlčky si to šněrovala po pěšině sem a tam. Thomas se znovu držel vzadu. Byl překvapený, jak má v hlavě prázdno. Jak je otupělý. Neměl nejmenší ponětí, kde jsou jeho přátelé, a netušil, jaká nebezpečí na něho mohou číhat.

Přibližně po hodině putování, když Thomase začaly z nepohodlné chůze z kopce pálit nohy, skupina dorazila ke shluku uschlých stromů, který se v širokém pásu táhl po úbočí vzhůru a postupně se zužoval. Skoro to vypadalo, jako by to zvláštní seskupení stromů kdysi zavlažoval vodopád. I když jestli to tak bylo, poslední kapku už dávno pohltilo Spáleniště.

Thomas, stále poslední v zástupu, právě procházel kolem stromů na druhé straně, když tu nějaký hlas řekl jeho jméno. Lekl se tak, že málem zakopl. Prudce se otočil a uviděl Teresu, jak vystoupila zpoza tlustého spletence vybělených kmenů. V pravé ruce svírala svůj oštěp, její tvář zůstávala schovaná ve stínu. Ostatní zřejmě nic neslyšely, protože šly dál.

„Tereso,“ zašeptal. „Co…“ Vůbec nevěděl, co má říct.

„Musíme si promluvit, Tome,“ odpověděla. Znělo to skoro jako dívka, o níž si myslel, že ji zná.

„O ně si nedělej obavy a pojď prostě se mnou.“ Rychlým škubnutím hlavy ukázala ke stromům za sebou.

Ohlédl se po dívkách ze skupiny B, které se od něho stále vzdalovaly, a pak se otočil zpátky k Terese. „Možná bychom měli –“

„Nech toho a pojď. Divadlo skončilo.“ Aniž by čekala na odpověď, otočila se a zašla do mrtvého

lesa.

Thomas celé dvě sekundy usilovně přemýšlel. V hlavě měl vír zmatku, instinkty na něho křičely, aby

to nedělal. Ale on vykročil za ní.

50. KAPITOLA

Stromy sice byly mrtvé, ale jejich větve i tak chytaly Thomase za oblečení a škrábaly ho na kůži.

Dřevo v měsíčním světle bíle zářilo a pruhy a kaluže stínů na zemi dodávaly celému místu strašidelnou atmosféru. Teresa šla dál mlčky, plula po horském úbočí vzhůru jako zjevení.

Nakonec našel odvahu promluvit. „Kam jdeme? Vážně čekáš, že uvěřím, že to všechno bylo jenom divadlo? Proč jsi nepřestala, když se všechny ostatní shodly, že mě nezabijí?“

Její odpověď však byla zvláštní. Skoro ani neotočila hlavou a zeptala se: „S Arisem ses potkal, ne?“ Tempo nezvolnila, pokračovala dál.

Thomas se na okamžik zastavil, dokonale zaskočený. „S Arisem? Odkud o něm vůbec víš? Co má

s tímhle společného?“ Znovu přidal do kroku, aby ji dohonil. Byl zvědavý na odpověď, ale zároveň se jí z nějakého důvodu bál.

Neodpověděla mu hned, protože si hledala cestu obzvlášť hustým propletencem větví; jedna se

vymrštila a švihla ho do obličeje, když ji pustila. Když však prošla, konečně se zastavila a otočila se k němu, právě na místě, kde jí obličej ozářil proud měsíčního světla. Vypadala smutně.

„Arise znám náhodou moc dobře,“ řekla napjatým hlasem. „Mnohem líp, než se ti bude líbit. Nejen že byl před Labyrintem důležitou součástí mého života, ale dokážeme spolu mluvit telepaticky, tak jako jsme to dělávali ty a já. Byli jsme ve stálém kontaktu dokonce i v době, kdy jsem byla v Placu. A věděli jsme, že nakonec nás dají zase dohromady.“

Thomas pátral po slovech. To, co řekla, bylo tak nečekané, že to v první chvíli považoval za žert.

Další trik ze strany ZLOSINu.

Čekala s rukama založenýma, jako by si užívala pohled na to, jak těžce hledá, co říct.

„Lžeš,“ promluvil nakonec. „Nic jiného neděláš, než lžeš. Nechápu, proč to tak je, nebo co se děje,

ale –“

„Ale no tak, Tome,“ řekla. „Je možné, abys byl tak hloupý? Po všem, co se ti přihodilo, jak tě ještě

vůbec může něco překvapit? Všechno kolem nás bylo součástí nějakého absurdního testu. A je konec. Aris a já uděláme, co jsme dostali za úkol, a život půjde dál. Jediné, na čem teď záleží, je ZLOSIN. To je všechno.“

„O čem to mluvíš?“ Nemohl se cítit prázdnější.

Teresa se podívala za něho, někam přes jeho rameno. Uslyšel prasknutí, jak se na zemi zlomila větvička. Nějak se mu podařilo zachovat si důstojnost natolik, že se neotočil, aby se podíval, kdo se k němu zezadu připlížil.

„Tome,“ řekla Teresa. „Aris je hned za tebou a má hodně velký nůž. Jestli se o něco pokusíš, podřízne ti krk. Půjdeš s námi a uděláš přesně to, co ti řekneme. Je to jasné?“

Thomas na ni hleděl a doufal, že hněv, který cítí uvnitř, je mu zřetelně vidět ve tváři. Ještě nikdy v životě takový vztek necítil – alespoň v tom životě, na který si pamatoval.

„Pozdrav, Arisi,“ vybídla Teresa. A pak, to z toho všeho bylo zatím nejhorší – se usmála.

„Ahoj, Tommy,“ ozval se chlapec za jeho zády. Určitě to byl on, jen nebyl tak přátelský jako předtím. „Je to vzrušující být zase s tebou.“ Hrot jeho nože se v tom okamžiku dotkl Thomasových zad.

Thomas zůstal zticha.

„Tak jo,“ řekla Teresa. „Aspoň to bereš jako dospělý. Pojď za mnou – už tam skoro jsme.“

„Kam jdeme?“ zeptal se Thomas pevným hlasem.

„To se brzo dozvíš.“ Otočila se a znovu vykročila mezi stromy. Svůj oštěp při tom používala jako

hůl.

Thomas si pospíšil za ní, než si Aris mohl dopřát uspokojení z toho, že ho postrčí. Stromy zhoustly

a namačkaly se k sobě. Měsíční svit se vytratil. Dovnitř se natlačila tma a vysála z něho světlo a život.

Dorazili k jeskyni. Hustý porost stromů před jejím ústím sloužil jako neprostupná zeď. Thomase nic nevarovalo – v jednom okamžiku se prodírali pichlavými větvemi, v dalším se ocitli ve vysoké, úzké díře v úbočí hory. Z hloubi zářil nějaký tlumený zdroj světla, nezdravě zelený obdélník, který dodal Terese vzezření zombie, když ustoupila na stranu, aby oni dva mohli vejít.

Aris ho obešel. Čepelí nože mířil na Thomasovu hruď jako pistolí, když couvl ke stěně proti Terese a opřel se o ni. Thomas nemohl dělat nic než přejíždět pohledem od jednoho k druhému. Dva lidé, o nichž mu všechny instinkty tvrdily, že jsou jeho přátelé. Až do této chvíle.

„Tak jsme tady,“ řekla Teresa a pohlédla na Arise.

Mladík z Thomase nespouštěl oči. „Jo, je to tak, jsme tady. To myslíš vážně, že ukecal ostatní, aby ho ušetřily? Co je zač, nějaký superpsycholog?“

„Vlastně to svým způsobem pomohlo. Bylo pak jednodušší ho sem dostat.“ Teresa vrhla směrem

k Thomasovi povýšený pohled a přešla přes jeskyni k Arisovi. Před Thomasovýma očima se postavila na špičky, aby Arise políbila na tvář, a zahrnula ho širokým úsměvem. „Jsem moc ráda, že jsme zase spolu.“

Aris se usmál. Střelil po Thomasovi varovným pohledem a pak se odvážil odhlédnout na tak dlouho, aby naklonil hlavu k Terese. A políbil ji na rty.

Thomas od nich odtrhl oči a zavřel je. Její prosby, aby jí věřil, chvatný šepot, aby vydržel – účelem toho všeho bylo dostat ho sem. Dovést ho snadněji na toto místo.

Aby mohli vyplnit nějaký zlý záměr vymyšlený ZLOSINem.

„Skončete to,“ řekl nakonec. Neměl odvahu znovu otevřít oči. Nechtěl vědět, co dělají, proč jsou zticha. Ale chtěl, aby si mysleli, že rezignoval. „Prostě to skončete.“

Když neodpověděli, nezbylo mu než se podívat. Šeptali si a přitom si dávali kradmé polibky.

V břiše ucítil žár, jako by mu tam hořel olej.

Znovu odvrátil zrak a zaměřil se na ten podivný zdroj světla vzadu v jeskyni. Velký, světle zelený obdélník, zasazený do tmavé skály, pulsoval éterickou září. Byl vysoký jako průměrný člověk a široký něco přes metr. Jeho matný povrch byl umazaný skvrnami – špinavé okno do něčeho, co vypadalo jako radioaktivní bahno, zářící a nebezpečné.

Koutkem oka zahlédl, jak Teresa od Arise odstoupila. Jejich přehlídka něžností zřejmě skončila.

Podíval se na ni a hlavou mu blesklo, jestli je mu vidět na očích, jak moc ho zdrtila.

„Tome,“ promluvila. „Jestli to pomůže, opravdu mě mrzí, že jsem tě zranila. V Labyrintu jsem dělala, co jsem musela, a zdálo se, že jako velká kamarádka budu mít největší šanci na získání vzpomínek, které jsme potřebovali, abychom vyluštili ten kód a dostali se ven. A tady ve Spáleništi jsem moc na výběr neměla. Pro úspěch v testu stačilo udělat jediné – dostat tě sem. Je to postavené buď ty, nebo my.“

Teresa se na okamžik odmlčela a v očích se jí zvláštně zalesklo. „Aris je můj nejlepší kamarád,“ řekla klidně, vyrovnaně.

A to byla věc, která Thomase definitivně zlomila. „Mně… je to… jedno!“ zakřičel, třebaže nic nemohlo být vzdálenější pravdě.

„Jenom vysvětluju. Jestli ti na mně záleží, tak bys měl pochopit, proč jsem byla ochotná udělat cokoli, co bylo zapotřebí, abych to přežila a zajistila mu bezpečí. Neudělal bys snad to samé pro mě?“

Thomas nemohl uvěřit, jak mu dívka, kterou kdysi považoval za nejlepší kamarádku, připadá vzdálená. Dokonce i ve všech vzpomínkách, které měl – oni dva byli vždycky spolu. „Co to má být?

Snažíš se najít všechny způsoby, které ve vesmíru existují, jak mi ublížit? Zavři tu svoji frasnou hubu

a udělej to, kvůli čemu jsi mě sem přivedla!“ Hruď se mu zvedala rozčileným dechem, srdce mu bušilo vražedným tempem.

„Tak dobrá,“ odvětila. „Otevřeme dveře, Arisi. Je na čase, aby Tom šel.“

51. KAPITOLA

Thomas už s nimi domluvil, s oběma. Ale rozhodně nehodlal odejít bez boje. Rozhodl se, že zkusí počkat na nejlepší příležitost.

Aris na něho dál mířil nožem, zatímco Teresa přešla k velkému obdélníku osvětleného zeleného skla. Thomas nemohl popřít, že ho ty dveře zajímají.

Ocitla se v místě, kde zář vykreslila siluetu celého jejího těla. Rozmazala jí okraje, jako by se rozpouštěla. Nakonec světlo úplně opustila. Když pak dorazila ke kamenné stěně, začala píchat prstem do něčeho, co musela být nějaká klávesnice, kterou Thomas neviděl.

Skončila a postoupila zpátky k němu.

„Uvidíme, jestli to bude fakt fungovat,“ prohlásil Aris.

„Bude,“ odpověděla Teresa.

Ozvala se hlasitá rána, po níž následoval ostrý sykot. Thomas spatřil, že se pravý okraj skla začíná odklápět jako dveře. Rozšiřující se mezerou při tomto otevírání unikaly chomáčky bílé mlhy, které se téměř okamžitě rozplývaly v nic. Bylo to jako dlouho nepoužívaný mrazák, který vypouští chladný vzduch do tepla noci. Ze skleněného obdélníku se dál linula ta zvláštní zelená záře, ale uvnitř číhala tma.

Takže ty dveře nakonec nejsou okno, pomyslel si Thomas. Jenom zelené dveře. Jeho nejbližší budoucností nakonec možná nebyl toxický odpad. Alespoň doufal.

Dveře s mrazivým zaskřípěním narazily do rozeklané skalní stěny a konečně se zastavily. V místě, kde byly, se teď otevírala černá propast – světla nebylo dost, aby bylo poznat, co se nachází uvnitř. Také mlha úplně zmizela. Thomas cítil, jak se pod ním otevírá propast úzkosti.

„Máš baterku?“ zeptal se Aris.

Teresa odložila oštěp na zem, potom si ze zad sundala batoh a prohrabala se jeho obsahem. Krátce nato vytáhla svítilnu a zapnula ji.

Aris kývl hlavou směrem k otvoru. „Podívej se tam, já ho zatím budu hlídat. O nic se nepokoušej, Thomasi. Jsem si docela jistý, že to, co pro tebe přichystali, je jednodušší, než nechat se ubodat.“

Thomas neodpověděl a dál dodržoval trapný slib, který si dal, že už nepromluví. Přemýšlel o noži a o tom, jestli by ho Arisovi dokázal vzít.

Teresa přistoupila k boku široce rozevřeného obdélníkového otvoru a posvítila baterkou dovnitř. Přejela s ní nahoru a dolů a zleva doprava. Světlo se muselo probít jemným oblakem mlhy, ale ubývající vlhkost byla dost řídká, aby se vnitřek ukázal.

Byla to malá komůrka, hluboká nanejvýš dva metry. Vypadalo to, že stěny jsou z nějakého stříbřitého kovu. Jejich povrch narušovaly malé výstupky, vysoké dva až tři centimetry, z nichž každý měl na konci černý otvor. Tyto knoflíky nebo trysky mezi sebou měly rozestup přibližně patnácti centimetrů

a vytvářely na stěnách čtvercovou síť.

Teresa se otočila k Arisovi a zhasla baterku. „Zdá se, že je to ono,“ prohlásila.

Aris cukl hlavou zpátky a podíval se na Thomase, kterého ta zvláštní místnůstka upoutala natolik, že propásl další šanci něco udělat. „Přesně jak říkali, že to bude vypadat.“

„Takže… asi to máme, ne?“ zeptala se.

Aris přikývl. Pak si přendal nůž do druhé ruky a sevřel jej pevněji. „Je to ono. Thomasi, nedělej blbosti a běž dovnitř. Kdo ví, třeba je to všechno jenom nějaká velká zkouška, a až budeš uvnitř, pustí tě a budeme moci všichni oslavit, že jsme zase šťastně spolu.“

„Zmlkni, Arisi,“ řekla Teresa. Byla to vlastně po dlouhé době první věc, kterou řekla, aniž by Thomas měl chuť jednu jí vrazit. Když se pak otočila zpátky k Thomasovi, vyhnula se jeho očím.

„Skončeme to.“

Aris mávl nožem a pokynul Thomasovi, aby šel dál. „Dělej. Nenuť mě, abych tě tam odtáhl.“

Thomas se na něj podíval. Myšlenky v hlavě mu vířily do milionu směrů a on měl co dělat, aby zachoval prázdný výraz. Vzedmula se v něm vlna paniky. Bylo to teď nebo nikdy. Bojuj, nebo zemřeš.

Natočil pohled k otevřeným dveřím a pomalu k nim vykročil. Tři kroky a měl za sebou polovinu vzdálenosti. Teresa se narovnala a napjala paže pro případ, že by chtěl dělat problémy. Aris dál mířil svou zbraní na Thomasův krk.

Další krok. A ještě jeden. Aris teď stál přímo po jeho levé ruce, ani ne metr daleko. Teresa byla za ním, mimo jeho zorné pole. Otevřené dveře a tu zvláštní stříbrnou místnůstku se stěnami pokrytými otvory měl přímo před sebou.

Zastavil se a podíval se po Arisovi úkosem. „Jak vypadala Rachel, když krvácela a umírala?“ Byl to risk, provokace, která ho měla rozhodit.

Šokovaný, dotčený Aris ztuhl a poskytl tak Thomasovi zlomek sekundy, který potřeboval. Přiskočil k chlapci a švihl levou paží tak, aby mu nůž vyrazil z ruky. Zbraň řinčivě odskákala po

kamenech. Thomas praštil Arise pravačkou do břicha a poslal ho k zemi, kde se chlapec zoufale snažil popadnout dech.

Cvaknutí kovu o skálu Thomasovi zabránilo kopnout Arise do nohou. Když vzhlédl, uviděl, že se Teresa chopila svého oštěpu. Jejich oči se na okamžik setkaly; pak na něho zaútočila. Thomas vymrštil ruce, aby se chránil, ale bylo již pozdě – násada zbraně prosvištěla vzduchem a švihla ho z boku do hlavy. Před očima se mu roztančily hvězdičky a on měl co dělat, aby zůstal při vědomí. Jakmile dopadl na zem, začal se po všech čtyřech hrabat pryč.

Uslyšel však, jak Teresa zavřískla. V další sekundě mu dřevěná násada třískla do temene lebky.

Thomas se znovu zhroutil na zem; něco vlhkého mu prosakovalo vlasy a v čůrcích stékalo na oba spánky. Hlavou mu projela bolest, jako kdyby mu někdo zarazil sekeru přímo do mozku. Vzápětí se rozšířila do zbytku těla a vyvolala u něho nevolnost. Nějakým způsobem se mu podařilo odstrčit se od země a převalit se na záda. Uviděl Teresu, jak stojí nad ním a zbraň má znovu zdviženou.

„Běž do té místnosti, Thomasi,“ řekla mezi namáhavými nádechy. „Běž dovnitř, nebo tě praštím znovu. Přísahám, že to budu dělat tak dlouho, dokud neomdlíš nebo nevykrvácíš.“

Aris se mezitím vzpamatoval a znovu se postavil; stál hned vedle ní.

Thomas přitáhl obě nohy k tělu, prudce vykopl a oba je zasáhl do kolenou. Vykřikli, ztratili rovnováhu a spadli jeden na druhého. Námaha, kterou ho to stálo, vyvolala vlnu strašlivé bolesti, která mu proběhla celým tělem. Oslepily ho bílé záblesky; svět se s ním roztočil. Se sténáním se pokusil

pohnout, otočit se zpátky na břicho, dostat pod sebe ruce, aby se na nich vzepřel. Podařilo se mu zvednout se sotva o několik centimetrů, než mu Aris přistál na zádech a srazil ho zpátky. V dalším okamžiku ovinul Thomasovi paže kolem krku a stiskl.

„Ty do té místnosti půjdeš,“ zasyčel mu do ucha. „Pomoz mi, Tereso!“

Thomas nedokázal najít žádnou sílu, aby jim vzdoroval. Ty dvě rány do hlavy z něho nějak všechno vysály, jako by všechny jeho svaly usnuly zimním spánkem, protože mozek neměl dost energie, aby jim řekl, co mají dělat. Krátce nato ho Teresa popadla za obě paže a začala ho táhnout k otevřeným dveřím.

Aris ho postrkoval. Thomas se snažil kopat. Kameny se mu zarývaly do kůže.

„Nedělejte to,“ zašeptal. Byl zoufalý. Každé slovo vysílalo do jeho nervů nával bolesti. „Prosím…“ Jediné, co teď viděl, byly bílé záblesky na černém pozadí. Otřes mozku, uvědomil si. Utrpěl strašlivý otřes mozku.

Skoro ani nevnímal, jak jeho tělo překonalo práh, jak mu Teresa položila ruce na chladivý kov zadní stěny, překročila ho a pomohla Arisovi přetáhnout mu dovnitř nohy a obrátit je, takže Thomas teď ležel na hromádce, obličejem k boční stěně. Nedokázal najít sílu ani na to, aby se na ně podíval.

„Ne,“ dostal ze sebe, ale byl to jenom šepot. V mysli mu vyplaval obraz nemocného chlapce, Bena, jak je vyháněn z Placu. Byla to zvláštní chvíle na takové úvahy, ale aspoň už věděl, jak tomu chlapci bylo v těch posledních sekundách, než se stěny s třeskem uzavřely a navždy ho uvěznily v Labyrintu.

„Ne,“ zopakoval; řekl to tak tiše, že ho snad ani nemohli slyšet. Od hlavy k patě ho všechno bolelo.

„Jsi hrozně umíněný,“ slyšel říct Teresu. „Musel sis to sám zkomplikovat! Nám všem jsi to musel zkomplikovat!“

„Tereso,“ zašeptal Thomas. Překonal bolest a pokusil se na ni telepaticky zavolat, třebaže to už dlouho nefungovalo. Tereso.

Promiň, Tome, odpověděla, znovu v jeho hlavě. Ale díky, že nám posloužíš jako oběť.

Ani si neuvědomil, že dveře se zavírají, ale zabouchly se právě v okamžiku, kdy jeho myšlenkami obestíranými temnotou proplulo to poslední slovo, které pronesla.

52. KAPITOLA

Zadní strana dveří, které ho odřízly od světa, zeleně zářila a dělala z místnůstky strašidelnou, odpornou kobku. Možná by brečel, možná by otevřel stavidla slzám a soplům a kvílel jako malé dítě, kdyby ho tak strašně nebolela hlava. Bolest mu provrtávala lebku. Měl pocit, jako by se mu oči vařily v lávě.

Ale i za té situace, přes to všechno, mu srdce užírala hlubší bolest, že doopravdy ztratil Teresu.

Jenom si nemohl dovolit rozplakat se.

Jak tam tak ležel, ztratil jakoukoli představu o čase. Bylo to, jako by mu ti, kteří za tím vším stáli, chtěli při čekání na konec dát šanci zamyslet se nad tím, co se stalo. Nad tím, jak se nakonec ukázalo, že Teresin vzkaz, aby jí za všech okolností důvěřoval, byl jen krutý trik, který jenom podtrhl její licoměrnou zradu.

Uběhla hodina. Možná dvě nebo tři. Možná jenom třicet minut. Netušil.

A pak se ozval sykot. Slabé světlo vydávané dveřmi ukázalo, že z otvorů, jimiž byla proděravěna kovová stěna před ním, tryská mlha. Otočil hlavu, přičemž mu lebkou projela nová vlna bolesti, a uviděl, že podobné proudy mlhy vycházejí ze všech otvorů.

A všechny syčely jak svíjející se klubko jedovatých zmijí.

To je tedy ono? pomyslel si. Po všem, co podstoupil, po všech záhadách, bojích a prchavých okamžicích naděje, ho jednoduše zabijí nějakým jedovatým plynem? To byla pěkná pitomost. Vážně pitomost. Postavil se rmutům a raplům, přežil postřelení a infekci. ZLOSIN. Zachránili ho! A teď ho chtěli jen tak otrávit?

Posadil se a vykřikl prudkou bolestí, kterou mu tento pohyb způsobil. Rozhlédl se kolem sebe, pokusil se najít něco, co by mohl…

Byl unavený. Strašně unavený.

V jeho hrudi jako by nebylo něco v pořádku. Nebylo mu dobře. Plyn.

Únava. Bolest. Tělesné vyčerpání. Vdechování plynu.

Nemohl s tím nic dělat. Tak hrozně… unavený. Uvnitř. Něco špatně.

Teresa. Proč to muselo skončit takhle? Unavený…

Někde na pokraji vědomí registroval, že mlátí hlavou do podlahy. Zrada.

Tak hrozně… Unavený…

53. KAPITOLA

Thomas nevěděl, jestli je mrtvý nebo živý, ale připadalo mu, jako by spal. Vnímal sám sebe, ale jakoby přes nějaký opar. Pohroužil se do dalšího vzpomínkového snu.

Je mu šestnáct. Stojí před Teresou a nějakou dívkou, kterou nepoznává.

A je tam Aris. Aris?

Všichni tři si ho s vážnou tváří prohlížejí. Teresa pláče.

„Je čas jít,“ řekne Thomas.

Aris přikývne. „ Do mazáku a pak do Labyrintu.“ Teresa si jenom utře několik slz.

Thomas natáhne ruku a potřese si s ní s Arisem. Pak udělá totéž s dívkou, kterou nezná.

Potom se k němu Teresa vrhne a přitáhne si ho do náruče. Vzlyká a Thomas si uvědomí, že pláče i on. Jak ji pevně objímá, svými slzami jí smáčí vlasy.

„Musíš už jít,“ řekne Aris.

Thomas se na něho podívá. Čeká. Snaží se vychutnat si tu chvíli s Teresou. Poslední okamžik, kdy má kompletní paměť. Teď už velice dlouho takovou možnost mít nebudou.

Teresa k němu zvedne oči. „Vyjde to. Všechno to vyjde.“

„Já vím,“ řekne Thomas. Cítí smutek, který naplňuje každý jeho kousíček bolestí.

Aris otevře dveře a kývne na Thomase, aby šel za ním. Thomas to udělá, ale ještě se mu podaří naposledy se ohlédnout po Terese. Snaží se tvářit optimisticky.

„Tak ahoj zítra,“ řekne. Což je pravda, a to bolí.

Sen se vytratil a Thomas upadl do nejčernějšího spánku svého života.

54. KAPITOLA

Šepoty ve tmě.

To Thomas slyšel, když se mu začalo navracet vědomí. Byly tiché, ale řezavé, jako by mu po ušních bubíncích přejížděl smirkový papír. Ničemu z toho nerozuměl. Byla taková tma, že mu chvilku trvalo, než si uvědomil, že má otevřené oči.

Na obličej mu tlačilo něco studeného a tvrdého. Zem. Od chvíle, kdy ho plyn omámil, se nepohnul.

Překvapivé bylo, že ho už nebolela hlava. Vlastně ho nebolelo nic. Místo toho se jím rozléval pocit osvěžení a euforie, až se mu skoro zatočila hlava. Možná byl jenom šťastný, že je naživu.

Přitáhl ruce pod sebe a vzepřel se do sedu. Tím, že se rozhlédl kolem, nic nezískal – absolutní tmu nenarušoval ani nejnepatrnější záblesk světla. Napadlo ho, co se asi stalo se zelenou září dveří, které za ním Teresa zabouchla.

Teresa.

Radost z něj vyprchala, když si vzpomněl, co mu udělala. Na druhé straně…

Nebyl mrtvý. Leda že by posmrtný život byl jenom mizerná tmavá místnost.

Několik minut odpočíval, dopřával své mysli, aby se probudila a zklidnila, než se nakonec postavil na nohy a začal ohmatávat své okolí. Tři stěny z chladného kovu s pravidelně rozmístěnými vystouplými otvůrky. Jedna hladká stěna, která působila jako plast. Určitě byl ve stejné místnosti.

Zabušil na dveře. „Hej! Je tam někdo?“

Hlavou mu začaly vířit myšlenky. Vzpomínkové sny, kterých bylo už několik – tolik podnětů ke zpracování, tolik otázek. Věci, které se mu poprvé vybavily při proměně v Labyrintu, začínaly dostávat konkrétní obrysy, zhmotňovat se. Byl součástí plánů ZLOSINu, součástí toho všeho. Byli si s Teresou

blízcí – byli dokonce nejlepší přátelé. Zdálo se, že je to všechno v pořádku. Tím, co dělají, napomáhají většímu dobru.

Až na to, že Thomas teď z toho tak dobrý pocit neměl. Jediné, co cítil, byl hněv a zahanbení. Copak by to, co udělal, vůbec bylo možné ospravedlnit? Co prováděl ZLOSIN – co prováděli oni? I když tak

o sobě určitě nepřemýšlel, on a ostatní byli jenom děti. Děti! Už sám sebe neměl moc rád. Nebyl si jistý, kdy v něm k tomuto obratu došlo. Ale něco se v něm změnilo.

A pak tam byla Teresa. Jak k ní někdy mohl tolik cítit?

Něco zapraskalo a vzápětí zasyčelo. Narušilo jeho proud myšlenek.

Dveře se začaly otevírat, pomalu se odklápět směrem ven. V bledém světle časného rána tam stála Teresa, s obličejem uslzeným. Jakmile byla škvíra dost veliká, vrhla se k němu, objala ho a přitiskla se obličejem k jeho šíji.

„Hrozně moc se ti omlouvám, Tome,“ řekla; její slzy mu zkrápěly kůži. „Hrozně moc se omlouvám.

Tvrdili, že tě zabijí, když neuděláme všechno tak, jak nám řekli. Bez ohledu na to, jak to bude hrozné. Moc se omlouvám, Tome!“

Thomas nedokázal odpovědět, nedokázal se přimět k tomu, aby jí objetí oplatil. Cedulka na Teresiných dveřích, rozhovor mezi lidmi v jeho snu. Jednotlivé dílky do sebe zapadaly. Klidně bylo možné, že se ho jenom snaží znovu napálit. Zrada znamenala, že už jí nemůže věřit, a srdce mu říkalo, že jí nemůže odpustit.

Na určité úrovni si uvědomil, že Teresa nakonec dodržela počáteční slib, který mu dala. Dělala ty hrozné věci proti své vůli. To, co řekla v té boudě, byla pravda. Zároveň však věděl, že to mezi nimi už nikdy nemůže být stejné jako dřív.

Nakonec od sebe Teresu odtlačil. Upřímnost jejích modrých očí zdaleka nedokázala zmírnit jeho přetrvávající pochybnosti. „Eh… možná bys mi měla říct, co se stalo.“

„Říkala jsem ti, abys mi věřil,“ odvětila. „Říkala jsem ti, že se ti stanou hrozné věci. Ale všechny ty špatné věci byly divadlo.“ Usmála se. Bylo to tak hezké, až Thomas zatoužil najít cestu, jak zapomenout, co udělala.

„Jo, ale nevypadalo to, že by ses tomu nějak moc bránila, když ses snažila vymlátit ze mě tím oštěpem duši a hodila mě do plynové komory.“ Nedokázal skrýt nedůvěru, která mu řádila v srdci. Pohlédl na Arise, který vypadal zaraženě, jako by mu bylo trapné, že poslouchá soukromý rozhovor.

„Promiň,“ řekl chlapec.

„Proč jste mi neřekli, že jsme se předtím znali?“ odvětil Thomas. „Co…“ Najednou nevěděl, co

říct.

„Bylo to divadlo, Tome,“ promluvila Teresa. „Musíš nám věřit. Od začátku nám slibovali, že

nezemřeš. Že tahle komora má zvláštní účel a potom to všechno skončí. Moc se ti omlouvám.“

Thomas se zadíval zpátky na dveře, stále zeširoka otevřené. „Myslím, že budu potřebovat nějaký čas, abych to všechno zpracoval.“ Teresa chtěla, aby jí odpustil – aby hned všechno bylo jako dřív.

A instinkt mu napovídal, aby své zahořklé pocity skryl, ale bylo to těžké.

„Co se tam uvnitř vlastně stalo?“ zeptala se Teresa.

Thomas se vrátil očima k ní. „Co kdybyste nejdřív mluvili vy a potom já. Myslím, že aspoň to jsem si zasloužil.“

Zkusila ho vzít za ruku, ale on ji dal pryč. Dělal, že se potřebuje poškrábat na krku. Když si všiml, jak se jí ve tváři mihl náznak dotčenosti, ucítil nepatrnou dávku zadostiučinění.

„Podívej,“ řekla. „Máš pravdu. Zasloužíš si vysvětlení. Myslím, že teď už ti můžeme říct všechno – ne že bychom věděli mnoho o tom proč.“

Aris si odkašlal, evidentně chtěl taky něco říct. „Ehm, ale měli bychom u toho jít. Nebo běžet.

Zbývá nám jenom několik hodin. Dnes vyprší lhůta.“

Ta slova Thomase dokonale vytrhla z omámení. Sklopil zrak ke svým hodinkám. Jestli měl Aris

pravdu, že dva týdny byly u konce, zbývalo jenom pět a půl hodiny – samotný Thomas nějak ztratil přehled, neboť netušil, jak dlouhý čas v komoře strávil. A nic z toho kolem nebylo vůbec důležité, jestli se nedostanou včas do bezpečného útočiště. Snad je Minho a ostatní už našli.

„Tak jo. Pojďme na to prozatím zapomenout,“ řekl a pak přešel na jiné téma. „Změnilo se venku něco? Je pravda, že jsem to viděl ve tmě, ale –“

„My to víme,“ nenechala ho domluvit Teresa. „Po nějaké budově tam není ani stopy. Nic. Ve dne to vypadá dokonce ještě hůř. Jenom rovná pustina bez konce. Není tam jediný strom, jediný kopec, natož pak nějaké bezpečné útočiště.“

Thomas se podíval na Arise a pak se očima vrátil k Terese. „Tak co máme dělat? Kam máme jít?“ Pomyslel na Minha a Newta, na Placery, Brendu a Jorgeho. „Zahlédli jste někoho z ostatních?“

Odpověděl mu Aris. „Všechny dívky z mojí skupiny jsou tam dole, jdou na sever, jak to dostaly za úkol, už jsou několik kilometrů daleko. Tvoje přátele jsme zahlédli na úpatí hor, nějaké dva tři kilometry západně odtud. Nevíme to jistě, ale zdá se, že nikdo další nechybí. Míří stejným směrem jako holky.“

Thomase naplnila úleva. Jeho přátelé to dokázali – dokonce snad všichni.

„Musíme vyrazit,“ řekla Teresa. „To, že tam nic není, ještě nic neznamená. Kdo ví, co má ZLOSIN za lubem? Musíme prostě udělat, co nám řekli. Jdeme.“

Thomas prodělal krátký okamžik, kdy měl chuť toho nechat, sednout si a na všechno zapomenout – ať se stane, co se má stát. Ale skoro stejně rychle, jako se ten pocit objevil, zase zmizel. „Tak fajn, pojďme. Ale uděláte dobře, když mi řeknete všechno, co víte.“

„Řeknu,“ slíbila Teresa. „Jste pro, abychom běželi, až se dostaneme z těchhle mrtvých stromů?“ Aris přikývl, ale Thomas obrátil oči v sloup. „Prosím tě. Jsem přece běžec.“

Teresa povytáhla obočí. „V tom případě nezbývá než zjistit, komu dojdou síly dřív než ostatním.“ Thomas místo odpovědi vykročil pryč z nevelké mýtinky a první se ponořil do mrtvého lesa.

Odmítal se zabývat bouří vzpomínek a emocí, které se ho snažily zdeptat.

Obloha s postupujícím ránem příliš nezesvětlala. Vítr přihnal mraky, šedivé a husté, tak silné, že nebýt hodinek, Thomas by neměl vůbec žádné ponětí o čase.

Mraky. Když se to stalo naposledy…

Třeba tahle bouřka nebude tak hrozná. Třeba.

Jakmile opustili houštinu uschlých stromů, nezastavili se. Dolů do údolí vedla viditelná pěšina, která se klikatila po horském úbočí sem a tam jako zubatá jizva. Thomas odhadoval, že několik hodin jim zabere jenom dostat se dolů – běhání po strmých, kluzkých svazích vypadalo jako dobrý způsob, jak si zvrtnout kotník nebo zlomit nohu. A pokud by se to stalo, neměli by šanci to stihnout.

Jejich trojice se shodla, že půjdou svižně, ale bezpečně, a pak, až se dostanou na rovnou zem, to pořádně rozbalí. Pustili se dolů – Aris, po něm Thomas a pak Teresa. Nárazy větru přicházely jakoby ze všech směrů a tmavá mračna nad nimi vířila. Přesně jak řekl Aris, viděl Thomas v poušti dole dvě oddělené skupiny lidí – nedaleko od úpatí hory jeho placerské přátele a pak skupinu B, o dva až tři kilometry dál.

Znovu se mu ulevilo a měl pocit, že jeho kroky jsou při dalším sestupu lehčí.

Po třetím zákrutu promluvila za jeho zády Teresa. „Tak asi bych měla s vyprávěním začít tam, kde jsme skončili.“

Thomas jenom přikývl. Nemohl uvěřit tomu, jak fyzicky dobře se cítil – břicho měl zázračně plné, bolest z toho, jak byl zbit, zmizela, svěží vzduch a čerstvý vítr mu dodávaly pocit, že žije. Neměl ponětí, co bylo v tom plynu, který vdechoval, ale vypadalo to, že k jedovatosti měl daleko. Nedůvěra k Terese ho však nadále znervózňovala; nechtěl být až moc milý.

„Všechno to začalo přesně tehdy, když jsme spolu mluvili uprostřed noci – tu první noc po záchraně z Labyrintu. Napůl jsem spala, když se v mém pokoji najednou objevili ti lidé. Všichni byli divně

oblečení. Šel z toho strach. Měli plandavé kombinézy a ochranné brýle.“

„Vážně?“ zeptal se přes rameno Thomas. Ten popis odpovídal lidem, které viděl, když byl postřelen.

„Úplně mě to vyděsilo – a zkusila jsem tě volat, ale najednou to vypadlo. Myslím ta telepatie.

Nevím, jak jsem to poznala, ale prostě to zmizelo. Od toho okamžiku až doteď to fungovalo jen nárazově.“

Pak mu promluvila v hlavě. Teď mě slyšíš dokonale, nemám pravdu? Jo. Opravdu jste s Arisem spolu mluvili, když jste byli v Labyrintu? No…

Odmlčela se, a když se po ní Thomas ohlédl, měla na tváři ustaraný výraz.

Co se stalo? zeptal se. Přenesl pozornost zpátky k pěšině, než udělá nějakou hloupost jako třeba to, že zakopne a skutálí se po svahu dolů.

Do toho bych zatím nechtěla zacházet.

„Do čeho –“ Než to stačil říct nahlas, včas se zarazil. Do čeho zacházet?

Teresa neodpověděla.

Co to šlo, se na ni pokusil v duchu zakřičet. Do čeho zacházet!

Mlčela ještě několik sekund, než konečně odpověděla.

Jo, mluvili jsme spolu od chvíle, kdy jsem se objevila v Placu. Většinou v době, kdy jsem byla v tom pitomém kómatu.

55. KAPITOLA

Thomas musel vynaložit naprosto veškerou svou vůli, aby se nezastavil a neotočil se k ní. Cože? Proč jsi mi o tom neřekla už v Labyrintu? Jako by potřeboval další důvod, aby k nim oběma cítil ještě větší averzi.

„Co že jste přestali mluvit?“ zeptal se najednou Aris. „Žvaníte v těch svých roztomilých hlavinkách o mně, co?“ Bylo to neuvěřitelné, ale z jeho slov už nezaznívala vůbec žádná hrozba. Skoro jako by všechno, co se odehrálo v tom mrtvém lese, byl jenom výplod Thomasovy fantazie.

Thomas těžkým oddechnutím vypustil vzduch, který se mu hromadil v plicích. „Nemůžu tomu uvěřit.

Vy dva jste –“ Zarazil se, když si uvědomil, že to pro něho nakonec zas tak velké překvapení není.

V útržkovitých vzpomínkách posledního snu Arise zahlédl. Byl součástí toho všeho, ať to bylo cokoli. A podle toho, jak se k sobě v té krátké vzpomínce chovali, se zdálo, že jsou na stejné straně. Nebo alespoň bývali.

„Frase,“ promluvil nakonec Thomas. „Nech toho a mluv dál.“

„Dobrá,“ řekla Teresa. „Je toho hodně na vysvětlování, takže odteď jenom mlč a poslouchej.

Platí?“

Thomase začínaly z vytrvalého tempa sestupu pálit nohy. „Tak jo, ale… Jak poznáš, kdy mluvíš na mě, a kdy mluvíš na něho? Jak to funguje?“

„Prostě to funguje. Je to stejné, jako bych se tě zeptala, kdy říkáš pravé noze, aby se pohnula, a kdy to říkáš levé. Prostě… to poznám. Mám to nějak zabudované do mozku.“

„My jsme to přece dělali taky, člověče,“ řekl Aris. „To si nevzpomínáš?“

„Jasně že si vzpomínám,“ zamumlal Thomas, v mnoha směrech rozčílený a otrávený. Kdyby se mu tak mohlo vrátit všechno – každičká vzpomínka –, věděl, že dílky by do sebe zapadly a on by se mohl pohnout dopředu. Nechápal, proč bylo pro ZLOSIN tak důležité vymazat jim z hlavy vzpomínky. A proč

později ty občasné úniky? Byl to záměr nebo náhoda? Dlouhodobý účinek proměny?

Otázek bylo příliš mnoho. Příliš mnoho frasných otázek, a všechny bez odpovědí. „Tak jo,“ řekl nakonec. „Nechám pusu zavřenou a mozek vypnutý. Pokračuj.“

„O Arisovi a mně si můžeme promluvit později. Ani si nevzpomínám, co jsme spolu probírali – když jsem se probudila, skoro všechno jsem zapomněla. Naše kóma bylo určitě součástí proměnných, takže jsme možná mohli komunikovat proto, abychom se nezbláznili. Patřili jsme přece k těm, kteří to všechno nachystali, ne?“

„Kteří to všechno nachystali?“ zeptal se Thomas. „Já to ne –“

Theresa natáhla ruku a pleskla ho do zad. „Myslela jsem, že budeš zticha, ne?“

„Jo,“ zabručel Thomas.

„Tihle lidé každopádně vpadli do mého pokoje, oblečení do těch strašidelných hábitů, a moje telepatické spojení s tebou se přerušilo. Byla jsem vyděšená a vzhůru jenom napůl. Částečně jsem si myslela, že je to jenom zlý sen. Než jsem se nadála, dali mi přes ústa něco, co strašně páchlo, a pak jsem omdlela. Když jsem přišla k sobě, ležela jsem na posteli v jiné místnosti a na druhé straně té divné skleněné stěny seděla na židlích skupina lidí. Té stěny jsem si nevšimla, dokud jsem se jí nedotkla – bylo to skoro jako silové pole nebo něco takového.“

„Jo,“ řekl Thomas. „Taky jsme měli něco podobného.“

„A pak na mě začali mluvit. Tehdy mi řekli celý tenhle plán, co ti musíme s Arisem udělat –

a očekávali, že mu to vyřídím. Telepaticky, i když byl v té době ve vaší skupině. V naší skupině. Skupině

A. Odvedli mě z mého pokoje a poslali mě ke skupině B; pak nám řekli o úkolu dojít do bezpečného útočiště a o tom, že jsme nakažené erupcí. Byly jsme vyděšené a zmatené, ale neměly jsme na výběr. Procházely jsme těmi podzemními tunely, až jsme se dostaly k horám – městu jsme se úplně vyhnuly. Jak jsme se my dva setkali v tom domku, a pak všechno, co se stalo od okamžiku, kdy jsme za vámi přišly do údolí se všemi těmi zbraněmi – to všechno bylo naplánované.“

Thomas se zamyslel nad útržkovitými vzpomínkami, které se mu vyjevily ve snech. Něco mu říkalo, že možná věděl, že je třeba, aby se něco takového odehrálo, než se vůbec vypravil do Placu a do Labyrintu. Měl na Teresu stovku otázek, ale rozhodl se s nimi ještě chvíli počkat.

V další zatáčce opět změnili směr a Teresa pokračovala: „Jistě vím jenom dvě věci. Jednak to, že řekli, že jestli udělám něco proti jejich plánu, zabijí tě. Tvrdili, že ‚mají jiné možnosti‘, ať už tím mysleli cokoli. Druhá věc, kterou vím, je to, že důvodem pro tohle všechno bylo, že ses musel cítit opravdu

a dočista zrazený. Celým smyslem toho, co jsme ti prováděli, bylo tohohle dosáhnout.“

Thomas se znovu zamyslel nad vzpomínkami. Těsně předtím, než Teresu opustil, oba použili slovo struktury. Co to znamenalo?

„Takže?“ zeptala se Teresa poté, co chvíli šli mlčky.

„Takže… co?“ odvětil Thomas.

„Tak co si o tom myslíš?“

„To má být všechno? Tohle je celé tvoje vysvětlení? To mám teď být úplně šťastný?“

„Tome, nemohla jsem riskovat. Byla jsem přesvědčená, že tě zabijí, když nebudu spolupracovat. Ať se děje, co se děje, nakonec jsi musel mít pocit, jako že jsem tě úplně zradila. Proto jsem do toho dávala tolik. Ale proč to všechno bylo tak důležité? Nemám tušení.“

Thomas si najednou uvědomil, že ho ze všech těch informací začala znovu bolet hlava. „Rozhodně jsi v tom byla dobrá, to se musí nechat. Co v tom domku? Když jsi mi dala pusu? A… proč musel do toho všeho být zapletený Aris?“

Teresa ho chytila za ruku a přinutila ho, aby se zastavil a otočil se k ní. „Oni to všechno propočítali.

Všechno v zájmu proměnných. Já nevím, jak to všechno do sebe zapadá.“

Thomas pomalu zavrtěl hlavou. „Musím říct, že mi nic z těch hovadin nedává smysl. A promiň, že se cítím trochu naštvaně.“

„Fungovalo to?“

„Co?“

„Z nějakého důvodu chtěli, abys na sobě pocítil zradu, a ono to fungovalo. Nebo snad ne?“ Thomas se odmlčel a na dlouho se jí zahleděl do modrých očí. „Jo. Fungovalo.“

„Mrzí mě, co jsem udělala. Ale ty žiješ a já taky. I Aris.“

„Jo,“ zopakoval. Opravdu už neměl chuť s ní mluvit.

„ZLOSIN dostal, co chtěl, a já jsem dostala, co jsem chtěla já.“ Teresa pohlédla na Arise, který ještě chvíli šel a teď stál na pěšině o jednu úroveň níž. „Arisi, otoč se, obličejem do údolí.“

„Cože?“ zeptal se. Vypadal zmateně. „Proč?“

„Prostě to udělej.“ Už v hlase neměla příměs protivnosti, vlastně tam nebyla už od plynové komory, ale jestli to na Thomase mělo nějaký vliv, tak ten, že byl ještě podezíravější. Co má za lubem teď?

Aris si povzdechl a obrátil oči v sloup, ale poslechl ji a otočil se k nim zády.

Teresa nezaváhala. Ovinula ruce Thomasovi kolem krku a přitáhla si ho k sobě. Neměl dost vůle, aby jí kladl odpor.

Políbili se, ale v Thomasovi to nevyvolalo žádnou reakci. Nic necítil.

56. KAPITOLA

Vítr zesílil, bičoval a vířil.

Z tmavnoucí oblohy zaburácel hrom a poskytl Thomasovi záminku, aby se od Teresy odtáhl. Znovu se rozhodl své trpké pocity skrýt. Čas se krátil a oni měli před sebou ještě dlouhou cestu.

Položil se do role nejlíp, jak uměl, usmál se na Teresu a řekl: „Asi to chápu – udělala jsi spoustu divných věcí, ale byla jsi k nim donucena a já teď žiju. Říkám to správně, ne?“

„Plus mínus správně.“

„Tak já se tím přestanu zabývat. Potřebujeme dohonit ostatní.“ Nejvyšší šanci, že se do bezpečného útočiště dostane včas, měl tehdy, když bude s Teresou a Arisem spolupracovat, a tak to udělá. Přemýšlet

o Terese a všem ostatním může později.

„Když myslíš,“ řekla s nuceným úsměvem, jako by cítila, že něco není úplně v pořádku. Anebo se jí po tom, co se stalo, vyhlídka na setkání s Placery nezamlouvala.

„Tak co, už jste skončili?“ křikl Aris, který byl pořád ještě otočený na druhou stranu.

„Jo!“ zavolala na něho Teresa. „A nečekej, že tě ještě někdy budu líbat na tvář. Myslím, že mám teď na rtech plíseň.“

Thomasovi se málem udělalo zle, když to slyšel. Pohnul se dřív, než se ho Teresa pokusila chytit za ruku, a jal se pokračovat v sestupu po úbočí.

Dostat se na úpatí hory trvalo ještě hodinu. Když se přiblížili, terén se maličko vyrovnal a dovolil jim zvýšit tempo. Nakonec serpentiny skončily úplně a oni mohli poslední necelé dva kilometry, které je dělily od rovné, bezútěšné pustiny táhnoucí se k obzoru, zdolat poklusem. Vzduch byl horký, ale díky zatažené obloze a větru zůstával dýchatelný.

Thomas stále neměl moc dobrý výhled na skupiny A a B vpředu, které se k sobě pomalu přibližovaly – obzvlášť teď, když ztratil ptačí perspektivu a vzduch se zastřel prachem. Ale jak chlapci, tak dívky se stále drželi pohromadě a postupovali na sever. I odtud to vypadalo, že se při chůzi naklánějí proti sílícímu větru.

Od drobných kamínků poletujících vzduchem Thomase pálily oči. Neustále si je otíral, čímž to ještě

zhoršoval a rozdíral si okolní kůži. Jak mraky na obloze nad nimi houstly, svět dál tmavl.

Po krátké přestávce na jídlo a pití – zbývající zásoby se rychle tenčily – si udělali chvilku na pozorování ostatních skupin.

„Jenom jdou,“ řekla Teresa. Jednou rukou ukazovala dopředu a druhou si chránila oči před větrem.

„Proč neběží?“

Aris se podíval na hodinky. „Protože do vypršení lhůty nám pořád zbývá víc než tři hodiny,“ odpověděl. „Jestli jsme to celé nepochopili špatně, bezpečné útočiště by mělo být jenom pár kilometrů od této strany hor. Ale já nic nevidím.“

Thomas to nerad přiznával, ale naděje, že jim něco unikalo jen proto, že jsou daleko, se rozplynula.

„Podle toho, jak se loudají, to evidentně nevidí ani oni. Určitě to tam není – kromě další pouště nemají nic, k čemu by běželi.“

Aris zvedl oči k šedočerné obloze. „Vypadá to hnusně. Co když nás chytne další taková ta hezká bouřka?“

„Pokud by k tomu došlo, bylo by pro nás lepší zůstat v horách,“ odvětil Thomas. Nebyl by to dokonalý způsob, jak to všechno završit? Skončit spálený na škvarek elektrickými výboji při pátrání po nějakém bezpečném útočišti, které tam vůbec nikdy nebylo?

„Pojďme je prostě dohonit,“ navrhla Teresa. „Pak můžeme vymýšlet, co dál.“ Otočila se, aby se na oba chlapce podívala, a dala si ruce v bok. „Jste připravení?“

„Jo,“ řekl Thomas. Snažil se nespadnout do propasti paniky a obav, která ho hrozila pohltit. Určitě existovala nějaká odpověď, která to všechno vysvětlovala. Určitě.

Aris místo odpovědi jenom pokrčil rameny.

„Tak poběžme,“ vybídla Teresa. A než jí Thomas mohl odpovědět, už byla pryč, s Arisem v těsném závěsu.

Thomas se zhluboka nadechl. Z nějakého důvodu mu to všechno připomnělo chvíli, kdy poprvé vyrazil s Minhem do Labyrintu. Znepokojilo ho to. Vydechl a rozběhl se za vzdalující se dvojicí.

Přibližně po dvaceti minutách ho vítr donutil vynakládat dvakrát větší námahu, než jakou ho kdy stál běh v Labyrintu. V hlavě promluvil na Teresu. Myslím, že se mi poslední dobou vrátily nějaké vzpomínky. Ve snech. Chtěl jí to říct už dřív, ale ne před Arisem. Především jako zkoušku, aby zjistil, jak bude na to, co si vybavil, reagovat. Aby zjistil, jestli nenajde nějaká vodítka k jejím skutečným záměrům.

Vážně? odpověděla.

Vycítil její ohromení. Jo. Jsou to podivné, nahodilé věci. Z doby, kdy jsem byl malý kluk. A… ty jsi tam byla taky. Vybavily se mi útržky, jak se k nám ZLOSIN choval. Něco málo z doby těsně předtím, než jsme odešli do Placu.

Chvíli mlčela, než odpověděla. Možná se bála položit otázky, ke kterým nakonec dospěl. A je to k něčemu? Pamatuješ si z toho hodně?

Většinu. Ale nebylo toho tolik, aby to dalo nějaký větší smysl. Co jsi viděl?

Thomas jí řekl o každém útržku paměti – nebo snu –, který za posledních několik týdnů viděl.

O tom, jak viděl svou mámu, jak zaslechl kousky rozhovoru o operaci, o tom, jak spolu špehovali členy ZLOSINu a vyslechli věci, které nedávaly valný smysl. Jak si zkoušeli a procvičovali telepatii.

A nakonec o tom, jak se rozloučili těsně před jeho odchodem do Placu.

Takže Aris tam byl taky? zeptala se, ale než mohl odpovědět, pokračovala. To už samozřejmě vím.

Že jsme do toho patřili všichni tři. Ale to, jak všichni zemřeli, náhradníci a všechno kolem, je divné. Co to podle tebe znamená?

Nevím, odpověděl. Ale mám pocit, že kdybychom si našli čas, abychom si sedli a promluvili si o tom, mohlo by nám to pomoci získat to zpátky všechno.

Já taky. Tome, opravdu mě to mrzí. Poznám, že je pro tebe hodně těžké mi odpustit. Byla bys jiná?

Ne. Tak nějak jsem se s tím smířila. Že pro tvou záchranu stojí za to ztratit to, co mezi námi možná bylo.

Thomas netušil, co na to odpovědět. Stejně se spolu nemohli bavit o moc víc, ani kdyby chtěl.

V situaci, kdy vítr skučel, vzduchem poletoval prach a smetí, mraky tmavly a narůstaly a vzdálenost od ostatních se zmenšovala…

Prostě nebyl čas. A tak běželi dál.

Dvě skupinky před nimi se v dálce nakonec setkaly. Pro Thomase však byl zajímavější fakt, že to vůbec nevypadalo jako náhoda. Dívky ze skupiny B došly do určitého místa a zastavily se; následně Minho – Thomas ho už rozeznal a ulevilo se mu, že ho vidí živého a zdravého – spolu s ostatními Placery změnili směr víc na východ, aby se s nimi setkali.

A teď, když byli necelý kilometr daleko, všichni stáli kolem něčeho, co Thomas neviděl, mačkali se v sevřeném kroužku, aby si to mohli prohlédnout.

Co se to tam děje? zeptala se Thomase telepaticky Teresa.

Nevím, odpověděl.

Oba zrychlili tempo a Aris se k nim přidal.

Trvalo jim už jen několik minut běhu přes prašnou, větrem bičovanou pláň, než skupiny A a B dostihli.

Když byli konečně u nich, Minho se vydělil z početnějšího hloučku lidí a postavil se čelem k nim. Ruce měl založené, oblečení špinavé, vlasy umaštěné, na obličeji bylo pořád vidět stopy popálenin. Ale dařilo se mu vykouzlit úsměv. Thomas nemohl uvěřit, jak je příjemné vidět zase ten spokojený škleb.

„Už bylo na čase, abyste nás dohonili, flákači!“ zakřičel na ně Minho.

Thomas se přímo před ním zastavil a na několik sekund se ohnul v pase, aby popadl dech. Pak se narovnal. „Myslel jsem, že po tom, co nám ty holky udělaly, s nimi budete zuby nehty bojovat. Nebo alespoň po tom, co udělaly mně.“

Minho se ohlédl po skupině chlapců a dívek, která se teď promíchávala, a potom se vrátil očima k Thomasovi. „Tak hlavně mají nebezpečnější zbraně, o lucích a šípech ani nemluvě. Kromě toho nám nějaká Harriet všechno vysvětlila. To my bysme měli být překvapení – že jsi pořád s nimi.“ Věnoval ošklivý pohled nejdřív Terese a pak Arisovi. „Ani jednomu z těch frasáckejch zrádců jsem nikdy nevěřil.“

Thomas se snažil zamaskovat své smíšené emoce. „Jsou na naší straně. Věř mi.“ A on tomu nějakým pokřiveným, převráceným způsobem začínal doopravdy věřit. I když se mu z toho dělalo zle.

Minho se trpce zasmál. „Tušil jsem, že řekneš něco takového. Nech mě hádat: je to dlouhé vyprávění?“

„Jo, hodně dlouhé vyprávění,“ odpověděl Thomas. Pak změnil téma. „Proč jste se tady všichni zastavili? Na co se všichni dívají?“

Minho ustoupil stranou a napřáhl ruku za sebe. „Jdi se kouknout sám.“ Pak na obě skupiny křikl:

„Hej, lidi, udělejte místo!“

Několik Placerů a děvčat se otočilo a pomalu se odšouralo stranou, až v davu vznikla úzká mezera. Thomas okamžitě uviděl, že předmětem, který na sebe poutá všeobecnou pozornost, je obyčejná hůl trčící z vyprahlé země. Na jejím vršku visela a ve větru se třepetala oranžová stuha. Na tenkém praporci byla vytištěna písmena.

Thomas s Teresou se na sebe podívali; potom se Thomas protlačil dopředu, aby se mohl podívat líp. Slova vytištěná na stuze, černá na oranžovém, se mu podařilo přečíst, ještě než se tam dostal:

BEZPEČNÉ ÚTOČIŠTĚ

57. KAPITOLA

Přes vítr a vřavu lidí se svět kolem Thomase na chvíli ztišil, jako by měl do uší nacpanou vatu. Padl na kolena a otupěle zvedl ruku, aby si na třepetající se oranžovou stuhu sáhl. Tohle bylo bezpečné útočiště? Žádná budova, přístřešek, něco?

Potom se zvuky nahrnuly zpátky, stejně rychle jako předtím zmizely, a uvrhly ho do reality. Většinou to byl svist větru a brebentění hovorů.

Otočil se zpátky k Terese a Minhovi, kteří stáli vedle sebe. Aris jim zezadu nakukoval přes ramena.

Thomas se podíval na hodinky. „Zbývá nám něco přes hodinu. Naše bezpečně útočiště je klacek v zemi?“ Myšlení mu zatemňoval zmatek – nebyl si pořádně jistý, co si myslet, nebo co říct.

„Když se to tak vezme, tak to zas tak hrozný nebylo,“ prohlásil Minho. „Došla nás sem víc než polovina. Vypadá to, že z holčičí skupiny ještě víc.“

Thomas vstal. Snažil se ovládnout svůj hněv. „To už ses z erupce úplně zbláznil? Jo, jsme tady.

V pořádku a zdraví. U klacku.“

Minho se ušklíbl. „Vogo, bez důvodu by nás sem neposlali. Stihli jsme to ve lhůtě, kterou nám dali.

Teď prostě počkáme, až doběhne čas, a něco se stane.“

„Právě to mi dělá starosti,“ řekl Thomas.

„Nerada to říkám,“ ozvala se Teresa, „ale souhlasím s Thomasem. Po všem, co nám provedli, by bylo moc jednoduché dát sem malou cedulku a pak pro nás za odměnu přiletět krásnou helikoptérou. Stane se něco zlého.“

„Jak myslíš, zrádkyně,“ řekl Minho. Jeho tvář neskrývala nic z nenávisti, kterou k Terese cítil. „Od tebe už nechci slyšet ani slovo.“ Odešel, rozzlobený tak, jak ho Thomas ještě neviděl.

Thomas se podíval na Teresu, která byla viditelně zaskočená. „Nemělo by tě to překvapovat.“ Jenom pokrčila rameny. „Už mě nebaví se omlouvat. Dělala jsem, co jsem dělat musela.“ Thomas nedokázal uvěřit, že to myslí vážně. „To je jedno. Potřebuju najít Newta. Chci –“

Dřív než stačil domluvit, se z davu vynořila Brenda a přelétla očima sem a tam mezi ním a Teresou. Vítr jí strhával dlouhé vlasy, divoce jimi třepetal, takže si je musela zastrkovat za uši, odkud se okamžitě zase rozlétaly.

„Brendo,“ řekl. Z nějakého důvodu si připadal provinile.

„Ahoj,“ odpověděla Brenda, přišla blíž a postavila se přímo před něho a Teresu. „To je ta holka, o které jsi mi vyprávěl? Když jsme se k sobě choulili v tom náklaďáku?“

„Jo.“ To slovo Thomasovi vypadlo z úst, než je mohl zadržet. „Ne. Vlastně… jo.“ Teresa podala Brendě ruku, která si s ní potřásla. „Já jsem Teresa.“

„Těší mě,“ odvětila Brenda. „Já jsem rapl. Pomalu propadám šílenství. Pořád si chci ukousat prsty a náhodně zabíjím lidi. Tady Thomas slíbil, že mě zachrání.“ I když evidentně žertovala, ani se neusmála.

Thomas musel zamaskovat, jak sebou škubl. „Fakt legrace, Brendo.“

„Ráda vidím, že o tom ještě dokážeš žertovat,“ řekla Teresa. Ale její obličej by dokázal proměnit vodu v led.

Thomas sklopil oči k hodinkám. Padesát pět minut. „Potřebuju si to… promluvit s Newtem.“ Otočil se a rychle odešel, než mohla některá z dívek něco říct. Chtěl od nich obou být co nejdál.

Newt seděl na zemi spolu s Pánvičkou a Minhem. Všichni tři vypadali, jako by čekali na konec světa.

Vichřice získala vzdušnou vlhkost a kypící, vířící mračna nad nimi značně poklesla, jako temná mlha, která se snaží pohltit zem. Tu a tam se oblohou míhaly světelné záblesky, planoucí nachovooranžové skvrny v šedi. Blesk jako takový Thomas zatím nezahlédl, ale věděl, že přijdou. Ta první velká bouřka začala úplně stejně.

„Hej, Tommy,“ přivítal ho Newt, když se k nim Thomas přidal. Sedl si vedle svého přítele a objal mu rukama kolena. Dvě prostá slova, za kterými se nic neskrývalo. Bylo to, jako by Thomas právě absolvoval příjemnou procházku, místo toho, že byl unesen a málem zabit.

„Rád vidím, kluci, že jste došli až sem,“ řekl Thomas.

Pánvička ze sebe vyrazil obvyklý štěkavý smích, který připomínal nějaké zvíře. „Nápodobně. Ale vypadá to, že ty sis užil víc zábavy. Dva dny se svou bohyní lásky, to muselo být něco. Nejspíš líbačka

a usmiřovačka, ne?“

„Ani ne,“ přiznal Thomas. „Nebyla to zábava.“

„Co se vlastně stalo?“ zeptal se Minho. „Jak jí po tom všem ještě můžeš věřit?“

Thomas nejdřív zaváhal, ale věděl, že jim musí všechno říct. A lepší chvíle než teď pro to nebude.

Zhluboka se nadechl a spustil. Řekl jim o plánech, které s ním ZLOSIN měl, o táboru, o jeho hovoru se skupinou B a o plynové komoře. Nic z toho pořád nedávalo smysl, ale bylo mu trochu líp, když se s tím mohl svěřit přátelům.

„A tys té čarodějnici odpustil?“ zeptal se Minho, když Thomas konečně domluvil. „Já jí neodpustím. Ať si lidi ze ZLOSINu dělají, co chtějí, nemám s tím problém. Ty si klidně dělej, co chceš, nemám problém. Jí ale nevěřím, nevěřím Arisovi a ani jednoho z nich nemám rád.“

Zdálo se, že Newt se nad tím zamyslel hlouběji. „To všechno absolvovali – všechno to plánování a hraní – jenom proto, aby ses cítil zrazený? To nedává smyslu, ani co by se za nehet vešlo.“

„Vyprávěj mi o tom,“ zamumlal Thomas. „A ne, neodpustil jsem jí. Ale pro tuhle chvíli si myslím, že jsme na stejné lodi.“ Rozhlédl se kolem – většina lidí seděla na zemi a hleděla do dálky. Příliš se nemluvilo a nedocházelo k žádnému velkému míšení mezi skupinami. „A co vy? Jak jste se sem dostali?“

„Našli jsme soutěsku skrz hory,“ odpověděl Minho. „Museli jsme se bít s několika raply, kteří tábořili v jeskyni, ale jinak jsme neměli problémy. Ale jsme skoro bez jídla a vody. A bolí mě nohy. Vsadím se, že až přijde další frasáckej blesk, budu vypadat jako Pánvičkova slanina.“

„To jo,“ řekl Thomas. Ohlédl se k horám a odhadl, že od jejích úpatí urazili celkově nějakých šest kilometrů. „Možná bychom se měli na celé to bezpečné útočiště vykašlat a pokusit se najít nějaký úkryt.“ Ale už ve chvíli, kdy to říkal, si uvědomil, že taková možnost není. Přinejmenším do doby, než vyprší čas.

„V žádným případě,“ odvětil Newt. „Netáhli jsme se tak daleko proto, abychom se teď vrátili. Doufejme, že ta pitomá bouřka se ještě chvíli zdrží.“ S úšklebkem vzhlédl k mrakům, které byly skoro černé.

Ostatní tři Placeři se odmlčeli. Vítr dál zesiloval a v jeho burácení a svištění teď stejně bylo obtížné navzájem se slyšet. Thomas se podíval na hodinky.

Pětatřicet minut. Tahle bouřka nemohla za nic na světě vydržet –

„Co to je?“ vykřikl Minho a vyskočil. Ukazoval někam přes Thomasovo rameno.

Thomas vstal a otočil se, aby se podíval, co se děje. Cítil, jak se v něm probouzí panika. Zděšení v Minhově tváři bylo jednoznačné.

Přibližně deset metrů od skupiny se velký kus pouště jednoduše… otevíral. Dokonalý čtverec – široký možná pět metrů – se otočil kolem diagonální osy. Strana pokrytá hlínou se od nich pomalu odvrátila a to, co leželo dole, se zvedlo místo ní. Vzduch prořízlo sténání, kroucení oceli, hlasitější než burácení větru. Nedlouho nato se otočný čtverec překlopil úplně. Tam, kde kdysi byla pouštní půda, teď ležel kus černého materiálu, na němž trůnil zvláštní objekt.

Byl podlouhlý, bílý a měl zaoblené okraje. Thomas už něco takového viděl. Když unikli z Labyrintu a ocitli se v té obrovské síni, odkud přicházeli rmutové, zahlédli několik těchto boxů připomínajících rakve. Tenkrát neměl moc času, aby o nich přemýšlel, ale když to viděl teď, napadlo ho, že uvnitř se

určitě zdržovali – spali? – rmutové, když zrovna nelovili lidi v Labyrintu.

Než měl čas zareagovat, začaly se v širokém kruhu kolem jejich skupiny odklápět další části pouštního terénu. Otevíraly se jako tmavé, obrovské tlamy.

Byly jich desítky.

58. KAPITOLA

Skřípění kovu bylo ohlušující, jak se čtvercové díly pomalu překlápěly kolem osy. Thomas si rukama zakrýval uši a snažil se k nim ten zvuk nepustit. Ostatní ve skupině dělali totéž. Všude kolem nich,

v pravidelných rozestupech a v kruhu kolem oblasti, kde stáli, se kusy pouštního terénu otáčely, až zmizely, a každý byl nakonec, když s hlasitým zarachocením definitivně dosedl, nahrazen velkým černým čtvercem, na němž spočívala jedna z těch bachratých rakví. Dohromady jich bylo nejmíň třicet.

Skřípot kovu drhnoucího o kov ustal. Nikdo nepromluvil. Krajinou se honil vítr a rozfoukával přes zaoblené boxy proudy prachu a drobných kamínků. Vydávalo to chrupavý, cinkavý zvuk. Bylo ho tolik, že splýval v hukot, ze kterého Thomase svědila páteř; musel mhouřit oči, aby se mu do nich to svinstvo nedostalo. Nic jiného se od chvíle, kdy se objevily ty neznámé, skoro až mimozemské předměty, nepohnulo. Byl tam jen ten zvuk, vítr, chlad a bodání do očí.

Tome? zavolala na něho Teresa.

Slyším.

Vzpomínáš si na ně, ne? Jo.

Myslíš, že uvnitř jsou rmutové?

Thomas si uvědomil, že přesně to si myslí, zároveň se ale definitivně smířil s tím, že si nikdy nemůže být ničím jistý. Předtím než odpověděl, na to krátce nasadil dedukci. Já ti nevím. Rmutové přece měli úplně čvachtavá těla – bylo by to tady pro ně těžké. Vypadalo to jako hloupost, ale chytal se čehokoli.

Třeba se od nás čeká, že… vlezeme dovnitř, řekla po odmlce. Třeba jsou ony to bezpečné útočiště, nebo nás někam přepraví.

Thomasovi se ta představa hodně nelíbila, ale usoudil, že by Teresa mohla mít pravdu. Odtrhl oči od těch obrovských schránek a rozhlédl se, kde je. Už k němu kráčela, naštěstí sama. Ji a zároveň

i Brendu by v tu chvíli nezvládl.

„Hej,“ řekl nahlas, ale vypadalo to, že vítr ten zvuk odnesl ještě dřív, než mu vyšel z úst. Chtěl ji vzít za ruku, ale pak tu svou stáhl zpátky. Skoro zapomněl, jak se situace změnila. Vypadalo to, že Teresa si toho nevšimla. Došla k Minhovi a Newtovi a na pozdrav do nich zlehka strčila. Otočili se k ní

a Thomas postoupil blíž, aby se s nimi poradil.

„Tak co tady máme?“ zeptal se Minho. Podíval se na Teresu naštvaně, jako by nechtěl, aby se rozhodování účastnila.

Odpověděl mu Newt: „Jestli jsou uvnitř rmutové, měli bysme se začít připravovat, jak si to s těmi bestiemi rozdáme.“

„O čem to mluvíte, kluci?“

Thomas se otočil a spatřil Sonyu a Harriet – to ona předtím promluvila. A Brenda stála hned za

nimi, s Jorgem po boku.

„No paráda,“ zamumlal Minho. „Dvě královny slavné skupiny B.“

Harriet dělala, jako že to neslyšela. „Předpokládám, že jste ty schránky taky viděli v prostorách ZLOSINu. Určitě se v nich dobíjeli rmutové, nebo co to vlastně dělali.“

„Jo,“ poznamenal Newt. „To bude ono.“

Oblohou nad nimi třeskl a zaduněl hrom a světelné záblesky ještě zintenzivněly. Vítr jim škubal oblečením a vlasy a ze všeho bylo cítit zvláštní kombinaci vlhkosti a prachu. Thomas se znovu podíval na hodinky. „Zbývá nám jenom pětadvacet minut. Buď nás čeká boj se rmuty, nebo do těch velkých rakví musíme ve správném okamžiku vlézt. Třeba jsou to –“

Vzduch ze všech směrů prořízl ostrý sykot. Ten zvuk probodl Thomasovi ušní bubínky a donutil ho znovu si přitisknout ruce na spánky. Jeho pozornost upoutal pohyb v pásu kolem nich. Pozorně se zadíval, co se s velkými bílými schránkami děje.

Na jedné straně každého boxu se objevila čára tmavě modrého světla, která se vzápětí rozšířila, jak se horní polovina objektu začala pohybovat vzhůru, odklápět se na pantech jako víko rakve. Nevydávalo to žádný zvuk, alespoň ne takový, aby jej bylo slyšet přes svist větru a dunění hromu. Thomas vycítil, že Placeři a ostatní pomalu postupují k sobě a formují se do sevřenějšího hloučku. Všichni se snažili dostat se od těch schránek co nejdál – a nedlouho nato z nich byl namačkaný houf těl, který obkličovalo nějakých třicet zaoblených bílých boxů.

Víka se pohybovala dál, až se všechna úplně otevřela a klesla na zem. Uvnitř každé schránky leželo něco objemného. Thomas toho mnoho nerozeznal, ale z místa, kde stál, neviděl nic, co by připomínalo četné přívěsky rmutů. Nic se tam nehýbalo, ale věděl, že nesmí polevit v ostražitosti.

Tereso? oslovil ji v hlavě. Neodvažoval se mluvit tak nahlas, aby to bylo slyšet – ale potřeboval si s někým promluvit, nebo by se zbláznil.

Co je?

Někdo by se tam měl jít podívat. Co je uvnitř. Řekl to, ale po pravdě nechtěl být tím, kdo to udělá.

Pojďme společně, navrhla bezstarostně.

Svou odvahou ho překvapila. Občas máš ty nejhorší nápady, odpověděl. Pokusil se, aby

to vyznělo sarkasticky, ale věděl, že je to pravda mnohem víc, než si byl ochotný přiznat. Byl vyděšený.

„Thomasi!“ zavolal Minho. Vítr, stále divoký, teď zanikal v blížících se hromech a blescích, které efektně třaskaly a explodovaly nad nimi i na obzoru. Bouře se chystala, že si na nich konečně vybije svůj vztek.

„Co je?“ odpověděl křikem Thomas.

„Ty, já a Newt! Pojďme to prověřit!“

Thomas se právě chystal vykročit, když vtom z jedné schránky něco vyklouzlo. Z úst těch, kteří stáli Thomasovi nejblíž, uniklo sborové zalapání po dechu. Otočil se, aby se podíval líp. Ve všech schránkách se něco pohybovalo, něco, co v první chvíli nedovedl dost dobře pochopit. Ať to bylo cokoli, jisté bylo, že to ze svých obdélných příbytků vylézalo. Thomas se zaměřil na schránku, která mu byla nejblíž,

a napnul zrak, aby rozeznal, s čím přesně mají tu čest.

Přes okraj visela deformovaná paže, jejíž ruka se pohupovala několik centimetrů od země. Byly na ní čtyři znetvořené prsty – tlusté pahýly nezdravě béžové barvy –, každý jinak dlouhý. Hýbaly se

a chňapaly po něčem, co tam nebylo, jako by tvor uvnitř pátral po čemkoli, čeho by se chytil, aby se vytáhl ven. Paže byla plná vrásek a boulí a v místě, kde se nacházelo něco, co mělo sloužit jako loket, bylo cosi naprosto podivného. Dokonale kulatý výčnělek nebo výrůstek, možná deset centimetrů

v průměru, který zářil jasně oranžovou barvou.

Vypadalo to, jako by ten tvor měl na ruce přilepenou žárovku.

Obluda pokračovala ve vylézání. Ven vypadla noha zakončená masitým chodidlem, na němž se podobně jako na rukách vrtěly čtyři krátké tlusté prsty. A na koleně byla další oranžová svítící koule,

která jako by vyrůstala přímo z kůže.

„Co to je?“ zakřičel Minho přes hukot ženoucí se bouře.

Nikdo mu neodpověděl. Thomas na to omámeně civěl – fascinovaný a vyděšený zároveň. Nakonec se mu podařilo odtrhnout pohled na tak dlouho, aby spatřil, že podobné obludy vylézají ze všech schránek

– všechny stejným tempem. Pak vrátil svou pozornost k té nejbližší.

Nějakým způsobem našla pravou rukou a nohou dostatečnou oporu, aby začala soukat ven zbytek svého těla. Thomas vyděšeně přihlížel, jak se ta zrůda plácá a vrtí tak dlouho, až se mocným škubnutím přenesla přes okraj otevřeného boxu a kymácivě se sesula na zem. Postava byla přibližně humanoidní,

i když přinejmenším o půl metru vyšší než kdokoli kolem Thomase. Tělo bylo nahé a zavalité, poďobané

a vrásčité. Nejznepokojivější ze všeho byly ty baňaté výrůstky, kterých mohlo být dohromady přes dvacet, rozmístěné po celém těle a zářící jasným oranžovým světlem. Několik jich bylo na hrudi a na zádech. Po jednom na každém lokti a koleni – když tvor dopadl na zem, žárovka na pravém koleni s jiskřivým zasršením praskla – a několik jich vyčnívalo z velké hroudy… toho, co musela být hlava, třebaže to nemělo oči, nos, ústa ani uši. Ani žádné vlasy.

Obluda se postavila na nohy, trochu se zakymácela, jak hledala rovnováhu, a pak se otočila čelem ke skupince lidí. Rychlé rozhlédnutí ukázalo, že každý box již vydal svého netvora. Všichni teď stáli

v kruhu kolem Placerů a skupiny B.

Tvorové současně zvedli pravé paže, až směřovaly k nebi. Nato všem najednou vyjely z konců pahýlovitých prstů na rukou a na nohou – a také z ramen – tenké nože. Záblesky z oblohy se zatřpytily na jejich čepelích, ostrých a blyštivě stříbrných. Po žádných ústech sice nebylo ani stopy, ale jejich těla vydávala mrtvolné, strašidelné steny – byl to zvuk, který Thomas spíš cítil, než slyšel. A musel být hlasitý, když jej bylo slyšet přes to strašlivé hřmění.

Rmutové by možná byli lepší, poznamenala Teresa uvnitř Thomasovy hlavy.

Jsou jim každopádně dost podobní a je jasné, kdo tyhle věci stvořil, odpověděl. Usilovně se snažil zachovat klid.

Minho se rychle otočil čelem k davu lidí kolem Thomase, kteří na to dál vyjeveně hleděli. „Vyjde to přibližně jeden na každého z nás. Chopte se, čeho můžete, a použijte to jako zbraň.“

Žárovkoví netvoři, skoro jako by tu výzvu slyšeli, se dali do pohybu a vykročili vpřed. Prvních několik kroků bylo těžkopádných, ale pak se vzchopili a bylo vidět, jak získávají jistotu, sílu a hbitost.

Každým krokem se přibližovali.

59. KAPITOLA

Teresa podala Thomasovi nůž, který byl opravdu dlouhý, skoro jako meč. Nechápal, kde tyhle věci schovávala, ale teď držela kromě svého oštěpu ještě krátkou dýku.

Zatímco svítící obři přicházeli čím dál tím blíž, Minho a Harriet oslovily své skupiny, přesunuli je a rozestavili. Jejich výkřiky a povely unášel vítr dřív, než mohl Thomas něco slyšet. Odvážil se odtrhnout oči od blížících se monster na dost dlouho, aby vzhlédl k obloze. Ramena blesků se větvila a klenula po spodní straně tmavých mračen, která se zdála viset jen pár desítek metrů nad nimi. Vzduch byl prostoupený štiplavým pachem elektřiny.

Thomas sklopil zrak zpět k zemi a soustředil se na tvora, který mu byl nejblíž. Minhovi a Harriet se podařilo přimět obě skupiny, aby stály v téměř dokonalém kruhu, čelem ven. Teresa byla hned vedle Thomase. Byl by jí něco řekl, kdyby ho něco napadlo. Oněměl.

Nejnovější zrůdy z dílny ZLOSINu byly jen deset metrů daleko.

Teresa ho nakonec dloubla loktem do žeber. Když se na ni podíval, zjistil, že ukazuje na jednoho z tvorů, sděluje mu – ujišťuje se, že to ví –, že si vybrala svého protivníka. Přikývl a ukázal na toho, kterého považoval celou dobu za svého. Sedm metrů.

Thomasovi náhle blesklo hlavou, že byla chyba na ně čekat – že se potřebovali víc rozestoupit.

Minha muselo napadnout totéž.

„Teď!“ zařval jejich vůdce. Ve zvucích bouře to bylo prázdné, vzdálené štěknutí. „Na ně!“

V tom okamžiku zavířila Thomasovou hlavou spousta myšlenek. Starost o Teresu, navzdory změnám, k nimž mezi nimi došlo. Obavy o Brendu – která se stoickým klidem zaujímala místo v řadě jen několik lidí od něho – a lítost nad tím, že spolu od chvíle, co se znovu sešli, skoro vůbec nemluvili.

Napadlo ho, že možná absolvovala celou tu cestu, jen aby se nechala zabít brutálním lidským výtvorem. Vzpomněl si na rmuty a na to, jak se v Labyrintu vrhli s Chuckem a Teresou vpřed, aby pronikli k Útesu a k noře, jak za ně Placeři bojovali a umírali, aby mohli zadat kód a učinit tomu všemu přítrž.

Pomyslel na všechno, čím prošli, aby dospěli do tohoto bodu, kdy proti sobě znovu mají biotechnologickou armádu, kterou na ně poslal ZLOSIN. Podivil se nad tím, co to všechno znamená, a jestli vůbec stojí za to snažit se ještě přežít. V hlavě se mu vynořil obraz Chucka, jak se nechal

zasáhnout nožem místo něho. A tím se to zlomilo. To ho vytrhlo z těch nanosekund strnulých pochybností a strachu. Zařval z plných plic, uchopil nůž oběma rukama, zvedl ho nad hlavu a vrhl se vpřed, přímo na svého netvora.

Ostatní nalevo a napravo od něj se rovněž pustili do útoku, ale on si jich nevšímal. Musel, přinutil se k tomu. Pokud by nezvládl vlastní úkol, dělat si starosti o ostatní by nemělo žádný smysl.

Blížil se. Pět metrů. Tři. Dva. Tvor se zastavil, rozkročil se v bojovém postoji a rozpřáhl ruce. Nože mířily přímo na Thomase. Ta jasná oranžová světla teď pulsovala, rozhořívala se a zhasínala, rozhořívala se a zhasínala, jako by ta ohavnost skutečně měla někde uvnitř srdce. Bylo znepokojivé nevidět na té obludě žádný obličej, ale Thomasovi to pomáhalo nevnímat v ní nic víc než stroj. Nic víc než člověkem vyrobenou zbraň, která chtěla jeho smrt.

Těsně předtím, než k tvorovi doběhl, se Thomas rozhodl. Padl do kolen, sklouzl se a mocně se svou meči podobnou zbraní rozmáchl. Mocným, obouručným seknutím zarazil čepel obludě do levé nohy. Nůž se zakrojil dva tři centimetry do kůže, pak ale narazil na něco, co bylo tak tvrdé, že oběma Thomasovými pažemi projelo silné škubnutí.

Tvor se ani nepohnul, nijak nezareagoval, nevydal žádný zvuk, lidský ani nelidský. Místo toho máchl oběma rukama posetýma noži dolů do míst před sebou, kde teď klečel Thomas, s čepelí zaraženou do tvorova masa. Thomas stačil zbraň vyškubnout a uskočit zpátky právě v okamžiku, kdy se nože řinčivě srazily tam, kde se krátce předtím nacházela jeho hlava. Padl na záda a odhrabal se od tvora pryč.

Monstrum postoupilo o dva kroky dopředu. Nože na nohách, kterými vykopávalo, Thomase minuly jen taktak.

Tentokrát obluda zařvala – zvukem, který byl téměř totožný se strašidelným nářkem rmutů –, padla na zem a začala kolem sebe mávat pažemi ve snaze Thomase nabodnout. Thomas se na třikrát odkutálel pryč. Stačil jen zaslechnout, jak kovové hroty škrábou po udusané zemi. Nakonec to riskl, vyskočil do stoje a bez rozmýšlení poodběhl několik metrů, než se otočil, nůž pevně sevřený v rukou. Tvor se právě stavěl na nohy a krátkými, noži zakončenými prsty sekal do vzduchu.

Thomas mocnými nádechy hltal vzduch a koutkem oka pozoroval, jak bojují ostatní. Minho bodal a píchal, s nožem v obou rukách, a tvor dokonce pozpátku ustupoval, dál od něho. Newt se drápal po zemi, těžkopádně pronásledovaný tvorem, s nímž bojoval a který byl viditelně zraněný. Zpomaloval.

Teresa byla od něho nejblíž. Skákala, uhýbala a bodala do svého protivníka násadou oštěpu. Proč to dělala? Vypadalo to, že i její obluda je těžce zraněná.

Thomas přenesl pozornost zpátky ke svému boji. Stříbrná šmouha prudkého pohybu ho přiměla, aby se sklonil. V dalším okamžiku mu vlasy rozčechral závan vzduchu od máchnutí tvorovy paže. Thomas se

otočil, skrčil se až k zemi a snažil se bodáním zasáhnout nějakou partii tvora, jenž ho pronásledoval a při několika dalších výpadech ho jen těsně minul. Thomasovi se podařilo trefit jeden z těch oranžových svítících výrůstků. Zablesklo se, rozlétly se jiskry a světlo okamžitě pohaslo. Věděl, že takové štěstí nebude mít pořád, a tak se vrhl k zemi, sbalil se a znovu se několikrát překulil, než se o několik metrů dál postavil.

Tvor znehybněl – alespoň na tak dlouho, kolik Thomasovi trvalo provést únikový manévr –, ale teď se znovu vrhl za ním. Thomasovi se v hlavě zformovala myšlenka, která získala na zřetelnosti, když se ohlédl, jak bojuje Teresa, jejíž tvor se teď pohyboval přerušovanými, pomalými výpady. Šla přímo po těch žárovkách a rozbíjela je. Explodovaly se stejnými pyrotechnickými efekty. Zničila už nejmíň tři čtvrtiny těch zvláštních výrůstků.

Žárovky. Úplně mu stačilo zničit ty žárovky. Byly nějakým způsobem propojené s tvorovou energií, životem nebo silou. Bylo možné, že je to doopravdy tak snadné?

Letmé rozhlédnutí po zbytku bojiště mu ukázalo, že několik dalších to pochopilo také, ale většina ne. Se zoufalým odhodláním se snažili sekat do končetin, svalů nebo kůže, ale žárovky úplně pomíjeli. Dvě postavy již ležely na zemi, pokryté ranami, bez známek života. Jeden chlapec. Jedna dívka.

Thomas změnil celou svou taktiku. Místo aby útočil bezhlavě, přiskočil a bodl po jedné žárovce na krku obludy. Minul a zařízl se do vrásčité, žlutavé kůže. Tvor se po něm ohnal, ale Thomas se stáhl právě včas, takže mu konečky nožů pouze rozpáraly košili a udělaly v ní dlouhé zubaté díry. Podnikl další výpad a znovu sekl po stejné žárovce. Tentokrát zasáhl, rozbil ji a vykřesal roj jisker. Tvor na celou sekundu znehybněl, než se přepnul zpět do bojového režimu.

Thomas kolem tvora kroužil, přiskakoval tam a zpátky, bodal, píchal a sekal.

Prásk, prásk, prásk.

Jedna z čepelí monstra ho řízla na ruce a zanechala po sobě dlouhou, zářivě červenou čáru. Thomas vyrazil k dalšímu výpadu. A znovu. Ještě jednou.

Prásk, prásk, prásk. Jiskry sršely, tvor se při každém rozbití žárovky třásl a škubal sebou.

S každým úspěšným zásahem se pauza o něco prodlužovala. Thomas cítil několik dalších škrábanců a říznutí, ale nic vážného. Pokračoval v útočení na ty oranžové koule.

Prásk, prásk, prásk.

Každé drobné vítězství tvorovi odčerpávalo sílu. Postupně bylo vidět, jak se začíná hrbit, ale ani pak se nepřestával snažit rozkrájet Thomase na kousky. Thomas neúnavně útočil, žárovku za žárovkou, přičemž každá následující byla snazší než ta před ní. Kdyby ho tak mohl rychle dorazit, zabít ho. Potom by mohl běhat po bojišti a pomáhat ostatním. Ukončit to jednou proZa jeho zády se oslnivě zablesklo. V další chvíli ho zvuk, jako by explodoval celý vesmír, připravil o krátký okamžik radosti a naděje. Vlna neviditelné energie ho srazila na zem. Padl na břicho a zbraň od něho s řinčením odskákala. Tvor se skácel také a vzduch nasytil pach spáleniny. Thomas se překulil na břicho a uviděl obrovskou černou díru v zemi. Byla ohořelá a kouřilo se z ní. Na jejím okraji leželo chodidlo s čepelemi a ruka jednoho monstra. Po zbytku těla nebylo ani stopy.

Byl to úder blesku. Přímo za ním. Bouřka konečně propukla.

Ve stejnou chvíli, kdy ho to napadlo, vzhlédl k obloze a uviděl, jak z černých mraků nad jejich hlavami začínají padat tlusté, bíle žhnoucí střepy.

60. KAPITOLA

Blesky explodovaly všude kolem něho, za doprovodu ohlušujícího burácení hromu; ze všech stran

vyletovala do vzduchu oblaka hlíny. Několik lidí ječelo – jeden křik, dívčí, náhle něco uťalo. A ten puch spáleniny. Dusivý. Elektrické výboje ustaly stejně rychle, jako začaly. Ale v mracích se blesky míhaly dál a spustil se prudký liják.

Thomas se při té první smršti blesků ani nepohnul. Nebyl důvod si myslet, že by na kterémkoli jiném místě bylo bezpečněji než tam, kde ležel. Ale když se nápor přehnal, ztěžka se postavil, aby se rozhlédl a zjistil, co by mohl dělat, nebo kam by mohl utéct, než to přijde znovu.

Tvor, se kterým bojoval, byl mrtvý, půlka jeho těla byla zčernalá a druhá půlka byla pryč. Teresa stála nad svým protivníkem a mlátila do něho násadou svého oštěpu, až rozbila poslední žárovku; jiskry syčivě pohasly. Minho byl na zemi, ale pomalu se zvedal. Newt tam stál a hruď se mu dmula hlubokými nádechy a výdechy. Pánvička se předkláněl a zvracel. Někteří leželi na zemi; další – jako Brenda a Jorge

– s obludami stále ještě bojovali. Všude kolem nich duněly hromy a liják prosvěcovaly blesky.

Thomas musel něco udělat. Teresa nebyla daleko od něho; stála pár kroků od mrtvého tvora, zlomená v pase, ruce opřené o kolena. Musíme najít nějaký úkryt! řekl jí telepaticky.

Kolik nám zbývá času?

Thomas zblízka zamžoural na hodinky. Deset minut.

Měli bychom si vlézt do těch schránek. Ukázala na nejbližší, která byla stále otevřená jako dokonale rozříznutá vaječná skořápka. Její poloviny byly v tuhle chvíli určitě plné vody.

Ten nápad se mu zamlouval. Co když se nám je nepodaří zavřít? Máš nějaký lepší plán?

Ne. Popadl ji za ruku a rozběhl se.

Musíme to říct ostatním! namítla, když se ke schránce přiblížili.

Přijdou na to sami. Věděl, že nemohou čekat – další výboje je mohly zasáhnout v kterémkoli okamžiku. Než by se jemu a Terese podařilo dát všem vědět, už by byli mrtví. Musel svým přátelům věřit, že se zachrání sami. Věděl, že jim věřit může.

Doběhli ke schránce právě v okamžiku, kdy z nebe klikatě sjelo několik elektrických výbojů

a udeřilo spalujícími explozemi všude kolem nich. Hlína a déšť se rozstříkly do všech stran. Thomasovi hučelo v uších. Podíval se do levé poloviny boxu a nespatřil nic než nevelkou kaluž špinavé vody. Linul se z ní strašlivý zápach.

„Dělej!“ zakřičel a začal lézt dovnitř.

Teresa ho následovala. Nepotřebovali mluvit, aby věděli, co mají dál dělat. Oba si klekli

a naklonili se dopředu, aby dosáhli na protější konec druhé poloviny – byl potažený elastickou vrstvou, která se dala pohodlně chytit. Thomas se zapřel břichem o okraj schránky a zatáhl směrem nahoru. Dal do toho všechnu sílu, která mu zbývala. Druhá polovina se zvedla a otočila se k nim.

Ve chvíli, kdy Thomas měnil polohu, aby si sedl, k nim přiběhli Brenda a Jorge. Velice se mu ulevilo, když uviděl, že jsou v pořádku.

„Najde se tam pro nás místo?“ překřičel Jorge rachot bouře.

„Vlezte dovnitř!“ zakřičela v odpověď Teresa.

Oba se protáhli přes okraj a s cáknutím sklouzli do prostorného boxu. Bylo tam těsno, ale vešli se. Thomas se odhrabal na druhý konec, aby jim udělal víc místa. Víko držel otevřené jen s tenkou škvírou – na jeho venkovní povrch bubnoval déšť. Jakmile se všichni usadili, sklonili s Teresou hlavu a nechali schránku, aby se úplně zavřela. Až na monotónní hukot deště, vzdálené exploze blesků a prudké nadechování zavládlo relativní ticho. I když Thomas pořád slyšel v uších stejné zvonění.

Mohl jen doufat, že ostatní přátelé se v pořádku dostali do vlastních schránek.

„Díky, že jsi nás pustil dovnitř, muchacho,“ řekl Jorge, když to vypadalo, že už všichni popadli

dech.

„Jasná věc,“ odvětil Thomas. Uvnitř boxu byla absolutní tma, ale hned vedle sebe měl Brendu,

potom byl Jorge a na druhém konci Teresa.

„Říkali jsme si, že si to třeba rozmyslíš a nepustíš nás,“ promluvila Brenda. „Byla by to dobrá příležitost, jak se nás zbavit.“

„Prosím tě,“ zamumlal Thomas. Byl příliš unavený, než aby mu záleželo na tom, jak to zní. Všichni málem zemřeli a navíc bylo možné, že ještě nemají vyhráno.

„Tak tohle je naše bezpečné útočiště?“ zeptala se Teresa.

Thomas stiskl osvětlovací tlačítko na hodinkách; do vypršení lhůty jim zbývalo sedm minut.

„Momentálně v to doufám. Třeba se za pár minut ty pitomé čtverce země otočí a vyklopí nás do nějaké pohodlné místnosti, kde budeme moci všichni spokojeně žít až do smrti. Anebo taky ne.“

Bác!

Thomas vyjekl – do víka schránky něco praštilo a vydalo nejhlasitější zvuk, jaký kdy slyšel, ránu, ze které praskaly uši. Ve stropě jejich úkrytu se objevila dírka – jen škvírka šedivého světla –, ve které se slévaly vodní kapky a rychle z ní kapaly.

„Určitě to byl blesk,“ řekla Teresa.

Thomas si promnul uši, ve kterých mu teď ještě víc zvonilo. „Ještě pár takových a budeme tam, kde jsme byli na začátku.“ Jeho hlas zněl prázdně.

Další mrknutí na hodinky. Pět minut. Voda kapala do kaluže na dně; strašlivý pach přetrvával; zvonění v Thomasově hlavě se zmírnilo.

„Představoval jsem si to trochu jinak, hermano,“ promluvil Jorge. „Myslel jsem, že se tady ukážeme a ty přesvědčíš velký šéfy, aby nás přibrali. Dali nám ten lék. Nenapadlo mě, že skončíme zalezlí ve smradlavé vaně a budeme čekat na popravu elektrickým proudem.“

„Jak ještě dlouho?“ zeptala se Teresa. Thomas se podíval. „Tři minuty.“

Venku zuřila bouřka, do země bily blesky, déšť bubnoval.

Schránkou otřáslo další zadunění a prudká rána. Prasklina ve stropě se zvětšila natolik, že se dovnitř začala valit voda, až byli Brenda a Jorge celí postříkaní. Něco syčelo a dovnitř pronikala také pára, jak blesk rozehřál venkovní materiál.

„Bez ohledu na to, co se stane, už moc dlouho nevydržíme!“ křikla Brenda. „Sedět tady a čekat, až to přijde, je skoro horší!“

„Zbývají jenom dvě minuty!“ zakřičel na ni Thomas. „Vydržte!“

Venku se rozezněl nějaký zvuk. Zpočátku byl slabý, v hluku bouře se skoro nedal rozeznat. Vrčení.

Hluboké a tiché. Pomalu sílilo, jako by Thomasovi rozechvívalo celé tělo.

„Co to je?“ zeptala se Teresa.

„Netuším,“ odpověděl Thomas. „Ale podle toho, jaký jsme zažili den, jsem přesvědčený, že to není nic dobrého. Musíme vydržet už jenom asi minutu.“

Zvuk sílil a prohluboval se. Byl teď hlasitější než hřmění a déšť. Stěny schránky vibrovaly. Thomas venku slyšel svist větru, čímsi odlišného od toho, který foukal celý den. Byl silný. Skoro… umělý.

„Zbývá jenom třicet sekund,“ oznámil Thomas. Najednou začal měnit názor. „Možná máte pravdu, lidi. Možná nám uniká něco důležitého. Myslím… myslím, že bychom se měli podívat.

„Cože?“ odpověděl mu Jorge.

„Musíme zjistit, co dělá ten zvuk. Dělej, pomoz mi to znovu otevřít.“

„A když slétne z oblohy krásný velký blesk a usmaží mi zadek?“ Thomas přiložil dlaně na strop.

„Musíme to risknout! Honem – zatlač!“

Má pravdu,“ řekla Teresa a zapřela se rukama, aby taky pomohla. Brenda ji napodobila a nedlouho nato se k nim připojil i Jorge.

„Otevřít jenom tak z půlky,“ řekl Thomas. „Jste připravení?“

Poté, co mu odpovědělo několik souhlasných zamručení, zavelel: „Raz… dva… tři!“

Všichni zabrali směrem k obloze a jejich síla byla nakonec přehnaná. Víko vyletělo vzhůru,

překlopilo se, praštilo do země a nechalo schránku úplně otevřenou. Déšť, který pršel horizontálně, unášený divokým větrem, do nich krutě bušil.

Thomas se opřel o okraj boxu a vytřeštil oči na věc, která se vznášela ve vzduchu jen nějakých deset metrů od země a rychle klesala na přistání. Bylo to obrovské a kulaté, blikalo to a mělo to trysky, z nichž šlehaly modré plameny. Byla to stejná loď jako ta, která ho zachránila, když byl postřelen. Berg.

Thomas pohlédl na hodinky právě včas, aby uviděl, jak vypršela poslední sekunda. Podíval se zpátky nahoru.

Berg dosedl na přistávací podvozek, který vypadal jako pařáty, a obrovské nákladní dveře v jeho kovovém břiše se začaly otevírat.

61. KAPITOLA

Thomas věděl, že už nemohou marnit čas. Žádné otázky, žádné obavy, žádné hašteření. Pouze akce.

„Dělejte!“ zakřičel, vystoupil ze schránky a zatahal Brendu za ruku. Uklouzl, přepadl a s vlhkým cáknutím přistál v blátě. Zvedl se na rukou, vyplivl slizkou hmotu z úst a vytřel si ji z očí. Potom se těžce postavil zpět na nohy. Déšť se valil v proudech, hrom práskal ze všech stran, blesky prosvěcovaly vzduch hrozivými záblesky.

Jorge a Teresa se s Brendinou pomocí dostali ven. Thomas se podíval na berg, vzdálený možná patnáct metrů. Nákladní dveře teď byly úplně otevřené, rozevřená tlama vedoucí ke hřejivému teplu uvnitř. Ve stínech tam stály postavy, které držely zbraně a čekaly. Očividně neměly v úmyslu vyjít ven

a komukoli do bezpečného útočiště pomoci. Opravdového bezpečného útočiště. „Utíkejte!“ zařval. Sám byl už v pohybu. Pevně sevřený nůž držel před sebou pro případ, že by některá z těch oblud byla ještě naživu a prahla po boji.

Teresa a ostatní byli vedle něho a drželi s ním krok.

Na zemi rozměklé deštěm bylo složité se pořádné zapírat. Thomas dvakrát uklouzl a jednou upadl. Theresa ho chytila za košili a škubala s ním tak dlouho, až byl na nohou a znovu běžel. Ostatní byli kolem nich, spěchali do bezpečí lodi stejně jako oni. Tma bouřky, závoj deště a jasné blýskání znesnadňovaly pokusy rozeznat, kdo je kdo. Nebyl čas lámat si s tím hlavu.

Zprava se od zadního konce letounu vynořil tucet žárovkových tvorů; těžkopádně zamířili do míst, kde by Thomase odřízli od otevřených nákladních dveří. Čepele se jim leskly deštěm, na některých byly karmínové skvrny. Přibližně polovinu svých strašidelně svítících žárovek měli rozbitou a na jejich trhavých pohybech to bylo znát. Ale nevypadali o nic míň nebezpečně. A lidé v bergu pořád nic nedělali, jenom se dívali.

„Vezměte to přímo přes ně!“ zakřičel Thomas. Nato se objevili Minho, Newt a několik dalších Placerů a připojili se k útoku. Také Harriet a několik dívek ze skupiny B. Vypadalo to, že plánu, jakkoli chabému, rozumějí všichni: překonat těchto několik posledních monster a vypadnout odsud.

Thomas možná poprvé od chvíle, co se před několika týdny ocitl v Placu, necítil strach. Nevěděl, jestli ho ještě někdy bude cítit. Nevěděl proč, ale něco se změnilo. Kolem explodovaly blesky, někdo vykřikl, déšť zesílil. Ženoucí se vítr ho bombardoval malými kamínky a kapkami vody, které nebyly o nic míň bolestivé. Tvorové mávali ve vzduchu svými čepelemi, vydávali ten zneklidňující řev a čekali na boj. Thomas zvedl nůž nad hlavu a běžel dál.

Beze strachu.

Metr od tvora uprostřed vyskočil do vzduchu a vykopl. Obě nohy při tom držel pevně u sebe.

Nohama vrazil do oranžové žárovky, která tvorovi trčela ze středu hrudi. Praskla a zasyčela; tvor ze sebe

vyrazil odporné zakvílení, pozpátku se sklátil a praštil sebou o zem.

Thomas přistál v blátě a odkutálel se stranou. Okamžitě ale vyskočil a začal kolem tvora tančit, přičemž sekáním a bodáním likvidoval další svítící výrůstky.

Prásk, prásk, prásk.

Uhýbal a uskakoval před marným máváním tvorových nožů. Přecházel do protiútoku a bodal. Prásk, prásk, prásk. Zbývaly jenom tři žárovky; tvor se už skoro nemohl hýbat. Thomas si v návalu sebevědomí na tvora obkročmo vyskočil a v rychlém sledu zasadil poslední kruté údery, aby to ukončil.

Poslední žárovka praskla a se zasyčením zhasla. Byl mrtvý.

Thomas vstal a otočil se, aby se podíval, jestli někdo jiný nepotřebuje pomoc. Teresa svého protivníka dorazila. Minho a Jorge také. Newt bojoval a šetřil při tom svou špatnou nohu. Brenda mu pomáhala bodáním zničit zbývající žárovky na jejich nepříteli.

O několik sekund později byl konec. Ani jeden tvor se nehýbal. Nezářila žádná oranžová světla.

Bylo dobojováno.

Thomas udýchaně vzhlédl ke vstupu do stroje, vzdálenému ani ne deset metrů. Přímo před jeho očima se trysky zažehly a loď se začala odlepovat od země.

„Odlétá!“ zakřičel nejhlasitěji, jak mohl, a začal horečně ukazovat na jejich jediný únikový prostředek. „Honem!“

To slovo ani pořádně neopustilo jeho rty, když ho Teresa popadla za ruku a začala ho táhnout za sebou, jak běžela k lodi. Thomas zavrávoral, ale pak se narovnal a jeho nohy se dusavě rozběhly blátem. Uviděl, jak světlo blesku vyplnilo oblohu, a uslyšel za zády prásknutí hromu. Další výkřik. Ostatní vedle něho, kolem něho, teď už i před ním, všichni běželi. Newt kulhal, ale Minho klusal vedle něho a hlídal ho očima, aby měl jistotu, že neupadne.

Berg se vznesl tak metr nad zem, pomalu stoupal a zároveň se otáčel, připravený každou sekundou změnit nastavení trysek a vystřelit pryč. První k němu dorazilo několik Placerů a tři dívky. Na nic nečekali a vyskočili na plošinu otevřených nákladních dveří. Stroj dál stoupal. Další k němu doběhli, vylezli na palubu a odhrabali se dovnitř.

Pak bergu dosáhli Thomas s Teresou. Otevřené dveře byly teď ve výšce prsou. Vyskočil a rukama se vzepřel o rovný kov, paže ztuhlé, břicho přitisknuté na tlustý okraj. Vyšvihl pravou nohu vzhůru, našel oporu a odkutálel se celým tělem do dveří. Loď dál stoupala. Ostatní šplhali na palubu, nebo natahovali ruce a pomáhali vytáhnout do lodi další. Teresa byla půlkou těla nahoře a snažila se rukou nahmatat něco, čeho by se chytila.

Thomas ji popadl za ruku a vtáhl ji dovnitř. Zhroutila se na něho a podělila se s ním o kratičký výraz vítězství. Okamžik nato už byla pryč. Oba přistoupili k okraji, aby se podívali, jestli někdo nepotřebuje pomoc.

Berg byl teď metr osmdesát nad zemí a začínal se naklánět. Z okraje viseli ještě tři lidé. Harriet

a Newt tahali dovnitř jednu dívku. Minho pomáhal Arisovi. Ale Brenda se držela jenom rukama, tělo jí viselo dolů, jak švihala nohama a snažila se vytáhnout nahoru.

Thomas si lehl na břicho, přilezl blíž, natáhl se a chytil ji za pravou paži. Teresa ji chytila za druhou. Kov nákladových dveří byl mokrý a kluzký; když Thomas zkusil zabrat, začal klouzat ven, pak se ale prudce zastavil. Letmé ohlédnutí mu prozradilo, že Jorge použil zadek a nohy a pevně drží jak Thomase, tak Teresu.

Thomas se podíval zpátky na Brendu a začal znovu tahat. S pomocí Teresy se nakonec vysoukala přes okraj dost na to, aby se mohla zapřít břichem; pak už to pro ni byla hračka. Zatímco Brenda lezla na palubu a hlouběji do lodi, Thomas znovu pohlédl ven na zem, která se pomalu vzdalovala. Nebylo tam nic než ti děsiví tvorové, mrtví a mokří, posetí kapsami vytahané kůže, které byly kdysi plné a jasně prosvětlené. A ještě několik lidských těl, ale nebylo jich mnoho a nebyl to nikdo, kdo by byl Thomasovi

blízký.

Pozpátku přelezl od okraje dovnitř. Cítil při tom obrovskou úlevu. Dokázali to, alespoň většina z nich. Překonali raply i svítící, odporná monstra. Zvládli to. Vrazil do Teresy, otočil se k ní, přitáhl ji k sobě a pevně ji objal. Na okamžik zapomněl, co se stalo. Dokázali to.

„Kdo jsou tito dva lidé?“

Thomas odskočil od Teresy, aby se podíval, kdo to zakřičel – byl to muž s krátkými zrzavými vlasy a mířil černou pistolí na Brendu a Jorgeho, kteří seděli vedle sebe a třásli se, mokří a plní pohmožděnin.

„Odpovězte mi někdo!“ zařval muž znovu.

Thomas promluvil dřív, než si to stačil rozmyslet. „Pomohli nám přejít přes město – nebýt jich, nebyli bychom tady.“

Muž škubl hlavou směrem k Thomasovi. „Vy jste je… nabrali cestou?“

Thomas přikývl. Nelíbilo se mu, jak se to vyvíjí. „Uzavřeli jsme s nimi dohodu. Slíbili jsme jim, že také dostanou lék. I tak je nás míň, než kolik nás bylo na začátku.“

„Na tom nezáleží,“ odvětil muž. „Neřekli jsme, že můžete přivést civily!“

Berg pokračoval ve stoupání, ale dokořán otevřené dveře se nezavřely. Širokým otvorem se honil vítr; pokud by se dostali do turbulencí, kdokoli z nich mohl vypadnout a zřítit se.

Thomas přesto vstal, odhodlaný bránit úmluvu, kterou uzavřel. „Řekli jste nám, abychom přišli sem, a my jsme udělali, co jsme museli!“

Hostitel s pistolí se zarazil a zdálo se, že o této logice přemýšlí. „Občas zapomínám, jak málo chápete, co se děje. Dobrá, jednoho z nich si můžete nechat. Druhý půjde.“

Thomas se snažil nedat na sobě znát, jak ho to šokovalo. Jak to myslíte, že… druhý půjde?“

Muž na pistoli něčím cvakl a pak přistrčil její konec blíž k Brendině hlavě. „Na tohle nemáme čas!

Máš pět sekund na to, abys vybral toho, kdo zůstane. Když nevybereš, zemřou oba. Jedna.“

„Počkejte!“ Thomas se podíval na Brendu a na Jorgeho. Oba hleděli do podlahy a nic neříkali.

V obličejích byli bledí strachem.

„Dvě.“

Thomas potlačil sílící paniku, zavřel oči. Nebylo to nic nového. Ne, už chápal, jak to chodí. Věděl, co musí udělat.

„Tři.“

Už žádný strach. Žádný šok. Žádné otázky. Přijmi, co přijde. Zapoj se do hry. Zvládni testy. Zvládni zkoušky.

„Čtyři!“ Muž zrudl v obličeji. „Vyber hned teď, nebo zemřou oba!“

Thomas otevřel oči a udělal krok dopředu. Pak ukázal na Brendu a řekl dvě nejodpornější slova, jaká kdy vyšla z jeho rtů.

„Zabij ji.“

Pod dojmem toho zvláštního prohlášení, že může zůstat jenom jeden, si Thomas myslel, že chápe situaci, že ví, co se stane. Domníval se, že je to jenom další proměnná a oni vezmou toho, koho nevybral. Ale zmýlil se.

Muž zastrčil pistoli do opasku kalhot, sáhl dolů, oběma rukama chytil Brendu za tričko a škubnutím ji zvedl. Beze slova vykročil k otevřeným dveřím a táhl ji s sebou.

62. KAPITOLA

Brenda pohlédla vystrašenýma očima na Thomase. Její obličej byl plný bolesti, jak ji ten cizí muž táhl

po kovové podlaze bergu. K nákladním dveřím a jisté smrti.

Když byli v půlce cesty, Thomas se jal jednat.

Vrhl se vpřed, trefil muže do kolen a srazil ho na podlahu; pistole zarachotila o zem vedle něho.

Brenda upadla na bok, ale Teresa přiskočila, chytila ji a odtáhla ji od nebezpečného okraje dveří zpátky. Thomas přitiskl levým předloktím mužovo hrdlo a druhou rukou sáhl pro pistoli. Jeho prsty ji našly, stiskly a přitáhly. Vyskočil a couvl. Pistoli držel oběma rukama a mířil jí na cizince ležícího na zádech.

„Nikdo další nezemře,“ řekl udýchaně Thomas, lehce šokovaný sám sebou. „Jestli jsme neudělali dost, abychom těmi vašimi pitomými testy prošli, máme prostě smůlu. Testy skončily.“ V okamžiku, kdy to řekl, mu blesklo hlavou, jestli se to tak mělo stát. Ale i tak to bylo jedno – každé své slovo myslel naprosto vážně. To nesmyslné zabíjení a umírání muselo skončit.

Výraz tváře cizího muže změkl do nejnepatrnějšího náznaku úsměvu. Posadil se a pozpátku se odhrabal pryč, až narazil do stěny. Zároveň se velké nákladní dveře začaly uzavírat. Závěsy při tom skřípaly, jako když kvičí prasata. Nikdo nic neřekl, dokud se řinčivě nezavřely. Těsně předtím se vnitřkem prohnal poslední náraz větru.

„Jmenuji se David,“ řekl muž. Jeho hlas byl v tom novém tichu, narušovaném jenom tichým hukotem lodních motorů a trysek, hodně zvučný. „A nedělejte si obavy, máte pravdu. Je konec. Je konec.“

Thomas posměšně pokýval hlavou. „Jo, to už jsme někdy slyšeli. Ale tentokrát to myslíme vážně. Už nebudeme sedět a nechávat vás, abyste s námi zacházeli jako s krysami. Skončili jsme.“

David se po velkém nákladním prostoru chvíli rozhlížel, možná se díval, jestli ostatní souhlasí

s tím, co Thomas právě řekl. Ale Thomas neměl odvahu pohlédnout jinam. Musel věřit, že všichni stojí za ním.

Nakonec se David podíval zpátky na Thomase a pak začal pomalu vstávat. Zvedl ruku ve smířlivém gestu. Jakmile stál, strčil si obě ruce do kapes. „Nechápete, že všechno proběhlo a nadále bude probíhat podle plánu. Ale máte pravdu, zkoušky jsou ukončené. Odvezeme vás na bezpečné místo –

opravdové bezpečné místo. Už žádné testy, žádné lži, žádné léčky. Žádné předstírání.“

Odmlčel se. „Mohu vám slíbit jenom jediné. Až uslyšíte, proč jsme vás tomu všemu vystavili, a proč je tak důležité, že tolik z vás přežilo, pochopíte to.“

„To je největší plopákovina, jakou jsem v životě slyšel,“ vyrazil ze sebe pohrdavě Minho.

Thomas se neubránil pocitu mírné úlevy, že jeho přítel neztratil bojovnost. „A co ten lék? Slíbili jste nám ho. Pro nás a pro ty dva, kteří nám pomohli se sem dostat. Jak můžeme věřit čemukoliv, co nám říkáte?“

„V tuhle chvíli si myslete, co chcete,“ odvětil David. „Od tohoto okamžiku se situace změní a vy lék dostanete, tak jak jsme vám to řekli. Jen co se vrátíme do centrály. Mimochodem, tu pistoli si můžeš nechat – dokonce vám dáme další, jestli budete chtít. Už nebudete s ničím dalším bojovat, nebudou žádné testy nebo zkoušky, které byste mohli ignorovat nebo odmítat. Náš berg přistane, vy uvidíte, že jste

v bezpečí, a budete si moci dělat, co budete chtít. Jediné, co od vás ještě někdy budeme chtít, bude to, abyste poslouchali. Jenom abyste poslouchali. Jsem přesvědčený, že vás přinejmenším zajímá, co za tím vším je.“

Thomas měl chuť začít na toho muže křičet, ale věděl, že by tím ničemu neprospěl. Místo toho odpověděl co možná nejklidnějším hlasem. „Už žádné další hry.“

„Při prvním náznaku problémů zahajujeme boj,“ prohlásil Minho. „Jestli to bude znamenat naši smrt, budiž.“

David se tentokrát usmál naplno. „To je totiž přesně to, co jsme předpověděli, že v tomto okamžiku uděláte.“ Rukou ukázal na dvířka v zadní části nákladního prostoru. „Půjdeme?“

Tentokrát promluvil Newt. „Co je další bod toho pitomýho programu?“

„Jen jsme si říkali, že budete chtít něco sníst, nebo si třeba dát sprchu. Vyspat se.“ Začal houf Placerů a dívek obcházet. „Bude to hodně dlouhý let.“

Thomas a ostatní se na sebe několik sekund dívali. Ale nakonec se vydali za Davidem. Ve skutečnosti žádnou jinou možnost neměli.

63. KAPITOLA

V průběhu dalších několika hodin se Thomas usilovně snažil na nic nemyslet.

Vzepřel se, ale pak z něj napětí, odvaha a pocit vítězství nějak vyprchaly, jak se skupina věnovala těm nejobyčejnějším činnostem. Teplé jídlo. Chlazené nápoje. Lékařské ošetření. Nádherně dlouhá sprcha. Čisté oblečení.

Thomas celou tu dobu vyhodnocoval možnost, že se to všechno děje znovu. Že on a ostatní jsou ukolébáváni a pomalu vedeni k dalšímu šoku, jako byl ten, který zažili, když se po záchraně z Labyrintu probudili na ubikaci. Ale co jiného se také dalo dělat? David a ostatní lidé z personálu jim nijak nevyhrožovali a nedělali nic, čím by zavdali příčinu ke znepokojení.

Thomas, občerstvený a s plným žaludkem, skončil usazený na sedačce, která se táhla úzkou střední částí bergu, rozlehlou prostorou plnou nesourodého, olivově hnědého vybavení. Terese se vyhýbal, ale ona přišla sama a posadila se k němu. Pořád pro něho bylo těžké zdržovat se v její blízkosti a mluvit s ní nebo s kýmkoli jiným. Uvnitř ho spaloval oheň zmatku.

Ale hodil to všechno za hlavu, protože se nic jiného dělat nedalo. Netušil, jak se berg pilotuje, a i kdyby se ho dokázal zmocnit, stejně by nevěděl, kam s ním odletět. Pojedou tam, kam je ZLOSIN zaveze, vyslechnou si, co jim chce říct, a pak se rozhodnou.

„O čem přemýšlíš?“ zeptala se nakonec Teresa.

Thomas byl rád, že promluvila nahlas – nebyl si jistý, jestli s ní chce ještě někdy komunikovat telepaticky. „O čem přemýšlím? Většinou se snažím nemyslet vůbec.“

„To jo. Možná bychom si chvíli měli jen tak užívat klid a mír.“

Thomas se na ni podíval. Seděla vedle něho, jako by se mezi nimi vůbec nic nestalo. Jako by pořád byli nejlepší přátelé. A on už to dál nemohl vydržet.

„Vadí mi, že se chováš, jako by se nic nestalo.“

Teresa sklopila oči. „Snažím se na to zapomenout úplně stejně, jako se na to nejspíš snažíš zapomenout ty. Hele, nejsem pitomá. Vím, že to mezi námi nikdy nemůže být stejné. Ale ani tak bych nic nezměnila. Byl to plán a vyšlo to. Nejsi mrtvý a tím mi to stojí za to. Třeba mi jednou odpustíš.“

Thomas ji skoro nenáviděl, že mluví tak racionálně. „Jediné, na čem mi v tuhle chvíli záleží, je tyhle lidi zastavit. To, co nám provedli, není správné. A je mi jedno, jak moc jsem do toho patřil. Je to špatné.“

Teresa se maličko natáhla, aby si mohla položit hlavu na opěrku sedačky. „Ale no tak, Tome. Vzpomínky nám možná vymazali, ale mozek nám nevzali. Oba jsme do toho patřili, a až nám povědí všechno – až si vzpomeneme, proč jsme do toho šli –, uděláme, co nám řeknou.“

Thomas se nad tím krátce zamyslel a uvědomil si, že by asi nemohl víc nesouhlasit. Kdysi to tak možná cítil, ale teď ne. I když diskutovat o tom s Teresou bylo to poslední, o co stál. „Možná máš pravdu,“ zamumlal.

„Kdy jsme naposledy spali?“ zeptala se. „Přísahám, že si nevzpomínám.“

Znovu ta hra, že všechno je v nejlepším pořádku. „Já jo. Alespoň pokud jde o mě. Mělo to něco společného s plynovou komorou a tys mě mlátila do hlavy velkým oštěpem.“

Teresa se protáhla. „Nemůžu se omlouvat do nekonečna. Aspoň sis trochu odpočinul, když jsi byl mimo. To já jsem nezamhouřila oči ani na okamžik. Myslím, že jsem byla vzhůru celé dva dny.“

„Chudinko.“ Thomas zívl. Nemohl s tím nic dělat – byl taky unavený.

„Mmmm?“

Když se na ni podíval, zjistil, že má oči zavřené a její dech se zpomalil. Prostě usnula. Rozhlédl se po ostatních Placerech a dívkách ze skupiny B. Většina jich také odpadla. Kromě Minha – snažil se mluvit s nějakou hezkou dívkou, ale měla zavřené oči. Po Jorgem a Brendě nebylo nikde ani památky – což Thomasovi přišlo zvláštní, nemluvě o tom, že mu to dělalo trochu starosti.

A právě tehdy si uvědomil, že mu Brenda strašně chybí, ale i jemu začala klesat víčka a vkradla se do něho únava a vyčerpání. V okamžiku, kdy se zabořil do sedačky hlouběji, došel k závěru, že později bude mít čas se po ní podívat. Pak se konečně podvolil a vydal se na pospas příjemné tmě nevědomí.

64. KAPITOLA

Probudil se, zamžoural, protřel si oči a zjistil, že nevidí nic než čistě bílou. Žádné tvary, žádné stíny, žádné změny, nic. Jenom bílou.

Zachvěl se panikou, než si uvědomil, že se mu to určitě zdá. Bylo to zvláštní, ale musel to být sen.

Cítil své tělo, cítil na kůži své prsty. Cítil, jak dýchá. Slyšel se, jak dýchá. Přesto měl kolem sebe kompletní a souvislý svět zářivého nic.

Tome.

Hlas. Její hlas. Mohla na něho mluvit i ve snu? Udělala to už někdy předtím? Ano.

Hej, odpověděl.

Jsi… v pořádku? Znělo to znepokojeně. Ne, působilo to znepokojeně.

Co? Jo, jsem v pohodě. Proč?

Jen mě napadlo, že asi budeš trochu překvapený.

Ucítil osten zmatku. O čem to mluvíš? Pochopíš víc. Už hodně brzo.

Thomas si poprvé uvědomil, že s tím hlasem není něco v pořádku. Něco v něm chybělo.

Tome?

Neodpověděl. Do útrob se mu vkradl strach. Hrozný, odporný, toxický strach.

Tome?

Kdo… kdo jsi? zeptal se nakonec, ale už v tu chvíli se děsil odpovědi. Odmlčela se, než odpověděla.

To jsem já, Tome. Brenda. Vyvine se to pro tebe špatně.

Než si stačil uvědomit, co dělá, vykřikl. Křičel, křičel a křičel, až ho to nakonec probudilo.

65. KAPITOLA

Seděl zpříma, zbrocený potem. Ještě předtím, než dokázal úplně zpracovat své okolí, než všechny informace doputovaly nervovými drahami a prošly poznávacími funkcemi jeho mozku, pochopil, že všechno je špatně. Že znovu o všechno přišel.

Ležel na zemi, sám v místnosti. Stěny, strop, podlaha – všechno bylo bílé. Podlaha pod ním byla houbovitá, tvrdá a hladká, ale zároveň dost poddajná, aby byla pohodlná. Podíval se na stěny – byly

polstrované, pokryté velkými prohlubněmi, které měly uprostřed knoflík, s přibližně metrovým rozestupem. Z obdélníku ve stropě, který byl příliš vysoko, než aby na něj dosáhl, zářilo jasné světlo. Vonělo to tam čistotou, jako po čpavku a mýdle. Thomas pohlédl dolů a zjistil, že dokonce i jeho oblečení je bez barvy: tričko, plátěné kalhoty, ponožky.

Nějaké čtyři metry před ním stál hnědý stůl. Byla to jediná věc v celé místnosti, která nebyla bílá. Stůl byl starý, otlučený a poškrábaný. Do výklenku na druhé straně byla zasunuta prostá dřevěná židle. Za ní byly dveře, polstrované stejně jako stěny.

Thomas pocítil zvláštní klid. Instinkt mu říkal, že by měl vstát a křičet o pomoc. Měl by bušit na dveře. Ale věděl, že by se neotevřely. Věděl, že by nikdo neposlouchal.

Byl znovu v Kleci, a proto měl mít dost rozumu, aby si nedělal velké naděje.

Nebudu panikařit, řekl si. Určitě to byla další fáze zkoušek a on byl tentokrát odhodlaný bojovat, aby něco změnil – aby to všechno ukončil. Bylo to zvláštní, ale pouhé vědomí, že má plán, že udělá, co bude třeba, aby dosáhl svobody, mu přineslo zvláštní klid.

Tereso? zavolal. Věděl, že v této situaci jsou pro něho ona a Aris jedinou nadějí, jak komunikovat s vnějším světem. Slyšíš mě? Arisi? Jsi tam?

Nikdo mu neodpověděl. Teresa ani Aris. Ani… Brenda.

Ale to byl jenom sen. Musel to být jenom sen. Brenda nemohla spolupracovat se ZLOSINem, nemohla na něho mluvit telepaticky.

Tereso? zkusil to znovu. Vrhl do toho obrovské duševní úsilí. Arisi?

Nic.

Vstal a zamířil ke stolu, ale půl metru před ním vrazil do neviditelné stěny. Byla tam bariéra, stejně jako tenkrát v ubikaci.

Nedopustil, aby jeho panika zesílila. Nenechal se přemoci strachem. Zhluboka se nadechl, odešel zpět do kouta místnosti, sedl si a opřel se. Zavřel oči a uvolnil se.

Čekal. Usnul.

Tome? Tome!

Nevěděl, kolikrát to řekla, než konečně zareagoval. Tereso? S trhnutím se probudil, rozhlédl se kolem sebe a vzpomněl si na bílou místnost. Kde jsi?

Když berg přistál, zavřeli nás do další ubikace. Jsme tady už několik dní, jenom sedíme a neděláme nic. Co se s tebou stalo, Tome?

Teresa si dělala obavy – byla dokonce vystrašená. Aspoň tím si byl jistý. Pokud šlo o něho samotného, cítil hlavně zmatek. Několik dní? Co –

Odvedli tě hned, jak berg přistál. Pořád nám říkají, že bylo moc pozdě – že máš v sobě erupci zakořeněnou už příliš. Řekli, že jsi zešílel a začal být agresivní.

Thomas se to pokusil udržet pohromadě, nemyslet na to, jak ZLOSIN dokáže vymazávat vzpomínky. Tereso… je to jenom další část zkoušek. Zamkli mě v téhle bílé místnosti. Ale… jste tam už dny? Kolik?

Tome, je to skoro týden.

Thomas nedokázal zareagovat. Skoro chtěl předstírat, že neslyšel, co Teresa právě řekla. Strach, který zadržoval, začal pomalu prosakovat do jeho hrudi. Mohl jí důvěřovat? Už se mu toho tolik nalhala. A jak vůbec mohl vědět, že je to opravdu ona? Byl nejvyšší čas pouta s Teresou přetrhat.

Tome? zavolala na něho Teresa znovu. Co se tady děje? Jsem vážně zmatená.

Thomas ucítil příval emocí. Pálily ho tak, že mu to skoro vehnalo do očí slzy. Kdysi ji považoval za svého nejlepšího kamaráda. Ale to se už nikdy nemohlo vrátit. Jediné, co cítil, když na ni teď myslel, byl hněv.

Tome! Proč nejsi –

Tereso, poslouchej mě.

Haló? Právě o to se snažím –

Ne, prostě… poslouchej. Nic jiného neříkej, ano? Jenom mě poslouchej.

Odmlčela se. Dobře. Tichý, vystrašený hlas v jeho hlavě.

Thomas už to nedokázal dál ovládat. Pulsoval v něm vztek. Naštěstí si ta slova musel pouze myslet, protože nahlas by je říct nikdy nedokázal.

Tereso. Odejdi. Tome –

Ne. Už neříkej ani slovo. Jednoduše… nech mě o samotě. A můžeš vyřídit ZLOSINu, že jsem s hraním jejich her skončil. Vyřiď jim, že jsem skončil!

Počkala několik sekund, než odpověděla. Dobře. Další odmlka. Dobře. V tom případě mi zbývá jen jediná věc, kterou ti chci říct.

Thomas si povzdechl. Nemůžu se dočkat.

Nevyslovila to hned a on by si skoro myslel, že ho opustila, kdyby stále necítil její přítomnost.

Nakonec promluvila znovu.

Tome? Co je?

ZLOSIN je dobrý.

A pak byla pryč.

EPILOG

Interní sdělení ZLOSIN, datum 232.2.13, čas 21:13 KOMU: Spolupracovníkům

OD: Ava Paigeová, kancléř

RE: Testy na Spáleništi, Skupiny A a B

Teď není vhodný čas, abychom do úkolu, který máme před sebou, nechali zasahovat emoce. Ano, některé události nabraly směr, který jsme nepředvídali. Ne všechno je ideální – řada věcí se pokazila –, ale dosáhli jsme fantastického pokroku a shromáždili jsme mnoho potřebných struktur. Cítím velkou naději.

Očekávám, že všichni zachováme profesionální vystupování a vzpomeneme si, co je naším cílem.

Životy obrovského množství lidí leží v rukou hrstky. Proto je teď obzvlášť důležitá doba pro bdělost a soustředěnost.

Následující dny budou pro tento výzkum klíčové a já plně věřím tomu, že až našim subjektům obnovíme vzpomínky, budou všichni připraveni na to, o co se je chystáme požádat. Stále máme kandidáty, které potřebujeme. Nalezneme poslední dílky a zasadíme je na místo.

Budoucnost lidstva má přednost přede vším. Každá smrt a každá oběť stojí za konečný výsledek.

Konec tohoto monumentálního úsilí se blíží a já věřím, že proces bude fungovat. Že své struktury získáme. Že získáme detailní plán. Že získáme lék.

Psychologové se momentálně radí. Až řeknou, že nastala ta pravá chvíle, odstraníme mazák a oznámíme zbývajícím subjektům, jestli jsou – nebo nejsou – vůči erupci imunní.

To je prozatím všechno.

KONEC DRUHÉ KNIHY