Válka lidí proti Smečce, zoufalý boj lidstva o přežití,

vyvrcholila na záhadném prstencovém světě nazvaném Halo. Avšak odhodlaní válečníci Smečky, největší dosud poznaná vetřelecká armáda, není jediným nebezpečím, které tu číhá.

S umělou inteligencí implantovanou do bojové zbroje, ztroskotává Náčelník na Halo uprostřed území okupovaného Smečkou. Rychle se musí ujmout velení nad lidskými vojáky a pustit se do závodu o odhalení nejtemnější záhady Halo. Tento podivný artefakt byl vybudován dávno zaniklou civilizací a skrývá mnohá tajemství. Ovšem jedno z nich všechna ostatní svou hrozivostí zastiňuje…

HALO

v nakladatelství

Fantom print

Zkáza Cíle

Potopa

První úder*

* Připravujeme

WILLIAM C. DIETZ

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být bez písemného svolení nakladatele reprodukována žádnou mechanickou ani elektronickou formou, s výjimkou recenzí, kde je možné uvést krátké výňatky.

Bungie, Halo, Xbox, logo Microsoft Game Studios a Box Logos jsou registrované obchodní známky a obchodní známky Microsoft Corporation ve Spojených státech amerických a/nebo jiných zemích. Licencováno. © 2001 Microsoft Corporation. Všechna práva vyhrazena.

Copyright © 2001 by Microsoft Corporation

Translation © Jan Netolička

ISBN 978-80-86354-98-9

www.fantomprint.cz 

Marjorie, s láskou a vděčností

PODĚKOVÁNÍ

Poděkování patří Stevemu Saffelovi za vytýčení směru, Dougu Hartmanovi za složení všech střípků, Eriku S. Trautmannovi za vyleštění, Eriku Nylundovi, který pro mne objevil cestu ve Zkáze Cíle, Nancy Figatnerové a Franchose Development Group za podporu a Jasonu Jonesovi, který společně se všemi ostatními skvělými členy týmu Bungie vytvořil zatraceně chytlavou hru.

PROLOG

0103 hodin, 19. září 2552 (podle vojenského kalendáře) / křižník UNSC Pilíř podzimu, poloha neznámá

Zabezpečovací důstojník (třetího stupně) Sam Marcus zanadával, když ho interkom probudil z krátkého spánku. Protřel si zalepené oči a podíval se na služební hodiny nalepené na zdi nad jeho lůžkem. Spal tři hodiny – poprvé po třiceti šesti hodinách šichty. Sakra. A co hůř, tohle bylo vlastně poprvé od chvíle, kdy loď skočila do vesmírného proudu, co byl vůbec schopen usnout.

„Bože,“ zabručel, „doufám, že to stojí zato.“

Co Pilíř podzimu skočil pryč od Cíle, nechal starej techniky sloužit na trojnásobné směny. Z lodě byla po bitvě hotová kůlnička na dříví a všechno, co zbylo z technické části posádky, dělalo dvacet čtyři hodin denně všechno možné, aby se tenhle přestárlý křižník nerozpadl úplně. Téměř třetina techniků zahynula během letu od Cíle a všechna oddělení měla k dispozici jen kostru původního osazenstva.

Všichni ostatní šli samozřejmě do mrazáků – nepotřebná část posádky si během skoků ve vesmírném proudu vždycky mohla ledově zdřímnout. Na více než dvou stovkách bojových misí nestrávil Marcus v kryospánku víc než sedmdesát dva hodin.

Zrovna teď byl ale tak unavený, že i značně nepříjemná probouzecí procedura zněla velmi lákavě, pokud by to znamenalo, že se bude moct nerušeně prospat.

Jistě, stěžovat si nemohl; kapitán Keyes byl brilantní taktik – a všichni na palubě Podzimu věděli, jak blízko byli zkáze, když Cíl padl do rukou nepřítele. Hlavní námořní základna zničena, miliony mrtvých nebo umírajících a Smečka spalující planetu do podoby skleněné koule – jedna z posledních zbývajících pevností na cestě k Zemi přeměněna v roztavenou hroudu.

Každopádně měli zatracené štěstí, že se z toho dostali – ale Sam se nedokázal zbavit pocitu, že všichni na palubě žijí na vypůjčený čas.

Interkom znovu zabzučel a Sam vyskočil z lůžka. Praštil dlaní po ovladači na komunikátoru. „Tady Marcus,“ zavrčel.

„Sorry, že tě budím, Same, ale potřebuju tě v Kryo dvojce.“ Hlas šéfa techniků, hlavního zabezpečovacího důstojníka Shepharda zněl vyčerpaně. „Je to důležitý.“

„V kryo dvojce?“ opakoval Sam zmateně. „A o co de, Thome? Já přece nejsem odborník na kryo.“

„Hele, nemůžu ti to teď vysvětlovat, Same. Kapitán nechce, aby to šlo přes kom,“ odpověděl Shephard a teď už skoro šeptal. „Kdybychom tu náhodou měli nějaký štěnice.“

Sam přemítal o tónu svého nadřízeného. Thoma Shepharda znal už od akademie a ještě nikdy ho neslyšel mluvit tak děsivě.

„Hele,“ řekl Shephard, „prostě tu potřebuju někoho, na koho se můžu spolehnout. Nemusí se ti to líbit, ale seš to ty, kámo. Přece jsi už s kryo systémy dělal, ne?“

Sam si povzdechl. „Sice to už bude pár měsíců… ale jo.“

„Posílám ti žrádlo do terminálu, Same,“ pokračoval Shephard. „Odpoví ti to na pár otázek. Hoď si to na přenosnej pad, vem si věci a poď sem.“

„Rozkaz,“ řekl Sam. Postavil se, nasoukal se do kombinézy a přešel ke svému terminálu. Aktivoval počítač a čekal na upload od Shepharda.

Zatímco čekal, padl mu pohled na malou dvojrozměrnou fotku přilepenou v rohu obrazovky. Sam ji pohladil prsty. Z fotografie se na něj usmívala mladá krásná žena.

Terminál zazvonil a v nových zprávách se objevila data od Shepharda. „Mám to tu, šéfe,“ zavolal do interkomu.

Otevřel soubor. Když se na obrazovce rozbalil text, jeho unavená tvář se ještě víc zamračila.

>ŠIFROVANÝ SOUBOR / DO VLASTNÍCH RUKOU / MARCUS SAMUEL N./SČ:18827318209-M.

>ŠIFROVACÍ KLÍČ: [UPRAVEN: „VÝROČÍ – ELLEN“]

Znovu se podíval na fotku své ženy. Ellen neviděl už téměř tři roky – vlastně od minulého krátkého opušťáku na Zemi. Neznal nikoho v aktivní službě, kdo by byl během posledních pár let schopen vidět své nejbližší. Válka to jednoduše nedovolila.

Sam se zamračil ještě víc. Zaměstnanci UNSC se obecně snažili hovorům o tom, co se děje doma, vyhnout. Válka se už moc dlouho vyvíjela špatně a morálka rapidně klesala. Myslet na domov všechno jenom zhoršovalo. Už i skutečnost, že si Thom tímhle způsobem změnil šifrovací klíč, byla dost neobvyklá. Připomínat si v takové souvislosti ženu bylo třeba pro Shepharda naprosto nepochopitelné. Někteří lidé byli tak zažraní do všech těch bezpečnostních opatření, že to hraničilo s paranoiou.

Vyťukal několik čísel – datum svatby – a spustil dešifrování. Během několika vteřin se obrazovka naplnila schématy a technickými daty. Zkušeně celý soubor v rychlosti proletěl – a jeho unavený organismus najednou dostal injekci adrenalinu.

„Ježišmarjá,“ řekl a hlas měl najednou chraplavý. „Thome, je to… kdo si myslím, že to je?“

„To si piš. Takže makej do té kryo dvojky, Same. Musíme tu rozbalit pořádně důležitý balíček – a brzo skáčem zpátky do normálního vesmíru.“

„Už jdu,“ řekl. Vypnul interkom. Všechna únava byla rázem zapomenuta.

Sam rychle přehrál technická data do přenosného datového modulu a originál smazal z počítače. Přešel ke dveřím kajuty a zastavil se. Vzal z monitoru Eleninu fotku – jako by si na ni právě vzpomněl – a zastrčil si ji do kapsy.

Pak se rozběhl k výtahu. Jestli chtěl kapitán obyvatele kryo dvojky probudit, znamenalo to, že má důvod se domnívat, že na tom brzo budou ještě hůř než teď… nebo už tomu tak bylo.

Na rozdíl od lodí postavených lidmi – v nichž byl velín téměř vždy umístěn poblíž přídě – lodě Smečky byly navrženy daleko logičtěji. To znamenalo, že řídící místnost byla pohřbena hluboko v těžce obrněném trupu. Tak ji nemohlo zničit nic než skutečně smrtelný zásah.

Tady však rozdíly nekončily. Místo aby se Elitáři obklopili veškerými možnými ovládacími panely a nižšími kastami, které by jim byly k ruce, dávali přednost velení z téměř asketicky prázdné plošiny, drženi nad palubou systémem antigravitačních paprsků.

Žádná z těchto věcí však nyní nebyla předmětem myšlenek lodního mistra Orny ‘Fulsameeho, který stál uprostřed velínu svého torpédoborce a hleděl na datové projekce, jež se vznášely přímo před ním. Na jedné byl prstencový svět, Halo. Vedle něj označovala drobná šipka polohu vetřelce. Na druhé projekci pak bylo možné vidět schéma nadepsáno LIDSKÁ ÚTOČNÁ LOĎ, TYP C-II. Na třetím neustále skroloval proud dat potřebných pro zaměření a výsledky měření senzorů.

Musel se ubránit znechucení. Ti špinaví primáti dokonce dostali vlastní jméno – třebaže jen jméno pro jednu z těch svých trapných lodí. Zvedal se mu z toho žaludek. Bylo to zvrácené. Jméno znamenalo právo na život a tihle červi si nezasluhovali nic jiného než vyhlazení.

Lidé pro jeho rasu také měli „jméno“ – „Elitáři“. A stejně tak pro nižší rasy Smečky: „Šakalové“, „Chrochti“, „Lovci“. Byla to od těch odporných stvoření nechutná troufalost, že si dovolila pojmenovat jeho lid svým drsným barbarským jazykem.

Zarazil se a znovu získal vnitřní klid. ‘Fulsamee stiskl k sobě dolní čelisti – což byl ekvivalent pokrčení ramen – a v duchu odříkal jednu z Pravd. Tak praví prorokové, pomyslel si. Nepříslušelo mu podobné věci zpochybňovat, třebaže byl lodní mistr. Prorokové přidělili nepřátelským lodím jména a on bude jejich rozhodnutí ctít. Cokoli jiného by bylo zpronevěření se povinnosti.

Stejně jako všichni jeho druhu i tenhle důstojník Smečky se zdál být větším, než ve skutečnosti byl, zejména díky zbroji. Ta mu dodávala jakýsi hranatý vzhled, který ve spojitosti s masivní, bojovně vyhlížející čelistí způsoboval, že vypadal přesně jako to, co pro nepřítele představoval: velmi nebezpečný válečník. Klidným a přesně modulovaným hlasem zhodnotil situaci. „Museli pronásledovat některou z našich lodí. Viník bude ihned vypátrán a okamžitě usmrcen, Vznešený.“

Bytost, která se vznášela vedle ‘Fulsameeho, se mírně zhoupla, jak její zahalené tělo nadlehčil prudký závan vzduchu. Na hlavě měla vysoký zdobený klobouk vyrobený z kovu a posázený jantarem. Prorok měl ještěří krk, trojúhelníkovou lebku a dvě zářivé oči, které se leskly zlověstnou inteligencí. Na sobě měl rudý plášť, pod ním zlaté roucho a někde pod vší tou látkou také antigravitační pás, který držel jeho tělo dobrou jednu jednotku nad zemí. Přestože byl jen Nižší Prorok, byl ‘Fulsameemu nadřazen a dával to značně najevo.

Lodní mistr na okamžik zapomněl na Pravdy a nedokázal se ubránit vzpomínce na malé pištící hlodavce, které lovil v dětství. Okamžitě zapudil představu spárů potřísněných krví a obrátil pozornost zpět k Prorokovi a jeho otravnému pomocníkovi.

Pomocník, nižší Elitář jménem Bako ‘Ikaporamee, udělal krok vpřed a promluvil Prorokovým jménem. Měl protivný sklon používat královského oslovení v množném čísle „my“. To vždy dokázalo ‘Fulsameeho zaručeně vytočit.

„To je značně nepravděpodobné, lodní mistře. Pochybujeme, že lidé mají prostředky k tomu, aby mohli sledovat loď ve skoku. A i kdyby tomu tak bylo, proč by posílali jen jediný křižník? Není snad jejich povahou utápět nás ve vlastní krvi? Ne, myslíme si, že se můžeme bezpečně domnívat, že tahle loď se v systému ocitla v důsledku nějaké nehody.“

Ta slova byla naplněna opovržením, což lodního mistra rozčilovalo, ale s čímž zároveň nemohl nic dělat. Tedy ne přímo a ne za přítomnosti Proroka. Ale zároveň to ‘Fulsamee nehodlal úplně přejít. „Takže,“ řekl ‘Fulsamee a dával si pozor, aby poznámku směřoval jen na ‘Ikaporameeho, „vy chcete, abych si myslel, že se tu ti vetřelci ocitli prostě náhodou?“ 

„Ne, to jistě ne,“ odpověděl měkce ‘Ikaporamee. „Třebaže dle našich měřítek jsou tihle tvorové primitivní, jsou také vnímaví a stejně jako všechny vnímavé bytosti jsou podvědomě přitahováni k velikosti pravdy a vědění našich předků.“

Stejně jako všichni členové kasty i ‘Fulsamee věděl, že Proroci se vyvinuli na planetě, kterou dříve osídlili tajemní zákonodárci a pak ji z důvodů známých jen jim samým opustili. Prstencový svět byl dokonalým příkladem moci předků… i jejich nevyzpytatelnosti.

‘Fulsamee nějak nemohl uvěřit, že by sem byli lidé prostě přivábeni moudrostí předků, ale ‘Ikaporamee mluvil za Proroka, tak to musela být pravda. ‘Fulsamee se dotkl světelného panelu před sebou. Rozzářil se červený symbol. „Připravit plasmová torpéda. Palte na můj rozkaz.“

‘Ikaporamee vyplašeně zvedl obě ruce. „Ne! Zakazujeme to. Ta lidská loď je příliš blízko výtvoru! Co kdyby vaše zbraně svatou památku poškodily? Dostihněte tu loď a zmocněte se jí. Cokoli jiného je příliš nebezpečné.“

Rozezlen tím, co považoval za ‘Ikaporameeho zásah do svých kompetencí, ‘Fulsamee se zaťatými zuby řekl: „Zásah, který svatý navrhuje, s největší pravděpodobností povede k vysokému počtu obětí. Je to přijatelné?“

„Příležitost oprostit se od fýzis, to je dar, po kterém toužíme,“ odpověděl ‘Ikaporamee. „Lidé jsou ochotni marnit své životy – cožpak můžeme sami nečinit stejně?“

Ne, pomyslel si ‘Fulsamee, ale mělo by nám jít o víc. Znovu stiskl dolní kusadla a dotkl se světelného panelu. „Ruším rozkaz. Naloďte jednotky do čtyř transportérů a odstartujte další letku stíhačů. Zneškodněte vetřelcovy zbraňové systémy do doby, než výsadkové lodě dorazí k cíli.“

O sto měrných jednotek směrem k zádi, v palebném centru, zástupce velitele potvrdil rozkaz a předal jej dál spolu s dalšími vlastními instrukcemi. Začala blikat světla, paluby začaly slabě vibrovat a víc než tři sta válečníků Smečky připravených do bitvy – směsice toho, čemu lidé říkali Elitáři, Šakalové a Chrochti – se rozběhlo na palubu transportérů. Bylo třeba zabíjet lidi.

Nikdo z nich si tu legraci nechtěl nechat ujít.

ODDÍL I

PILÍŘ PODZIMU

KAPITOLA JEDNA

0127 hodin (lodního času), 19. září 2552 (podle vojenského kalendáře) / křižník UNSC Pilíř podzimu, poloha neznámá

Pilíř podzimu se zachvěl následkem přímého zásahu do pláště z titanu-A.

Další kousek z nekonečného arzenálu Smečky, pomyslel si kapitán Jacob Keyes. Tohle nebylo plasmové torpédo, to už by z nás byly poletující molekuly. 

Bitevník už dostal pořádně na frak u Cíle a byl zázrak, že trup vůbec ještě držel pohromadě, natož pak to, že byli schopni skočit do vesmírného proudu.

„Stav!“ vyštěkl Keyes. „Co nás to trefilo?“

„Stíhačka Smečky, pane. Třída Anděl,“ odpověděla taktická důstojnice poručík Hikowová. Její porcelánově bledá tvář potemněla. „Ta potvora musela vypnout motory a proklouznout našim hlídkám.“

Keyesovi se roztáhla ústa v kyselém úsměvu. Hikowová byla prvotřídní taktický důstojník, v boji naprosto bezohledná. Vypadalo to, že si útok stíhačky bere jako osobní urážku. „Dejte jí co proto, poručíku,“ řekl.

Přikývla a vyťukala do panelu několik příkazů – nové rozkazy pro letku stíhačů Podzimu. 

O chvíli později se ozvaly hlasy z rádia, jak se jednomu stíhači třídy Longsword C709 podařilo pověsit se za Anděla. Následoval jásot, když se nepřátelská loď proměnila v krátce zářící slunce, dokonce i s vlastním systémem oběžnic v podobě trosek.

Keyes si otřel z čela kapku potu. Zkontroloval displej – vrátili se do normálního vesmíru před dvaceti minutami. Dvacet minut a hlídky Smečky je už stačily najít a zahájit palbu.

Obrátil se k hlavnímu oknu můstku. Pod břichem Podzimu rotovala obrovská průsvitná bublina. Obrazovce totiž dominoval obrovský temně fialový plynný obr jménem Práh. Mezi ním a lodí právě proletěla v rámci své hlídky jedna ze stíhaček Longsword.

Když dostal Keyes velení nad Pilířem podzimu, neměl z obrovského vyklenutého výhledu z můstku dobrý pocit. „Smečka už je tak dost schopná,“ řekl tehdy admirálu Stanforthovi. „Tak proč jí to ulehčovat tím, že uděláme větší můstek?“

Debatu prohrál – kapitáni debaty s admirály nevyhrávají a v každém případě stejně nebyl čas nějak zesílit plášť na můstku. Nyní musel navíc přiznat, že ten výhled skoro stál za všechno to riziko. Skoro.

Podvědomě si pohrával s dýmkou, kterou byl zvyklý mít stále u sebe, a přemýšlel. Bylo zcela proti jeho povaze tajně se plížit ve stínu tohohle plynného obra. Respektoval Smečku jako nebezpečného a smrtonosného nepřítele a nenáviděl ji za to, jak masakrovala kolonisty stejně jako vojáky. Ale nikdy se jí nebál. Vojáci se před nepřítelem neskrývali – stavěli se mu se zvednutou hlavou.

Přešel ke svému stanovišti a aktivoval navigační rozhraní. Nastavil kurz hlouběji do systému a poslal data podporučíku Lovellovi, navigačnímu.

„Kapitáne,“ ozvala se Hikowová. „Senzory ukazují blížící se letku nepřátelských stíhačů. Vypadá to, že mají za sebou výsadkové lodě.“

„Byla to jen otázka času, poručíku,“ povzdechl si. „Nemůžeme se schovávat donekonečna.“

Pilíř jako by vyklouzl ze stínu vrhaného plynným obrem přímo do jasného slunce.

Keyes překvapeně vytřeštil oči. Čekal, že před sebou uvidí křižník Smečky, stíhače Anděl nebo nějakou jinou vojenskou hrozbu.

Nečekal ohromný objekt vznášející se v Langrangeově bodě¹ mezi Prahem a jeho měsícem nazvaným Základna.

Objekt byl obrovský – měl tvar prstence a leskl se a odrážel světlo hvězd jako nějaký drahokam ozářený zevnitř.

Vnější povrch byl kovový a zdálo se, že jsou do něj vytlačeny hluboké geometrické symboly. „Cortano,“ řekl kapitán Keyes. „Co to je?“

Nad malou projekční plošinou u kapitánova stanoviště se rozsvítil třicet centimetrů vysoký hologram. Cortana – extrémně vyspělá lodní umělá inteligence – se zamračila a aktivovala detekční zařízení lodi s dalekým dosahem. Na displejích senzorů se objevily dlouhé řady čísel a stejná čísla skrolovala i po Cortanině „těle“.

„Prstenec má deset tisíc kilometrů v průměru,“ ohlásila Cortana, „a je dvacet dva celých tři kilometry silný. Spektroskopická analýza je neprůkazná, ale vzorce se neshodují s žádným známým materiálem Smečky, pane.“

Keyes přikývl. Tohle předběžné zjištění bylo zajímavé, moc zajímavé, i vzhledem k tomu, že lodě Smečky zde již byly přítomny, když se Podzim vynořil z vesmírného proudu. Když Keyes prstenec poprvé spatřil, měl děsivý pocit, že se jedná o nějakou stavbu Smečky – daleko mimo schopnosti lidského inženýrství. Myšlenka, že by to mohlo být i mimo schopnosti Smečky, ho trochu utěšila.

Ale zároveň znervóznila.

Pod ohromným tlakem nepřátelských bitevníků v systému Epsilon Eridani – v místě poslední hlavní námořní základny UNSC, Cíle – byla Cortana nucena zamířit s lodí pryč v náhodně generovaném kurzu, což byla standardní procedura, která měla odlákat Smečku od Země.

Teď to vypadalo, že muži i ženy na palubě Pilíře podzimu úspěšně unikli původním pronásledovatelům, jen aby zde narazili na další jednotky Smečky… ať už výraz zde znamenal cokoli.

Cortana zaměřila na prstenec kamery a na obrazovce se objevil jeho zvětšený obraz. Keyes dlouze hvízdl. Vnitřní povrch objektu byl tvořen mozaikou zelené, modré a hnědé – nekonečné pouště, džungle, ledovce a oceány.

Na poloprůsvitném Cortanině těle se znovu začaly míhat výpočty, jak dál zpracovávala příchozí data. „Kapitáne,“ řekla, „objekt byl zjevně vytvořen uměle. Zaznamenala jsem gravitační pole, které řídí rychlost otáčení a udržuje atmosféru. Na tuhle vzdálenost – a s tímhle vybavením – to nemůžu říct se stoprocentní jistotou, ale vypadá to, že na prstenci je atmosféra složená z kyslíku a dusíku a gravitace srovnatelná s pozemskou.“

Keyes zvedl obočí: „Jestli je to uměle vytvořené, tak kdo to sakra postavil… a co to, panebože, je?“

Cortana tuhle otázku zpracovávala plné tři sekundy a nakonec odpověděla: „Nevím, pane.“

K čertu s nařízeními, pomyslel si Keyes. Vytáhl dýmku, zapálil ji starým způsobem, obyčejnou sirkou, a vypustil obláček voňavého kouře. Prstencový svět se na monitorech zamihotal. „Tak to bychom to měli zjistit.“

Sam Marcus si promnul bolavý krk rukama, které se třásly únavou. Dávka adrenalinu, kterou dostal spolu s instrukcemi vrchního technika Shepharda, už vyprchala. Teď už byl prostě obyčejně unavený a k tomu taky víc než trochu vyděšený.

Zatřepal hlavou, aby si ji pročistil, a zkontroloval malé monitorovací stanoviště. Podobné bylo v každé kryogenní kóji, vybavené zařízením pro pozorování stovek kryogenních tubusů, které se do kóje vešly. Podle lodního standardu bylo monitorovací stanoviště Kryo dva velké, ale kvůli množství všech monitorů životních funkcí, diagnostických měřidel a počítačových terminálů – připevněných přímo k jednotlivým tubusům v kóji – působila celá místnost značně stísněně a nepohodlně.

Ozval se zvonek a Samovy oči přelétly monitory. V téhle kóji byl jen jeden aktivní tubus a jeho monitory se právě dožadovaly Samovy pozornosti. Zkontroloval panel nástrojů a stiskl interkom. „Probouzí se, pane,“ řekl. Otočil se a vyhlédl z okna monitorovacího stanoviště.

Z podlahy kryogenní jednotky číslo dva na něj zamával vrchní technik Thom Shephard. „Dobrá práce, Same,“ zavolal. „Za chvilku to otevřem.“

Stavové monitory dál krmily stanoviště daty. Tělesná teplota subjektu se blížila normálu – alespoň se Sam domníval, že tohle je normál; ještě nikdy předtím Sparťana nebudil – a většina chemikálií už byla ze systému odčerpána.

„Teď je v REM spánku, šéfe,“ zavolal Sam, „a jeho mozková aktivita ukazuje, že se mu něco zdá – to znamená, že nám pěkně roztál. Už by to nemělo dlouho trvat.“

„Dobře,“ odpověděl Shephard. „Sleduj neurální data. Strčili jsme ho dovnitř i v tý zbroji. Možná si budem muset dát bacha na ňákej fídbek.“

„Rozumím.“

Na bezpečnostním terminálu se rozsvítilo červené světlo a na obrazovce se objevila další série kódů:

>PROBOUZECÍ PROCES ZASTAVEN. BEZPEČNOSTNÍ ZÁMEK [PRIORITA ALFA] AKTIVOVÁN.

>x-CORTANA.1.0-KRYOSTOR.23.4.7

„Co to sakra je?“ bručel Sam. Znovu stiskl interkom. „Thome? Mám tu něco divného… nějaký bezpečnostní klíč z můstku.“

„Rozumím.“ Ozvalo se cvaknutí a zašumění, jak se Shephard přepnul na kanál můstku. „Kryo dva můstku.“

„Mluvte, Kryo dva,“ odpověděl ženský hlas s ozvěnou vzdáleně prozrazující stopy syntetické řeči.

„Jsme připraveni otevřít tubus našeho… hosta, Cortano,“ vysvětloval Shephard. „Potřebujem…“

„…bezpečnostní kód,“ dokončila za něj větu AI. „Posílám. Můstek končí.“

Téměř okamžitě se na bezpečnostním monitoru objevil nový řádek:

>OTEVŘÍT ZABEZPEČENÝ TUBUS

Sam stiskl klávesu pro provedení, bezpečnostní zámek zmizel a na obrazovce se objevil odpočet do okamžiku, kdy bude probouzecí sekvence dokončena.

Voják se probíral. Zrychlila se dechová frekvence a tedy i tep a obě se rychle vracely do normálu. A máme ho tu, pomyslel si Sam, opravdický nefalšovaný Sparťan. A nejen tak ledajaký Sparťan, nýbrž možná poslední. Podle fámy, co běžela na lodi, všichni zbývající zůstali na Cíli.

Stejně jako všichni ostatní technici i Sam o programu slyšel, přestože nikdy na vlastní oči Sparťana neviděl. Koloniální vojenská správa v roce 2491 v tajnosti spustila projekt ORION, aby zastavila rostoucí občanské nepokoje. Cílem tohoto programu bylo vytvořit supervojáky s kódovým označením Sparťané, kterým by se dostalo jak zvláštního výcviku, tak fyzického „vylepšení“.

Původní projekt byl úspěšný a v roce 2517 byla vybrána druhá skupina Sparťanů, řada-II, která měla být druhou generací supervojáků. Projekt měl zůstat v utajení, ale válka se Smečkou to všechno změnila.

Nebylo tajemstvím, že lidská rasa byla na pokraji porážky. Lodě Smečky a jejich vesmírné technologie byly jednoduše příliš pokročilé. Třebaže se lidem dařilo v pozemních bojích, Smečce stačilo se stáhnout do vesmíru a planetu z oběžné dráhy zasklít.

Jak se situace stávala čím dál nepříjemnější, admiralita začínala čelit nepěkné budoucnosti v podobě války na dvou frontách – na jedné straně proti Smečce ve vesmíru a na druhé s hroutící se lidskou společností na zemi. Veřejnost i obyčejní vojáci potřebovali morální vzpruhu, a tak byla odhalena existence projektu SPARŤAN II.

Konečně se mohli spolehnout na hrdiny, na muže a ženy, kteří s nepřítelem dokázali úspěšně bojovat a vyhrát několik klíčových bitev. Zdálo se, že ze Sparťanů má strach i Smečka.

Až na to, že teď byli pryč, obětováni, aby uchránili lidskou rasu před Smečkou a velmi reálnou možností vyhlazení. Sam hleděl na vojáka před sebou pohledem, který neměl daleko k posvátné úctě. Tohle, připraven vstát z příslovečného hrobu, byl skutečný hrdina. Byl to nezapomenutelný okamžik, a jestli bude mít to štěstí a přežije, bude o tom jednou vyprávět dětem.

Neznamenalo to ale, že by se o to méně bál. Jestli byly všechny příběhy pravdivé, muž, kterému se tam dole pomalu vracelo vědomí, byl téměř stejně cizí a nebezpečný jako Smečka.

Když se mu začal zdát ten sen, vznášel se v neskutečné zemi někde mezi kryospánkem a plným vědomím.

Sen mu byl povědomý, příjemný a neměl nic společného s válkou. Byl na Eridanu II, kolonii, kde se narodil dávno předtím, než byla zničena Smečkou. Všude kolem něj se ozýval smích.

Nějaký ženský hlas na něj zavolal jménem – John. O chvíli později ho držely její paže a on ucítil známou vůni mýdla. Ta žena mu pověděla něco pěkného a on chtěl něco pěkného odpovědět, ale nemohl dostat slova z úst. Snažil se na ni alespoň podívat, proniknout mlhou, která halila její obličej, a byl odměněn obrazem ženy s velkýma očima, rovným nosem a plnými rty.

Obraz byl rozmazaný a vlnil se jako odraz na hladině. Pak se mrknutím oka žena, která ho držela, přeměnila. Nyní měla tmavé vlasy, pronikavě modré oči a bledou pleť.

Její jméno znal: Dr. Halseyová.

Dr. Catherine Halseyová si ho vybrala pro projekt SPARŤAN II. Zatímco většina lidí věřila, že současná generace Sparťanů vzešla z těch nejlepších vojáků UNSC, jen hrstka lidí znala pravdu.

Program Halseyové zahrnoval nefalšovaný únos bedlivě sledovaných dětí. Ty pak byly zrychleně naklonovány – což ovšem znamenalo, že duplikáty byly náchylné k nervovým poruchám – a klony tajně podstrčeny rodičům, kteří se nikdy nedozví, že své vlastní děti už nikdy neuvidí. V mnoha ohledech byla Dr. Halseyová jedinou matkou, kterou kdy poznal.

Ale Dr. Halseyová nebyla jeho matka a nebyl jí ani ten bledý a poloprůhledný obraz Cortany, který se objevil na jejím místě.

Sen se změnil. Nad postavou matky/Halseyové/Cortany se hrozivě vznášel temný nezřetelný tvar. Nevěděl, co to je, ale byla to hrozba – tím si byl jistý.

K životu se probudily jeho bojové instinkty a tělem se mu rozlila dávka adrenalinu. Rychle přehlédl pohledem okolí – nějaké hřiště s vysokými dřevěnými tyčemi, vzdáleně známými – a rozhodl se pro nejlepší cestu s cílem dostat se k hrozbě z boku. Nedaleko zahlédl ležet útočnou pušku, účinnou MA5B. Jestli se postaví mezi ženu a tu hrozbu, může svou zbrojí zastavit hlavní nápor palby a pak oplatit stejnou mincí.

Pohyboval se rychle a temný tvar na něj zavyl – byl to strašlivý a zuřivý válečný pokřik.

Netvor byl neskutečně rychlý. Během pár vteřin byl u něj.

John chytil útočnou pušku a chtěl začít střílet, ale ke své hrůze zjistil, že zbraň neuzvedne. Jeho ruce byly malé, nevyvinuté. Jeho zbroj byla pryč a měl tělo šestiletého dítěte.

Byl zcela bezmocný tváří v tvář hrozbě. Odpověděl netvorovi rovněž zařváním plným strachu i vzteku – vzteku nejen na hrozbu, ale i na svou náhlou bezmocnost…

Sen se začal ztrácet a Sparťanovi se před očima objevilo světlo. Pára vířila a začala se rozptylovat. Ozval se hlas, jakoby z velké dálky. Byl mužský a odměřený.

„Promiňte za ten budíček, Náčelníku – ale začalo to tu být nějaký hektický. Ta dezorientace by vás měla rychle přejít.“

Pak ho přivítal druhý hlas a Sparťanovi chvíli trvalo, než si vzpomněl, kde byl před zmražením v kryogenním tubusu. Byla tam bitva, strašlivá bitva, v níž byla zabita většina, pokud ne všichni, jeho bratrů a sester Sparťanů. Muži a ženy, s nimiž vyrůstal a cvičil od svých šesti let a kteří, na rozdíl od nejasné ženy ze snu, představovali jeho skutečnou rodinu.

Se vzpomínkami a drobnými změnami ve směsi plynů, které naplnily jeho plíce, se mu vrátila i síla. Protáhl si ztuhlé končetiny. Sparťan zaslechl technika říkat něco jako „omrzliny“ a zvedl se z mrazivého hrobu kryogenního tubusu.

„Panebože,“ zašeptal Sam.

Sparťan byl vysoký, určitě dva metry deset. Oděn v perleťové zelené bojové zbroji muž vypadal jako vytažený z nějaké báje – z jiného světa a byl děsivý. Štábní loďmistr SPARŤAN 117 vylezl z tubusu a rozhlédl se po kóji. Díky zrcadlovému průzoru na helmě byl ještě děsivější, chladnokrevný voják bez tváře zkonstruovaný, aby ničil a zabíjel.

Sam byl rád, že je tady nahoře v monitorovacím stanovišti a ne dole na podlaze kóje Kryo dva vedle Sparťana.

Uvědomil si, že Thom čeká na diagnostická data. Zkontroloval displeje – nervové kanálky čisté, žádné výkyvy v tepové frekvenci ani v mozkové aktivitě. Zapnul interkom. „Spouštím monitory zdravotního stavu.“

Sam sledoval, jak Thom vodí Sparťana k různým testovacím stanovištím v kóji a zastavuje se tam, kde potřeboval. V rychlém sledu spustili všechny funkce vojákovy zbroje – systém obnovitelného štítu, monitory aktuálního zdravotního stavu, zaměřovací a optické systémy, všechno bylo v zeleném.

Oblek – s kódovým označením zbroj MJOLNIR – byl zázrak techniky. To Sam musel připustit. Podle technického popisu, který dostal, se vnější vrstva zbroje skládala z mnohovrstevnaté slitiny pozoruhodné síly, pláště schopného odrazit a rozptýlit slušné množství energie, krystalické paměťové mřížky, která dokáže podporovat umělou inteligenci na stejné úrovni, jaká se obvykle přiděluje na bitevníky, a vrstvy gelu, která příjemně působila na pokožku a fungovala jako regulátor teploty.

Navíc měl Sparťan ve svém těle implantovány dodatečné paměťové moduly a signální obvody a dva externě dosažitelné sloty na zátylku. Společně oba zkombinované systémy zdvojnásobovaly jeho sílu, zrychlovaly už tak bleskové reflexy a umožňovaly mu orientovat se v jakkoli složitém a neznámém bojišti.

Do zbroje MJOLNIR byly zakomponovány systémy na podporu životních funkcí. Většina vojáků ulehala do kryogenních tubusů nahá, neboť jakkoli zakrytá pokožka na proces zmražení většinou špatně reagovala. Sam si jednou vlezl do mrazáku s obvazem a po probuzení zjistil, že se mu na postiženém místě udělaly puchýře a pokožka se sloupala.

Uvědomil si, že Sparťana musí kůže pálit jako čert. Přesto však voják neřekl ani slovo a jednoduše přikyvoval na položené otázky nebo tiše plnil Thomovy pokyny. Bylo to děsivě zvláštní – pohyboval se od jednoho testu k druhému s takovou mechanickou efektivitou, že vypadal jako robot.

Z lodního interkomu zazvonil Cortanin hlas: „Senzory ukazují blížící se výsadkovou loď Smečky. Připravte se odrazit vetřelce na palubě.“

Sama zamrazilo v zádech – a strach následně vystřídala lítost nad vojáky Smečky, kteří v boji narazí na tohoto Sparťana.

Neurální rozhraní, kterým byl John spojen s oblekem MJOLNIR, fungovalo dokonale a okamžitě mu na průhledový displej helmy umístěný na vnitřní straně hledí promítlo potřebná data.

Bylo fajn se zase hýbat a John si rychle protahoval prsty. Kůže ho svědila a pálila, vedlejší efekt kryogenních plynů, ale on bolest rychle potlačil. Nenechat se ovlivňovat fyzickým nepohodlím se naučil už dávno.

Slyšel Cortanino hlášení. Smečka už šla. Dobře. Proskenoval místnost, jestli nenajde nějakou zbraň, ale žádné tu nebyly. Skutečnost, že neměl zbraň, ho však příliš netrápila; už si bral zbraně od Smečky i dřív.

V interkomu to znovu zapraskalo: „Můstek Kryu dva… tady je kapitán Keyes. Okamžitě pošlete Náčelníka na můstek.“

Jeden z techniků začal cosi namítat a snažil se říct, že je třeba dalších testů, ale Keyes mu skočil do řeči. Řekl: „Okamžitě, vojáku,“ čímž mu připomněl, že může odpovědět jen jediným způsobem.

„Rozkaz, pane.“

Vrchní technik se k němu otočil čelem. „Zbraně vám najdeme později.“

John přikývl a už chtěl vyrazit ze dveří, když kójí otřásla exploze.

První střely zasáhly dveře monitorovacího stanoviště s takovým hlukem, že Sam nadskočil. Srdce se mu divoce rozbušilo a on rychle stiskl ovládání dveří a nouzově je zamkl. Těžká kovová deska s hlasitým žuchnutím zapadla, ale vzápětí začala žhavě rudnout, jak se zbraně Smečky propalovaly skrz.

„Chtějí se dostat dovnitř!“ zařval.

Pohlédl dolů do kóje a spatřil Thoma s vyděšeným výrazem ve tváři. Ve Sparťanově zrcadlovém průzoru viděl vlastní vystrašený obličej.

Sam skočil k poplašnému zařízení a stihl ho spustit. Pak bezpečnostní dveře vybuchly ve spršce jisker a rozžhavené oceli.

Uslyšel hvízdání palby z plasmových pušek a pak ucítil, jak ho něco udeřilo do hrudi. Zrak se mu rozmazal a on si sáhl na místo, kde tušil ránu. Když ruku znovu zvedl, byla zalepená krví. Nebolí to, napadlo ho. Mělo by to přece bolet, ne? 

Cítil se dezorientovaný, zmatený. Viděl jen šmouhy rychlých pohybů, jak se do monitorovacího stanoviště hrnuly ozbrojené postavy. Nevšímal si jich a soustředil se na fotku své ženy – potřísněnou vlastní krví – která mu záhadně vypadla na zem. Padl na kolena a třesoucíma se rukama po ní sáhl.

Pohledem nyní nevnímal nic než centimetry vzdálenou fotografii. Měl však pocit, že to nejsou centimetry, ale kilometry. Nikdy v životě nebyl tak unavený. V mysli se mu rozléhalo jméno jeho ženy.

Samovy prsty se právě dotkly okraje fotografie, když mu ruku k zemi přišlápla okovaná bota. Dlouhé prsty s ostrými drápy zvedly fotku ze země.

Sam slabě zaklel a pokusil se útočníkovi postavit. Vetřelec – Elitář – při pohledu na fotografii zmateně naklonil hlavu na stranu. Pak se podíval dolů, jako by si až teď Sama všiml. Člověk dál vztahoval ruku po fotce.

Tlumeně zaslechl Thomův hlas plný bolesti volající: „Same!“

Elitář namířil Samovi na hlavu plasmovou pušku a vystřelil.

John se naježil. Jednotky Smečky byly blízko a právě umřel jeden voják. Chtěl vylézt nahoru na pozorovací stanoviště a postavit se nepříteli – ale rozkazy byly rozkazy. Musel se dostat na můstek.

Technik otevřel průlez. „Rychle!“ zařval, „musíme vypadnout!“

John následoval technika průlezem ven a pak dál do chodby. Další dveře byly rozmetány explozí na kovové třísky, rozstříkly to, co zbylo z technikova těla, po chodbě a způsobily, že Johnův štít se rozzářil.

V duchu si vybavil schéma lodě třídy Halcyon a spěchal zpátky. Přeskočil dráty dvou elektrických okruhů a přistál ve špatně osvětlené údržbářské místnosti za nimi. Blikal tu nouzový maják a kvílel alarm. Chodbou se ozvala další exploze.

Pokračoval dál přes mrtvého vojáka do další části chodby.

John spatřil dveře, u kterých bezpečnostní panel blikal zeleně, a spěchal k nim. Třetí exploze, ale zbroj její sílu vydržela.

Sparťan silou otevřel napůl roztavené dveře, spatřil nalevo volný prostor a zaslechl někoho vykřiknout. Nějaký námořník vypálil od boku na cíl, který John nemohl vidět – a paluba se otřásla, jak trup Podzimu zasáhla raketa.

John prolezl napůl otevřenými dveřmi právě včas, aby spatřil, jak jeden námořník dostal zásah energetickou střelou do hrudi a zbytek jeho lidských druhů opětuje palbu. Jednotky Smečky couvly do dveří a byly nuceny ustoupit až do vedlejší místnosti.

Všude vládl chaos, jak se posádka lodi ze všech sil snažila zatlačit vetřelce zpět k přetlakovým dveřím nebo je uvěznit v odděleních, která bude později možné oddělit od lodi.

Beze zbraně a vědom si skutečnosti, že ho kapitán Keyes potřebuje na můstku, neměl John o mnoho víc možností než jít po cedulích a vyhýbat se přestřelkám, které se odehrávaly snad všude kolem něj. Hnal se temnou přístupovou chodbou, vetřelci museli v téhle části lodi zkratovat světelné okruhy, a téměř čelem vrazil do Elitáře.

Vetřelcův štít zajiskřil a on zařval překvapením i vztekem. Sparťan se přikrčil, připraven odrazit nepřítelův útok, a pak rychle uhnul, když na Elitáře zahájilo soustředěnou palbu družstvo mariňáků. Na přepážku vystříkly fialové tělní tekutiny a vetřelec se zhroutil na zem v podobě bezvládné hromádky.

Mariňáci postupovali dál s cílem zabezpečit celou oblast a John jejich veliteli družstva s díky pokynul. Obrátil se, rozběhl se chodbou dál a bez dalších komplikací doběhl až na můstek.

U řídících konzol seděla část mužstva a zoufale se snažila udržet napadenou loď pod kontrolou. Někteří odráželi poslední vlnu Andělů, jiní likvidovali škody a jedna zamračená poručice se snažila využít environmentální systémy tak, aby vysála atmosféru z oddělení, kterých se už zmocnily jednotky Smečky. Někteří vetřelci měli skafandry s vlastní atmosférou, ale jiní ne, a to je dělalo zranitelnými. V některých prostorách byla stále ještě posádka, a snad některé z nich znala i osobně, ale neexistoval způsob, jak je zachránit. Jestli je nezabije ona, udělá to nepřítel.

John situaci dobře chápal. Raději rychlá smrt ve vakuu než v rukou Smečky.

U hlavního taktického displeje uviděl Keyese. Kapitán obrazovku bedlivě studoval, obzvláště pak podivný prstenec na ní.

Sparťan se postavil do pozoru. „Kapitáne Keyesi.“

Kapitán Keyes se k němu obrátil. „Rád vás vidím, Náčelníku. Nevypadá to s námi dobře. Cortana dělala, co mohla – ale neměli jsme šanci.“

AI zvedla holografické obočí. „Tucet bitevníků Smečky proti jednomu křižníku třídy Halcyon… i s takovým poměrem sil jsme dostali tři…“ odmlčela se, jako by ji něco vyrušilo, a pak se opravila: „…s touhle čtyři jejich lodě.“

Cortana se otočila na Johna. „Vyspal jste se?“

„Ano,“ odpověděl. „Ale ne díky tomu, jak jsi řídila.“

Cortana se usmála. „Takže jsem vám opravdu chyběla.“

Než stačil odpovědět, otřásl lodí další zásah. John se chytil vedlejšího pilíře a zapřel se, zatímco několik členů posádky bylo hozeno na zem.

Keyes se opřel o nejbližší konzoli. „Hlášení!“

Cortana modře zasvětélkovala. „To musela být jedna z těch jejich výsadkových skupin. Odhaduji to na nálož antihmoty.“

Zbrojní důstojnice se otočila v křesle: „Madam! Ztratili jsme kontrolu nad hlavním dělem!“

Cortana se podívala na Keyese. Ztráta hlavní zbraně lodi, magnetického akceleračního kanónu, byla hlubokou ranou do běhu událostí. „Kapitáne, to dělo bylo mou poslední možností se bránit.“

„Dobře,“ řekl Keyes mrzutě, „spouštím Coleův protokol, článek dva. Opouštíme Podzim. To znamená, že ty taky, Cortano.“

„Zatímco vy budete dělat co? Někam to zaparkujete?“ opáčila sarkasticky.

„Svým způsobem ano,“ odpověděl Keyes. „Ten objekt, který jsme našli – zkusím na něm přistát s Podzimem.“ 

Cortana zavrtěla hlavou. „Se vší úctou… v téhle válce už bylo mrtvých hrdinů dost.“

Kapitán se jí zadíval do očí. „Oceňuji tvou starost, Cortano, ale tohle nezáleží na mně. Protokol je jasný. Zničení nebo zmocnění se lodní AI je zcela nepřijatelné. To znamená, že ty opouštíš loď. Najdi možné oblasti pro nouzové přistání a nahraj mi je do neurálního rozhraní.“

AI se odmlčela a přikývla. „Rozkaz, kapitáne.“

„A tady přicházíte na řadu vy,“ pokračoval Keyes a otočil se ke Sparťanovi. „Vytáhněte Cortanu z lodi. Držte ji v bezpečí před nepřítelem. Jestli se jim dostane do rukou, dozví se všechno. Rozmístění sil, výzkum zbraní.“ Odmlčel se a dodal: „Zemi.“

Sparťan přikývl: „Rozumím.“

Keyes se otočil ke Cortaně. „Jsi připravena?“

Trvalo jen okamžik, než se AI ještě jednou rozhlédla. Mnoha způsoby představovala tahle loď její fyzické tělo a nechtělo se jí ho opouštět. „Vytáhněte mě.“

Keyes se obrátil ke konzoli, stiskl několik kláves a otočil se zpět.

Hologram se zachvěl a Cortanin obraz se scvrkl do podstavce, kde zmizel. Keyes počkal, až zhasne úplně, vytáhl z podstavce datový čip a podal ho společně s napřaženou pravicí Sparťanovi. „Hodně štěstí, Náčelníku.“

SPARŤAN 117 si čip vzal a zasunul do neurálního slotu na zátylku. Ozvalo se cvaknutí následované úžasným pocitem, když se k němu AI přidala v podobě značně vylepšené nervové sítě. Nejprve to bylo, jako by mu někdo nalil do mysli ledovou vodu, pak krátká ostrá bolest, kterou však rychle vystřídala přítomnost čehosi známého. Už s Cortanou pracoval – vlastně těsně před událostmi na Cíli.

Celé rozhraní zprostředkovávající spolupráci mezi člověkem a AI bylo do jisté míry cizí, ale zároveň také uklidňující, protože John věděl, co Cortana dokáže. V následujících hodinách a dnech na ní bude závislý – stejně jako ona na něm. Bylo to jako být znovu součástí týmu.

John zasalutoval a opustil můstek. Zvuky bitvy byly nyní hlasitější a dávaly tušit, že navzdory maximální snaze posádky se jednotkám Smečky daří probojovávat se dál do částí lodi vzdálenějších od přetlakových dveří a že za chvíli budou v bezprostřední blízkosti můstku.

Na chodbě ležela rozházená mrtvá těla, a to necelých padesát metrů od můstku. Lidští obránci vetřelce zatlačili zpět, ale John viděl, že Smečka už je blízko. Až moc blízko.

John si klekl vedle mrtvého podporučíka, zatlačil mu víčka a pak si přivlastnil jeho munici. Pistole, kterou mu dal kapitán, byla námořnická klasika; pálila 12,7mm poloprůrazné, vysoce výbušné střely ze zásobníků po dvanácti. Něco takového by si asi pro boj s Elitáři nevybral, ale na Chrochty to stačí.

Ozvalo se kovové cvaknutí a první zásobník zapadl do pažby pistole. Vzápětí se mu na průhledovém displeji objevilo modré kolečko – zaměřovač – protože zbroj byla v elektronickém kontaktu se zbraní v jeho ruce.

Pak, vědom si nutnosti dostat Cortanu z lodi, spěchal zpátky chodbou. Uslyšel podivné pištivé skřeky a štěkot a pak uviděl Chrochty. V souladu se statutem veterána se jako první objevil zpoza rohu vetřelec v rudě lemované zbroji, metanovým dýchacím přístrojem a mariňáckým opaskem. Vetřelec měl ukořistěné vybavení přehozené přes rameno ve stylu Pancho Villy a táhl ho zčásti za sebou. Za ním šli dva jeho druhové.

Jistý si tím, že další podobní vetřelci se brzy objeví, čekal John ještě okamžik a teprve pak zahájil palbu. Kompenzátory zpětného nárazu jeho zbroje konaly svou práci, ale i tak cítil, jak ho pistol kope do ruky. Všichni tři Chrochti padli s prostřelenou² hlavou. Na podlahu se vylily fosforeskující modré tělní tekutiny.

Nebylo to moc, ale pro začátek to stačilo.

John překročil těla a pokračoval dál.

Záchranný člun. To byl jeho skutečný cíl – a on udělá všechno, co bude nutné, aby nějaký našel.

Zahanben potupností celé záležitosti, ale zcela v souladu s rozkazy, Elitář jménem Isna ‘Nosolee čekal, až Chrochti, Šakali a dva příslušníci jeho rasy prorazí lidskými přetlakovými dveřmi. Teprve pak měl opustit výsadkový člun a následovat je. Třebaže byl ozbrojen plasmovou pistolí a půl tuctem granátů, měl se spíše dívat než bojovat, což znamenalo, že se Elitář bude muset spolehnout na svůj energetický štít a aktivní kamufláž.

Jeho role, zcela nezvyklá, spočívala v tom, že bude fungovat jako „Ossoona“, neboli Prorokovo Oko. Principem, jak to bylo ‘Nosoleemu vysvětleno od nadřízeného, bylo vysílat zkušené důstojníky do situací, z nichž bylo možné získat informace.

Třebaže byli Elitáři inteligentní i odvážní, měli Proroci pocit, že z nějakého důvodu mají tendence zničit všechno, co jim stojí v cestě, což znamená, že nezbývá nic, co by mohli analytici analyzovat.

Proroci doufali, že zapojením Ossoon do bojové vřavy se dozví o lidech víc, počínaje zbraněmi a rozmístěním sil, až po tu nejcennější trofej ze všech: souřadnicemi jejich domovské planety, „Země“.

‘Nosolee měl tři hlavní cíle: zmocnit se AI nepřátelské lodi, zajmout některého z vyšších důstojníků a nahrávat vše, co vidí, na kameru umístěnou na helmě. První dva úkoly byly zjevně velmi obtížné, ale rychlou kontrolou zjistil, že video zařízení funguje, a tudíž třetí úkol splněn bude.

Takže i když byla tahle mise prosta jakékoli cti, ‘Nosolee chápal její smysl a byl rozhodnutý uspět, i kdyby to znamenalo jen návrat k běžné pěchotě, kam patřil.

Elitář zaslechl rytmický rachot lidských zbraní, jak skupina mariňáků ustoupila za roh, pronásledována hrstkou Chrochtů a Šakalů. Ossoona zvažoval, že by se vydal lidi zabít, ale rozmyslel si to a opřel se o přepážku. Žádný z bojujících si nevšiml místa, kde byl kov jakoby narušený. V příštím okamžiku špeh zmizel.

Vypadalo to, jako by byl Podzim zamořen vetřelci v chromových zbrojích a pálících z plasmových pušek. John ze země sebral útočnou pušku MA5B a k ní skoro čtyři sta 7,62mm průrazných nábojů. V téhle situaci, když kolem ležela spousta arzenálu, dával přednost výměně zásobníku pokaždé, když jeho stav klesl k deseti zbývajícím ranám. Kdyby to nedělal, mohlo se také stát, že by mohl narazit na větší počet nepřátel, což by zřejmě skončilo katastrofou. S touhle myšlenkou John stiskl pojistku, nechal prázdný zásobník spadnout na zem a nasadil místo něj nový. Digitální ukazatel stavu munice na zbrani ukázal plný stav stejně jako jeho bratříček na Johnově čelním displeji.

„Blížíme se,“ řekla Cortana odněkud z jeho hlavy. „Projděte těmi dveřmi před námi a pak o patro výš.“

John narazil na mihotajícího se, černě oděného Elitáře a zahájil palbu. Byli tu i Chrochti, ale on věděl, že skutečné nebezpečí představuje Elitář. Zkušeně pokropil vetřelce třemi dávkami.

Elitář vyzývavě zařval a opětoval palbu, ovšem velké množství speciálně tvrzené munice ráže 7,62mm způsobilo, že vetřelcův štít se rozzářil, přetížil a pak zkolaboval. Hřmotný Elitář padl na kolena, zhroutil se dopředu a padl tváří na zem. Vyděšeni, co se stalo jejich veliteli, začali Chrochti štěkat, obrátili se a začali rychle ustupovat.

Když Chrochti zůstali bez velitele, byli to zbabělci, ale Sparťan už viděl, co dokážou ve větší smečce. Znovu zahájil palbu. Těla vetřelců zavrávorala a padla.

Pokračoval dveřmi dál, zaslechl střelbu a obrátil se tím směrem. Cortana zavolala: „Smečka! Přistávají nad námi!“

Rozběhl se ke kovovému schodišti a vyrazil přímo na přistávací rampu.

Jeho těžké boty na schodech zvonily. Zacvakl do zbraně nový zásobník a překročil zraněného mariňáka. Sparťan si vojáka pamatoval z minulé akce na jedné z orbitálnch obranných stanic Cíle.

„Fajn, že jste to zvládnul, Náčelníku… pár jsme vám jich nechali jako zákusek.“

Sparťan přikývl, zastavil se na rampě a zamířil na Šakala. Tihle vetřelci vzdáleně připomínající ptáky byli vybaveni energetickým štítem, ovšem drženým v ruce, ne jako u Elitářů, kteří dávali přednost ochraně celého těla. Šakal se pohnul, aby mohl lépe zamířit na raněného mariňáka, a John si všiml, že se odkryl. Vypálil jednu dávku na jeho odhalený bok a vetřelec padl mrtev k zemi.

John pokračoval nahoru po schodech a málem vrazil do dalšího Elitáře. Vetřelec zařval a zaútočil tak, že se snažil použít plasmovou pušku jako palici. John se ráně vyhnul – s Elitáři už bojoval i zblízka a věděl, že jsou nebezpečně silní – a couvnul. Namířil pušku vetřelci na břicho a stiskl spoušť.

Zdálo se, že voják absorbuje kulky jako houba. Vyrazil vpřed a právě se chystal máchnout puškou podruhé, když mu poslední Johnova dávka rozdrtila páteř. Vetřelec sebou praštil na zem, zatřásl se a zemřel.

SPARŤAN 117 sáhl pro další zásobník. Řev dalšího Elitáře a pak dalšího. Nebyl čas dobít, takže se na ně John vrhl přímo. Odhodil pušku a vytáhl pistoli. Vetřelci leželi u nohou dva mrtví mariňáci, zhruba pětadvacet metrů od Johna. Ideální vzdálenost, pomyslel si a vystřelil.

První Elitář zavrčel, když se mu silná rána z pistole odrazila od štítu na hlavě. Oba vetřelci vycítili, že Sparťan bude představovat velkou hrozbu, a zaměřili na něj palbu, jen aby se dívali, jak jsou jejich střely neutralizovány vojákovým štítem.

Mariňáci nyní mohli soustředit palbu, kam se jim zlíbilo, takže zahájili narychlo organizovaný protiútok. Tříštivé granáty rozervaly jednoho Elitáře na krvavé kusy a stejně tak Šakaly, kteří udělali tu chybu, že stáli vedle něj. Kusy šrapnelů se odrazily od kovového schodiště do přepážky.

Druhého Elitáře dostal hotový roj kulek. Zdálo se, že ztratil sílu, nahrbil se a pak se rozpadl na kusy. „Přesně vo tomhle mluvím!“ zařval jeden mariňák a vypálil vetřelci do hlavy zbytečnou ránu z milosti.

Spokojen, že oblast je relativně zabezpečená, pokračoval John dál. Prošel dalšími dveřmi, pomohl dvojici mariňáků dostat skupinu Chrochtů a kráčel chodbou pokrytou krví – lidskou i krví vetřelců. Paluba se otřásla, jak Podzim dostal další zásah raketou. Bylo slyšet tlumené zařinčení a za průzorem zaplálo jasné světlo.

„Záchranné čluny startují,“ oznámila Cortana. „Měli bychom si pospíšit!“

„Ale já pospíchám,“ odpověděl John. „Dostanu nás odtud, jak nejrychleji to půjde.“

Cortana už chtěla odpovědět, rozmyslela si to a zpracovala ekvivalent omluvného pokrčení rameny. Někdy lidé, jakkoli byli omylní, měli pravdu.

Letecký důstojník kapitánka Carol Rawleyová, družstvu mariňáků na lodi spíše známá pod přezdívkou „Sbíječka“³ , čekala, až se Chrocht vynoří zpoza rohu. Střelila ho do hlavy a ten malý, metan dýchající hajzl padl na zem jako kámen. Pilotka se rychle otočila a zkontrolovala, že další chodba je prázdná, a pak pokynula vojákům za sebou. „Dělejte! Teď máme šanci!“

Tři piloti společně se stejným počtem členů posádky následovali Rawleyovou, která se doslova řítila chodbou. Byla to vysoká ramenatá žena a běžela těžkými kroky plnými odhodlání. Plán, jestli tak bylo možno nazvat horkou jehlou ušité schéma, které dala dohromady, byl dostat se na startovací rampu, naskočit do výsadkové lodě D77-TC „Pelican“ a vypadnout z Podzimu dřív, než se křižník rozmázne o tu obrovskou věc pod nimi. V nejlepším případě to bude hodně zběsilý start a ošklivé přistání, ale radši umře za kniplem svého ptáka, než aby svěřila život do rukou nějakému jinému žokeji v člunu. Mimo to, možná se bude pár transportérů hodit, teda jestli se vůbec někdo dostane z lodi živý.

A v tomto případě nabýval výraz možná nebývale ohromných rozměrů.

„Běží za náma!“ zařval někdo. „Dělejte, rychleji!“

Rawleyová nebyla sprinterka – byla pilot, sakra. Obrátila se, aby pronásledovatele zaměřila, když jí kolem ucha proletěla zářící zelená plasmová koule.

„Do prdele,“ zařvala a rozběhla se s novou energií.

Zatímco kolem dál zuřila bitva s vetřelci, Chrocht jménem Yayap provedl malý oddíl svých druhů napůl roztavenými dveřmi a všichni se ocitli na scéně brutálního masakru. Nejbližší přepážka byla celá zalitá lesknoucí se modrou krví. Všude ležely prázdné zásobníky a hromada těl mrtvých Chrochtů dokazovala, kdo v tomhle střetnutí prohrál. Yayap krátce sklopil hlavu, aby uctil památku padlých bratří.

Že většina mrtvých byli Chrochti, Yayapa nijak nepřekvapovalo. Proroci už dlouho používali jeho rasu vlastně jako živé štíty a zároveň téměř jako živé střelivo. Doufal, že se dostali do ráje bohatého na metan, a zrovna se chystal celou tu nechutnou hromadu přelézt, když jedno z těl zasténalo.

Chrocht se zastavil a společně s druhem jménem Gagaw začal hrabat v hromadě těl, aby zjistil, že sténání vydává černě oděný člen Elity, jeden z Proroky vyvolených týpků, kteří tomuhle neuváženému útoku veleli. Podle zákona a zvyklostí měla Yayapova rasa Elitu uctívat téměř jako božské pomocníky Proroků. Na bojišti však byla aplikace zákona a zvyklostí celkem flexibilní.

„Nech ho,“ navrhl Gagaw. „To by totiž udělal on, kdybys tu ležel místo něho.“

„Jo,“ řekl Yayap zamyšleně, „ale dostat ho zpátky do lodě, to aby nás ho neslo všech pět.“

Gagawovi trvalo plných deset nadechnutí, než tu myšlenku vstřebal a plně pochopil její genialitu. „To bychom nemuseli bojovat!“

„Přesně,“ řekl Yayap, zatímco zvuky bitvy znovu zesílily, „takže mu na ty rány plácněte ňáké hadry, vemte ho za ruce a za nohy a tahejte ho vocaď.“

Rychlou prohlídkou zjistili, že Elitářova zranění nejsou smrtelná. Lidský projektil mu prošel hledím, roztrhl mu spánek a rozplácl se o zadní stěnu helmy. Síla rány ho zbavila vědomí. Mimo to utrpěl nějaké šrámy, když padal, ale rozhodně to přežije. Škoda, pomyslel si Yayap.

Spokojení, že jejich lístek na loď přežije dostatečně dlouho, aby je dostal, kam chtějí, Chrochti chytili válečníka za ruce a za nohy a táhli ho chodbou pryč. Pro ně bitva skončila.

Mužstvo Zvláštních jednotek pro výsadek z Podzimu, rovněž známé pod zkratkou ZJEV nebo „Skokani do pekla“, mělo rozkaz chránit experimentální zdroj energie křižníku, který tvořila jedinečná síť fúzních motorů.

Strojovna se ovládala ze dvou hlavních přístupových bodů, každý z nich byl chráněný masivními dveřmi z titanu-A. Oba byly navíc propojeny můstkem a neustále na nich byl přítomen někdo z posádky. Skutečnost, že mariňáci majora Antonia Silvy byli přinuceni navršit těla vojáků Smečky na hranici, aby vůbec měli volné palebné pole, vypovídala o tom, jak efektivní muži a ženy pod jeho velením jsou.

Byly tu i lidské oběti a ranění, spousty, včetně poručíka Melissy McKayové, která netrpělivě čekala, zatímco jí „doktor“ Valdez, medik čety, obvazoval ruku. Byla tu spousta práce a McKayová už chtěla vstát a pustit se do ní.

„Mám pro vás špatné zprávy, poručíku,“ řekl medik. „To vaše tetování na bicepsu, lebka s písmeny ZJEV, dostalo přímý zásah. Můžete si nechat udělat nové… ale zjizvená tkáň nepřijímá inkoust stejným způsobem jako zdravá kůže.“

McKayová věděla, že podobné kecy mají smysl, věděla, že to je doktorův způsob, jak jí odvést myšlenky od Dawkinse, Al-Thaniho a Suzukiho. Medik obvaz zavázal a poručík si přes něj srolovala rukáv. „Víte co, Valdezi? Vy máte nemoc z povolání. Ale myslím to jako kompliment.“

Doktor si otřel čelo do rukávu. Společně s potem setřel i Al-Thaniho krev. „Díky, šéfko. Kompliment se přijímá.“

„Tak jo,“ zahřměl major Silva, zatímco kráčel doprostřed můstku. „Poslouchejte! Konec zábavy. Kapitán Keyes nás už má plný zuby a chce, abychom z týhle roury vypadli. Pod náma je nějaký konstrukt. Normálně s atmosférou, gravitací a tím, co mají mariňáci stejně rádi jako pivo – normální hlínou pod nohama.

Tady se důstojník odmlčel a dopřál si čas, aby bystrýma prasečíma očkama prozkoumal všechny tváře kolem sebe. Ústa měl sevřená do tenké čárky. „Většina posádky – a to nemluvím o ostatních mariňácích, už opouští loď v člunech. Vezou se na povrch hezky v pohodlíčku s klimou, ucucávají vínko a šťourají se v předkrmech.

Ale vy ne. Ne ne, vy z Pilíře podzimu poletíte jinak. Povídejte, chlapci a děvčata… jakpak odtud poletíte?“

Tohle byl starý rituál a všichni mariňáci ze ZJEV společně zařvali odpověď: „NOHAMA NAPŘED, PANE!“

„To si pište, že jo,“ zařval Silva. „A teď hybaj do rakví. Smečka si tam na povrchu dělá piknik a všichni jsme pozvaní. Máte pět minut, abyste se zabalili, pověsili a strčili si do prdele špunt.“

Tohle byl starý vtip, jeden z jejich oblíbených, a mariňáci se smáli, jako by ho slyšeli poprvé. Pak se rozdělili do družstev a vyrazili za civilisty na chodbu, která vedla k levoboku lodi.

McKayová vedla svou četu chodbou kolem vojáků hlídajících střední část lodi a místem, které ještě nedávno bylo bojištěm. Těla ležela tam, kam padla, přepážky byly ožehnuté od plasmy a dlouhá stopa od nábojů ráže 7.62mm byla pozůstatkem posledních dávek, které jeden z mrtvých vojáků v životě vystřelil.

Zahnuli za roh a vběhli do toho, čemu mariňáci říkali „Čekárna do pekla“. Vojáci padali prostředkem dlouhé místnosti, v níž byly ve dvou řadách uloženy oválné výsadkové moduly. Každý z nich nesl jméno jednoho konkrétního vojáka a visel nad trubkou táhnoucí se dolů ven z břicha lodi.

Většina bojových výsadků byla prováděna v ozbrojených člunech, ty však byly pomalé a zranitelné protileteckou palbou. Proto UNSC investovalo čas i peníze potřebné pro vyvinutí druhého způsobu, jak dostat vojáky skrz atmosféru: OVM, nebo taky osobní výsadkový modul, mariňáky nazývaný rakev.

Počítačem ovládaná protiletecká palba některé z modulů zasáhla, nicméně ty představovaly velmi malý cíl a každý zásah znamenal smrt jen jednoho vojáka, a ne deseti.

Pak tu ale byl ještě jeden problém. Když keramická vrstva, která OVM pokrývala, shořela, stal se vzduch uvnitř neuvěřitelně horký a někdy i smrtelně. Proto se ZJEVům říkalo „Skokani do pekla“. Tahle jednotka byla zcela dobrovolná a člověk musel být svým způsobem šílený, aby k ní narukoval.

McKayová zůstala na hlavní chodbě, dokud všichni její muži nevlezli do rakví. Věděla, že to znamená, že bude mít o šedesát vteřin méně na vlastní přípravu, a proto, jakmile se zavřel poslední poklop, rychle spěchala do svého OVM.

Když byla uvnitř, ruce jí začaly kmitat, jak si v rychlosti zapínala pásy, prováděla povinnou kontrolu systémů a sérii bezpečnostních opatření. Pak rakev odjistila a před ní se rozsvítila drobná obrazovka. Počítač pro výpočet střelby Podzimu už spočítal sílu potřebnou pro vystřelení modulu a namířil OVM správným směrem. Stačilo se jen držet a modlit se, aby keramický obal vydržel tak dlouho, než ho bude moct otevřít, a taky zapomenout na to, jak křehký její dopravní prostředek ve skutečnosti je.

Přesně v okamžiku, kdy se botama zapřela o přepážku a podívala se na odpočítávání, objevila se na displeji nula.

Modul se uvolnil, prudce zrychloval rourou směrem dolů a pak vyletěl ke světu tvaru prstence. Žaludek měla v krku a srdce jí divoce bušilo.

Někdo dal do datového přehrávače malý disk, stiskl tlačítko a pustil na týmové frekvenci energické tóny hymny Skokanů do pekla. Regule mluvily jasně. Jakékoli neautorizované použití komunikačního zařízení UNSC bylo špatné, moc špatné, ale McKayová věděla, že zrovna v tomhle konkrétním okamžiku to bylo správné a Silva s tím musel souhlasit, protože z velitelovy frekvence se nic neozvalo. Hudba jí bušila do uší. OVM se zatřásl, jak narazil na vnější vrstvu atmosféry konstruktu, a mariňáci padali nohama napřed k prstenci.

Celá paluba poskočila, když Pilíř podzimu dostal další zásah, zatímco v jeho útrobách dál zuřila bitva. John už byl blízko a chystal se přeběhnout do člunu. V tu chvíli Cortana vykřikla: „Za vámi!“ a John ucítil, jak ho mezi lopatky zasáhla plasmová střela.

Překulil se a vyskočil na nohy. Prudce se obrátil čelem k útočníkovi a spatřil, že to je Chrocht, který seskočil z údržbářské rampy nad ním. Prťavý vetřelec stál rozkročený přímo před ním a ve spárech svíral přehřátou plasmovou pistoli. John udělal tři rychlé kroky k němu a pažbou útočné pušky ho srazil k zemi. Následovala dávka tří nábojů. Chrochtova pistole vyprázdnila veškerou nashromážděnou energii do stropu. Na Johnův štít se syčením kapal rozžhavený kov.

Průbojné náboje prorazily vetřelcův dýchací přístroj, z něhož prudce ucházel metan, který způsobil, že se tělo začalo prudce otáčet.

Další tři Chrochti přistáli Johnovi na ramenou a drželi se ho. Bylo to skoro k smíchu, než si Sparťan uvědomil, že se mu jeden z nich snaží sundat helmu. Druhý vetřelec měl u sebe odjištěný plasmový granát – ti malí bastardi mu ho chtěli hodit do zbroje.

Nahrbil se a otřásl se jako pes.

Chrochti odlétli na všechny strany a John je krátkými dávkami dorazil. Obrátil se zpátky ke člunům. „Teď!“ pobízela ho Cortana. „Běžte!“

Sparťan se rozběhl. Právě v okamžiku, kdy se dveře začínaly zavírat. Nějaký mariňák, který se nedaleko od něj sprintem pokoušel dostat do lodi, padl a John si dovolil zdržení, vojáka zvedl a doslova ho hodil do člunu.

Uvnitř se přidal k malé skupině členů posádky, kteří už se na záchranný člun stihli nalodit. „A teď by nebylo špatné odstartovat,“ okomentovala Cortana chladně celou situaci, zatímco nedaleko cosi vybuchlo a celý křižník se v odpověď otřásl.

John se postavil čelem k poklopu. Počkal, až se zavře, až uvidí červené světlo, aby si byl jistý, že je utěsněný. „Nakopni to.“

Pilot spustil startovací sekvenci a záchranný člun vystřelil z lodi následován ohnivou čárou. Člun se omračující rychlostí hnal podél povrchu Podzimu. Do trupu křižníku bušily plasmové střely bitevníků Smečky. Během několika sekund se člun od křižníku odlepil a zamířil přímo k prstenci.

John vypnul vnější komunikátor a promluvil přímo ke Cortaně: „Máš nějaké tušení, co by to mohlo být?“

„Ne,“ připustila Cortana. „Povedlo se mi dostat nějaká data z válečné sítě Smečky. Říkají tomu ,Halo’⁴ a má to pro ně nějaký náboženský význam, ale váš odhad je stejně dobrý jako můj.“ Odmlčela se a Sparťan cítil její úžas. „No, skoro stejně dobrý.“

„Halo,“ zopakoval. „Vypadá to, že my tomu budeme chvilku říkat ,domov’.

Záchranný člun byl příliš malý, než aby ho bylo možné vybavit nadsvětelným Shaw-Fujikawovým pohonem. Nezbývala tedy jiná možnost než prstenec. Žádný jásot, žádné plácání rukama, jen ticho, zatímco člun padal černým vesmírem. Byli naživu, ale to nemusel být trvalý stav, takže nebylo co slavit.

Jeden z mariňáků řekl: „Tohle místo je fakt na hovno.“ Nikdo neviděl důvod mu oponovat.

Rawleyová i její druzi se prudce zastavili, obrátili se směrem, kterým přišli, a vypálili ze všeho, co měli u sebe. Jejich výbava se skládala ze dvou pistolí, jedné útočné pušky a jedné plasmové pušky, kterou pilotka sebrala po cestě. Žádný extra arzenál, ale stačilo to, aby zlikvidovali tři Šakaly. Rawleyová poslednímu Šakalovi prokopla lebku těžkou botou.

Nedočkaví, aby se už dostali na palubu, se všichni protáhli dveřmi do doků, zavřeli je za sebou a běželi k Pelicanům. Sbíječka očima našla svého ptáka, poděkovala bohu, že je nepoškozený, a vyběhla na rampu. Jako vždy měl plnou nádrž, doplněné zásoby střeliva a byl připraven k odletu. Frye, její kopilot, si sedl za ni a velitel posádky Culen úplně dozadu.

Jakmile Rawleyová skočila do kokpitu, připoutala se, spustila zrychlenou předletovou kontrolu a nahodila motory. Když se přidaly k ostatním, vznikl potěšující rachot. Kruh vnějších přetlakových dveří se rozevřel. Vše, co nebylo připoutané, vystřelilo do vesmíru následkem prudké explozivní dekomprese.

O chvíli později vstoupil křižník do atmosféry prstence, což znamenalo, že transportéry mohly odstartovat… ale musely to zároveň udělat rychle. Ohromné tření při vstupu do atmosféry už vytvářelo kolem lodi ohnivou stěnu.

„Sakra!“ vykřikl Frye, „Dívejte na to!“

Rawleyová se podívala a spatřila výsadkovou loď Smečky letící přímo na přistávací rampu a snadno odolávající žáru způsobenému rychlostí Podzimu. Měli jen malou šanci dostat se z téhle lodi řítící se k zemi a ti bastardi jim stali v cestě.

Zanadávala a odjistila Pelicanův rotační kulomet ráže 70mm. Zbraň roztřásla celou loď, prorazila do trupu nepřátelského plavidla díry a zasáhla cosi důležitého. Loď Smečky se zatřásla, vymkla se kontrole a ve vývrtce vrazila do trupu Podzimu. 

„Tak jo,“ řekla velitelka letky na jejich frekvenci „jdeme dolů seznámit se s našimi hostiteli. Uvidíme se na povrchu. Sbíječka končí.“

Ještě jednou stiskla vysílačku a zašeptala: „Hodně štěstí.“

Jedna po druhé výsadkové lodě opouštěly doky, udělaly několik výkrutů a propadly se k blížícímu se povrchu prstence. Rawleyová se ze všech sil snažila udržet loď, kterou doslova bombardovala atmosféra, pod kontrolou. Na hlavním panelu se rozsvítila kontrolka přehřátí, protože tření způsobilo ohromné nahromadění tepla po celé délce trupu Pelicana. Přední hrany krátkých podsaditých křídel začaly žhnout.

„Bože, šéfko,“ řekl Frye a zuby mu cvakaly od nepřetržitých Pelicanových vibrací, „možná to nebyl úplně nejlepší nápad.“

Sbíječka udělala pár korekcí a povedlo se jí upravit úhel klesání. Pak se otočila doprava. „Jestli máš nějaký lepší,“ zaječela, „můžeš ho přednést na příští schůzi.“

Přikývl. „Ano, madam.“

„A do té doby,“ dodala, „drž sakra hubu a nech mě letět.“

Pelican vletěl do vzdušné kapsy, propadl se jako kámen a stal se neovladatelným. Transportér se třásl jako posedlý ďáblem. Rawleyová vztekle zařvala a bojovala s ovládáním, zatímco se její loď řítila k povrchu prstence.

Jednotky Smečky zahájily soustředěný útok na velící palubu už asi před patnácti minutami, ale obránci je odrazili. Od té doby boje poněkud utichly, a podle některých zpráv dokonce někteří vetřelci nasedali do výsadkových lodí a odlétali.

Nebylo jasné, zda je to kvůli vysokým ztrátám, které Smečka utrpěla, nebo kvůli obavám, že by se mohla loď rozpadnout, na tom však vlastně nezáleželo. Důležité bylo, že oblast kolem můstku byla čistá, což znamenalo, že Keyes plus velitelský tým, který zůstal, aby mu pomohl, mohli dál vykonávat své povinnosti beze strachu, že dostanou ránu do zad. Alespoň prozatím.

Jejich nejbližším úkolem bylo dostat Pilíř podzimu do atmosféry. To nebylo nic lehkého vzhledem k tomu, že stejně jako všechny lodě téhle velikosti i tenhle křižník byl zkonstruován v nulové gravitaci a nebyl vybaven pro vstup do atmosféry.

Keyes věřil, že je to možné. V souladu s tímto přesvědčením měl v plánu přiblížit se k prstenci, předat kontrolu subrutině, kterou tu Cortana pro tento účel nechala, a uniknout v posledním záchranném člunu. Třeba se loď rozplácne o zem tak, jak to naplánoval – a třeba ne. Ať již to dopadne jakkoli, téměř nepochybně to bude přistání, které nejraději zažije z bezpečné vzdálenosti.

Keyes se otočil na data skrolující na navigační obrazovce a koutkem oka zaznamenal nějaký pohyb. Podíval se tím směrem a všiml si, že stanoviště řízení primárních zbraňových systémů se mihotá jako fata morgana v poušti. Protřel si oči. Když se důstojník na stejné místo podíval podruhé, úkaz zmizel.

Keyes se zamračil, obrátil se zpět k navigační obrazovce a zahájil sekvenci rozkazů, kterou dostane Podzim na místo, pro něž byl vybaven ze všeho nejméně. Na pevnou zem.

Isna ‘Nosolee zadržel dech. Ten člověk se mu díval přímo do očí, nic neudělal a pak se odvrátil. Určitě musel mít požehnání těch, kteří již odešli a od nichž pocházelo veškeré vědění.

Jeho kamufláž společně s talentem nepozorovaně se pohybovat se ukázaly být výjimečně efektivní. Od okamžiku, kdy se dostal na palubu, pronikl ‘Nosolee do strojovny i do zbraňového řídícího centra a teprve pak se vydal na můstek. Když tak nyní stál před ventilačním průduchem, přemítal, co by měl dělat dál.

Lodní AI byla buď odstraněna, nebo zničena, tím si byl jistý. Ale aspoň někteří z vyšších důstojníků zůstali na palubě, což znamenalo, že má stále ještě šanci.

Ve skutečnosti, soudě podle způsobu, jakým s ním ostatní lidé jednali, zastával tenhle muž jménem „Kiizz“ pozici lodního mistra. Tohle byl velmi cenný úlovek.

Ale jak se chytají lidé? Dobrovolně s ním nepůjde, to bylo zřejmé, a jeho společníci byli ozbrojení. V okamžiku, kdy ‘Nosolee vypne kamufláž, zastřelí ho. Samotní byli lidé žabaři, ale ve smečce byli nebezpeční. A čím blíže byla zvířata vyhynutí, tím agresivnějšími se stávala.

Ne, klíčem byla trpělivost, což znamenalo, že Elitář bude muset počkat. Z jejich ventilace dál vycházela pára a vzduch se jako by chvěl, ale nikdo si toho zřejmě nevšiml.

„Dobře,“ řekl Keyes, „jdeme dolů… připravte se zažehnout trysky na přídi… Ted’!“

Trysky na přídi zaplály a zpomalily sestup lodi. Pilíř podzimu se chvíli třásl, jak bojoval s gravitačním polem prstence, a pak změnil úhel klesání.

V tuto chvíli převzala loď Cortana, nebo spíš ta její část, kterou tu zanechala. Trysky Podzimu nyní prováděly krátké zážehy s takovou frekvencí, že to celé znělo jako jednotlivé noty v rozvíjející se melodii. Vysoce adaptivní subrutina sledovala proměnné, vyhodnocovala zpětné vazby a prováděla tisíce rozhodnutí za sekundu.

Značně pošramocený trup se při vstupu do atmosféry zachvěl, začal se třást a na palubu padaly nepřipevněné předměty. „Dál už ho nedostanem,“ prohlásil Keyes. Převeďte veškeré ovládání na Cortaninu sestřenici a zvedáme kotvy.“

Ozvalo se sborové: „Rozkaz, pane,“ a posádka můstku začala opouštět loď, kterou tak pracně zachraňovala. Ještě naposledy se rozhlédli a pak vytáhli pistole. Boje už sice utichly, ale to neznamenalo že všechny jednotky Smečky už loď opustily.

‘Nosolee se vyděšeně díval, jak lidé začínají opouštět můstek. Počkal, až odejde i poslední, a vydal se hned za ním.

V hlavě se mu začal formovat plán. Byl odvážný, ne, přímo troufalý, ale Elitář si uvědomil, že tím větší je pravděpodobnost na úspěch.

V záchranném člunu rezervovaném pro posádku můstku bylo těsno. Hlídalo ho šest mariňáků a tři z nich byli mrtví. Jejich těla byla odtažena na stranu a položena do řady. Nějaký desátník zařval: „Pozor!“

Keyes řekl: „Pohov,“ a ukázal k poklopu. „Díky, že jste počkali, synu. Vašich chlapů je mi líto.“

Desátník ztuhle přikývl. Musel mít volno, když došlo k útoku – měl oholenou jen jednu polovinu tváře. „Děkuji, pane. Vzali s sebou tucet těch bastardů.“

Keyes přikývl. Tři životy za dvanáct. To znělo jako dobrý obchod, ale bylo tomu skutečně tak? Kolik vojáků vlastně Smečka má? A kolik jich bude muset každý člověk zabít? Dostal podobné myšlenky z hlavy a ukázal palcem k otevřenému poklopu. „Všichni do člunu, poklusem!“

Všichni přeživší se hnali do člunu a ‘Nosolee za nimi, třebaže bylo nesmírně obtížné vyhnout se v tak těsném prostoru fyzickému kontaktu s lidskými červy. Jen v přední části bylo trochu více místa a k tomu držadlo. To se bude hodit, až opustí gravitační pole velké lodi. Později, až člun přistane, najde si Elitář příležitost oddělit Kíízze od ostatních lidí a zmocnit se ho. Mezitím se stačilo držet, nenechat se odhalit a dostat se na povrch.

Lidští pasažéři se připoutali. Člun vystřelil ven a propadl se k prstenci pod ním. Zážeh trysek, malý člun se stabilizoval a pokračoval po předem vypočítané trajektorii k povrchu.

Keyes seděl tři místa za pilotem. Zamračil se, jako by se na něco podíval, a počkal, až člun odstartuje. Pak se naklonil k mariňákovi před sebou. „Promiňte desátníku.“

„Pane?“ Mariňák vypadal vyčerpaně, ale i tak se mu podařilo napřímit se, třebaže byl stále připoután v křesle.

„Podej mi svoji pistoli, synu.“

Výraz na tváři vojáka dával jasně najevo, že poslední věc, kterou by chtěl udělat, bylo rozloučit se s některou ze zbraní, obzvláště v takto těsném prostoru. Ale kapitán byl kapitán, takže na výběr neměl. Slova: „Ano, pane,“ byla stále ještě na cestě z desátníkova mozku do úst, když ucítil, jak mu někdo vytahuje pistoli M6D z pouzdra.

Prorazí náboj ráže 12,7mm relativně tenký trup záchranného člunu? Keyes uvažoval. Způsobit ztrátu tlaku a zabít všechny na palubě?

Odpověď neznal, ale jednou věcí si byl jistý. Ten vetřelecký parchant, který stojí v jeho člunu, zemře. Keyes zvedl zbraň, namířil na střed toho podivného přízračného mihotání vzduchu a stiskl spoušť.

Elitář jeho pohyb viděl. Neměl kam utéct, a když ho zasáhla první kulka, zrovna vytahoval vlastní pistoli.

M6D štěkala, hlaveň se pomalu zvedala výš a třetí náboj prošel hledím ‘Nosoleeho helmy, vystřelil mu mozek a vysvobodil ho z područí fyzické reality.

Generátor kamufláže se vypnul zároveň se třetím výstřelem a jakoby ze vzduchu se před nimi zhmotnil Elitář. Vetřelcovo tělo přelétlo k zadní části kabiny. Tisíce molekul jeho krve doprovázely na cestě k zadní přepážce zbytky mozkové tkáně.

Poručík Hikowová uhnula, protože ji málem zasáhla jedna z vetřelcových bot. S netečnou tváří tělo od sebe odstrčila. Zbytek pasažérů byl až v příliš velkém šoku, než aby dokázal cokoli udělat či říct.

Kapitán klidně uvolnil z pistole zásobník, vytáhl náboj z komory a podal zbraň zpátky zkoprnělému desátníkovi.

„Díky,“ řekl Keyes. „Nestřílí špatně. Nezapomeňte si ji nabít.“

ODDÍL II

HALO

KAPITOLA DVĚ

Výsadek +00 hodin:03 minuty:24 sekund (dle záznamu majora Silvy) / velitelský OVM, výsadek na povrch Halo

V souladu se standardními protokoly UNSC major Silva hned po startu zrychlil, aby vstoupil do atmosféry Halo jako první. Existovalo pro to několik důvodů, včetně hluboce zakořeněného přesvědčení, že důstojníci by měli vést, nikoli se schovávat, být ochotni podstoupit cokoli, co chtěli i od svých lidí, a vystavovat se stejné míře nebezpečí.

Byly tu samozřejmě i jiné důvody, počínaje potřebou shromáždit a zorganizovat vojáky v okamžiku, kdy se dotknou nohama země. Zkušenosti prozrazovaly, že cokoli se Skokanům podaří během první, takzvané zlaté hodiny, má zásadní vliv na budoucí úspěch či neúspěch celé mise. A platilo to obzvláště nyní, kdy mariňáci padali na neznámý svět bez jakékoli přípravy, virtuálních simulací nebo zvláště s upraveným vybavením pro specifické prostředí, což všechno byly záležitosti zcela běžné před jakoukoli misí. K tomu všemu byl velitelský modul ještě vybaven spoustou zařízení, které v obyčejných rakvích nebylo, včetně vysoce výkonného zobrazovacího systému a AI třídy C nutné k jeho provozu.

Tahle konkrétní umělá inteligence byla naprogramovaná jako mužská entita jménem Wellesley – po slavném vévodovi z Wellingtonu – a to dokonce i s jeho osobností. Přestože nebyl ani zdaleka tak schopný jako Cortana, veškeré Wellesleyeho schopnosti byly orientovány na vojenství, což ho činilo nesmírně užitečným, třebaže zároveň poněkud omezeným.

OVM se zběsile roztřásl, přetočil se vzhůru nohama a teplota uvnitř dosáhla 37 stupňů. Silva měl tvář zalitou potem.

„Takže,“ pokračoval Wellesley, jehož hlas se ozýval z důstojníkových sluchátek, „v závislosti na telemetrii a mé analýze se zdá, že tahle struktura, označená jako HS2604, bude splňovat naše požadavky.“ Pak se tón hlasu AI mírně změnil, když spustil konverzační subrutinu. „Nechtěl byste tomu říkat třeba ,Gawilghur’ po té pevnosti, co jsem dobyl v Indii?“

„Dík,“ zasípal Silva, zatímco se jeho modul podruhé převrátil, „ale ne. Za prvé, ty jsi tu pevnost nedobyl, to byl Wellington, za druhé, v roce 1803 žádný počítače nebyly, za třetí, nikdo z mých lidí by něco jako Gawilghur nikdy nevyslovil. Myslím, že ,základna Alfa’ bude úplně stačit.“

AI ze sebe vydala ekvivalent lidského povzdechu. „No tak dobře. Jak jsem říkal, základna Alfa bude ležet na vrcholku téhle vyvýšeniny.“ Vypouklá obrazovka umístěná jen pár centimetrů od špičky mariňákova nosu se jakoby zachvěla a objevilo se video zobrazující masivní pilířovitý útvar připomínající stolovou horu. Na vzdálenější části plošiny bylo možné rozeznat několik pestrobarevných staveb s plochou střechou.

Víc už Silva neviděl, protože vnější slupka OVM se začala sloupávat a odhalovat vnitřní ochrannou klec, v níž ležel důstojník i jeho vybavení. Vzduch se prudce ochladil a rval Silvovi šaty z těla. O chvíli později se otevřel padák a rozbalil se do tvaru velkého křídla. Se Silvou to škublo, jak modul prudce zpomalil. Roztřásly se mu všechny kosti v těle a pásy se mu zaryly do ramen a hrudi.

Wellesley poslal elektronický signál ostatním Skokanům. Všechny ostatní OVM se v reakci na něj otočily tak, aby padaly na zem vedle velitelovy rakve.

Všechny kromě rakve vojína Marie Postlyové, která uslyšela ostré prasknutí, když se jí utrhl primární padák. Následovala krátká závrať z opětovného volného pádu a pak škubnutí, když vystřelil padák záložní, který se však nerozevřel. Na ovládacím panelu před ní začalo blikat červené světlo. Začala řvát a Silva její frekvenci vypnul. Zavřel oči. Téhle smrti se všichni Skokani báli, nikdo o ní ale nemluvil. Někde dole na povrchu Halo si Postlyová za chvíli vykope vlastní hrob.

Silva cítil, jak se jeho OVM stabilizoval, a znovu se podíval na pahorek. Byl dost vysoký, aby poskytl všem, kdo budou nahoře, dobrý výhled na okolí, a k tomu jeho strmé stěny přinutí případné útočníky přijít buď ze vzduchu, nebo si vybojovat cestu nahoru po úzkých stezkách. Jako bonus poskytnou budovy na vrcholku mariňákům dobře bránitelný kryt. „Vypadá to dobře. Líbí se mi to.“

„Myslel jsem si to,“ odpověděl Wellesley samolibě. „Je tu ale jeden malý problém.“

„A to je co?“ zařval Silva, zatímco se z jeho klece odlepil poslední kus pláště a jemu začal proud vzduchu rvát masku z obličeje.

„Tuhle nemovitost vlastní Smečka,“ odpověděla AI klidně, „a jestli ji budeme chtít, budeme jí ji muset vzít.“

Výsadek +00 hodin:02 minuty:51 sekund (dle záznamu SPARŤANA 117) / záchranný člun Lima Foxtrot Alfa 43, nouzový sestup na povrch Halo

John se díval, jak se před ním prstenec rozevírá, zatímco pilot přeletěl záchranným člunem přes jeho stříbrný okraj a zároveň „pod“ vnitřní povrch konstruktu, než nakonec stočil loď do pomalého klesání propočteného tak, aby za okamžik přistáli na podivném povrchu. Když se John podíval před sebe, viděl nyní hory, kopce a pláně, které se na horizontu zvedaly nahoru a nakonec mizely ze zorného pole, jak prstenec pokračoval dál nad jejich hlavami. Pohled to byl nádherný, zvláštní a zároveň značně dezorientující.

Pak prohlídka přírodních krás skončila, když se jim povrch vydal naproti. John nedokázal říct, jestli člun dostal zásah od nepřítele, selhaly mu motory nebo vrazil do nějaké překážky. Vlastně to bylo jedno. Výsledek byl stejný.

Pilot měl ještě čas zařvat: „Jdem dolů moc rychle!“ O chvíli později se trup odrazil od čehosi tvrdého a Sparťan byl vymrštěn dopředu.

Ve spáncích ucítil hroznou bolest, když hlavou narazil do přepážky za pilotem – a následovala vše pohlcující temnota…

„Náčelníku… Náčelníku… Slyšíte mě?“ rozléhal se mu v hlavě Cortanin hlas.

Sparťan otevřel oči a zjistil, že se dívá do světelných panelů nad sebou. Blikaly a jiskřilo se z nich. „Ano, slyším tě,“ odpověděl. „Nemusíš tak křičet.“

„Jo tak nemusím?“ odpověděla AI sarkasticky. „A nechtěl byste si třeba poslat stížnost Smečce? Naše bouračka tady rozproudila slušnou rádiovou diskusi a tipla bych si, že uvítací vůz už je na cestě.“

John se s námahou postavil a už chtěl podobným způsobem odpovědět, když spatřil těla. Náraz člun doslova rozerval a nechráněné lidi uvnitř s ním. Nikdo nepřežil.

Nebyl čas nad tím přemítat, ne pokud chtěl přežít a zabránit, aby se Cortana dostala do rukou nepřítele.

Vběhl do člunu a posbíral tolik munice, granátů a zásob, kolik dokázal unést. Právě dokontroloval pojistky na čtveřici granátů, když se ozval varovný Cortanin hlas: „Pozor – zaznamenala jsem několik blížících se výsadkových lodí Smečky. Doporučuji přesunout se do támhletěch kopců. Když budeme mít štěstí, Smečka si bude myslet, že všichni na palubě zahynuli při nárazu.“

„Rozumím.“

Cortanin plán dával smysl. Sparťan pohledem prozkoumal okolí kvůli možným hrozbám a pak se rozběhl ke kaňonu a mostu vedoucímu přes něj. Scházelo na něm jakékoli zábradlí a vyroben byl ze zvláštního lesklého kovu. Pod mostem s hlasitým hřměním padal do nekonečné propasti vodopád.

Zbytek světa se mu klenul vysoko nad hlavou. Za mostem do výšky stoupal velký, větrem ohlazený skalní převis a shluky rostlin podobných jehličnanům mu připomínaly lesy, v nichž cvičil na Cíli.

Samozřejmě že tu byly rozdíly, jako třeba způsob, jimž se na horizontu prstenec zvedal, úhel, v němž na zem dopadaly stíny, nebo ostrý čistý vzduch, který mu procházel filtry v helmě. Bylo to krásné, bralo to dech, ale tím pádem to také bylo nebezpečné.

„Pozor – blíží se výsadková loď Smečky.“ Cortanin hlas byl klidný, ale naléhavý.

Její předpověď se brzy ukázala jako pravdivá, když přes vzdálenější stranu mostu přelétl velký stín a motory lodi doslova zaječely na poplach. Nebylo pochyb, že vetřelci na palubě Sparťana zahlédli, takže se musel připravit se s tím vypořádat.

Doběhl na druhou stranu mostu a nalevo spatřil příhodně vypadající balvan, který se rozhodl okamžitě využít. Běžel těsně kolem okraje útesu, nedbaje na ohromnou hloubku pod sebou. Jednoduše dával pozor, kam šlape, oběhl balvan a našel výčnělek, kterým se dotýkal skalnaté stěny. Opřený zády o skálu měl John konečně šanci se bránit.

Zkontroloval detektory pohybu a uvědomil si, že prakticky přímo nad sebou má dvě Banshee. Lodě vetřelců se pyšnily plasmovými děly a radiačními zbraněmi. Třebaže nebyly nijak výjimečně rychlé, byly nebezpečné, a to zejména proti pozemním jednotkám.

Společně s leteckou podporou představovali Chrochti a Elitáři, které vysadila na povrch vetřelecká výsadková loď tvarem připomínající vidle, vážný problém.

John zalícil a zamířil na bližší z obou Banshee. Opatrně, aby nevypálil příliš brzy, Sparťan počkal, až se přiblížila na dostřel, a teprve pak stiskl spoušť. První z útočných lodí nalétávala přímo proti němu, což z ní dělalo relativně snadný terč. Do trupu Banshee začaly bušit náboje a čísla na počítadle munice se rapidně zmenšovala.

Nejméně jedna z průbojných střel prošla do palivové nádrže, loď se zachvěla, prudce zvedla nos vzhůru a zanechala za sebou kouřovou stopu.

John nebyl v postavení, aby se mohl kochat výsledkem svého snažení, protože druhá Banshee se k němu blížila přímo ze slunce a kropila prostor kolem něj plasmovými střelami. Jeho lišta zobrazující stav štítu se prudce zkrátila a začala červeně blikat. Z reproduktorů v helmě se ozval poplašný signál.

John opětoval palbu. Bez sebemenšího zaváhání vyhodil prázdný zásobník a zacvakl nový.

Přikrčil se a hledal na obloze možný cíl. V pravý čas zahlédl Banshee číslo jedna a připravil se na další útok. Sparťan dovolil nepřátelskému letounu přiblížit se, zamířil mírně před něj a znovu stiskl spoušť. Loď Smečky vlétla přímo do proudu střel, vybuchla v plamenech a vrazila do skalní stěny.

Nahoře však byla stále ještě druhá loď a létala v líných kruzích, ovšem Sparťan nehodlal jen tak stát a dívat se na ni. Na jeho senzorech pohybu se objevil půl tucet červených bodů. Každý z nich představoval potenciálního útočníka a většinu z nich měl za sebou.

John počkal, až se mu plně dobije štít, pak se otočil, vyskočil na balvan a rychle se rozhlédl. Výsadková loď Smečky na vzdálené straně kaňonu vypustila hrstku Chrochtů, kteří tam nyní horlivě prohledávali trosky jeho záchranného člunu.

To však nebylo všechno. Po Náčelníkově levé ruce, na druhé straně mostu, se prodírala stromy druhá skupina Chrochtů a blížila se přímo k němu. Byli ovšem ještě dost daleko, což mu dalo pár vteřin, aby se připravil.

Třebaže neměl u sebe standardní ostřelovací pušku S2 AM, což by byla zbraň, jakou by si pro danou situaci vybral, byl Sparťan vyzbrojen pistolí M6D, kterou mu dal kapitán Keyes. Ta byla vybavena zaměřovačem s dvojnásobným přiblížením a v rukou experta dokázala zasáhnout na slušnou vzdálenost.

John pistoli vytáhl, obrátil se ke skupině shluklé kolem vraku a kolečkem zaměřovače našel nejbližšího Chrochta. Navzdory skutečnosti, že pro něj nepředstavovali aktuální hrozbu, byli vetřelci na druhé straně kaňonu v ideální pozici, aby se k němu dostali ze strany, a to znamenalo, že se musí vypořádat nejprve s nimi. Ozvalo se dvanáct ran a sedm Chrochtů padlo.

Spokojený, že pravé křídlo má nyní zajištěné, zastrčil do pistole nový zásobník a přesunul pozornost k nepřátelským jednotkám, které se nyní vynořovaly z lesa. Tahle skupina Chrochtů byla blíž, mnohem blíž a už zahájila palbu. John si za cíl vybral nejprve nejvzdálenějšího z vetřelců, čímž si zajistil, že dostane ostatní i v případě, kdyby se pokusili utéct.

Rány z pistole se ozývaly v rychlém sledu. Chrochti štěkali, kvíleli a chrčeli a dobře mířené rány zanechávaly na svahu jejich nehybná těla.

Když už nebylo na co střílet, dovolil si John malé zdržení, dobil zbraň, zacvakl pojistku a vrátil pistoli do pouzdra. Seskočil z balvanu a skrčil se pod skalním výčnělkem.

Zvedl oči k Banshee nad sebou. Byla tam. Kroužila bezpečně mimo dostřel a číhala, jestli nevyleze z úkrytu. To znamenalo, že by tu mohl sedět a čekat, než dorazí další nepřátelské jednotky, nebo opustit skrýš a pokusit se proklouznout.

Sparťan nebyl z těch, kdo by jen tak stáli a čekali, takže si připravil útočnou pušku a vyplížil se z pod skály. Jakmile byl na otevřeném prostranství, čekal ho krátký sprint přes rozházená mrtvá těla Chrochtů. Následně se znovu skrčil v úkrytu, který mu poskytl shluk stromů.

Počítal do tří, vyběhl a přeskakoval od balvanu k balvanu. Takhle opravdu doslova skákal směrem k vrcholu kopce, stále si moc dobře vědom Banshee, kterou měl za zády, ovšem zároveň poměrně jistý si tím, že letounu unikl.

Na displeji zobrazujícím hrozící nebezpečí nic nebylo, dokud se nedostal až nahoru a nezastavil se, aby prozkoumal terén před sebou. Na displeji se mu rozsvítila červená tečka signalizující hrozbu. John zpomalil a připravil se na okamžik střetnutí.

Zahlédl pohyb, jak se od jednoho krytu ke druhému pohybovala hrstka těl. Byly čtyři, včetně Elitáře v modré zbroji. Elitář bezhlavě vyrazil vpřed a zahájil palbu.

John už s podobnými Elitáři v minulosti bojoval – barva jejich zbroje měla nějaký význam – a všichni bojovali jako ohromně agresivní nováčci. Po Sparťanových rtech přelétl úsměv. Nevšímal si špatně mířených vetřelcových ran, postavil se a opětoval palbu. Elitář se zastavil a Chrochti se začali stahovat k nedalekému shluku stromů. Johnův indikátor hrozícího nebezpečí se rozezněl a červená šipka ukazovala doprava. Náčelník vytáhl a odjistil granát M9 HE-DP.

Otočil se právě včas, aby spatřil dalšího Elitáře – tenhle měl na sobě šarlatovou zbroj veterána – jak se řítí přímo na něj. Granát už měl v ruce a vzdálenost k cíli byla dostatečná, takže John em-devítku hodil. Granát vybuchl s ohlušujícím rachotem, vyhodil nepřítele vysoko do vzduchu a zároveň zbavil nedaleký strom poloviny větví.

Mezitím se k němu přiblížil onen zelenáč a vydal bojový pokřik. Vetřelec zasypal Johna palbou z plasmové pušky. Nabití Náčelníkova štítu prudce kleslo.

Sparťan ustupoval, střílel z útočné pušky v krátkých kontrolovaných dávkách a nakonec se mu podařilo Elitáře dostat.

Když jejich velitel padl, Chrochti hodili rozkazy za hlavu a začali prchat. John udělal s jejich útěkem krátký proces dobře mířenou salvou kulek.

Pustil spoušť, ucítil, jak se kolem něj rozhostil klid, a uvědomil si, že udělal chybu. Ten veterán se dostal zcela nepozorovaně zatraceně blízko k němu. Jak?

Zděšeně si uvědomil, že stále uvažuje jako člen jednotky. Přestože byl vycvičen, aby byl schopný jednat samostatně, většinu vojenské kariéry strávil jako součást týmu. Elitáři se podařilo dostat se k němu ze strany, protože John byl jednoduše zvyklý, že tam má některého ze svých Sparťanů.

Byl odtržen od svých lidí, sám a zřejmě obklíčen nepřítelem. Pokýval hlavou a jeho tvář se za hledím ušklíbla. Tahle mise bude vyžadovat zásadní změnu taktiky.

Postupoval dál loukou porostlou hustou, po kolena vysokou ostrou trávou. Slyšel vzdálené štěkání automatických zbraní a poznal, že někde před ním jsou nějací mariňáci.

Vyrazil sprintem ke zvukům bitvy. Třeba nebude sám dlouho.

Výsadek +00 hodin:05 minut:08 sekund (dle záznamu kapitána Keyese) / záchranný člun Kilo Tango Victor 17, nouzový sestup na povrch Halo

Možná to bylo díky tomu, že u ovládání seděl navigační důstojník Podzimu, podporučík Lovell, nebo třeba jen díky štěstí, ale ať už byl důvod jakýkoli, odehrál se zbytek cesty dolů atmosférou Halo zcela bez problémů. Let byl tak klidný, až z toho byl Keyes nervózní.

„Kam chcete, abych s tím přistál, pane?“ dotázal se Lovell, zatímco záchranný člun klouzal nad travnatou plání.

„Kamkoli,“ odpověděl Keyes, „pokud nebudou někde poblíž jednotky Smečky. Hodil by se nějaký úkryt – protože jestli ten člun necháme na otevřeném prostranství, bude fungovat jako magnet.“

Stejně jako většina podobných lodí nebyl ani tenhle člun určen pro létání v atmosféře. Vlastně letěl jako kámen. Ale kapitánův návrh dával smysl, takže pilot udělal obrat směrem, který si uměle určil jako západ, a k místu, kde travnatá pláň přecházela v nízké zvlněné kopce.

Člun letěl nízko, tak nízko, že se hlídka Smečky jen tak-tak měla čas podívat, co je vlastně zač, když se jim drobná loď mihla nad hlavami a zase zmizela.

Veteráni Elity, oba v sedle jednomístných vznášedel, Duchů, se postavili a pohledem sledovali záchranný člun kopírující povrch planiny.

Starší z dvojice kontakt ohlásil. Oba se pak otočili ke kopcům a natočili motory. Z toho, co původně vypadalo jako dlouhý nudný den, najednou bylo cosi daleko zajímavějšího. Elitáři se jeden na druhého podívali, skloněni nad řízením, a hnali své stroje jako o závod o to, kdo bude u záchranného člunu nejdřív – a kdo si udělá tohle odpoledne první zářez do pažby.

Hluboko v kopcích před nimi zažehl podporučík Lovell přední trysky záchranného člunu, vysunul to, co měla zakrslá křídla lodi místo klapek, a následně také lyžiny na břichu. Keyes obdivně sledoval, jak mladý pilot slétl s člunem do rokle, které si bylo téměř nemožné vůbec všimnout, pokud někdo nebyl přímo nad ní. Lovell býval problémový důstojník a měl hodně blízko k potupnému vyloučení z námořnictva, když ho Keyes nechal převelet k sobě. Od té doby udělal ohromný pokrok.

„Dobrá práce,“ řekl kapitán, když člun dosedl na lyžiny. „Tak jo, chlapci a děvčata, bereme všechno, co by se mohlo hodit, a dostaneme se nejdál od téhle lodi, jak to jenom půjde. Desátníku, postavte svoje mariňáky na hlídku. Wang, Dowská, Abiad, otevřete skladovací prostor. Podíváme se, jakou značku šampusu do těchhle člunů UNSC dává. Hikowová, pomožte mi s tím tělem.“

Všude bylo najednou plno pohybu. ‘Nosoleeho tělo bylo vyneseno ven a zcela neobřadně pohozeno do rokle, člun zbaven veškerých zásob a jeho ovládání vyřazeno z provozu. Posádka můstku s nouzovým vybavením na zádech pak vyrazila do kopců. Nedošli daleko, když se přes povrch přehnal aerodynamický třesk, na obloze zařval Pilíř podzimu a dopadl za obzor k uměle určenému jihu.

Keyes zadržel dech a čekal, co se stane. Stejně jako všichni kapitáni lodí měl neurální implantát, prostřednictvím kterého byl spojen s lodí, její AI a klíčovými členy posádky. Následovala chvíle ticha, kterou vystřídalo to, co by klidně mohlo být středně těžkým zemětřesením. O chvíli později se mu před očima objevila zpráva Cortaniny subrutiny, vymoženost, která byla výsledkem jeho neurálního vylepšení:

>CSR-1:: ZPRÁVA O HAVÁRII::

>PILÍŘ PODZIMU ZTROSKOTAL. SYSTÉMY, KTERÉ ZŮSTALY FUNKČNÍ, JSOU AKTIVNÍ. PROVOZUSCHOPNOST 8,7%.

>CSR-1 KONČÍ.

Tohle nebyl typ zprávy, který by jakýkoli velící důstojník rád dostal. Navzdory skutečnosti, že Pilíř už nikdy nepopluje vesmírem, Keyese trochu hřálo, že loď ještě měla hmatatelný puls, což by se mohlo hodit.

Přinutil se k úsměvu. „Tak jo, lidi, na co čekáme? Čeká na nás jeskyně. Poslední nahoře kope latríny.“

Posádka můstku pokračovala ve výstupu.

Navzdory úsilí udržet OVM pohromadě, přistáli Skokani do pekla v prostoru, který se táhl dobré tři kilometry v průměru. Některá z přistání byla klasická záležitost s dopadem na obě nohy, při kterém mariňáci dokázali padesát metrů nad zemí otevřít klece a dopadnout na zem jako ti nablýskaní vojáci z instruktážního videa.

Jiní dopadali s podstatně menší grácií, neboť kostrám podobné zbytky jejich výsadkových modulů se rozbíjely o skály, dopadaly do jezera, a v jednom nešťastném případě se modul dokonce skutálel do hluboké průrvy. Zatímco se přeživší Skokani soukali z rakví, byl aktivován elektronický maják, takže všichni mohli snadno zamířit tam, kam jim ukázal červený čtverec na průhledných očních displejích. To bylo místo přistání majora Silvy. Tam bude provizorní základna a tam se celý prapor přeskupí.

Každý modul dopravil na povrch zbraně, munici a další zásoby, což znamenalo, že jednotky, které se nyní shromažďovaly na vyprahlé pláni, byly dobře vybavené. Od Skokanů do pekla se čekalo, že budou schopni fungovat bez dalšího doplnění zásob po dobu plných čtrnácti dní a Silva měl radost, že navzdory obtížným podmínkám seskoku nepřišli jeho vojáci o nic podstatného.

Ve skutečnosti, pomyslel si Silva, jak sledoval své jednotky, které k němu proudily ze všech stran, nám tu chybí už jenom pár Warthogů a četa Scorpionů. Ale i na to dojde, bezpochyby, jen co vyrvou nepříteli z rukou ten pahorek. Mezitím si budou muset Skokani vystačit s tím, co pěšáci používali vždycky: s nohama.

Poručík Melissa McKayová přistála v pořádku stejně jako většina její stotřicetičlenné roty. Tři z jejích lidí byli zabiti už na Podzimu a dva byli nezvěstní s tím, že je už rovněž považovali za mrtvé. Když se to vzalo kolem a kolem, to vůbec nebylo zlé.

Čirou náhodou dopadla McKayová na zem jenom půl kilometru od majáku, což znamenalo, že než byl zajištěn perimetr, stačila sbalit veškeré vybavení, najít majora Silvu a ohlásit se mu. McKayová byla jeho oblíbenkyně. Důstojník jí pokynul hlavou na pozdrav. „Jsem rád, že jste zaskočila, poručíku… už jsem si říkal, jestli jste si nevzala na odpoledne volno.“

„Ne, pane,“ odpověděla McKayová. „Zdřímla jsem si cestou dolů a ani budík mě nevzbudil. Už se to nestane.“

Silvovi se podařilo zachovat vážnou tvář. „To rád slyším.“

Odmlčel se a ukázal prstem. „Vidíte ten pahorek? Ten s těmi budovami nahoře? Tak ten chci.“

McKayová se daným směrem podívala, pak přiložila k očím dalekohled a podívala se znovu. V dolní části obrazovky se objevila vzdálenost k pahorku a brzy ji vystřídaly souřadnice, které zadal Wellesley, aby nějakým způsobem nahradil klasický koncept zeměpisné délky a šířky, který fungoval na většině planet, ovšem tady ne.

Slunce „zapadalo“. Ovšem stále zde bylo dost světla, aby bylo možné bez problémů vidět. Zatímco zkoumala cílovou oblast, zvedla se z vrcholku pahorku Banshee, obrátila se na „západ“ a vyrazila přímo proti ní. Jediná věc, která na tom byla překvapivá, byla skutečnost, že nepříteli trvalo tak dlouho, než na jejich výsadek zareagoval.

„Vypadá to jako tvrdý oříšek, pane. Hlavně ze země.“

„Taky že je,“ souhlasil Silva, „takže ho napadneme ze země, ale i ze vzduchu. Bůh ví, jak se jim to povedlo, ale skupina Pelicanů stihla odstartovat, ještě než starej s Podzimem přistál, a schovávají se asi deset kilometrů odtud na sever. Použijeme je jako leteckou podporu.“

McKayová spustila dalekohled. „Podzim?“ 

„Je po něm, leží tam,“ odpověděl Silva a ukázal palcem kamsi za sebe. „Šel bych mu vzdát čest, ale to bude muset počkat. Teď potřebujem základnu, něco co se dá opevnit a odkud budeme schopni držet Smečku na uzdě. Jinak nás budou lovit po jednom, po dvou nebo po třech.“

„A proto potřebujem ten pahorek,“ řekla McKayová.

„Přesně,“ odpověděl Silva. „Takže, pochodem vchod. Chci vaši rotu okamžitě u paty toho pahorku. Jestli je tam nějaká cesta nahoru, půjdete po ní. Jakmile upoutáte jejich pozornost, my na ně vletíme shora.“

Ozval se hlasitý výbuch, jak jeden z raketometčíků roty odpálil ruční raketu M19 SSM, sestřelil blížící se Banshee z oblohy a udělal za Silvovým proslovem ráznou tečku. Celý prapor zajásal, když kouřící zbytky Banshee začaly padat z oblohy.

„Pane, ano, pane,“ odpověděla McKayová. „Až se dostanem nahoru, můžete mi koupit pivo.“

„To beru,“ souhlasil Silva, „ale nejdřív si ho budem muset uvařit.“

Dokonce i Chrochti potřebovali jednou za čas odpočinek, což byl důvod, proč byly na povrch Halo dopraveny dlouhé válcovité kontejnery s přetlakovými dveřmi. Byly naplněny metanem a sloužily jako kasárna.

Tím, že Yayap přežil téměř sebevražedný útok na Podzim díky záchraně raněného Elitáře a díky tomu, že trval na jeho evakuaci, místo aby ho nechal zemřít, prodloužil sám sobě život, nemluvě o životech všech, kterým velel.

Nyní, na oslavu vítězství, byl voják stočený do klubíčka a hluboce spal. Jedna noha mu mírně cukala, jak se mu zdálo o tom, že se prodírá bažinami na domovské planetě, kolem přirozených, náhodně se objevujících sloupů ohně k rozbahněnému ústí řeky, u něhož vyrostl.

A pak, než mohl vyjít po řadě prastarých schodů k rákosové chýši na vzdálenější straně rodinného rybníka, ho Gagaw zatahal za ruku. „Yayape! Dělej, vstávej! Pamatuješ na toho Eliťáka, co jsme ho vodnesli z tý lodi? Je venku a chce s tebou mluvit!“

Yayap vyskočil na nohy. „Mě? A říkal proč?“

„Ne,“ odpověděl druhý Chrocht, „ale nemůže to být nic dobrýho.“

To je rozhodně pravda, uvědomil si Yayap, zatímco se prohraboval vším možným vybavením, které viselo po celé délce válce. Vešel do společné umývárny a rychle si nasazoval výzbroj, dýchací aparát a pásy se zbraněmi.

Uvažoval, jestli je nebezpečnější vyjít ven napůl neupravený a rozzlobit Elitáře vzhledem, nebo přijít později jenom proto, aby dodal svému zevnějšku přijatelnou podobu. V jednání s Elitáři bylo vždycky nějaké takové dilema, což byl jeden z důvodů, proč je Yayap z duše nenáviděl.

Nakonec se rozhodl dát přednost rychlosti před vzhledem, vešel do přetlakové kabiny, počkal, až se za ním zavře, a vyšel na slunce. První, čeho si všiml, byly hlídky, které se obyčejně opíraly o kontejner a řešily malý příděl jídla. Teď stály v pozoru.

„Ty jsi ten, kterému říkají Yayap?“ ozval se zpoza něj hluboký hlas, který způsobil, že Chrocht nadskočil. Obrátil se, postavil do pozoru a pokusil se vypadat vojensky. „Ano, Výsosti.“

Elitář jménem Zuka ‘Zamamee neměl helmu. Nemohl ji mít, ne s obvazem, kterým měl zafačovanou hlavu, ovšem zbytek zbroje měl řádně na místě. Byla bezchybně vyleštěná stejně jako zbraně, které měl u sebe. „Dobře. Doktoři mi řekli, že jsi mě se svojí bandou nejen odnesl z lodi, ale dokonce jste přinutili výsadkový člun, aby mě dopravil na povrch.“

Yayap cítil, jak se mu v krku dělá knedlík, a pokusil se ho spolknout. Pilot člunu nebyl zrovna ochotný a odříkával mu svoje rozkazy, že má čekat, až bude plný vojáků, než se odpoutá od lidské lodě, ale Garagw byl naprosto neoblomný – dokonce zašel tak daleko, že vytáhl plasmovou pistoli a začal s ní mávat.

„Ano, Výsosti,“ odpověděl Yayap, „ale můžu vám to vysvětlit…“

„Není třeba,“ odpověděl ‘Zamamee. Yayap skoro poskočil; v hlase Elitáře scházel obvyklý velitelský tón. Zněl téměř… jako by ho uklidňoval.

Yayap byl všechno, jen ne klidný.

„Viděl jsi, že tvůj nadřízený je raněný,“ pokračoval Elitář, „a udělal jsi všechno, co jsi mohl, aby se mu dostalo včasné lékařské pomoci. Takový druh iniciativy je vzácný, obzvláště mezi tvory z nižších kast.“

Yayap na Elitáře civěl, neschopen odpovědět. Cítil se zmatený. V jeho vesmíru Elitáři neskládali pocty.

„Abych ti dokázal svůj vděk, nechal jsem tě převelet.“

Yayap rád sloužil v obyčejně ospalé jednotce, k níž byl nyní přidělen, a nijak netoužil ji opustit. „Převelen, Výsosti? K jaké jednotce?“

„No přece k mé jednotce,“ odpověděl Elitář, jako by to byla ta nejsamozřejmější věc na světě. „Můj asistent byl zabit při výsadku na lidskou loď. Ty zaujmeš jeho místo.“

Yayapovi spadlo srdce do kalhot. Elitáři, kteří působili jako zvláštní jednotky Proroků, byli fanatici, vybraní zejména pro svou nekonečnou ochotu riskovat životy – stejně jako životy všech, kterým veleli. „D… děkuji vám, Výsosti,“ zakoktal Yayap, „ale takovou čest si nezasloužím.“

„Nesmysl!“ odpověděl Elitář. „Tvůj spis už poslali. Seber si věci, rozluč se s tou svou kohortou a za patnáct minut tě čekám zde. Dnes večer mám vystoupit na zasedání před Radou mistrů. Doprovodíš mě.“

„Ano, Výsosti,“ řekl Yayap poslušně. „Smím se dotázat na obsah toho zasedání?“

„Smíš,“ odpověděl ‘Zamamee a jemně se dotkl rukou obvazu na hlavě. „Člověk, který mi způsobil tohle zranění, byl válečník tak schopný, že představuje nebezpečí pro celou bojovou skupinu. Individuum, které – pokud můžeme věřit našim záznamům – je osobně odpovědné za smrt více než tisícovky našich vojáků.“

Yayap ucítil, jak se mu začínají podlamovat kolena. „Sám, Výsosti?“

„Ano. Ale buď bez obav, to už je minulost. Jakmile dostanu svolení, společně toho člověka najdeme.“

„Najdeme ho?“ Yayap zapomněl na protokol a prudce rozložil rukama. „A pak?“ 

„Pak,“ zavrčel ‘Zamamee, „ho zabijeme.“

Vzduch za svítání byl chladný a McKayová, která hleděla nad sebe a přemítala, co ji tam asi čeká, viděla svůj dech. Polovinu noci strávili na pochodu přes pás vyschlé půdy, aby se dostali pod pahorek, a druhou polovinu strávili střídavě úsilím najít nějakou cestu nahoru a trochu se vyspat.

Tahle druhá polovina byla snadná, snad až příliš snadná, protože kromě jakési narychlo navršené barikády byla pata asi metr široké rampy naprosto nehlídaná. Ale lidská loď objevivší se z vesmírného proudu, která by vysadila na povrch konstruktu pěší vojsko, byla rozhodně asi ta poslední věc, kterou by Smečka čekala. Z tohoto úhlu pohledu byla malá připravenost vetřelců na možný útok celkem pochopitelná.

V každém případě stezka začínala hned od úrovně planiny, rovnoměrně stoupala vzhůru a už nějaký čas ji nikdo nepoužíval, soudě podle té její části, kterou bylo vidět. Takhle to alespoň vypadalo, ovšem být si jistý z místa, kde stáli, to nešlo, a bylo pochopitelné, že Silvovi se nechtělo posílat nahoru jednoho z Pelicanů, protože to by zmařilo jeho plán.

Ne, McKayová a její vojáci budou muset vystoupat po úzké stezce, poradit si s případnou obranou, kterou tam Smečka mohla mít, a doufat, že Pelicani dorazí dostatečně brzy, aby na sebe stáhli hlavní nápor obránců.

Poručík zaměřila zrak na transparentní obrazovku připevněnou ze strany k helmě, počkala, až skončí odpočítávání, a vyrazila do prudkého kopce. Rotný Tink Carter se obrátil k mužům i ženám, kteří stáli seřazení za ním. „Na co sakra čekáte? Na ozdobnou pozvánku? Poklusem!“

Zatímco rota B pochodovala k pahorku a rota C vyrazila, aby se setkala s Pelicany, zbytek praporu, sledován bedlivým zrakem majora Silvy, využil zbývající hodiny tmy, aby se připravil na následující den. Dvě stě metrů od tábora byly rozmístěny bezdrátové senzory, které neustále monitoroval Wellesley; tříčlenné palebné týmy zaujaly pozice na sto padesát metrů od tábora, a ty měly podporovat rychlé spojky.

Nikde zde nebyl žádný přirozený kryt, takže Skokani přesunuli vybavení k nízké vyvýšenině a co možná nejlépe zabezpečili prostor kolem něj. Hlínu vykopanou z palebných hnízd použili na vytvoření nízké bariéry po obvodu perimetru, vyhloubili spojovací zákopy a založili přistávací plochu, aby mohly Pelicany přistát co možná nejblíže.

Na nejvyšším bodě tábora stál nyní Silva, hleděl do dálky a poslouchal Wellesleye, který mu mluvil přímo do ucha:

„Mám dobré zprávy a špatné zprávy. Dobrá zpráva je, že poručík McKayová už zahájila výstup nahoru. Špatná zpráva je ta, že se na nás Smečka chystá zaútočit od západu.“

Silva sundal brýle, otočil se a zadíval se k západu. Od chvíle, kdy se tímhle směrem před pěti minutami díval naposledy, se zde vytvořilo ohromné mračno prachu. „Zaútočit jak?“ otázal se důstojník stroze.

„To je docela těžké říct,“ odpověděl Wellesley rozvážně, „zejména bez lodí, satelitů a sond, od kterých obyčejně získávám informace. Když ale zvážím velikost toho mračna prachu a přidám své znalosti o arzenálu Smečky, vypadá to na staromódní útok kavalerie hodně podobný tomu, který proti mně použil Napoleon u Waterloo.“

„Tys u Waterloo nebyl,“ připomněl Silva AI, zatímco zvedl k očím dalekohled. „Ale kdybych si myslel, že máš pravdu, na čem asi jedou?“

„Vznášedla určená pro rychlý útok a pozorovací mise, která naši lidé označují jako Ghosty,“ odpověděl Wellesley pedantsky. „Asi stovka… soudě jenom podle toho prachu.“

Silva zaklel. Načasování nemohlo být horší. Smečka jednoduše musela nějak zareagovat na jejich přítomnost, to mu bylo jasné, ale doufal, že dostane trochu víc času. Když nyní poslal polovinu svých lidí pryč, zbývalo mu nějakých dvě stě vojáků. Ale zase to byli ZJEVi, ti nejlepší v UNSC.

„Tak dobře,“ řekl Silva zachmuřeně, „jestli chtějí zaútočit, nachystáme jim tradiční obranu. Rozkaž hlídkám, aby se stáhly, řekni rotám A a D, aby vytvořily pěchotní čtverec, a doneste všechnu záložní munici pod zem. V hnízdech chci mít útočné zbraně, napůl vystrčené raketomety a na té vyvýšenině ostřelovače. Nikdo nebude střílet, dokud nedám povel.“

Stejně jako Silva i Wellesley věděl, že římské pěchotní čtverce velmi úspěšně používaly římské legie, tak jako lord Wellington a mnozí jiní po něm. Tuhle formaci, kterou tvořil skutečný čtverec vojáků otočených dopředu, bylo nesmírně obtížné rozbít.

AI předala instrukce vojákům, kteří, třebaže překvapeni tak archaickým rozestavením, věděli přesně, co mají dělat. V okamžiku, kdy dorazili Duchové a rozlili se kolem vyvýšeniny jako přílivová vlna, stál čtverec plně připraven.

Silva zkontroloval měřič vzdálenosti na taktickém displeji a počkal, až bude nepřítel na dostřel. Zapnul společnou frekvenci a vydal rozkaz: „Palte! Palte!“ 

Ve vzduchu se doslova rozvinula plachta průbojných střel. Nepřátelské stroje letící vpředu se zastavily, jako by narazily do zdi, z jejich sedadel vypadli Elitáři a jedno neovladatelné vznášedlo zamířilo kamsi na východ.

Ale útočných vznášedel byla spousta, a když zasypala mariňáky salvou z plasmových děl, vojáci začali umírat. Naštěstí nebyly zbraně, z nichž Duchové pálili energetické střely, pohyblivé, což znamenalo, že i ona malá vyvýšenina poskytne lidem slušnou ochranu, pokud vznášedla nepustí na svah.

Skokanům hrála do karet rovněž jistá splašenost nepřátelských strojů, mizerní piloti a absence nějaké celkové koordinace útoku. Mnozí Elitáři jako by se nemohli dočkat, až si zapíší první zabití. Vylétávali z formace a hnali se před svými druhy. Silva viděl, jak jedno takové vznášedlo dostalo zásah od jiného Ducha, který následně narazil do třetího stroje a oba vybuchly v plamenech.

Většina Elitářů však byla docela schopná a po počátečním zmatku začali dávat dohromady taktiku, jak čtverec rozbít. Útok nyní vedl zlatě oděný Elitář. Nejdřív rozkázal jezdcům, aby namísto zmateného poletování kolem dokola všichni oblétávali lidi proti směru hodinových ručiček. Když tímhle způsobem zredukoval počet kolizí nejméně o třetinu, vybral si nepřátelský důstojník nejníže položené místo vyvýšeniny, proti kterému bude soustředěná palba z plasmových děl nejúčinnější, a znovu a znovu na ně útočil. Mariňáci umírali, jejich palba slábla a jeden roh čtverce začal být zranitelnější.

Silva kontroval tím, že poslal družstvo, které mělo oslabený roh posílit, a rozkázal ostřelovačům, aby se zaměřili na zlatě oděného Elitáře. Zároveň zavolal na raketometčíky, aby pálili střídavě. Jestli měly lidské raketomety nějakou slabinu, byla to skutečnost, že z nich bylo možné vypálit jen dvě rakety a pak je bylo nutné znovu dobít, což znamenalo nejméně pětisekundovou prodlevu. Tím, že se budou raketometčíci zaměřovat na Ghosty nejblíže ke kopci, vzroste účinnost jejich zbraní několikanásobně.

Tahle strategie se ukázala jako efektivní. Trosky hořících a pomačkaných Duchů vytvořily kovovou barikádu, která ještě více chránila lidi před palbou z plasmových děl a úspěšně bránila silnějším útokům.

Silva přiložil k očím dalekohled a prohlížel si kouřem zahalené bojiště. Tiše děkoval jakékoli božské bytosti, která bděla nad jeho pěchotou. Kdyby útok vedl on, poslal by nejprve leteckou podporu, aby Skokany dostal dolů, a pak by od západu nasměroval Ghosty. Jeho protivník měl evidentně jiný výcvik. Buď měl až příliš velkou důvěru ve své mechanizované jednotky, nebo byl jednoduše nezkušený.

Ať již byl důvod jakýkoli, Banshee se do bojové vřavy zapojily pozdě, zjevně až jako druhá možnost. Silvovi raketometčíci dvě z nich sundali z oblohy hned při prvním přeletu, při druhém dostali další a poslali čtvrtou domů s kouřícími motory.

Zlatý Elitář nakonec rovněž zahynul, více než polovina jeho mužů byla pobita a zbývající Elitáři se stáhli. Někteří z Duchů zůstali nepoškození, ale nejméně tucet přeživších lodí neslo dva jezdce a většina z nich byla jako cedník. Dva Ghosty s nefunkčními motory z bojiště táhli.

Proto potřebujeme ten pahorek, pomyslel si Silva, když zrakem přehlížel celou spoušť, abychom se vyhnuli dalšímu takovému vítězství. Dvacet tři Skokanů bylo mrtvých, šest smrtelně raněných a deset mělo zranění lehká.

V uchu mu zapraskalo a na velitelské frekvenci se ozval hlas McKayové. „Modrá dva Červenému jedna, přepínám.“ 

Silva se prudce otočil k pahorku, nasadil si brýle a spatřil, že z místa asi v polovině výstupu na pilířovitý útvar stoupá kouř. „Tady Červený jedna – mluvte. Přepínám.“

„Já myslím, že jsme upoutali jejich pozornost, pane.“

Major se zazubil. Spíše to vypadalo jako úšklebek. „Rozumím, Modrá jedna. My jsme jim taky dali za uši. Držte se… pomoc už je na cestě.“

McKayová se skrčila zpátky pod skalnatý výklenek, protože shora přilétla další hrstka plasmových granátů. Některé padaly dál, ale jiné našly cíl, přilepily se na něj a o pár vteřin později vybuchly.

Nějaký voják zařval, protože granát mu dopadl na batoh. Rotný zaječel: „Zahoď ten pytel!“ ale mariňák zpanikařil a začal couvat po stezce dolů. Granát vybuchl a postříkal skalní stěnu hmotou připomínající červenou barvu. Důstojník se odvrátil.

„Rozumím, Červený jedna. Dřív bude v tomto případě zatraceně líp než později. Přepínám a končím.“

Wellesley poslal Pelicany do vzduchu a Silva dál hleděl přes pláň k pahorku. Uvažoval, jestli jeho plán vyjde a jestli bude schopen strávit cenu, kterou za to zaplatí.

KAPITOLA TŘI

V +03:14:26 (dle záznamu SPARŤANA 117) / na povrchu

Nahoře před sebou spatřil John světlo tak jasné, jako by chtělo soupeřit se sluncem. Jeho zdroj byl někde za kameny a stromy před ním, ukrytý mezi rohy velké stavby ve tvaru U a světlo mířilo přímo k obloze, kde planeta jménem Práh vytvářela hotové pastelové pozadí. Bylo nějakým druhem majáku? Součástí toho, co drželo prstenec pohromadě? Neexistoval způsob, jak by to teď mohl zjistit.

Cortana už Sparťana upozornila, že v oblasti ztroskotala skupina mariňáků, takže John nebyl překvapen, když uslyšel rachot automatických zbraní nebo charakteristické bzučení energetických zbraní Smečky v odpověď.

Prodral se podrostem a vyšel na volné prostranství na úbočí kopce přímo nad podivnou konstrukcí ve tvaru U a menšími krychlovými stavbami, které ji obklopovaly. Viděl skupinu Chrochtů, Šakalů a Elitářů pobíhat sem a tam, jak se snažili obklíčit skupinu mariňáků.

Místo aby John vtrhl na bojiště s rozžhavenou útočnou puškou, rozhodl se pro pistoli M6D. Zvedl zbraň, aktivoval dvojnásobné přiblížení a pečlivě zamířil. Série dobře mířených ran skolila trojici Chrochtů.

Než stačili vojáci Smečky zjistit, odkud palba přišla, vypálil John na modře oděného Elitáře. Dostat ho na zem ho stálo celý zásobník, ale ušetřilo mu to dlouhý boj tváří v tvář, který neměl zapotřebí.

Rychlý a nečekaný útok ze zálohy dal mariňákům šanci, kterou potřebovali. Ozvala se hektická palba, to když se Sparťan konečně rozhodl vydat se dolů ze svahu. Na chvíli se zastavil, aby zbavil mrtvého Chrochta několika plasmových granátů, a pak ho přátelsky přivítal jeden vojín. „Rád vás vidím, Náčelníku. Vítejte na párty.“

Sparťanova odpověď byla jen strohým přikývnutím. „Kde máte velícího, vojíne?“

„Tam vzadu,“ řekl mariňák. Otočil se a zavolal přes rameno: „Hej, rotný!“

John drsně vypadajícího rotného, který chvátal k nim, poznal. Rotného Johnsona viděl naposledy během zběsilé mise na jedné z orbitálních dokovacích stanic Cíle, v níž měl za úkol najít a zničit důležitá data.

„Jaký je váš stav, rotný?“

„Je to bordel,“ zavrčel Johnson. „Jsme tu rozházení po celým údolí.“ Odmlčel se a tichým hlasem dodal: „Volali jsme, aby nás vyzvedli, ale než jste se objevil vy, mysleli jsme, že je po nás.“

„Nebojte se“ řekla Cortana přes externí Sparťanovy reproduktory, „Zůstaneme tady, než pro nás přiletí. Byla jsem v kontaktu s Wellesleyem. Skokani do pekla zrovna dobývají nějakou nemovitost od Smečky – a už poslali jednoho Pelicana, aby vás vyzvedl.“ 

„Tak to rád slyším,“ odpověděl Johnson. „Někteří mí lidi potřebují doktora.“

„Máme tu další výsadkovou loď Smečky,“ skočil jim do řeči vojín. „Měli bychom rozvinout běhoun na uvítanou!“

„Jo, Bisenti,“ štěkl Johnson, „Zformujte družstvo. Dáme se do práce.“

John zvedl hlavu a viděl, že mariňák se nemýlil – nad nimi se chvíli vznášela další výsadková loď Smečky, pak se propadla a zastavila se těsně nad zemí. Podivně tvarované plavidlo se mírně zhouplo a chapadlovité části, které tvořily základ trupu výsadkové lodi, se otevřely. Na zem vyskákala hrstka Chrochtů a jeden Elitář.

John se přesunul padesát metrů doprava a znovu zvedl hlaveň pistole. Během několika vteřin mariňáci zahájili palbu do výsadkové lodi a vyhnali všechny vetřelce ven. Zatímco vojáci Smečky prchali na všechny strany ve snaze najít kryt, Sparťan je jednoho po druhém zlikvidoval.

Následovala krátká chvíle oddechu a John se zastavil, aby přehlédl situaci. Cortana mu zobrazila na displeji pozice mariňáků a označila je jako TÝM C. Několik jich vylezlo na velkou stavbu, která dominovala celému prostranství, a zbytek zůstal na hlídce kolem.

Zrovna si opět připravil útočnou pušku, když se ozvalo volání nějakého mariňáka: „Kontakt! Nepřátelská výsadková loď! Snaží se k nám dostat z boku!“

O pár vteřin později kontakt zobrazil i Sparťanův senzor pohybu v podobě velké tečky. John zůstal stát vedle obrovského balvanu, skryl se za ním a opatrně hledal další cíle.

Výsadková loď vychrlila skupinu vojáků, včetně tří Šakalů. Když muži rotného Johnsona zahájili palbu, jejich jasně viditelné štíty se rozzářily. Náboje se odrážely na všechny strany a vetřelci s ptačími rysy se pasivně krčili za ochranným zařízením jako středověcí pěšáci za štítovou hradbou.

Za nimi se mezitím roztahovali do široké formace Chrochti vedení modrým Elitářem. Byla to dobrá taktika, obzvláště pokud sem mířily ještě další výsadkové lodě. Nakonec se Smečce podaří oslabit obranu mariňáků a doslova je převálcovat.

V jejich plánu byl jen jediný problém. John se nacházel v dokonalé pozici na křídle vetřelců. Přikrčil se a pak se sprintem rozběhl přímo k řadě Šakalů. Jeho útočná puška zaštěkala a střely zasáhly vetřelce z nechráněné strany. Ještě ani nedopadli na zem, když se Sparťan otočil, odjistil ukořistěný plasmový granát a hodil jím po Elitáři téměř třicet metrů daleko.

Vetřelec měl čas akorát na to, aby zařval překvapením. Pak ho zářící plasmová koule zasáhla do helmy. Granát se k ní přilepil a začal pulzovat jedovatě modrobílým světlem. V příštím okamžiku, zatímco se vetřelec pokoušel strhnout si helmu z hlavy, granát vybuchl.

Pak už bylo pro Johna relativně snadnou záležitostí proběhnout ruinami a zlikvidovat zbytek útočných sil Smečky.

V jeho rádiu se ozval vítaný hlas: „Tady Echo 419. Slyší mě někdo? Opakuji, kterýkoli příslušník UNSC, odpovězte.“ 

Cortana okamžitě na stejné frekvenci odpověděla: „Rozumím, Echo 419, slyšíme vás. Tady palebný tým Charlie. To jsi ty, Sbíječko?“ 

„Rozumím, palebný tým Charlie,“ odpověděla téměř líně Sbíječka, „Ráda vás slyším.“ 

Ozvalo se vzdálené zahřmění a John se otočil, aby identifikoval zdroj toho zvuku. V dálce spatřil pohyb – atmosférou se řítily záchranné čluny, z jejichž trupů rozžhavených obrovským třením vycházel kouř a plameny.

„Letí moc rychle,“ varovala Cortana. „I kdyby se dostali na zem, Smečka se na ně hned vrhne.“

John přikývl. „Tak to je musíme najít první.“

„Sbíječko, potřebujeme, abyste nám sem hodila Warthoga. Náčelník a já se jdeme podívat, jestli by se nedalo zachránit pár vojáků.“

Rozumím.“

Pelican obkroužil mimozemskou stavbu a zastavil se nad vrcholem nedalekého kopce. Pod Pelicanem bylo zavěšeno dvoustopé vozidlo – M12 LRV přezdívaný Warthog. Lehké průzkumné vozidlo chvíli viselo pod trupem výsadkové lodi, ovšem vzápětí dopadlo na zem, jak Sbíječka uvolnila lano. Warthog se na tvrdém podvozku odrazil, sklouzl o pět metrů níž a zastavil se.

„V pořádku, palebný tým Charlie – máte tam jednoho Warthoga,“ řekla Sbíječka. „Osedlejte si ho a ukažte jim, jak vypadá peklo!“ 

„Rozumím, Sbíječko, zůstaňte na pozici, naložte přeživší a evakuujte je do bezpečí.“

„To je jasné… Sbíječka končí.“

Zatímco mariňáci sprintem běželi k Pelicanu, John vyrazil k Warthogovi. Terénní vozidlo bylo vybaveno standardním lehkým protiletadlovým kulometem M41 často označovaným pouze zkratkou LAAG. Zbraň byla schopna pálit pět set průrazných střel ráže 12,7x99mm za minutu a byla velmi efektivní proti pozemním i vzdušným cílům. Vozidlo uvezlo až tři vojáky a jeden z mariňáků už zaujal místo u děla. Na Sparťanově displeji se objevila jeho hodnost a identifikační údaje: voj. Fitzgerald M.

„Zdravím, Náčelníku!“ řekl Fitzgerald. „Rotný Johnson říkal, že by se vám mohl hodit střelec.“

Sparťan přikývl. „To je pravda, vojíne. Na druhé straně toho hřebenu jsou dva čluny plné mariňáků a my jedeme pro ně.“

Fitzgerald zatáhl páku nabíjení k hrudi a pak ji s kovovým cvaknutím uvolnil. Do první ze tří hlavní děla vklouzl náboj. „Jsem váš, Náčelníku! Tak jedem!“

John vyskočil za volant, nastartoval a zapnul si pásy. Motor zařval a od kol vystříkly gejzíry prachu a hlíny. Warthog prudce vyjel až na vrchol kopce, na chvíli se ocitl ve vzduchu a dopadl se žuchnutím, které jim otřáslo páteří.

„Dávám vám na displej navigační indikátor,“ řekla Cortana, „Jednoduše jeďte podle šipky.“

„To je přesně ono,“ řekl Sparťan a v jeho vyrovnaném hlase bylo možno rozeznat stopu pobavení. „Vždycky jsi byla jako ženská, co u řízení jenom radí.“

V souladu s přezdívkou lodi slyšel Keyes Banshee dlouho před tím, než ji zahlédl. Mimozemský pilot je měl na senzorech – tím si byl Keyes jistý – a nebude dlouho trvat, než z oblohy přilétne další tým, který se je pokusí odtud dostat.

Kopce, které se zdály být tak vstřícným útočištěm, když zde družina přistála, se proměnily v pekelnou krajinu, kde se lidé museli pomalu obtížně prodírat z pod jednoho skalnatého výklenku k druhému, a to navíc stále ve spěchu bez šance si odpočinout.

Už třikrát čelili hrozbě, že budou zajati, ale desátníku Wilkinsovi a jeho mariňákům se vždy podařilo prostřelit ve stahující se síti Smečky díru a odvést námořní důstojníky do relativního bezpečí.

Ale jak dlouho ještě? uvažoval Keyes. Nepřetržité plahočení se po skalách, nedostatek spánku a neustálé nebezpečí je nejen vyčerpávalo fyzicky, nýbrž si vybíralo i daň v podobě upadající morálky.

Abiad, Lovell a Hikowová byli stále v relativně slušné kondici, stejně jako Wang se Singhem, ale podporučík Dowská se už začínala hroutit. Začalo to tak, že si bručela sama pro sebe, přešlo to v nepřetržitý proud stížností a nyní hrozilo, že se to vyvine v cosi ještě horšího.

Lidé se nyní nacházeli v suché jeskyni. Rozeklaná skála nad hlavami jim poskytovala jakousi ochranu před Banshee nahoře. Wank si klekl u tenkého, hlínou zkaleného potůčku, který vyvěral odkudsi ze skalnaté chodby. Chrstli si vodu na tvář. Singh horlivě plnil jejich polní lahve a Dowská seděla na kameni a mračila se. „Vědí, kde jsme,“ řekla nižší důstojnice vyčítavě, jako by to byla vina jejího velícího.

Keyes si povzdechl. „Vědí, kde jsme, pane“ 

„Jo, jasně,“ odpověděla podporučík, „Vědí, kde jsme, pane. Ták proč ještě utíkáme? Stejně nás nakonec chytí.“

„Možná,“ souhlasil Keyes, zatímco si nanášel mast na prasklý puchýř. „A možná taky ne. Navázal jsem kontakt s Cortanou i s Wellesleyem. Oba jsou zrovna plně zaměstnaní, ale pošlou pomoc, jak jen to půjde. Mezitím budeme využívat, cokoli budeme moct, nenecháme se chytit, a když to bude možné, pár těch bastardů zabijeme.“

„Kvůli čemu?“ ptala se Dowská. „Aby z vás byl nakonec admirál? Já prohlašuju, že jsme udělali všechno, co se od nás dalo rozumně čekat, ale že čím dýl to budeme prodlužovat, tím drsnější pak Smečka bude. Mně dává smysl vzdát se hned.“

„A ty jsi úplný debil,“ vložila se do toho poručík Hikowová s planoucíma očima plnýma pro ni zcela netypického hněvu. „Za prvé, ke kapitánovi se budeš chovat s úctou a oslovovat ho ,pane’. A na tuhle zdvořilost už nezapomeneš, jinak si budeš ze zadku vytahovat moji botu.“

„Za druhé, začneš používat mozek, teda jestli nějaký máš. Smečka zajatce nebere, a to ví všichni, takže vzdát se rovná se umřít.“

„Jo?“ řekla Dowská vzdorovitě. „Tak proč už nás teda nezabili? Klidně mohli začít do tý skály pálit dělama a raketami nebo nás vybombardovat, ale neudělali to. To mi vysvětli.“

„Hele, spíš ty mi vysvětli tohle,“ řekl Singh a strčil důstojnici do ucha hlaveň své M6D. „Začínám mít pocit, že vypadáš jako Chrocht. Lovelle… mrkni jí na ksicht. Vsadil bych se, že se to dá sloupnout.“

Keyes si zapnul přezku na lehkých botách určených pro pobyt na můstku, na chvíli zalitoval, že nemá pár vojenských bot jako mariňáci, a uvědomil si, že Dowská má částečně pravdu, tedy když vypustí to odepření poslušnosti. Opravdu to vypadalo, jako by vetřelci měli v úmyslu jejich družinu spíš chytit než ji zabít. Ale proč? Nijak se to neslučovalo s jejich chováním v minulosti.

Jistě, i on se už setkal s tím, že Smečka uměla změnit taktiku – tehdy u Sigmy Octanu, kde z nich vymlátil duši, a pak znovu, když mu tuhle pozornost vrátili u Cíle.

Kapitán pozoroval celé představení, které se před ním odehrávalo. Hikowová se postavila s rukama v bok, tváří zkřivenou vztekem a Singh dál zavrtával hlaveň pistole do ucha Dowské. Zbytek důstojníků nebyl schopen pohybu, nejistí, co by měli dělat. Mariňáci tu díkybohu nebyli, ale bylo by naivní myslet si, že si nebyli vědomi názorů podporučíka Dowské nebo neshod mezi jejími nadřízenými. Poddůstojníci se vždy dozvěděli všechno, jakýmkoli způsobem. Takže co měl dělat? Dowská nehodlala své názory měnit, to bylo zřejmé, a začala představovat riziko.

Banshee hlasitě zakvílela, jak podruhé prolétla nad jeskyní. Museli vyjít ven, a to rychle.

„Tak dobře,“ řekl Keyes, „vyhrála jste. Měl bych vás obvinit ze zbabělosti, porušení kázně a úmyslného zanedbání povinností, ale trošku mě tlačí čas. Takže vám tímto dávám svolení se vzdát. Hikowová, odeberte jí zbraně, munici a batoh. Singhu, svažte ji. Ne moc pevně… jen tak, aby nemohla jít za náma.“

Na tváři Dowské se objevil zděšený výraz. „Vy mě tu necháte? Samotnou? Bez zásob?“

„Ne,“ odpověděl Keyes klidně, „vy jste se chtěla vzdát, pamatujete? Společnost vám bude dělat Smečka, a co se týče zásob, nemám ponětí, jaké jídlo jedí, ale jestli vám nabídnou poslední večeři, mohlo by to být ještě zajímavé. Dobrou chuť.“

Dowská začala cosi nesrozumitelně mumlat, ale Singh toho už měl plné zuby. Vrazil jí do úst obvaz a zalepil jí pusu izolepou. Stejnou páskou pak důstojnici svázal. „To by nás jí mělo na chvilku zbavit.“

Ozvalo se zaskřípění kamenů, jak korytem potoka přišel desátník Wilkins se svými mariňáky. Poddůstojník spatřil Dowskou, přikývl, jako by všechno bylo v naprostém pořádku, a podíval se na Keyese. „Asi kilometr na jih vyhodila výsadková loď četu Elitářů, pane. Měli bychom sebou hodit.“

Námořní důstojník přikývl. „Děkuji vám, desátníku. Velitelské mužstvo je připraveno. Veďte nás.“

Mezitím, o pár stovek metrů výš a půl kilometru severněji, Elitář jménem Ado ‘Mortumee provedl se svou Banshee prudký obrat a sledoval, jak na zem dosedá výsadková loď. Nebylo tu mnoho vhodných míst k přistání, což znamenalo, že jakmile budou Elitáři na zemi, budou mít před sebou ještě dlouhou cestu.

Raději než vysadit do skal stovky pěšáků a nechat je drápat se vyčerpávajícím terénem rozhodlo se velení Smečky využít výhody ve vzduchu, nejprve lidi najít a pak je zajmout.

A to, přemítal ‘Mortumee, je právě ten problém. Najít vetřelce je jedna věc, ale chytit je, to je něco jiného. Od chvíle, kdy přistáli, se lidé ukázali být velmi vynalézavými. Nejenže se zdárně vyhýbali zajetí, ale zabili šest pronásledovatelů, kteří, na základě rozkazů přivést vetřelce živé, byli ve značné nevýhodě. Dávalo větší smysl lidi prostě zabít. Ale jistě, on byl jen obyčejný pilot a voják neznalý machinací Proroků nebo lodních mistrů.

Když objevili lidský záchranný člun, netrvalo dlouho a zvědové Smečky našli i tělo Isny ‘Nosoleeho, jehož identitu okamžitě ověřili. Zpravodajské služby byly uvědoměny, ozubená kola se dala do pohybu a velitelé Smečky stanuli před problémem: Proč by Ossoona riskoval život a nalodil se na lidský záchranný člun, který mířil na povrch? Odpověď se zdála být jasná. Protože na palubě toho člunu byl kdosi důležitý.

Všechno bylo použito jako vysvětlení, proč žádný z těch lidí nesmí být zabit. Neexistoval způsob, jak zjistit, po kterém z vetřelců ‘Nosolee šel, takže museli zůstat zachováni všichni. ‘Mortumee sklonil hlavu k ovládacím prvkům rozmístěným před ním. Změna! Řada sedmi tepelných skvrn si razila cestu k „severu“, zatímco jedna zůstávala na místě. Co to znamenalo?

Netrvalo dlouho a ‘Mortumeeho Banshee kroužila nad jeskyní. Dowská se zoufale snažila osvobodit z pásky a Smečka kolem ní stahovala smyčku.

Kolem vrcholku pahorku vířil oblak kouře, jak se pilot Pelicana snažil s použitím 70mm kulometu umlčet dělostřelecké hnízdo Smečky. Spokojen, že plasmová ostřelovací věž – silná zbraň, které se nyní mohli snadno zmocnit a využít ji – zastavila palbu, prudce klesl na vrcholu asi jen metr nad zem.

Patnáct ZJEVŮ – Skokanů do pekla, o tři víc než bylo provozní maximum Pelicana, vyskákalo z útrob lodě a vyřítilo se do prostoru.

Naložit do Pelicana víc jednotek, než povolovala norma, bylo riskantní, ale Silva chtěl nahoru dostat co možná nejvíce vojáků a poručík „Sušenka“ Peterson svou loď znal. Tenhle Pelican byl v rozumném stavu, i proto že měl tu nejlepší posádku v námořnictvu. A co víc si mohl pilot přát?

Peterson cítil, jak se loď vznesla výš, když z ní vyskočili první mariňáci, a snažil se ji udržet v klidu a ve stejné výšce. V místě přistání si všiml pohybu. Rotační kulomet – napojený na senzory v jeho helmě – kopíroval pohyb Petersonovy hlavy. Všiml si zástupu pěšáků Smečky a zahájil palbu. Těžký kulomet vydával jakoby hrdelní skřeky a měnil nepřátelskou formaci v modrozelenou hmotu.

Když byl poslední ze Skokanů venku, zařval náčelník posádky do interkomu: „Volno!“ Peterson zažehl trysky na břichu Pelicana, vyždímal z dvojitých proudových motorů vyšší výkon a nechal pahorek daleko za sebou.

„Tady Echo 136,“ řekl pilot do mikrofonu. „Komu se nelení, tomu se zelení. Jsme tam, pane, přepínám.“

„Rozumím,“ odpověděl chladně Wellesley. „Prosím, vraťte se k navigačnímu bodu pět pro další várku vojáků. A jestli hodláte i v budoucnu lpět na poezii, zkuste Kiplinga. Mohl byste se něco přiučit. Končím.“

Peterson se zazubil, vysekl jedním prstem krátké zasalutování zhruba směrem k dočasné základně praporu a strhl výsadkovou loď do strmé zatáčky.

Jen pár minut od prvního přistání odpor zeslábl, což umožnilo Melisse McKayové a přeživším členům její roty postoupit znovu o něco výš. Podstatná část obránců stezky byla stažena v posledním marném pokusu udržet pozice.

McKayová zjistila, že stezka byla o třicet metrů výše kdysi dávno zablokována sesuvem kamenů, ale jen o kousek níž spatřila dveře a pochopila, že právě ty se vetřelci snažili ubránit. Tohle byl zadní vchod, kterým se mohla dostat do nitra pahorku a odtud nahoru.

Ze dveří se štěkotem vylétla salva střel, zasáhla skálu nad její hlavou a vyrvala z hladké stěny kusy kamene.

McKayová dala vojákům signál, aby se stáhli za masivní skalní pilíř, a zamávala rukou nad hlavou. „Hej, Tope! Potřebuju raketomet!“

Rotný stál až za šesti jinými vojáky, aby případně dobře hozený granát nemohl zabít oba velitele najednou. Dal najevo, že rozumí, vyštěkl rozkaz a pak poslal dopředu jednu z jejich M19.

McKayová vzala zbraň z rukou vojína stojícího hned za ní, přesvědčila se, že je nabitá, a vyklonila se zpoza sloupu. Ze dveří vystřelila plasma, ale důstojnice se přinutila zůstat nehybně stát. Nastavila dvojnásobné přiblížení zaměřovače, kterým byla zbraň vybavena, pečlivě zamířila a stiskla spoušť. Dlouhý tubus sebou trhnul, jak z něj vylétla 102mm raketa, prolétla dveřmi a s ohlušujícím zaduněním vybuchla.

Uvnitř muselo být nějaké skladiště munice, protože následovala sekundární modrobílá exploze, která McKayové otřásla skálou pod nohama. Ze skalní stěny se vyvalil sloup ohně.

Bylo těžké si představit, že by někdo nebo něco takový výbuch přežilo, takže McKayová podala raketomet zpátky za sebe a zamávala na vojáky, aby se přesunuli blíž.

Ozval se jásot, mariňáci se rozběhli po stezce, přetlačovali se, kdo první projde dveřmi, a vřítili se do starobylého nitra pahorku. Byla tu těla, nebo to co bývalo těly. Tunel však byl naštěstí neporušený.

Dva vojáci sbírali plasmové zbraně a zkoušeli je na protější zdi. Pak je přidali do společného arzenálu.

Jiní, včetně McKayové, hleděli vzhůru třicet metrů širokým komínem zakončeným kroužkem slunečního světla. Bylo vidět, jak se nad nimi mihl stín, to jeden z Pelicanů vysadil na vrchol stolové hory další Skokany. Vzdálené zadunění tříštivého granátu na ně shodilo spršku prachu a uvolněné hlíny.

„Hele, Loote,“ řekla vojín Sathaová, „co má bejt jako todle? 

Sathaová dupla na zem a ta zazvonila. Teprve v tu chvíli si McKayová uvědomila, že všichni stojí na ohromné kovové mříži.

„Na co to je?“ uvažoval vojín nahlas. „Abychom se nedostali dovnitř?“

McKayová zavrtěla hlavou. „Ne, tohle bude staré, moc staré. To sem nedala Smečka.“

„Našel jsem výtah!“ zavolal jeden z mariňáků. „Teda, aspoň to tak vypadá. Poďte se mrknout!“

McKayová vyrazila to prozkoumat. Mohl to být způsob, jak se dostat na vrchol pahorku? Nechtěně kopla do prázdného zásobníku, který propadl jednou z čtvercových děr v mříži do temnoty dole. Trvalo hodně dlouho, než slyšeli, jak zazvonil o prastarou skálu.

Silva, Wellesley a ostatní z majorovy základny už stáli nahoře na pahorku a čekali na ni, zatímco ona jela antigravitačním výtahem. Vyšla ven do jasného slunce. Zamrkala a rozhlédla se.

Všude kolem ležela těla. Některá oblečená do zelené barvy mariňáků, ale naprostá většina měla na sobě duhové barvy, kterými Smečka rozlišovala hodnosti a jiné zvláštnosti. Jedna četa Skokanů procházela místem masakru, hledala raněné lidi a kopala do těl, aby se přesvědčila, že nepřátelští vojáci jsou skutečně mrtví. Jeden z nich se pokusil vstát a za jeho námahu se mu dostalo odměny v podobě dávky z útočné pušky.

„Vítejte na základně Alfa,“ řekl major Silva, když se postavil vedle McKayové. „Udělala jste se svou rotou pořádný kus práce, poručíku. Wellesley sem nahoru během hodiny dostane i zbytek praporu. Vypadá to, že vám dlužím to pivo.“

„Ano, pane,“ odpověděla McKayová šťastně. „To si pište, že jo.“

Tunel byl ohromný, dost velký, aby se do něj vešel tank Scorpion, což znamenalo, že Johnovi nedělalo problémy vjet do něj Warthogem.

Jeho ústí na dně vyschlého řečiště málem minul. Jen Cortaniny senzory odhalily vchod do systému tunelů. „Tohle není přirozený útvar,“ upozornila ho.

To znamenalo, že to tu musel někdo postavit. Logicky to také znamenalo, že tunel někam vede – a mohl by Johnovi ušetřit drahocenný čas při hledání ztroskotaných záchranných člunů.

Jakmile byl uvnitř, vše začalo být poněkud složitější, protože Sparťan musel s vozidlem jet po prudce stoupajících rampách, navíc několika prudkými zatáčkami. Nakonec dojel k okraji hluboké jámy.

Rychlou kontrolou zjistil, že díra je dost úzká na to, aby ji přeskočil, pokud bude mít prostor, aby Warthoga pořádně rozjel. John couvl, oznámil střelci, aby se držel, a sešlápl plyn na podlahu. Vozidlo vystřelilo po rampě, okamžik plachtilo vzduchem a tvrdě dopadlo na druhé straně.

„Zachytila jsem velké množství vysílání, samá Smečka,“ řekla Cortana. „Vypadá to, že major Silva a Skokani obsadili nějakou nepřátelskou základnu. Jestli dáme dohromady zbytek těch, co přežili, a najdeme kapitána Keyese, budeme mít šanci zkoordinovat docela účinný odpor.“

„Dobře,“ odpověděl John. „Už je načase, aby se to zlomilo pro změnu v náš prospěch.“

Světla Warthoga se prudce mihnula po prastaré kamenné stěně, jak Náčelník strhl volant, a vozidlo vyjelo z tunelu na otevřené, jeskyni podobné prostranství posázené záhadnými zařízeními. Byla tu tma. Cesta končila před hlubokou propastí. Netrvalo dlouho a všude začali jako nějací červi z rozkládajícího se těla vylézat vojáci Smečky.

O čelní sklo Warthoga se rozstříkla plasmová střela. Sparťan vyskočil z vozu, přikrčil se vedle kola na řidičově straně a vytáhl pistoli. Fitzgerald zahájil palbu z kulometu a kropil prostor před nimi kulkami. Všude kolem pršely prázdné nábojnice.

John vykoukl přes Warthoga. Byli tu nebezpečně odkrytí. Na cestě, po které přijeli, nebyla žádná možnost krytí, protože vedla asi tři metry nad zbytkem ohromné síně. Co hůř, protínala síň uprostřed a oni museli čelit útoku z obou stran.

Ohromný prostor byl osvětlen jen velmi slabě; viditelnost byla mizerná a záblesky z kulometu Warthoga si nebezpečně pohrávaly s Johnovým nočním viděním. Zamrkal očima, aby lépe viděl, a aktivoval zaměřovač na pistoli.

Kovová podlaha se na obou stranách mírně svažovala a všechno kolem bylo pokryto rytinami podivných geometrických tvarů, které dokonale zdobily záhadnou architekturu Halo. O notný kus dál od jejich současné pozice bylo několik malých staveb, sloupů a podpěrných pilířů. Vojáci Smečky byli poschovávaní mezi nimi.

Jeden Chrocht vykoukl z úkrytu a jeho plasmová pistol zeleně zazářila – přehříval ji. Ty malé mrchy hrozně rády střádaly ve zbraních energii a pak ji vypálily všechnu najednou. Zatraceně rychle to zbraň vybilo, ale také to dokázalo způsobit cíli pekelné škody. Pulzující zelenobílá plasmová koule se zasyčením proletěla těsně kolem Warthoga.

John palbu opětoval a pak se znovu skryl za vozidlem. „Fitzgeralde,“ vykřikl. „Palte po nich. Já jdu doleva a dostanu je.“

„Jasně.“ Tříhlavňový kulomet zarachotil a pozice Smečky zasypaly kulky.

Sparťan byl připraven vyrazit vpřed a dát se do boje, když jeho senzor pohybu zaznamenal cosi přímo za ním. Kulomet utichl a Fitzgerald zařval bolestí a přepadl přes zadní část Warthoga. Mariňákova helma zazvonila o podlahu.

Z vojákova bicepsu trčel kus sklovitého průhledného materiálu, zalomený do rozeklané špičky. Úlomek zářil příizračně fialovou barvou. „Zatraceně!“ zavrčel Fitzgerald a pokusil se vstát. O dvě sekundy později fialový úlomek vybuchl a z rány vytryskla krev. Fitzgerald bolestí zavyl.

Nebyl čas starat se o mariňákovo zranění. Po mírně stoupající podlaze se rychle blížila dvojice Chrochtů a začala pálit. Přímo na Johna vylétla palebná clona sklovitých projektilů, které se zběsile odrážely od karosérie Warthoga.

Byli moc blízko. John vypálil na nejbližšího Chrochta. Tři rychlé rány. Trojice kulek vyvrtala do Chrochtovy hrudi pěkný hrozen. Vetřelcův druh vztekem zavřeštěl a zvedl zbraň – podivné hrbaté zařízení s řadou sklovitých projektilů, které z něj trčely jako hřbetní ploutev. Zbraň na něj začala chrlit fialově bílé jehly.

Udělal úkrok a vrazil Chrochtovi do hlavy pažbu pistole. Ve vetřelcově lebce zela díra. John bezvládné tělo odkopnul na svažující se podlahu.

Fitzgerald se doplazil do úkrytu za Warthoga. Byl bledý, ale nevypadalo to, že už by byl v šoku. Sparťan vzal lékárničku a zručně ránu ošetřil. Samotěsnící biopěna ránu vyplnila, zacelila a znecitlivěla. Mladý mariňák bude potřebovat pár stehů a nějaký čas, aby se mu obnovila tkáň v přetrženém svalu, ale přežije – jestli se tedy odtud dostanou živí.

„V pohodě?“ zeptal se zraněného vojáka. Fitzgerald přikývl, setřel si zakrvácenou rukou z čela pot a s námahou se postavil. Bez jediného slova se znovu postavil za kulomet.

Trvalo dobrých patnáct minut, než John se střelcem celou oblast vyčistili od jednotek Smečky. Sparťan ji pak obešel. Nalevo od stojícího Warthoga se síň táhla zhruba osmdesát metrů a pak končila – stejně jako silnice před nimi – hlubokou propastí.

„Napadá tě něco?“ zeptal se Cortany.

Následovala chvíle ticha, zatímco AI analyzovala data. „Cesta před námi končí propastí, ale je logické předpokládat, že tu musí být nějaký mechanismus fungující jako most. Najděte ovládání, které ho vysune, a měli bychom se dostat na druhou stranu.“

Přikývl. Obrátil se zpátky, přešel cestu a zamířil napravo od zaparkovaného Warthoga. Když procházel kolem vozidla, zavolal přes rameno na Fitzgeralda: „Počkejte tady. Jdu najít cestu na druhou stranu.“

John procházel síní a prohlížel si prastaré stavby, kterými byl celý prostor posetý. Některé stály v mdlém světle jakýchsi iluminačních panelů, ale nikde ani známka, čím by mohly být napájeny nebo co se nacházelo uvnitř staveb.

Zamračil se. Nikde nebyla ani stopa po nějakém mechanismu nebo ovládání. Už chtěl zamířit zpátky k Warthogovi a vrátit se stejnou cestou zpátky, ale pak se zastavil. Zadíval se na jeden z masivních sloupů, které se zvedaly až ke stropu.

Tady dole nebylo nic, ale třeba byl mechanismus nad ním.

Přešel na opačnou stranu prostranství. Na rozdíl od druhé strany síně byla tahle část ohraničena vysokou kovovou stěnou. Šel podél jejího okraje a byl odměněn dírou zející ve stěně – vchodem.

Uvnitř se zvedala rampa asi dvacet metrů dlouhá, pak se stáčela o devadesát stupňů doleva. Sparťan vytáhl pistoli, aktivoval svítilnu na helmě a obezřetně se vydal nahoru.

Jeho opatrnost byla na místě. Když došel nahoru, ukázal mu senzor pohybu kontakt – přímo nad ním. Prudce zahnul za roh, právě včas, aby mohl čelit útoku rudě oděného Elitáře. Vetřelec vyzývavě zařval a máchl s cílem zasáhnout Náčelníkovu hlavu.

John uhnul a většinu energie rány absorboval jeho štít. Pak z bezprostřední blízkosti vystřelil. Ani se nenamáhal mířit. Elitář couvl, oplatil mu stejnou mincí a úzkou chodbu ozářily záblesky plasmy.

Jediným plynulým pohybem John vytáhl, odjistil a hodil tříštivý granát prakticky přímo Elitáři pod nohy. Vetřelec překvapením heknul, zatímco Sparťan se prudce otočil a skryl se za rohem.

Byl odměněn ohnivým zábleskem a kouřovou clonou. Kovovou stěnu postříkala fialově černá krev. John znovu obešel roh, pistoli připravenou, a překročil ještě kouřící Elitářovo tělo.

John pokračoval dál chodbou, která ústila na úzkou římsu. Přímo po jeho pravé ruce se silné kovové stěny táhly nahoru, kam až mohl dohlédnout. Na levé straně byl kov ohnutý ven v ostrém úhlu, takže vedl až zpátky do přízemí, které pak postupně, jak John postupoval dál, vystřídala zející propast. Přímo před sebou spatřil záři pulzující jako reflektory provozních světel Pelicana.

Zastavil se u zdroje světla. Byla jím dvojice malých zářících koulí zavěšených nad zhruba čtvercovým rámem z matně modrého kovu. V rámu se vznášelo několik pulzujících a měnících se displejů – poloprůhledných jako třeba holografická podoba Cortany, třebaže John nikde neviděl žádné projekční zařízení. Mihotavé geometrické obrazce na displeji na něj poblikávaly, jako by je měl nějak znát. Ale ani s vylepšenou pamětí si nebyl schopen vzpomenout, kde je viděl naposledy. Prostě se mu jen zdály… povědomé.

Sáhl na jeden ze symbolů – modrozelený kroužek – prstem. Sparťan čekal, že mu prst projde skrz a neucítí nic než vzduch. Byl překvapen, když narazil na odpor a světla na panelu začala pulzovat rychleji.

„Co jste to udělal?“ zeptala se Cortana poplašeně. „Zaznamenala jsem energetický impulz.“

„Já… nevím,“ přiznal Sparťan. Nebyl si jistý, proč se vlastně „tlačítka“ na displeji dotknul. Měl prostě pocit, že je to správné.

Ozvalo se ostré pískání a on ze svého vyvýšeného postavení viděl díru, která rozdělovala cestu na dvě poloviny. Na jejích okrajích se rozsvítilo ostře bílé světlo a vytvořilo přes propast cestu vypadající jako nějaký světelný paprsek v kouři.

Světlo ještě nabylo na intenzitě a bylo slyšet hlasitý zvuk, jako když se něco trhá. „Zaznamenávám značnou fotopickou aktivitu,“ řekla Cortana. „Excitované fotony vytěsnily vzduch kolem světelné cesty.“

„Což znamená?“

„Což znamená,“ pokračovala, „že světlo se stalo koherentním. Hmotným.“

Odmlčela se a dodala: „Jak jste věděl, které tlačítko stisknout?“

„Nevěděl. Tak vypadnem odtud.“

Jízda přes světelný most byla nervy drásající. John nejprve úkaz zkusil nohou a zjistil, že je skutečně pevný a nepoddajný jako skála. Pak pokrčil rameny, řekl Fitzgeraldovi, aby se držel, a vyrazil Warthogem přímo na světelný paprsek. Slyšel, jak se Fitzgerald střídavě modlí a nadává, zatímco jeli přes zdánlivě bezednou propast na ničem víc než paprsku světla.

Jakmile byli na druhé straně, pokračovali tunelem ven do údolí, které bylo za ním. Tam John zamířil Warthogem přes štěrk a padlé stromy na vrcholek travnatého svahu. Po pravé straně kolmá skalnatá stěna hrozila, že jim zcela zablokuje cestu, a nutila je prozatím držet se vlevo od ní a mířit do soutěsky na jihu.

Vozidlo v gejzíru vody vjelo do mělkého řečiště. Na pravé straně spatřili ústí průrvy a rozhodli se, že by bylo nejlepší ji prozkoumat. John tedy otočil volantem a zamířil nahoru mezi skalní stěny.

Trvalo jen několik minut, než Warthog vyjel na římsu, z níž bylo možné přehlédnout celé údolí pod nimi. John viděl záchranný člun UNSC a hrstku vojáků Smečky, ale žádné mariňáky. To nevypadalo dobře.

Údolí dominovala pyramidová stavba stojící přímo v jeho středu. John spatřil, jak z ní k obloze vystřelil záblesk světla, a bylo mu jasné, že tahle stavba musela být podobná tomu, co způsobilo záblesk, který už viděl dřív.

Na zhodnocení situace měl jen okamžik, protože vetřelci zahájili palbu a jeho střelec odpověděl stejně. Byl čas trochu Warthoga popohnat. John šlápl na plyn, zatímco M41 LAAG rachotil a vrčel za ním. Mariňák Fitzgerald zařval: „Líbí se vám to? Tak pojďte, já vám přidám!“ a vypálil další dlouhou dávku. Na druhé straně se dva Chrochti kutáleli po zemi, vytáhlý dlouhoruký Šakal byl doslova rozpůlen vedví a těžký kalibr kulometu rval drny trávy kolem nich.

Když terénní vozidlo rychle projelo kolem pyramidy, Cortana řekla: „Tam na tom kopci se schovávají nějací mariňáci. Měli bychom jim pomoci.“

Sparťan zamířil mezi dva stromy a spatřil vysokého kostnatého Elitáře, který v tom samém okamžiku vyšel z úkrytu. Elitář zvedl zbraň, ale nic mu to nebylo platné, protože Warthog ho srazil k zemi a ohromné pneumatiky drtily vetřelcovo tělo.

Krátce nato se objevili i mariňáci. Útočnými zbraněmi mávali ve vzduchu a volali na pozdrav. Jejich rotný pokynul hlavou. „Rádi vás vidíme, Náčelníku. Začínalo tu být trošku horko.“

Jednotky Smečky mezitím vyrazily za nimi do kopce, ale kulomet ráže 12,7x99mm s nimi udělal krátký proces a svah byl brzy posypán jejich těly.

John uslyšel zapraskání následované hlasem Sbíječky. „Echo 419 Cortaně… ozvi se.“ 

„Slyšíme vás, 419. Máme živé a potřebujeme okamžitý odvoz.“

„Rozumím, Cortano. Jsem na cestě. Zaznamenala jsem ve vaší oblasti další záchranné čluny.“

„Beru na vědomí,“ odpověděla Cortana. „Jedeme tam.“ 

Prohlédnout přilehlá údolí, najít zbytek přeživších vojáků a zlikvidovat jednotky Smečky, které se jim pletly do cesty, trvalo skoro celé odpoledne. Ale nakonec, když dali dohromady celkem šedesát tři mariňáků a příslušníků námořnictva, spatřil Sparťan Echo 419 přistávat naposledy a vyskočil na palubu. Sbíječka se otočila přes rameno. „Máte za sebou dlouhý den, Náčelníku. Dobrá práce. Odhadovaný čas k základně Alfa je třicet minut.“

„Rozumím,“ řekl Sparťan. Oddechl si a pak trochu zjemnil dosud velmi upjatý tón. Dovolil si opřít se o přepážku a dodal: „Díky za svezení.“

O třicet sekund později spal.

* * *

Kapitán Jacob Keyes stál, ruce na kolenou, a těžce oddychoval před skalní stěnou. Společně s ostatními členy posádky můstku poslední tři hodiny běžel. Dokonce i mariňáci byli vyčerpaní. Pak se nad nimi objevil stín výsadkové lodi Smečky a na okamžik zakryl slunce.

Keyes zvažoval, že by po letounu střelil z pistole Dowské, ale nedokázal sebrat tolik energie. Hlas, který zaduněl z externích reproduktorů, byl až příliš známý, „kapitáne Keyesi? Tady je Ellen Dowská. Tenhle kaňon je slepý. Nemáte kam utéct. Můžete to klidně zabalit.“ 

Stín, který vrhala loď, se přesunul, neboť plavidlo klesalo na dno kaňonu. Motory zakvílely a rozvířily prach na všechny strany, než nakonec stroj dosedl. Otevřel se poklop a na zem vyskočila Dowská. Zdálo se, že je nezraněná, a ve tváři měla výraz, který nemohl být ničím jiným než sebeuspokojeným úšklebkem. „Vidíte? Je to přesně, jak jsem říkala.“

Na zem seskočilo půl tuctu veteránů Elity následovaných hrstkou Chrochtů. Všichni po zuby ozbrojení. Jak kráčeli ke skalní stěně, pod nohama jim skřípal štěrk. Jeden z vetřelců promluvil a jeho dunivý hlas se přizpůsoboval lidské řeči jen se zjevnými obtížemi. „Odhodíte zbraně. Hned.“ 

Posádka se otočila na Keyese. Ten pokrčil rameny, sehnul se a položil M6D na zem. Ostatní ho napodobili.

Chrochti se rychle vmísili mezi lidi a zbraně sbírali. Jeden z nich cosi chrochtal vlastním jazykem, zatímco sebral všechny tři útočné zbraně mariňáků a odnášel je pryč.

„Který?“ zeptal se Elitář s překladatelem a obrátil se k Dowské.

„Tenhle!“ prohlásila vzbouřená důstojnice a ukázala na Keyese.

Hikowová se na ni vyřítila. „Ty malá mrcho! Já ti…“

Nikdo už se nikdy nedozvěděl, co by jí Hikowová udělala, protože ji Elitář zastřelil. Keyes se vrhl vpřed ve snaze Elitáře srazit, ale bez úspěchu. Do spánku ho zasáhl bleskový úder dost silný, aby se mu zkalil zrak. Padl na zem.

Elitář pracoval metodicky. Začal s mariňáky. Každého zajatého člověka střelil do hlavy. Wang se pokusil utéct, ale plasma ho zasáhla mezi lopatky. Lovell skočil po pistoli a dostal zásah do tváře.

Keyes se namáhavě zvedl na nohy. Byl dezorientován a točila se mu hlava, přesto se pokusil vrhnout na Elitáře. Byl podruhé sražen k zemi. Tam na něj prázdně zíraly mrtvé oči Hikowové.

Nakonec, když byla vypálena poslední plasmová střela a ve vzduchu visel zápach spáleného masa, zbývali jen dva živí členové posádky. Keyes a Dowská. Podporučík byla bledá. Vrtěla hlavou a nervózně si třela ruce. „To jsem nevěděla, pane, čestně. Nevěděla. Řekli mi…“

Elitář zvedl ležící M6D a Dowskou zastřelil. Kulka jí prošla prostředkem čela. Výstřel se v kaňonu rozléhal. Oči důstojnice se převrátily, kolena se jí podlomila a ona se zhroutila na zem.

Elitář pistoli obracel v ruce. Zbraň byla v porovnání s jeho pistolí malá – a jeho prst měl problém dostat se ke spoušti. „Projektily. Velmi primitivní. Odveďte ho.“

Keyes cítil, jak ho jiný Elitář chytil za paže a vytáhl ho po rampě do temného trupu výsadkové lodě. Vypadalo to, že se pravidla chování Smečky znovu změnila. Nyní brali zajatce – jen ne mnoho. Loď se vznesla do vzduchu a jediný člověk, který přežil, si přál, aby tomu tak nebylo.

Základna Alfa nenabízela mnoho pohodlí, ale Sparťan plně využil všechno, co bylo k dispozici. Nejprve si dopřál deset hodin nerušeného spánku. Následovala strava vybraná ze dvou JPJ a dvouminutová horká sprcha.

Vodu jim poskytl sám prstenec, teplo pak laskavě dodala elektrárna Smečky a sprchu vyrobil jeden z techniků z Pilíře podzimu. Třebaže sprcha byla krátká, byl to úžasný pocit a Sparťan si užíval každou vteřinu.

John se usušil, vyprosil si novou sadu vybavení a zrovna se chystal provést rutinní údržbu zbroje, když nějaký vojín strčil hlavu do jeho pokoje, prefabrikované kabiny z umělé hmoty s paměťovým efektem, která nahradila již archaický koncept stanů.

„Promiňte, že vás ruším, Náčelníku, ale major Silva by s vámi rád mluvil na velitelství… okamžitě.“

Sparťan si utřel ruce do hadru. „Hned jsem tam.“

John už chtěl vypnout pohotovostní režim zbroje, když se vojín objevil znovu. „Ještě jedna věc… major Silva říkal, že máte tu zbroj nechat tady.“

Sparťan se zamračil. Se svou zbrojí se jen velmi nerad loučil, obzvláště pak v bojové zóně. Ale rozkaz je rozkaz, a dokud nezjistí, co se stalo s Keyesem, byl Silva jeho velícím.

Přikývl. „Děkuji, vojíne.“ Ujistil se, že je veškeré jeho vybavení dokonale uloženo, aktivoval bezpečnostní systém zbroje a zapnul si kolem pasu pouzdro s M6D.

Majorova kancelář ležela přímo uprostřed základny Alfa, v největší mimozemské stavbě na vrcholku pahorku. Prošel několika halami a dolů krví potřísněnou chodbou. Dva zajatí Chrochti v želízkách tam právě čistili podlahu pod bedlivým dohledem strážného.

Před Silvovými dveřmi stáli na hlídce dva Skokani. Oba vypadali výjimečně čile na pěšáky, kteří byli celý předešlý den v boji. Poctili Sparťana obvyklým nepřátelským pohledem, který měli ZJEVi vyhrazený pro kohokoli nebo cokoli, co nebylo součástí jejich elitní organizace. Větší z dvojice upřel oči na insignie na límečku nově příchozího. „Jo, Náčelník, co pro vás mužem udělat?“

„Štábní loďmistr SPARŤAN 117, přišel jsem na rozkaz majora Silvy.“

„SPARŤAN 117“ bylo jediné oficiální označení, které v očích armády měl. Napadlo ho, že po pádu Cíle snad už nezbyl nikdo, kdo by znal jeho pravé jméno – John.

„SPARŤAN 117?“ podivil se menší z obou mariňáků. „Co je to sakra za jméno?“

„Tak od tebe to sedí,“ vložila se do rozhovoru McKayová, která přišla k Johnovi zezadu. „Todle je pěkně blbá otázka od někoho, kdo se jmenuje Yutrzenika.“

Oba Skokani do pekla se zasmáli a McKayová pokynula Sparťanovi do dveří. „Těch dvou si nevšímejte, Náčelníku. Ještě pořád skáčou štěstím. Já se jmenuji McKayová. Běžte dál.“

Sparťan řekl: „Děkuji, madam,“ udělal tři kroky vpřed a ocitl se přímo před provizorním pracovním stolem. Major Silva zvedl hlavu od práce a pohlédl Johnovi do očí. Ten se postavil do pozoru. „Pane! Štábní loďmistr SPARTAN 117 se hlásí na váš rozkaz, pane!“

Křeslo bylo vytržené ze záchranného člunu UNSC. Když se Silva naklonil dopředu, jemně zasyčelo. Major držel v ruce stylus, kterým si klepal na rty. Tohle byl okamžik, kdy by většina důstojníků řekla: „Pohov,“ a skutečnost, že Silva to neudělal, bylo jasnou známkou, že cosi je v nepořádku. Ale co?

McKayová obešla stůl k Silvově levici, kde se opřela o stěnu a přimhouřenýma očima sledovala celou scénu. Vlasy měla upravené přesně podle stylu Skokanů, na spáncích krátké, aby bylo vidět tetování na lebce, a nahoře rovně zastřižené. Měla zelené oči, mírně zploštělý nos a plné rty. Její tváři se dařilo patřit zároveň vojákovi i ženě.

Když Silva promluvil, bylo to, jako by dokázal číst Sparťanovy myšlenky. „Takže asi si říkáte, kdo vlastně jsem a o co tady jde. To je pochopitelné, hlavně když uvážíme váš elitní status, blízký vztah s kapitánem Keyesem a skutečnost, že nyní už víme, že byl zajat. Loajalita je fajn věc, jedna z mnoha ctností, které armáda přináší, a vlastnost, kterou obdivuju.“

Silva se postavil a začal za židlí přecházet tam a zpátky. „Existuje ale taky nějaké organizační schéma, což znamená, že teď podléháte mně. Ne Keyesovi, ne Cortaně a ani sobě.“ 

Mariňák se zastavil, otočil se a podíval se Johnovi přímo do očí. „Říkal jsem si, že by možná nebyl špatný nápad, abychom si to vyjasnili. Takže bude to takhle. Já jsem kapitán a McKayová je můj výkonný důstojník. A jestli některý z nás řekne: ,Ser‘, tak čekám, že se zeptáte: ,Jakou barvu, kolik a kam to chcete?’ Je vám to jasné?“

John na okamžik jen hleděl, čelisti pevně stisknuté k sobě. „Naprosto, pane.“

„Dobře. A teď ještě jedna věc. Vaše záznamy znám a obdivuju je. U mě jste sakra voják. Ale zároveň jste taky pouťová atrakce, poslední zbývající důkaz šíleně zmršeného experimentu, jaký by se už nikdy neměl opakovat.“

McKayová sledovala Johnovu tvář. Vlasy měl zastřižené nakrátko. Ne tak moc jako ona, ale nakrátko. Měl vážný pohled v očích, pevná ústa a výraznou dolní čelist. Jeho pokožka nebyla po dlouhou dobu vystavena slunečnímu záření a byla bílá, až moc bílá, jako kůže čehosi, co žilo v ústraní temné jeskyně. Z toho, co o něm slyšela, byl profesionální voják už od šesti let, což znamenalo, že byl mimo jiné expert v ovládání všeho, co mohla jeho tvář dát znát. Teď však viděla, jak ho majorova slova zasáhla jako kulky cíl. Nic vyloženě zjevného, jen mírné přimhouření očí a pevnější sevření rtů. Podívala se na Silvu, ale jestli si major byl vůbec těchto změn vědom, nevypadal, že by ho zajímaly.

„Celá představa o tom, že by lidé měli být vybráni po narození, že bychom jim měli překroutit myšlení a modifikovat těla, je špatná. Za prvé proto, že kandidáti nemají na výběr, za druhé proto, že subjekty z tohoto programu byly prakticky přeměněny na vetřelce mezi lidmi, a za třetí proto, že program Sparťan selhal.

Říká vám něco jméno Charles Darwin? Ne, asi ne, protože ten nikdy na vojnu nešel. Darwin byl naturalista, který představil světu teorii nazvanou ,přirozený výběr’. Jednoduše řečeno, věřil, že přežijí druhy nejlépe vybavené pro přežití – zatímco jiné, méně efektivní organizmy, nakonec vyhynou.

A přesně takhle dopadli Sparťani, Náčelníku. Vyhynuli. Nebo vyhynou, až umřete i vy. A v tu chvíli přijdou na řadu příslušníci ZJEVu. Byli to Skokani, kdo se zmocnil tohohle pahorku, synu – ne banda nějakých zmutovaných šašků v naleštěných zbrojích.

Až Smečku zatlačíme zpátky, v což pevně věřím, vítězství bude zásluhou mužů a žen, jako je tady McKayová. Lidských bytostí ostrých jako břitva, tvrdých jako ocel a zelených až na kost. Rozumíte mi?“

John si vzpomněl na Lindu, Jamese a na všech ostatních sedmdesát tři chlapců a dívek, s nimiž se učil bojovat. Všichni mrtví, všichni označení za „šašky“, všichni zavržení jako součást experimentu, který nakonec selhal. Zhluboka se nadechl. „Pane, ne, pane!“

Následovala dlouhá chvíle ticha a oba muži hleděli jeden druhému do očí. Nakonec, po dobrých pěti vteřinách, major přikývl. „Rozumím. Skokani jsou taky věrní svým mrtvým. To ale na faktech nic nezmění. Program Sparťan skončil. Tuhle válku vyhrají lidské bytosti… takže byste si na to mohl začít zvykat. Mezitím potřebujeme každého válečníka, kterého máme – a hlavně ty, kteří mají víc medailí než celá generalita dohromady.“

Pak, jako by někdo přepnul tlačítko, důstojník ZJEVu naprosto změnil své chování. Řekl: „Pohov,“ pozval oba hosty, aby si sedli, a pokračoval s brífinkem další Johnovy mise. Smečka měla kapitána Keyese, to potvrdil průzkum, a Silva byl rozhodnutý dostat ho zpět.

Přestože jejich loď byla poškozená Pilířem podzimu během jeho krátkého řádění v systému, inženýři Smečky už Pravdu a smíření horečně opravovali. Loď se nyní vznášela jen pár stovek metrů nad povrchem Halo a de facto se z ní stala základna těch, kdo měli za úkol „sklízet“ technologie prstencového světa.

Bitevník se stal středem aktivit velitelství. Chodby byly přeplněné Elitáři, vysoce postavenými Šakaly a Chrochty se statutem veteránů. Byla tu rovněž hrstka inženýrů, téměř amorfně vypadajících bytostí vznášejících se ve vzduchu díky svým plynným měchýřům. Ti měli úžasnou schopnost rozebrat, opravit a znovu složit jakkoli složitou technologii.

Ale ti všichni, nehledě na své postavení, rychle ustupovali z cesty kráčejícímu Zukovi ‘Zamameemu, kterého těsně, třebaže velmi neochotně, následoval Yayap. Nebylo to kvůli jeho hodnosti, ale kvůli vzhledu a signálu, který vysílal. Arogantně nakloněná hlava, černý vesmírný oblek a pravidelné pevné klepání jeho podpatků, to všechno jako by vyzařovalo sebevědomí a autoritu.

I tak, jakkoli impozantně ‘Zamamee působil, nikdo nesměl vstoupit na velící palubu, aniž by prošel skenerem, a i poté na něj čekalo šest černě oděných Elitářů, aby ho i s Yayapem doprovodili do antigravitačního výtahu. Jestli byli i tihle Elitáři zastrašení vystupováním svého druha, tak to na sobě nedali znát.

„Identifikaci,“ řekl jeden z nich ostře a natáhl ruku.

‘Zamamee pustil do válečníkovy dlaně disk s grácií kohosi, kdo prokazuje službu nějakému nižšímu tvoru.

Bezpečnostní důstojník přijal ‘Zamameeho identifikační disk a vložil ho do příruční čtečky. Objevila se data skrolující zprava doleva. „Vložte ruku do otvoru.“

Druhé zařízení mělo podobu černé krychle, téměř dva metry vysoké. Ven vyšlo zelené světlo a objevil se otvor.

‘Zamamee poslechl, ucítil bolestivé bodnutí, jak mu přístroj odebral tkáň, a pochopil, že počítač porovnává jeho DNA se záznamy. Ne proto, že by mohl být člověk, ale protože politika hrála ve Smečce důležitou roli a poslední dobou došlo k několika atentátům.

„Potvrzeno,“ řekl Elitář. „Vypadá to, že jste stejný Zuka ‘Zamamee, který má od této chvíle za patnáct jednotek předstoupit před Radu mistrů. Zasedání Rady se však oproti plánu poněkud opozdilo, takže budete muset počkat. Prosím, odevzdejte mi všechny osobní zbraně. Tam je čekárna – ale ten Chrocht bude muset počkat venku. Až bude Rada připravena, zavolají vás.“

Třebaže Elitář se nemusel tahat s energetickou puškou, kterou mu nesl Yayap, měl u sebe ještě plasmovou pistoli, kterou rukojetí napřed odevzdal strážnému.

‘Zamamee pak přešel do provizorní čekárny a zjistil, že zde bylo přinuceno čekat ještě několik jiných tvorů. Většina seděla shrbená, pohroužená sama do sebe, a hleděla na podlahu.

Aby toho nebylo málo, zdálo se, že namísto systému kdo dřív přijde, ten dřív mele, zde funguje hierarchie podle hodností a žadatelé s těmi vyššími jsou přijímáni první.

Ne že by si Elitář mohl někde stěžovat. Nebýt jeho hodnosti, Rada by ho nikdy nepředvolala. Ale nakonec, po době, která se zdála být věčností, byl ‘Zamamee zavolán do síně, kde zasedala Rada velitelů.

Uprostřed stolu částečně kopírujícího tvarem oválný řečnický pult, za nímž měl ‘Zamamee zjevně stát, seděl s nohama přehozenýma přes sebe nižší Prorok. Kdykoli se velkého dotkl závan vzduchu, jako by sebou mírně škubnul, což dávalo tušit, že než sedět na židli, raději by se vznášel na svém antigravitačním pásu. Mohla to být otázka zvyku nebo také trik, kterým ostatním připomínal, kdo vlastně je. Tohle ‘Zamamee nejen chápal, ale také obdivoval.

Prorok měl na hlavě složitý klobouk. Ten byl posázen drahokamy a opatřen dráty umožňujícími komunikaci. Přes ramena měl přehozený stříbrný plášť, na němž byla rovněž mistrně utkána spleť zlatých drátů vedoucích až k jeho bílým rtům, před nimiž byl umístěn mikrofon. Na klín a vzadu až na podlahu mu pak spadalo bohatě vyšívané rudé roucho. Obsidiánově černé oči sledovaly Elitáře celou cestu až k řečnickému pultu, zatímco mu jeden z asistentů něco šeptal do ucha.

‘Zamamee sklopil oči na znamení úcty. „Děkuji vám, Výsosti. Naši špehové předpokládají, že zmíněné individuum bylo vychováno jako válečník už od velmi útlého věku. Jeho schopnosti byly následně lékařsky upraveny, a navíc jsou podporovány zbrojí, která může být dokonce lepší, než jsou naše.“

„Lepší než naše?“ zeptal se Prorok a jeho tón naznačoval, že takovou možnost považuje za značně nepravděpodobnou. „Važte slova, důstojníku ‘Zamamee. Technologie skryté ve zbroji, kterou máte na sobě, pochází přímo od Předchůdců. Říci, že je v jakémkoli ohledu nedostačující, by bylo rouhání.“

„Ale co ‘Zamamee říká, je pravda,“ vložil se do hovoru ‘Rolamee. „Spisy jsou plné hlášení, která, třebaže si v některých případech protiřečí, všechna zmiňují jednoho nebo více lidí oděných ve zvláštní reaktivní zbroji. Za předpokladu, že jsou tahle svědectví přesná, to vypadá, že tenhle jednotlivec nebo skupina jednotlivců mohou čelit mnohačetným ranám, aniž by sami utrpěli nějaká zranění, mají výjimečné bojové schopnosti a v bitvě prokazují rovněž velitelské schopnosti. Kdekoli se objeví, lidé jsou schopni se přeskupit a bojovat s obnovenou energií.“

„Přesně,“ řekl vděčně ‘Zamamee. „Což je důvod, proč doporučuji, aby byl ustanoven zvláštní tým složený z lovců a zabijáků, který by tohoto člověka našel a zmocnil se jeho zbroje, abychom ji mohli podrobit analýze.“

„Beru na vědomí,“ řekl Prorok vážně. „Nyní opusťte sál a Rada to prodiskutuje.“

‘Zamamee neměl jinou možnost než sklopit oči, vycouvat z řečnického pultu a obrátit se ke dveřím. Jakmile byl venku na chodbě, musel znovu několik jednotek počkat, než opět zavolali jeho jméno a on byl odveden zpět do síně. ‘Zamamee viděl, že Prorok i druhý Elitář zmizeli a nechali zde pouze ‘Rolameeho, aby oznámil výsledek jednání.

Důstojník se postavil, jako by chtěl zmenšit společenskou propast, která je dělila. „Lituji, ‘Zamamee, ale Prorok nepřikládá hlášením větší váhu a označil je za hysterii vzniklou v zápalu boje. Mimo to jsme se všichni shodli, že jste až příliš cenný, než abychom o vás případně přišli kvůli jedinému cíli. Vaše žádost byla zamítnuta.“

‘Zamamee věděl, že ‘Rolamee si tu část zprávy, v níž byl označen za příliš cenného, přidal sám, aby zmenšil její negativní dopad, ale ocenil záměr, s nímž to Elitář udělal. Sklopil hlavu. „Ano, Výsosti. Děkuji vám, Výsosti.“

Yayap viděl, jak Elitář vyšel ze dveří, všiml si svěšených ramen a pochopil, že jeho modlitby byly vyslyšeny. Rada šílenou Elitářovu žádost zamítla, on se bude moci vrátit ke své jednotce a jeho život se vrátí do normálu.

Jestli působil ‘Zamamee na cestě k Radě impozantně, po cestě zpátky se to už říct nedalo. Kráčel ovšem ještě rychleji a přinutil Yayapa se rozběhnout. Chrocht kličkoval mezi zástupy nohou a snažil se držet se ‘Zamameem krok.

Yayap vypískl překvapením, když náhle vrazil do ‘Zamameeho zbrojí chráněných nohou, tak prudce se Elitář zastavil. Chrocht si s nervozitou všiml, že ruce jeho nového pána jsou zaťaty v pěst. Pohlédl směrem, kam se díval ‘Zamamee, a všiml si skupiny čtyř Šakalů.

Ti mezi sebou táhli uniformovaného člověka.

Keyes byl právě už potřetí vyslechnut. Chtěli ho přinutit mluvit jakýmsi druhem neurálních šoků a jeho nervová zakončení ještě stále brněla, zatímco ho vetřelci táhli zpátky, cosi nesrozumitelného mu řvali do uší a smáli se jeho utrpení. V ústech cítil krev.

Procesí se náhle zastavilo, když jim cestu zastoupil Elitář v černé zbroji, ukázal na člověka dlouhým hubeným prstem a řekl: „Ty! Řekni mi, kde najdu toho člověka, který nosí zvláštní zbroj.“

Keyes zvedl oči, s námahou zaostřil a pohlédl vetřelci do očí. Spatřil výraz jeho tváře a zbytek mu došel. „Nemám nejmenší tušení,“ řekl. Podařil se mu dokonce letmý úsměv. „Ale až na něj příště narazíš, možná bys měl uhnout.“

‘Zamamee udělal krok vpřed a hřbetem ruky uhodil člověka do tváře. Keyes zavrávoral, získal rovnováhu a utřel si z koutku úst krev. Pak na vetřelce znovu upřel pevný pohled. „Tak dělej, zastřel mě.“

Yayap viděl, že přesně na tohle Elitář myslí, protože jeho pravá ruka už sahala po pistoli, dotkla se rukojeti, ale pak pokračovala níž. Bez jediného dalšího slova ‘Zamamee odešel. Chrocht spěchal za ním. Nějakým způsobem, Yayap vlastně ani nevěděl jak, člověk vyhrál.

KAPITOLA ČTYŘI

V +17:11:04 (dle záznamu SPARŤANA 117) / Pelican Echo 419, ve vzduchu

Průzkumné lety prováděné minulého dne odhalily, že senzory na palubě lodě Smečky jménem Pravda a smíření by mohly mít slepé místo v místě, kde jejich elektronický zrak blokovala vysoká hora.

Co bylo důležitější, Wellesley vykonstruoval spleť signálů, kterými chtěl zmást techniky Smečky, aby si mysleli, že kterákoli loď UNSC je jedna z jejich vlastních. Padesát metrů nad palubou, zahaleni elektronickou kamufláží, čekal John s Pelicanem naloženým Skokany, aby zjistil, jestli tahle jejich lest vyjde.

Jen čas odhalí, jestli falešné signály fungují. Jedna věc však byla jistá: třebaže primárním cílem téhle mise sestavené Silvou, Wellesleyem a Cortanou bylo zachránit kapitána Keyese, měla ještě jeden, snad ještě větší význam.

Jestli se záchrannému týmu skutečně podaří proniknout na palubu lodi Smečky a úspěšně osvobodit zajatce, promění se lidská přítomnost na Halo z pokusu jednoduše přežít na plně organizovaný odpor.

Loď se zachvěla, když vlétla do několika vzduchových kapes, a rozhoupala se ze strany na stranu, neboť pilotka, která si sama říkala Sbíječka, musela kličkovat hotovou slalomovou dráhou tvořenou nízkými kopci. John využil příležitosti, aby odhadl mariňáky, kteří seděli kolem něj. Byli to Skokani do pekla, stejní lidé, o nichž Silva prohlásil, že nakonec vyhrají válku, zatímco „šašci“ jako John budou zapomenuti na smetišti dějin.

Možná měl Silva pravdu, možná společně s ním skončí i program Sparťan, ale na tom nezáleželo. Ne tady a ne teď. Mariňáci mu pomůžou zbavit se hlídek, vypořádat se se statickými zbraněmi a dostat se do antigravitačního výtahu umístěného přímo pod břichem Pravdy a smíření a on byl rád, že mu pomůžou. I s momentem překvapení a podporou vojáků ZJEVu mu zřejmě začne být od chvíle, kdy se dostane k výtahu, pořádně horko. V tu chvíli přistane druhá výsadková loď a přiveze skupinu normálních mariňáků, kteří společně s ním zaútočí na loď.

Měli trochu obavu, že by se v tu chvíli mohla Pravda a smíření zvednout do vesmíru, ale Cortana monitorovala veškerou komunikaci Smečky a byla přesvědčena, že na nepřátelském křižníku stále ještě probíhají základní opravy.

Za předpokladu, že se dostanou k výtahu, setkají se tam s posilami a probojují se na loď, stačilo už jen najít Keyese, zlikvidovat neznámý počet nepřátel a nechat se odvézt. Procházka růžovým sadem.

Z interkomu se ozval hlas Sbíječky. „Za pět dole… opakuji, za pět jsme dole.“

To byl pokyn pro rotného Parkera, aby se postavil a zkontroloval vojáky. Na frekvenci týmu se ozval jeho hlas a zaskřípal Sparťanovi do uší: „Tak jo, holčičky a kluci… zapnout se a zašpuntovat. Smečka tam má dole pařbu a my jsme pozvaní. Pamatujte, Náčelník jde první, takže si z něho vemte příklad. Nevím, jak vy, ale já jsem rád, že to za nás odmaká Pepek⁵ .“

Ozval se smích. Parker ukázal Johnovi zvednutý palec a ten mu odpověděl stejným gestem. Byl to fajn pocit mít pro změnu někoho za sebou.

V duchu si prošel celý plán, který pro něj znamenal, že půjde před Skokany a vyčistí prostor ostřelovací puškou S2 AM. Jakmile zlikviduje vnější obranu, přijdou na řadu mariňáci. Pak, jakmile přijdou o moment překvapení, měl John v plánu vzít si na práci zblízka útočnou pušku MA5B. Stejně jako ostatní vojáci měl u sebe Sparťan plné bojové množství munice, granátů a jiného vybavení, plus ještě dva zásobníky do raketometu M19.

„Třicet sekund do přistání!“ ohlásila Sbíječka. „Zastřelte pár těch potvor i za mě!“

Když se Pelican snesl asi třicet centimetrů nad zem, Parker zařval: „Jdem, jdem, jdem!“ a John seskočil z rampy. Udělal úkrok stranou a přeletěl pohledem celou oblast. Skokani se řítili z rampy na zem hned za ním.

Byla tma, což znamenalo, že cestu k cíli jim osvětlovala jen záře, která se odrážela z měsíce a světlo pracovních světel Smečky. O pár vteřin později se Echo 419 znovu vznesl do vzduchu. Pilotka ho s čumákem k zemi otočila, přidala plyn a zmizela do noci.

John slyšel, jak jim letoun zahřměl nad hlavami, rozhlédl se a všiml si stezky na pravé straně. ZJEVi se roztáhli do obou stran a Parker s tříčlenným palebným týmem se otočili, aby jim kryli záda.

John se kradl po kamenné stezce, která vedla na dva metry vysoký břeh. Když se přiblížil ke skupině kamenů, dostal od Cortany varování, zaznamenala před ním nějakou nepřátelskou aktivitu. Na senzoru pohybu se mu objevil shluk rudých teček. Několik metrů před ním a poněkud nalevo byla hluboká jáma – nějaké vykopávky, soudě podle reflektorů, které pokrývaly celý prostor rybníčky světla. Na okamžik ho napadlo, co asi ti vetřelci hledají.

Odjistil pušku. Vlastně bylo jedno, co hledají. On se postará, aby to nikdy nenašli.

John se skryl za stromem, zvedl pušku a díky dvojnásobnému přiblížení a nočnímu vidění našel na druhé straně jámy dělo Smečky ve výhodném palebném postavení. Kolem byla spousta Chrochtů, Šakalů a Elity, ale klíčové bylo zneškodnit plasmová děla – známá pod označením Stín, a to dřív než se mariňáci dostanou na otevřené prostranství. Jeho zbroj MJOLNIR a štít snesou omezené množství palby i od Stínů. Balistická zbroj Skokanů takovou palebnou sílu ovšem nevydrží.

Jakmile si Sparťan zapamatoval polohu obou Stínů, přepnul na desetinásobné přiblížení, vyzkoušel si přesun od jednoho cíle k druhému a pak ještě jednou.

Když si byl jistý, že dokáže dostatečně rychle oba cíle zaměřit, tiše vydechl a zadržel dech. Stiskl spoušť a zbraň ho kopla do ramene. První rána zasáhla nejbližšího střelce do hrudi. Když se Chrocht skácel ze sedadla, přesunul John hlaveň doprava a špičatou hlavou druhého Chrochta prošla kulka ráže 14,5mm.

Zahřmění pušky probudilo všechny vojáky Smečky a ti opětovali palbu. John se přesunul po stezce dopředu podél nízkého břehu a zaujal další palebnou pozici za šupinatou kůrou dalšího stromu. Puška znovu dvakrát štěkla a dva Šakalové padli k zemi. S lehkostí získanou praxí John dobil a pokračoval v odstřelování. Když nyní nepřátelé neměli kanóny, které by je podporovaly, padali jako hrušky.

John znovu dobil a pálil, až neměl žádný další cíl. Pak vzal do ruky útočnou pušku. Seskočil přímo do jámy a skryl se za velkým kamenem, jedním z mnoha, které byly rozesety všude kolem.

„Dělejte, Skokani!“ štěkl do vysílačky. Během vteřin seskákali ZJEVi do jámy. Když seskočili první, vyrazili z úkrytu tři Chrochti, střelili jednoho z mariňáků přímo do tváře a pokusili se utéct. Skokanovo tělo ještě ani nedopadlo na zem, když Sparťan a ostatní udělali z jejich těl cedník.

Rány se v okolních spletitých kaňonech chvíli ozývaly a pak bylo ticho. Sparťan se zamračil. Nebylo možné, že by jejich řádění zůstalo bez povšimnutí. Moment překvapení byl pryč.

Nesměli marnit čas. John vedl Skokany na druhou stranu prolákliny a nahoru na kopec, pak po římse na strmém útesu. Držel se blízko u skály po pravé ruce, vědomý si vysokého pádu, který by čekal každého, kdo by se dostal příliš vlevo. Jen hodně matně rozeznával odraz měsíce od nekonečné vodní hladiny hluboko pod sebou.

Jeho senzory pohybu zobrazily dva kontakty a on mávl na Skokany, aby se zastavili. Skrčil se za křovím u okraje chodníku, neustále na paměti možnost smrtelného pádu na druhé straně. Ze zatáčky před nimi vyšla dvojice Šakalů, přehřáté plasmové pistole zeleně zářící, a za svůj entusiasmus draze zaplatila.

Sparťan vyskočil z úkrytu a vrazil pažbou do štítu bližšího Šakala. Energetické pole se rozzářilo, zhaslo a síla zásahu odhodila vetřelce k okraji stezky. Vetřelec zařval a zřítil se z útesu.

Náčelník se otočil a vypálil od pasu. Dávka zasáhla druhého Šakala do boku. Ten se zhroutil na zem a v okamžiku, kdy stiskl spoušť, zemřel. Ve skále nad Johnovou hlavou se otevřela ohromná díra.

Sparťan zastrčil do zbraně nový zásobník a pokračoval dál.

„Tu máš, abys sis mě pamatoval,“ zavrčel jeden mariňák a prostřelil Šakalovi hlavu.

Jak tým pokračoval výš, narazili na další Stíny, další Chrochty a dvojici Šakalů. Všechny doslova pohřbil soustředěný útok Johnovy ostřelovací pušky, útočných zbraní mariňáků a několik granátů.

Záchranný tým postupoval ke světlům za kopcem. Odpor Smečky byl odhodlaný, ale sporadický, a netrvalo dlouho a John uslyšel hučení nepřátelské lodi vznášející se více než sto metrů nad nimi. Na kůži mu zapraskala statická elektřina. Uprostřed hluboké jámy ve skále ležela velká kovová plošina, antigravitační výtah, který Smečka využívala k přesunu jednotek, zásob a vozidel na povrch a z povrchu prstencového světa. Kolem plošiny v místech, kde byla upevněna, se mihotala fialová světla.

„Jdeme!“ zařval John a ukázal na výtah. „To je náš cíl. Hněte sebou!“

Následoval zběsilý úprk úzkým kaňonem, který vystřídal prudký boj, když John se Skokany vyběhl na prostranství přímo pod lodí.

Celá proláklina byla obklíčena Stíny a všechny zahájily palbu najednou. John ostřelovací puškou zabil nejbližšího střelce, vyběhl do svahu a skočil na uvolněné místo. Prvním úkolem bylo umlčet všechna děla.

Strhl páku ovládání doleva a dělo se otočilo proti druhému Stínu na opačné straně soutěsky. Před tváří se Sparťanovi vznášel zářící průhledný trojúhelník. Když zamířil na druhé dělo, trojúhelník se rozzářil červeně. Stiskl palcem knoflík na páce a k nepřátelskému palebnému postavení vylétly záblesky fialově bílé energie. Chrochtovi se podařilo ze Stínu seskočit, ovšem dopadl přímo do proudu Johnovy palby a silný záblesk mu udělal do hrudi díru. Zhroutil se u základny opuštěného kanónu a z hrudi se mu kouřilo.

John otočil ukořistěné dělo a zamířil na zbývající Stíny. Zaplavil cíle pekelnou vlnou ničivé energie a pak, spokojen že palebná hnízda utichla, zaměřil pozornost na pozemní jednotky.

Právě spálil na popel dvojici Šakalů, když mu Cortana ohlásila dvě blížící se výsadkové lodě a John musel přesunout palbu na plavidla, z nichž už se na zem řinuly proudy pěšáků Smečky.

Sparťan kosil nepřátele fialovými výboji ze Stínu, a co z nich zbylo, drtil na kaši. Byl zrovna v nejlepším, když na něj jeden mariňák zavolal: „Hele, támhle! Další!“ a tucet postav připlulo shora antigravitačním výtahem. Dva z nově příchozích byli velcí, na sobě měli ocelově modrou zbroj a v rukou ploché štíty.

John už s těmito tvory bojoval krátce předtím, než padl Cíl. Lovci Smečky byli tvrdí, nebezpeční nepřátelé – prakticky kráčející tanky. Byli pomalí a vypadali nemotorně, ale kanóny, které měli připevněné na pažích, byly ekvivalentem těch, jakými byly vyzbrojeny Banshee, a dokázaly nečekaně rychle zahájit palbu. Jejich kovové štíty snesly ohromné množství ran. A nejhorší bylo, že se nikdy nezastavovali, dokud jim nepřítel neležel mrtvý u nohou… nebo dokud sami nezahynuli.

Skokani zahájili palbu, vybuchlo několik granátů a dva Lovci zuřivě zařvali. Jeden z nich zvedl pravou paži a vypálil ze své radiační zbraně. Jeden ZJEV vykřikl a padl. Maso na kostech se mu rozpouštělo. Mariňákova raketa vylétla do vzduchu, vklouzla do paprsku gravitačního výtahu a neškodně vybuchla.

Lovci seskočili z plošiny výtahu a kráčeli k okraji jámy. Hejno Šakalů a Elitářů za nimi vytvořilo hrubou falangu a kropilo pozice lidí z plasmových zbraní.

Rotný Parker řval: „Na ně, Skokani!“ a mariňáci soustředili palbu na ohromné mimozemské buldozery. Kulky se jim však od zbroje odrážely a svištěly mezi kameny.

Sparťan se otočil a uslyšel varovný výkřik, zároveň s tím, jak jeden z Lovců vypálil. Zasáhla ho žhavá energie. Stín se zásahem otřásl a John stiskl čelisti a vší silou obrátil zaměřovací trojúhelník na cíl. Jeho štít prudce ztratil energii a začal na něj pronikavě křičet.

Zaměřovač se rozsvítil červeně, John stiskl spoušť a vypustil z hlavně proud zářícího fialového světla. Lovec neměl čas dostatečně zvednout štít. Plasmové střely se mu propálily několika vrstvami zbroje a vyšly vedle páteře na druhé straně.

Sparťan uslyšel řev, který zněl jako ta nejhorší muka, to když druhý vetřelec spatřil svého bratra padnout. Lovec se prudce otočil a vypálil přímo na Johnovu ukořistěnou palebnou pozici. Stín dostal přímý zásah, převrátil se na bok a vyhodil Johna ze sedla.

Země se chvěla, jak rozzuřený vetřelec dupal do svahu a hnal se na ležícího Sparťana. John se překulil doprava a zvedl se do dřepu. Nepřítel byl nyní blízko, ani ne pět metrů. Ze hřbetu mu trčela řada jako břitva ostrých trnů. Johnův štít se nestačil dobít a on věděl, že tahle vetřelcova ozdoba by ho teď dokázala přeseknout napůl.

Opřel se o koleno a sundal z ramene útočnou pušku. Kulky se neškodně odrážely od vetřelcovy zbroje. V posledním okamžiku se John vrhl doleva a sklouzl ze svahu dolů. Lovec tenhle pohyb nečekal a ostrý hřeben neškodně prošel Sparťanovi několik centimetrů nad hlavou.

John se překulil na břicho – a spatřil příležitost. Na Lovcově hřbetu byl pruh oranžové kůže. Vyprázdnil do nechráněného místa celý zásobník MA5B a z desítek otvorů po kulkách vytryskla hustá oranžová krev. Lovec hluboce naříkavě zavyl a pak se zhroutil do kaluže vlastní krve.

Sparťan se zvedl na koleno, zastrčil do útočné pušky nový zásobník a pohledem hledal další nepřátele. „U mě čisté,“ zavolal.

Přeživší Skokani volali podobně. Cesta k výtahu byla otevřená a Cortana se rychle chopila příležitosti. Aktivovala komunikační systém zbroje. „Cortana Echu 419. Dostali jsme se k antigravitačnímu výtahu – čekáme na posily.“ 

„Rozumím, Cortano… Echo 419 letí k vám. Vyčistěte výsadkovou zónu.“

„Co je?“ ptal se rotný Parker vojáků, z nichž někteří toužebně hleděli na světla rychle se blížícího Pelicana. „Nikdy jste neviděli výsadkovou loď, nebo co? Sledujte ty šutry, sakra – ti parchanti přijdou odtamtud.“

Sparťan počkal, až Echo 419 vyloží čerstvé mariňáky, poslal je mávnutím dopředu a připojil se ke Skokanům na plošině výtahu. „Vypadá to, že jsme to zvládli,“ řekl jeden vojín těsně předtím, než ho neviditelná ruka zvedla ze země.

Rotný Parker zvedl hlavu k břichu lodě a řekl: „No nejsme my haluzáři?“ Pak stoupal výš, jako by ho někdo tahal na laně.

„Jakmile budeme na lodi, můžu vyhledat kapitánovo neurální rozhraní,“ řekla Cortana. „To nás dovede až k němu. Myslím, že bude na můstku nebo někde poblíž.“

„To rád slyším,“ odpověděl John suše a pocítil, jak ho paprsek zvedl nahoru. Někdo zakřičel: „Jóóó!“ a zmizel v útrobách lodi. Smečka si to možná ještě neuvědomovala – ale mariňáci právě přistáli.

Nikdo z lidí počasí na prstencovém světě nerozuměl, natož aby ho mohli předvídat. Takže když na pahorek začaly dopadat velké kapky jako krev teplého deště, bylo to pro ně naprosté překvapení. Skokani začali vrčet, když jim voda začala stékat po tvářích, máčela uniformy a vytvářela na přistávací plošině malý rybníček.

McKayová to však viděla jinak. Mokro se jí líbilo, nejen že jí na kůži příjemně chladilo, ale taky proto, že špatné počasí poskytne zásahovému oddílu lepší krytí.

„Poslouchejte, lidi!“ zahřměl rotný Lister. „Znáte postup. Takže Shake, rattle and roll.“ 

Nebylo tu mnoho světel, jen tolik, aby se tu mohli všichni pohybovat a nenarážet do sebe, ale skutečnost, že Silva už se podobných misí účastnil, znamenala, že si dokázal představit i to, co jeho oči neviděly.

Vojáci byli v plné polní, což znamenalo, že měli batohy napěchované zbraněmi, náboji, granáty, světlicemi, vysílačkami a krabičkami první pomoci – a tohle všechno, pokud nebylo řádně upevněno, dělalo hluk. Hluk by jim během akce mohl způsobit pěkné problémy. Proto nyní Lister procházel mezi vojáky a nutil každého mariňáka skákat žabáky. Cokoli, co vrzalo nebo chřestilo, bylo identifikováno a upevněno, přiděláno páskou nebo jinak zajištěno, aby se to už nehýbalo.

Jakmile inspekcí prošli všichni, bylo úkolem Skokanů nalodit se na čekající výsadkové lodě a absolvovat krátký let k místu, kde ztroskotal Pilíř podzimu. Smečka rozmístila uvnitř i kolem zničeného křižníku hlídky, takže oddíl McKayové bude muset loď dobýt zpátky alespoň na tak dlouho, aby mohli nakoupit podle dlouhého seznamu, který jí tu Silva nechal.

Podle Wellesleye kdysi Napoleon řekl: „Úloha generála je nesmírně složitá proto, že musí krmit tolik lidí a zvířat.“

Silva nemusel krmit žádná zvířata, ale měl hejno Pelicanů a podstata problému byla stejná. S výjimkou ZJEVŮ, kteří si přinesli zásoby v OVM, opustil zbytek mariňáků a příslušníků námořnictva Podzim prakticky bez ničeho. Získat od každého něco a zvládnout to dřív, než Smečka zahájí frontální útok na základnu Alfa, bude klíč k přežití. Později, za předpokladu že bude nějaké později, bude muset důstojník najít způsob, jak své lidi z tohohle zatraceného prstencového světa dostat.

Silvovy myšlenky byly přerušeny přeletem Echo 419 nad pahorkem. Loď prudce zvedla nos a dosedla na místo, které označili plošina 3.

Útok na Pravdu a smíření zatím probíhal dobře, což znamenalo, že poručík Dalu, který měl za úkol jít za záchranným týmem a sbírat všechno, co najde, si zřejmě užíval. Pokaždé když Echo 419 vysadil tým vojáků, vrátil se se spoustou nepřátelského vybavení. Plasmové pušky, plasmové pistole, jehelníky, baterie, nástroje, komunikační vybavení, dokonce balíky s jídlem. Dalu z nich byl nadšený.

Silva se zazubil, když poručík mávl na tým techniků, aby odnesli Stín, který ukradli Smečce přímo před nosem. Tohle už byl třetí kanón, kterého se od začátku operace zmocnili, a brzy zaujme místo v rychle rostoucí protiletecké obraně pahorku.

Rotný Lister zařval: „Póóó– zor!“ pak se prudce otočil a zasalutoval poručíku McKayové. Ta mu odpověděla a řekla: „Pohov.“

Silva vyšel na déšť a cítil, jak mu stéká po tváři. Otočil se a pohlédl na řadu černých, hnědých a bílých tváří. Viděl jen mariňáky.

„Většina z vás, jestli ne všichni, víte, kde jsem měl na palubě Pilíře podzimu kancelář. Asi jsem v tom spěchu nechal v šuplíku ve stole plnou flašku skotské. Kdyby se někomu chtělo mi pro ni skočit, byl bych nejenom nesmírně vděčný, ale svou vděčnost bych taky dokázal tím, že bych se s tím vojákem rozdělil.“

Ozval se souhlasný řev. Lister vojáky okřikl: „Ticho! Desátníku, zapište si to jméno.“ Desátník, kterému byl rozkaz určen, neměl ponětí, čí jméno si má zapsat, ale věděl, že je to jedno.

Silva věděl, že Skokani už byli o misi spraveni a chápali její pravý význam, takže už vše jen shrnul.

„Hodně štěstí… uvidíme se za pár dní.“ Až na to, že se s nimi neuvidí, alespoň ne se všemi. Dobrý velící důstojník musel své muže milovat – a zároveň být ochoten poslat je na smrt, pokud to bylo nezbytné. Tohle na velení nenáviděl ze všeho nejvíc.

Mariňáci dostali rozchod. Jeden po druhém naskákali do čekajících Pelicanů a výsadkové lodě brzy zmizely v černé noci.

Silva zůstal na plošině, dokud zvuk motorů zcela neutichl. Pak, vědom si skutečnosti, že každá válka musí být nejprve vybojována na papíře, než dojde ke skutečnému boji, se obrátil k nízké budově, jež mu sloužila za velitelství. Noc byla ještě mladá – a on měl spoustu práce.

Antigravitační výtah vyložil záchranný tým asi metr nad palubou. Chvíli viseli jen tak ve vzduchu a pak spadli. Parker vydal rukou několik signálů a Skokani se pomalu vyplížili ven.

Ocitli se ve vysoké místnosti. Všude kolem byly navršené mimozemské verze beden – jehlanovité krabice se čtvercovou základnou vyrobené ze světélkujícího vroubkovaného fialového kovu, v němž si Smečka tak libovala. Po pravé straně hangáru stály dva tanky Přízrak.

John se přesunul k jedněm z vysokých kovových dveří, které byly všude po obvodu místnosti.

Parker dal signál, že vzduch je čistý, a mariňáci se trochu uvolnili. „Tady žádní vetřelci nejsou,“ zašeptal jeden, „tak kam sakra zalezli?“

Dveře se otevíraly automaticky, když se k nim někdo přiblížil, a když John přistoupil k portálu, otevřely se a odhalily překvapeného Elitáře. Sparťan okamžitě vetřelce udeřil a praštil mu hlavou o naleštěnou podlahu. Jestli měl štěstí, vyřídil nepřítele dostatečně tiše.

Druhé dveře se otevřely na opačné straně místnosti a dovnitř se vyhrnuly jednotky Smečky.

Jiný mariňák se obrátil k desátníkovi, který před chvílí mluvil. „Žádní vetřelci,“ zavrčel posměšně. „Ty prostě nemůžeš držet hubu, co?“

Uvnitř lodi Smečky vládl chaos. John vyrazil vpřed a záchranný tým si probíjel cestu bludištěm vzájemně propojených chodeb, které je nakonec dovedly do velkého přistávacího prostoru. Jasně modrým energetickým silovým polem právě proletěla výsadková loď Smečky, když se kolem rozpoutalo peklo. Z plošiny nad nimi pršely střely. Jeden mariňák dostal zásah rojem jehel přímo do hrudi a následná exploze ho roztrhla.

Shora seskočil Chrocht a dopadl na ramena jednoho desátníka. Mariňák po něm sáhl, Chytil vetřelce za bombu s metanem a zařízení z něj serval. Chrocht začal sípat, padl na zem a mrskal sebou jako ryba. Pak ho někdo zastřelil.

V kóji se otevíralo velké množství poklopů a dveří a ze všech stran sem proudily další jednotky Smečky. Parker se postavil a mávnutím poslal vojáky do útoku. „Zapaříme!“ zařval.

Prudce se otočil a zahájil palbu. Ostatní se k němu brzy přidali. Během několika vteřin se bitva rozdělila na nejméně tucet samostatných přestřelek. Podlaha byla zasypána mrtvými – lidmi i Smečkou.

John si dával pozor, aby byl zády otočený k nějakému mariňákovi, ke sloupu nebo k nejbližší přepážce. Jeho zbroj MJOLNIR a samodobíjecí štít, kterým byla vybavena, poskytovala Sparťanovi výhodu, kterou se nemohl pochlubit žádný z mariňáků, takže soustředil pozornost zejména na Elitu, zatímco Šakaly a Chrochty nechával ostatním.

Cortana mezitím měla obrazně řečeno plné ruce práce, neboť se pokoušela proniknout do elektronického systému lodi a najít nejlepší cestu ven z pasti. „Potřebujeme okamžitě cestu ven z hangáru,“ řekl jí Sparťan „jinak už nezůstane nikdo, kdo by tuhle misi dokončil!“

Skrčil se za bednou, vyprázdnil zásobník do útočícího Chrochta, který držel v ruce plasmový granát, a dobil.

Do vřavy s řevem, při kterém tuhla krev v žilách, vrazil Lovec. Sparťan se otočil a spatřil rotného Parkera, jak pálí přímo na obrovitého vetřelce. Jeho útočná puška vyplivla tři náboje – poslední, které měla. Rotný prázdnou zbraň zahodil a couval ve snaze získat trochu času. Ruka mu sklouzla pro pistoli.

Lovec skočil a hroty netvorova ostrého hřebenu prorazily mariňákovu balistickou zbroj. Voják se zhroutil na zem.

John tiše zaklel, zastrčil nový zásobník, vypálil před sebe jednu dávku a pak zamířil na Lovce. Vetřelec se blížil rychle, moc rychle a Sparťan věděl, že ho nestačí sundat včas.

Lovec překročil nehybné tělo rotného Parkera. Bylo vidět jeho ostré trny Vetřelec zařval, když ho Sparťan pokropil kulkami, přestože věděl, že to je jen marné gesto. John však nechtěl, aby se nepřítel dostal na nekrytou stranu jeho druha.

Pak se Lovec náhle prohnul v zádech, zavyl a zhroutil se na zem. John byl zmatený a krátce zkontroloval svou zbraň. Že by se mu podařila nějaká šťastná rána?

Uslyšel zakašlání a spatřil, jak se rotný Parker namáhavě zvedá na nohy, kouřící pistoli M6D v ruce. Z řezných ran na boku mu proudila krev a stál jen velmi nejistě, ovšem našel ještě sílu na vetřelcovo tělo plivnout.

Sparťan se skryl poblíž raněného rotného. Energicky na něj kývl. „To nebylo špatné, na mariňáka. Díky.“

Seržant zvedl odhozenou útočnou pušku, zastrčil do ní čerstvý zásobník a ušklíbl se. „Stačí říct, Pepku.“

Senzory pohybu mu ukázaly další blížící se kontakty, nicméně zatím byly dost daleko. Neúspěšný útok na kóji musel způsobit v jejich řadách zmatek. To je dobré, pomyslel si. Potřebujeme co možná nejvíc času. „Cortano,“ řekl, „jak dlouho ještě, než otevřeš ty dveře?“

„Mám to!“ prohlásila Cortana triumfálně. Jedny z těžkých dveří zasyčely a otevřely se. „Všichni by měli okamžitě projít těmi dveřmi. Nemůžu zaručit, že se nezamknou, až se zase zavřou.“

„Za mnou!“ zavolal ostře a vyvedl přeživší mariňáky ven z hangáru do relativního bezpečí chodby za dveřmi.

Příštích patnáct minut bylo jako nějaká noční můra puštěná zpomaleně, protože záchranáři procházeli bludištěm chodeb, pak stoupali nahoru po několika úzkých rampách a nakonec vešli do hangáru o patro nad tím původním. S Cortaninou pomocí se rychle vrátili do nesnesitelně těsných chodeb.

Zatímco postupovali dál vnitřnostmi obrovského bitevníku, Cortana jim konečně přinesla dobrou zprávu. „Kapitánův signál je silný. Musí být blízko.“

John se zamračil. Trvalo to moc dlouho. S každou další vteřinou bylo méně pravděpodobné, že se kdokoli ze záchranného týmu dostane z Pravdy a smíření živý, natož pak kapitán Keyes. ZJEVi byli dobří válečníci, ale zpomalovali ho.

Obrátil se k rotnému Parkerovi a řekl: „Držte své lidi tu. Já se za chvilku vrátím – i s kapitánem.“ Rotný začal protestovat, ale pak přikývl. „Jenom to nepráskněte Silvovi,“ řekl John. „Neprásknu.“

John běhal od dveří ke dveřím, až se jedny otevřely a odhalily čtvercovou místnost s celami. Vypadalo to, že místo mříží jsou tu průhledná silová pole. Vrazil dovnitř a volal kapitánovo jméno, odpověď však nedostal. Rychlý průzkum místnosti mu odhalil, že kromě jednoho mrtvého mariňáka je vězení prázdné.

Frustrovaný, ovšem ujištěný Cortanou, že signál neurálního rozhraní kapitána je stále silný, Sparťan vyběhl z místnosti, vrátil se na chodbu a doslova chodil od dveří ke dveřím a hledal ty správné. Jakmile je našel, málem si přál, aby se mu to nepodařilo.

Zásuvné dveře se rozjely, na Johna zaječel nějaký Chrocht cosi, čemu Sparťan samozřejmě nerozuměl, a kolem helmy mu prolétl plasmový paprsek.

John zahájil palbu, uslyšel, jak z jedné z cel řve mariňák: „Tak zrovna vás teda vidím rád, Náčelníku!“ a pochopil, že je na správném místě.

Jakoby odnikud se objevil další plasmový paprsek, zasáhl Johna do hrudi a způsobil, že se varovný signál štítu hlasitě rozezněl. Skryl se za blízký sloup, právě včas, aby spatřil další plasmu proletět místem, které právě opustil. Zkoumal místnost pohledem a hledal útočníka.

Nic.

Jeho senzory pohybu ukazovaly bledé šmouhy, jejich zdroj však nedokázal lokalizovat.

Přimhouřil oči a všiml si mírného zachvění vzduchu přímo před sebou. Vypálil doprostřed plnou dávku a byl odměněn hlasitým zavytím. Přímo ze vzduchu jako by se zhmotnil jeden Elitář, máchl rukou po padajících vnitřnostech a podařilo se mu je zachytit, ještě než zemřel.

John přešel k ovládání přístupu a s Cortaninou pomocí deaktivoval silová pole. Kapitán Keyes vyšel ze své cely, zastavil se, aby ze země sebral jehlovku, a pohlédl Johnovi do očí. „Přijít sem bylo neuvážené,“ řekl drsným hlasem. Sparťan už se chystal vysvětlovat, že měl své rozkazy, když Keyesova tvář získala přívětivější výraz a kapitán Podzimu se usmál. „Díky.“

Sparťan přikývl: „Není za co, pane.“

„Najdete cestu ven?“ zeptal se Keyes pochybovačně. „Chodby téhle lodě jsou jako bludiště!“

„Nemělo by to být zase tak těžké,“ odpověděl John. „Stačí jít podle mrtvol.“

Poručík „Sušenka“ Peterson přistál s Echo 136 celý kilometr od Pilíře podzimu, vyhlédl ven deštěm pokropeným čelním sklem a spatřil, jak Echo 206 dosedl jen asi patnáct metrů od něj. Byl to velmi poklidný let, částečně díky počasí a částečně díky skutečnosti, že útok na Pravdu a smíření zřejmě odlákal jednotky Smečky.

Peterson cítil, jak se loď zachvěla, když rampa dopadla na zem, počkal, až velitel družstva zavolal: „Čistý!“ a zažehl Pelicanovy trysky. Loď byla na zemi extrémně zranitelná – a on už se nemohl dočkat, až se vrátí do relativního bezpečí základny Alfa. Pak se, za předpokladu, že Skokani odvedou svou práci, s posádkou vrátí, aby některé přeživší a jejich kořist převezli zpátky.

Zpátky na základně Alfa McKayová sledovala, jak se Echo 136 zahoupal, když se do Pelicana opřel boční vítr, a pak viděla loď nabrat rychlost a stoupat. Echo 206 odstartoval o pár okamžiků později a během pár vteřin obě lodě zmizely.

Její lidé věděli, co dělají, takže než aby se namáhala, rozhodla se McKayová čekat a dívat se, jak se velitelé čet o všechno postarají. Důstojnice ucítila obvyklý záchvěv strachu, pochybností o sobě samé týkajících se schopnosti splnit misi, ale uklidnila se slovy, která jí kdysi řekl jeden instruktor.

„Rozhlídni se,“ radil jí instruktor. „Zeptej se sama sebe, jestli je poblíž někdo, kdo je na tu práci lépe kvalifikovaný.

Ne v celé galaxii, ale přímo tam a v tu chvíli. Jestli si odpovíš ,ano’, požádej ho, aby převzal velení a udělej všechno, co budeš moct, abys mu pomohla. Ale jestli bude odpověď znít ,ne’, což bude v devadesáti devíti procentech případů, pusť se do toho. Víc nikdo z nás udělat nemůže.“

Byla to dobrá rada. Takové obvykle měly moc něco změnit, a přestože nedokázala zcela zapudit všechny obavy, rozhodně je alespoň dokázala zmenšit.

Rotmistr Lister a poručík Orosová jako by se zhmotnili z temnoty. Orosová měla malou šibalskou tvář, která dobře maskovala její vnitřní tvrdost. Kdyby se McKayové cokoli stalo, Orosová by převzala velení, a kdyby to koupila ona, byl na řadě Lister. Praporu chyběli důstojníci už před tím, než se to všechno podělalo, a protože poručík Dalu převzal roli zásobovacího důstojníka, chyběl McKayové do plného stavu jeden velitel čety. Proto díru zaplácla Listerem.

„Čety jedna a dva připraveny vyrazit,“ hlásila Orosová nadšeně. „Pusťte nás na ně!“

„Vy chcete hlavně vyrabovat lodní špižírnu,“ řekla McKayová a narážela na dobře známou závislost velitele čety na čokoládě.

„Ne, madam,“ odpověděla Orosová nevinně. „Poručík žije jen proto, aby sloužil potřebám lidstva, mariňákům a veliteli roty.“

Dokonce i Lister, obvykle přecházející žerty s kamennou tváří, propukl v smích a McKayová rovněž cítila, jak se jí zlepšuje nálada. „Tak jo, poručíku Orosová, lidská rasa vám bude vděčná, když se vám podaří dostat na místo určení pár svých nejlepších lidí a dovést je až na loď. Já vám s rotmistrem Listerem a pochodující druhou četou budu krýt záda. Vyhovuje vám to?“

Oba velitelé čet přikývli a vytratili se do noci. McKayová se zadívala na poslední členy odcházející první čety, zařadila se do zástupu a dala myšlenkám volný průchod. Někde, asi kilometr před nimi, ležel rozpláclý na zemi Pilíř podzimu. V tuto chvíli patřila loď Smečce – ale McKayová byla rozhodnutá vzít si ji zpět.

* * *

Bylo načase z Pravdy a smíření vypadnout. Zatímco vojáci Smečky pobíhali sem a tam, osvobození mariňáci se ozbrojili mimozemskými zbraněmi a připojili se k záchrannému týmu. Keyes s Cortanou obrazně zasedli ke krátké válečné poradě. „Když nás sem Smečka zavírala, slyšel jsem, jak si o tomhle světě povídají,“ řekl Keyes, „o jeho ničivých schopnostech.“

„Okamžik, pane,“ přerušila ho Cortana, „vstupuji do bitevní sítě Smečky.“ Odmlčela se, zatímco její extrémně silné protokoly pro nežádoucí vniknutí řádily v systémech Smečky.

Informační systémy se zdály být jednou z oblastí, v níž se lidé dokázali Smečce vyrovnat.

O pár vteřin později dokončila třídění proudu nepřátelských dat. „Jestli ta data interpretuji správně, věří, že Halo je nějaký druh zbraně, která disponuje ohromnou, nepředstavitelnou silou.“

Keyes zamyšleně přikývl. „I vetřelci, kteří mě vyslýchali, pořád říkali, že kdo ovládá Halo, ovládá osud vesmíru.“

„Teď už to chápu,“ přerušila ho zamyšleně Cortana. „Zachytila jsem množství zpráv o průzkumném týmu Smečky, který hledal řídící místnost. Myslela jsem si, že hledali můstek lodi, kterou jsem poškodila při bitvě nad prstencem – ale oni musí hledat řídící místnost Halo.“

„To je špatná zpráva,“ prohlásil Keyes pochmurně, „jestli je Halo nějaká zbraň a Smečka se jí plně zmocní, použije ji proti nám. Kdo ví, jakou moc by jí mohla dát?

Náčelníku, Cortano, mám pro vás nový úkol. Musíme se probít do kontrolní místnosti Halo.“

„Neurazte se, pane,“ odpověděl John, „nebylo by lepší dokončit nejprve tuhle misi, než se pustíme do další?“

Keyes se na něj unaveně usmál. „Na tom něco je, Náčelníku. Mariňáci! Jdeme!“

„Měli bychom se vrátit do hangáru a zavolat o evakuaci,“ řekla Cortana, „tedy, pokud nechcete jít domů pěšky.“

„Ne, díky,“ řekl Keyes. „Jsem u námořnictva – my se rádi vozíme.“

Cesta z vězeňské části do hangáru byla drsná, ale už to nebylo tak strašné jako cesta sem. Netrvalo dlouho a uvědomili si, že se po cestě zpátky skutečně mohou řídit mrtvými těly. Bohužel, někteří mrtví měli na sobě zelené mariňácké uniformy, což Johnovi připomnělo, kolik lidí Smečka zabila od doby, kdy před dvaceti lety válka vypukla. Nějakým způsobem se musí postarat, aby za to vetřelci zaplatili.

Celá situace byla ještě riskantnější kvůli kapitánově stavu. Nestěžoval si, ale Sparťanovi bylo jasné, že Keyes je slabý a zmlácený po výsleších Smečky. Byla pro něj muka udržet s ostatními tempo.

John dal týmu signál, aby zastavili. Keyes – který jen těžce popadal dech – mu poděkoval kyselým úšklebkem, ale vypadalo to, že je za ten krátký oddech vděčný.

O dvě minuty později chtěl dát John skupině signál, aby vyrazili dál, když se před nimi objevila trojice Chrochtů. Od přepážky se odrazily jehly přímo do jeho zbroje.

Sklouzly po Johnově štítu a Sparťan spolu s ostatními opětovali palbu. Keyes jednoho Chrochta roztrhl na kusy salvou explozivních sklovitých jehel. Ostatní zlikvidovala kombinace plasmových pušek a Johnovy útočné pušky.

„Jdeme dál,“ navrhl Sparťan. Zaujal místo v čele a zahnul do další chodby, skrčený a připravený na další potíže. Nedostal se ani o dvacet metrů dál, když se před ním objevily další jednotky Smečky – dva Šakalové a Elitář.

Nepřátelé se přibližovali a čím déle vydrželi vzdorovat, tím byli neústupnější. Oba Šakaly zlikvidoval posledním tříštivým granátem a z Elitáře udělal cedník útočnou puškou. Keyes poslal mariňáky, aby na vetřelce pálili ze strany, a Elitář padl.

„Musíme jít, pane,“ varoval John Keyese. „Se vší úctou, jdeme moc pomalu.“

Keyes přikývl a všichni pohromadě běželi bez jakékoli snahy krýt se spletitými chodbami. Nakonec, po mnohých zatáčkách a křižovatkách, se dostali do hangáru. Sparťan si nejprve myslel, že je prázdný, ale pak si všiml čehosi, co vypadalo jako dvě pochodně vznášející se ve vzduchu.

Poučen ze setkání s neviditelným Elitářem, na něhož narazil v cele, nechtěl John riskovat. Vytáhl pistoli, připojil zaměřovač a pečlivě zamířil. Několikrát stiskl spoušť a vyprázdnil do prostoru napravo od energetického meče polovinu zásobníku. Náhle se na tom místě zhmotnil válečník Smečky a vzápětí se zhroutil na zem.

Nějaký mariňák zařval: „Bacha!“ a „Kryjte kapitána!“ když druhý meč rozsekl vzduch na dva geometrické útvary a jakoby sám od sebe vyrazil vpřed. Sparťan na druhého vetřelce vypálil tři rychlé rány, zasáhl generátor kamufláže a objevil se Elitář. Ze všech stran se ozvala střelba a voják padl k zemi.

Ozvalo se zapraskání, jak Cortana aktivovala komunikační zařízení. „Cortana volá Echo 419… Máme kapitána a potřebujeme okamžitě vyzvednout.“ 

Odpověď přišla téměř okamžitě, „Zamítá se, Cortano! Mám za zadkem hejno Banshee…a vypadá to, že se jich hned tak nezbavím. Měli byste si najít vlastní dopravu.“ 

„Rozumím, Sbíječko. Cortana končí.“ Ve vysílačce cvaklo, jak Cortana přepnula zvuk do externích reproduktorů obleku.

„Letecká podpora je odříznuta, kapitáne. Budeme se muset udržet, než se sem Sbíječka dostane.“

Jeden z mariňáků to slyšel a už tak dost traumatizovaný časem, který strávil v prostorách patřících Smečce, začínal ztrácet nervy. „Jsme v pasti! Chcípnem tady!“

„Přestaňte fňukat, vojáku,“ zahřměl Keyes. „Cortano, když nás s Náčelníkem dostanete k nějaké výsadkové lodi Smečky, odvezu nás odtud.“

„Ano, kapitáne,“ odpověděla AI. „Jedna loď je přímo pod námi.“

Na Johnově displeji se objevil navigační indikátor. Sparťan podle šipky prošel dveřmi, pak několika chodbami a objevil se v hangáru pro výsadkové lodě.

Bohužel byl hangár velmi dobře hlídán a vypukla další přestřelka. Situace byla čím dál horší. John zacvakl do MA5B poslední zásobník a pálil v krátkých odměřených dávkách. Chrochti a Šakali se rozptýlili a opětovali střelbu.

Počítadlo munice rapidně klesalo. Dvojice Chrochtů padla pod Sparťanovou palbou. Během několika vteřin svítilo na počítadle 00.

Odhodil pušku, vytáhl pistoli a dál pálil na vetřelce, kteří se mezitím začali seskupovat na vzdálenější straně hangáru. „Jestli jdeme,“ zavolal, „tak jedině teď.“

Výsadková loď měla tvar obrovského U. Visela v antigravitačním poli a mírně se houpala, jak se kolem ní hnal průvan zvenku. Když doběhli až k ní, řekl Keyes: „Všichni nasedat! Na palubu!“ a provedl mariňáky otevřeným vchodem.

Sparťan počkal, dokud se nenalodili všichni ostatní – stihli to právě včas. V pistoli měl poslední náboj.

Cortana řekla: „Dejte mi minutku, abych se mohla napojit na rozhraní ovládání lodi.“

Keyes zavrtěl hlavou. „Není třeba. Zvládnu toho ptáka sám.“

„Kapitáne!“ vykřikl jeden z mariňáků. „Lovci!“

John vyhlédl nejbližším okýnkem ven a spatřil, že má vojín pravdu. Na nakládací plošinu dorazila další dvojice obrovitých vetřelců a razila si cestu k lodi. Jejich hřbetní ostny trčely výstražně vzhůru a radiační zbraně už zvedaly hlavně. Chystali se vystřelit.

„Držte se!“ řekl Keyes a vypnul gravitační zámky lodi, přeletěl s lodí nad okraj plošiny a posunul jeden ze dvou kniplů vpřed. Dvojitý trup vletěl obkročmo do sloupu, jakoby mimochodem srazil oba Lovce a znovu couvl.

I jen zdánlivě mírná rána od lodi vážící mnoho tun se nakonec ukázala jako velmi závažná věc. Trup výsadkové lodi promáčkl zbroj na hrudích obou Lovců dovnitř, takže jim prošla hrudním košem a oba na místě zabila. Jedno tělo se nějakým způsobem přichytilo k trupu. Odpadlo, až když výsadková loď vylétla z útrob Pravdy a smíření. 

Sparťan se opřel o kovovou stěnu. Prostor plavidla Smečky určený pro přepravované vojáky byl stísněný, nepohodlný a jen matně osvětlený – ale proti bloudění útrobami jejich křižníku to byla nádhera.

Musel se zapřít, když Keyes s mimozemským plavidlem ostře zahnul a zrychloval do okolní temnoty. John uvolnil ramena a zavřel oči. Kapitán byl zachráněn a Smečka dostala zprávu: Lidé jsou odhodlaní být něčím víc než jen malou nepříjemností – rozhodli se být hodně velkou osinou v zadku.

Zrovna začalo svítat, když Zuka ‘Zamamee s Yayapem prošli nově posíleným perimetrem kolem antigravitačního výtahu a museli počkat, než skupina tvrdě pracujících Chrochtů vytáhla z krví potřísněné plošiny náklad mrtvých. Teprve pak mohli vyjít na její lepivý povrch a nechat se vytáhnout do lodi.

Přestože velící důstojník Pravdy a smíření věřil, že všichni přeživší lidé jeho loď opustili, nemohl si tím být v žádném případě jistý, pokud by neprohledal jednu kajutu po druhé. Senzory na palubě nic nehlásily, ale tenhle útok nade vší pochybnost demonstroval, že lidé se naučili detekční zařízení Smečky obejít.

Oba návštěvníci cítili ve vzduchu napětí, když kolem sebe viděli zachmuřené Elitáře, Šakaly i Chrochty, jak palubu po palubě prohledávají celou loď.

Zatímco dvojice procházela chodbami k výtahu, který je vyveze na velitelskou palubu, byl ‘Zamamee šokován rozsahem škod, které viděl všude kolem sebe. Ano, byly tu dlouhé části chodeb, které byly zcela nezasaženy, ale každou chvíli procházeli prostorem potřísněným tělními tekutinami, kolem kulkami provrtaných příček, plasmou ožehlých stěn a napůl seškvařených dveří, které vypovídaly o těžkých přestřelkách.

‘Zamamee užasle hleděl na antigravitační vozík naložený zmrzačenými Šakaly projíždějící kolem nich. Za vozíkem zůstávala krvavá stopa.

Nakonec se dostali k tomu správnému výtahu a vyšli na velitelskou palubu. Elitář čekal, že bude muset projít podobnou bezpečnostní procedurou, jako když naposledy předstoupil před Proroka a Radu mistra; určitě ho zase strčí do čekárny, kde bude trčet nesnesitelně dlouhou dobu.

Nic nemohlo být vzdálenější od pravdy. Jakmile prošel ‘Zamamee kontrolou, byl okamžitě i s Yayapem strčen do místnosti, kde při jeho poslední návštěvě zasedala Rada mistrů.

Po Prorokovi ani jiném přímém nadřízeném ‘Zamameeho tu nebylo ani památky – byl tu však Soha ‘Rolamee pohroužený do práce a několik nižších příslušníků Elity. Nebylo pochyb, že tu vládne napjatá atmosféra a řeší se krizová situace, neboť neustále přicházela nová hlášení, která byla okamžitě vyhodnocována a na jejichž základě byly vytvářeny další plány. ‘Rolamee si všiml ‘Zamameeho a zvedl ruku na pozdrav.

„Vítejte. Prosím, sedněte si.“

‘Zamamee poslechl. Ani jednoho Elitáře nenapadalo prokázat stejnou zdvořilost Yayapovi, který zůstal stát. Drobný Chrocht klidně přešlapoval z nohy na nohu.

„Takže,“ začal ‘Rolamee, „kolik jste toho slyšel o naší poslední… návštěvě!“ 

„Moc ne,“ musel ‘Zamamee připustit. „Lidem se podařilo dostat na palubu lodi antigravitačním výtahem. To je vlastně všechno, co vím.“

„Tohle všechno je zatím pravda,“ souhlasil ‘Rolamee. „Ale je toho ještě víc. Bezpečnostní systém lodi zaznamenal docela ostrou akci. Podívejte se na tohle.“ 

Elitář se dotkl tlačítka a ve vzduchu vedle něj se začaly pohybovat obrazy. ‘Zamamee zjistil, že se dívá na dva Chrochty a Šakala stojící na chodbě. Náhle, bez varování, vyšel zpoza rohu stejný člověk, s nímž už se setkal na Pilíři podzimu – ten velký v neobvyklé zbroji – všiml si vojáků a začal na ně pálit.

Chrochtové padli velmi rychle, ale Šakalovi se podařilo ho zasáhnout a ‘Zamamee viděl, jak se na člověkově zbroji rozstříkla plasma.

Místo aby však padl mrtev, jak tomu mělo být, střelil přízrak Šakala do hlavy, překročil jednoho z mrtvých Chrochtů a přešel ke kameře. ‘Rolamee stiskl jiné tlačítko a obraz zamrzl. ‘Zamamee cítil téměř neuvěřitelnou tíži na hrudi. Bude mít odvahu znovu se tomu člověku postavit? Nebyl si jistý – a to ho rovněž děsilo.

„Takže,“ řekl ‘Rolamee, „tady ho máte, člověka, před kterým jste nás varoval. Nebezpečné individuum, které je z velké části odpovědné za šest desítek obětí jen z tohoto lidského útoku, nemluvě o ztrátě cenného zajatce a šesti Stínů, které se nepříteli podařilo ukořistit.“

„A lidé?“ zeptal se ‘Zamamee. „Kolik se jich našim válečníkům podařilo zabít?“

„Ještě není dokončeno sčítání těl,“ odpověděl druhý Elitář, „ale předběžný odhad je třicet šest.“

‘Zamamee byl v šoku. Čísla měla být obráceně. Byla by obráceně nebýt toho vetřelce ve speciální zbroji.

„Jistě rád uslyšíte, že vaší původní žádosti bylo nyní vyhověno,“ pokračoval ‘Rolamee. „Máme předběžná hlášení od jiných útočných skupin, že při posledním velkém útoku byla většina těchto neobvyklých lidí zabita. Máme za to, že tenhle je poslední svého druhu. Máte k dispozici všechny prostředky, které budete potřebovat. Najděte toho člověka a zabijte ho. Nějaké otázky?“

„Ne, Výsosti,“ řekl ‘Zamamee a postavil se, připraven k odchodu. „Vůbec žádné.“

ODDÍL III

TICHÝ KARTOGRAF

KAPITOLA PĚT

V +28:15:25 (dle záznamu poručíka McKayové) / na planině kolem Pilíře podzimu

Pršet přestalo těsně před svítáním – nikoli postupně, ale najednou, jako by někdo stiskl vypínač. Mraky se roztrhaly, objevily se první sluneční paprsky a temnota se vzdala světlu.

Pomalu, jako by měla ozářit něco cenného, klouzala zlatá záře přes planinu, aby nakonec osvětlila Pilíř podzimu, který zde ležel jako pohozené žezlo, příď visící nad okrajem příkrého srázu.

Byl obrovský, tak obrovský, že Smečka přidělila dvě Banshee, aby ho kryly shora, a četu šesti Duchů, kteří hlídkovali těsně u trupu padlého křižníku. Ovšem podle apatie, s jakou nepřátelští vojáci plnili své povinnosti, mohla McKayová klidně říct, že vůbec neměli tušení o nebezpečí, které se k nim přiblížilo během několika hodin deštěm naplněné temnoty.

Ještě na Zemi, než byl vynalezen Shaw-Fujikawův nadsvětelný pohon a před následujícími pokusy kolonizovat jiné hvězdné systémy, plánovali lidští vojáci útok velmi často právě na svítání, kdy už bylo dost světla a nepřátelské hlídky byly unavené a ospalé. Sofistikovanější armády, aby se dokázaly bránit, zavedly taktiku brzké ranní pohotovosti, při níž museli všichni vojáci na barikády pro případ, že by si nepřítel zrovna tohle ráno vybral pro útok.

McKayová přemýšlela, jestli nemá Smečka podobnou tradici. Nebo naopak klimbají s úlevou, že dlouhá noc konečně skončila a první sluneční paprsky rozehnaly všechny obavy? To se brzy ukáže.

Stejně jako všech šedesát dva členů její roty byla i Skokanka ukryta za hranicí prostoru zhruba ve tvaru písmene U, v němž Smečka aktivně hlídkovala. A když nyní byl den jen několik minut vzdálený, nadešel čas jednat nebo se stáhnout.

McKayová se naposledy rozhlédla. Bolela ji ruka a měla plný močový měchýř, ale všechno ostatní bylo v naprostém pořádku. Stiskla vysílačku a vydala rozkaz, na který obě čety čekaly. „Rudá jedna Modré jedna a Zelenému jedna… Pokračujte k cíli. Přepínám.“

Odpověď přišla tak rychle, že McKayová nestihla zaznamenat, jakým způsobem vlastně velitelé čet její rozkaz přijali. Klíčem bylo zneškodnit Banshee a Ghosty tak rychle a definitivně, aby mohli Skokani překonat dlouhý pás otevřeného prostranství a dostat se k Podzimu pokud možno bez boje. Proto na každou Banshee mířily tři účinné raketomety M19 – a tři mariňáci byli přiděleni ke každému z půl tuctu Duchů.

Dvě ze čtyř raket odpálených na lodě Smečky minuly cíl, ale obě Banshee dostaly zásah a okamžitě explodovaly. Na pozice Smečky padaly trosky.

Piloti Duchů na obou stranách lodi se stále dívali vzhůru a snažili se přijít na to, co se stalo, když na ně zahájily palbu více než dva tucty útočných zbraní.

Čtyři rychlá útočná vznášedla byla zničena během prvních několika sekund bitvy. Páté, pilotované smrtelně raněným Elitářem, udělalo několik velkých soustředných kruhů, než vrazilo do trupu křižníku a ukončilo pilotovo trápení. Elitář za řízením šestého, posledního Ducha zpanikařil, rychle zamířil pryč od místa zkázy a zmizel za okrajem srázu.

McKayová neslyšela, jestli vetřelec cestou dolů řval, hlavně proto, že všude kolem ní se neustále ozývalo pravidelné prásk, prásk, prásk několika ostřelovacích pušek S2. Stiskla vysílačku na velící frekvenci a rozkázala velitelům čet, aby zahájili postup vpřed.

Útočné jednotky sprintem překonaly otevřené prostranství a zamířily ke vzduchotěsným dveřím, které byly nejblíže k zádi.

Jednotky Smečky umístěné uvnitř lodi všechen rámus slyšely a vyřítily se ven, kde na ně čekal pohled na kouřící trosky jejich techniky a nadšená, třebaže poněkud malá útočící armáda.

Většina vetřelců zůstala jednoduše stát a čekala, až jim někdo řekne, co mají dělat, když je jednoho po druhém začaly kosit průrazné střely ostřelovačů ráže 14,5mm vybavené stabilizačními křidélky. Útok byl zničující. McKayová viděla, jak Elitáři, Šakalové i Chrochti rozhazují rukama a padají k zemi, to jak si nepřetržitá palba vybírala svou daň.

Pak, když se vetřelci začali stahovat do relativního bezpečí nitra lodi, McKayová vyskočila na nohy, vědoma si toho, že jeden z jejích kolegů na druhé straně trupu udělá totéž, a mávnutím poslala ostřelovače vpřed. „Útočné zbraně! Poslední u dveří je bude hlídat!“

Všichni ZJEVi věděli, že uvnitř lodi je spousta věcí, kterých by se mohli zmocnit, a už se nemohli dočkat, až to udělají. Možnost, že by taky mohli zůstat hlídat dveře, místo aby rabovali útroby Podzimu, byla více než dostatečnou motivací, aby všichni běželi, co jim nohy stačily.

Cílem akce bylo dostat poslední členy roty přes prostor, který se mohl stát popravčím dvorem Smečky, co možná nejrychleji. McKayová už si pomyslela, že se jí to povedlo, když se jí nad hlavou mihl stín a někdo zařval: „Kontakt! Nepřítel!“

Důstojnice se ohlédla přes rameno a spatřila výsadkovou loď Smečky. Nemotorně vypadající plavidlo se blížilo od východu a chystalo se vysadit na bojiště další jednotky. Jeho plasmové kanóny zahájily palbu a vyšily do hlíny řadu černých skvrn ohraničujících budoucí místo přistání.

Jeden ostřelovač od pasu dolů zmizel, ještě však měl dost vzduchu, aby dokázal zařvat. Jeho pohyb vpřed se zastavil a trup dopadl na hromadu vlastních vnitřností.

McKayová se prudce zastavila a vykřikla: „Snipeři! Čelem vzad a pal!“ a doufala, že tenhle krátký rozkaz, který se spíš hodil na přehlídku, bude stačit, aby vojáci pochopili, co má na mysli.

Každá loď Smečky měla po stranách otvory do malých kójí, kterými se naloďovali vojáci a kterými zase vyskakovali ven, když loď dorazila na místo určení. Kdyby byl pilot zkušenější, obrátil by loď čelem k nepříteli a střílel by z děl, zatímco by vojáci provedli výsadek – tento ovšem nebyl, nebo jednoduše udělal tu chybu, že natočil loď pravým bokem k lidem a otevřel dveře.

Více než polovina ostřelovačů už měla zase v rukou „S dvojky“ a v okamžiku, kdy se dveře otevřely, přitiskli pažby k rameni. Zahájili palbu ještě dřív, než stačili vojáci Smečky seskočit na zem. Jedna z kulek zasáhla plasmový granát a způsobila, že vybuchl. Exploze musela poškodit řízení, protože se loď naklonila na levobok, pak dopředu a nakonec se zaryla nosem do hlíny. Z plošiny se zvedly dvě vlny půdy, jak loď klouzala dál, než narazila do balvanu a vybuchla v plamenech.

Následovaly sekundární exploze a obě části trupu se odlomily. Zvuk výbuchu se odrazil od trupu Podzimu a valil se přes okolní pláň.

Mariňáci chvíli čekali, jestli se ven nepokusí vyplazit, vyjít, nebo dokonce vyběhnout nějací vetřelci, ale neobjevil se ani jeden.

McKayová uslyšela přidušené duc, duc, duc palby automatických zbraní vycházející z lodě za ní, pochopila, že úkol je splněn, a zamávala na půltucet mariňáků. „Na co čekáte? Jdeme!“

Skokani se na sebe podívali, zazubili se a vyrazili za McKayovou do lodě. Poručík možná vypadala jako maniak, ale věděla, co dělá, a to bylo pro všechny dost dobré.

Půda byla ještě nasáklá deštěm, takže když sluneční paprsky dorazily na vrchol pahorku, začala se tvořit hustá mlha, jako by někdo vypustil z pout regiment duchů.

Keyes, vyčerpaný z doby, kterou strávil v zajetí, nemluvě o těsném úniku z Pravdy a smíření, se doslova zhroutil na lůžko, které pro něj Skokani připravili, a tři hodiny spal.

Nyní probuzen děsivým snem i jakýmisi vnitřními hodinami, které měl stále nastavené podle lodního času, důstojník námořnictva vstal a vydal se na procházku.

Pohled z opevněné základny byl přinejmenším působivý. Shlížel na rozlehlou pláň zakončenou na obzoru mírně zvlněnými kopci. Nad těmi se vznášely chuchvalce slonovinově bílých mraků. Ten výhled byl tak nádherný, že bylo těžké uvěřit, že by Halo měla být nějaká zbraň.

Uslyšel skřípění štěrku pod něčími chodidly a otočil se, aby spatřil Silvu přicházejícího od schodiště, které vedlo na pozorovací plošinu. „Dobré ráno, pane,“ řekl mariňák. „Slyšel jsem, že už jste vzhůru. Můžu se přidat?“

„Jistě,“ řekl Keyes a ukázal na místo u po pás vysoké zdi. „Račte. Trochu jsem si prohlédl přistávací plochy, palebná hnízda, kam jste dali Stíny, a taky ty provizorní dílny. Dobrá práce, majore. Musím vám a vašim Skokanům poblahopřát. Díky vám máme kde spát, kam se schovat a kde plánovat.“

„Něco za nás udělala Smečka,“ odpověděl Silva skromně, „ale souhlasím, pane, že mí lidé udělali pořádný kus práce. A když o tom mluvím, asi byste měl vědět, že poručík McKayová a dvě čety ZJEVŮ se právě probojovávají k Podzimu. Jestli přivezou zásoby, které potřebujeme, bude základna Alfa schopna udržet se hezkých pár dní.“

„A jestli do té doby Smečka zaútočí?“

„Tak to jsme pěkně v pytli. Dochází nám munice, jídlo i palivo do Pelicanů.“

Keyes přikývl. „No tak to abychom doufali, že to McKayová stihne. Mezitím bychom měli probrat pár věcí.“

Silvovi byl nenucený způsob, s jakým Keyes znovu naprosto automaticky převzal velení, trochu protivný, třebaže věděl, že to byla důstojníkova povinnost. O služebním postupu tady nebylo pochyb, a když byl nyní Keyes volný, měl velení. Mariňák s tím nemohl nic dělat, maximálně se tvářit, že ho to zajímá – a doufat, že jeho nadřízený přijde alespoň s nějakými dobrými nápady.

„Ano, pane. O co jde?“

Keyes mluvil a Silva poslouchal. Kapitán mu shrnul vše, co se dozvěděl v zajetí. „Podstata celé záležitosti tkví v tom, že zatímco rasy tvořící Smečku zdánlivě disponují technologiemi na vysoké úrovni, většinu z nich ukradly od bytostí, kterým samy říkají ,Předchůdci‘, od starobylé rasy, která zanechala ruiny na mnoha planetách a zřejmě byla odpovědná i za vytvoření Halo.

Ve finále by mohl fakt, že se spíš přizpůsobují, než že by byli nějak inovativní, hrát proti nim. Ale v tuto chvíli, než budeme schopni téhle slabiny využít, musíme nejdřív najít způsob, jak tu přežít. Jestli je Halo zbraň a jestli má potenciál zničit celé lidstvo, čemuž evidentně věří, musíme najít způsob, jak ho zničit – nebo třeba obrátit proti Smečce.“

„Proto jsem Cortaně a Náčelníkovi rozkázal najít takzvanou řídící místnost, o které vetřelci mluvili, a zjistit, jestli by nějak nešlo překazit Smečce plány.“

Silva se opřel předloktími o zeď, která tvořila nízkou hradbu, a rozhlédl se po pláni. Kdyby člověk věděl, kde hledat a měl dobré oko, viděl by zem sežehlou plasmou v místě, kde zaútočili Duchové, kde je Skokani odrazili a kde leželo pohřbených několik mariňáků.

„Chápu, jak to myslíte, pane. Mohu mluvit otevřeně?“

Keyes se na Silvu podíval a pak se obrátil zpět k planině. „Samozřejmě. Jste tu druhý nejvyšší důstojník a očividně se vyznáte v pozemním boji daleko lépe než já. Jestli máte nějaké nápady, návrhy nebo obavy, chci je slyšet.“

Silva uctivě přikývl. „Děkuji, pane. Chci se zeptat na toho Sparťana. K Náčelníkovým záznamům můžu mít tak akorát úctu, stejně jako všichni ostatní. Ale myslíte, že je pro tu vaši misi ten pravý? Myslím tím, jestli je vůbec správné vybrat pro takovou operaci jen jednoho člověka.

Vím, že má Náčelník vylepšené tělo,“ pokračoval Silva, „a to nemluvím o výhodě, kterou má díky té své zbroji, ale rozhlídněte se kolem sebe. Tahle základna, vybudovaná obrana, všechno tohle je výsledek práce normálních lidských bytostí.

Program Sparťan selhal, kapitáne – to, že je Náčelník poslední, je nejlepší důkaz. Co kdybychom tedy svěřili tuhle misi do rukou nějakých poctivých mariňáků a nechali je zasloužit si svoje prachy?

A děkuji, že jste mě vyslechl.“

Keyes už byl u námořnictva dlouho. Věděl, že Silva je ambiciózní, nejen sám za sebe, ale taky za celý ZJEV. Věděl taky, že Silva je statečný, že to myslí dobře a že v tomto případě se prostě totálně mýlí. Ale jak mu to měl říct? Jestli se má vůbec někdo z toho tady dostat živý, bude potřebovat Silvovu nadšenou podporu.

Kapitán zvážil Silvova slova a přikývl: „V mnoha věcech máte pravdu. To, co jste na tom pahorku se svými ,poctivými’ mariňáky dokázal, je hotový zázrak.

Ale s vašimi závěry ohledně Náčelníka nebo programu Sparťan nemůžu souhlasit. Za prvé, je důležité pochopit, že důvod, proč je Náčelník tak efektivní, není, co je zač, ale kdo je zač. Jeho záznam není jen výsledek technologie – není to výsledek toho, co s ním udělali. On má takový záznam přes to všechno, co s ním udělali, a navzdory vší bolesti, kterou musel strpět.

Pravda je taková, že z Náčelníka by vyrostl pozoruhodný člověk nezávisle na tom, jestli by s ním vláda něco dělala, nebo ne. A jestli si myslím, že by se měly děti unášet od rodin? Vychovávat v armádě? Lékařsky upravovat? Ne, nemyslím. Ne za normálních okolností.“

Povzdechl si a založil ruce na prsou. „Majore, jeden z mých prvních úkolů byl doprovázet vedoucí projektu Sparťan během výběrové fáze kandidátů pro druhou sérii. V tu dobu jsem o celém rozsahu operace neměl ani tušení – a kdybych měl, zřejmě bych rezignoval.

Tohle ale nejsou normální okolnosti. Mluvíme tady o reálné možnosti naprostého vyhlazení, majore. Kolik lidí jsme ztratili ve Vnějších koloniích? Kolik jich Smečka zabila na Jerichu VII? Na Cíli? Kolik lidí bude zaskleno, jestli najdou Zemi?“

Tohle byla řečnická otázka. Mariňák zavrtěl hlavou. „Nevím, pane, ale tohle vím přesně. Před více než pětadvaceti lety, když jsem byl ještě poručík, si lidé, kteří vyrobili Náčelníka, mysleli, že by mohlo být fajn vyzkoušet si tuhle novou zbraň na skutečném cíli. Navodili situaci, při níž měli čtyři mí muži náhodou narazit na vašeho přítele, naštvat se kvůli něčemu, co udělal, a pokusit se dát mu lekci.

A co se asi stalo. Plán dokonale vyšel. Tenhle plán spolkl moje lidi a ten magor jim nejenom nakopal zadek, ale dva zabil – umlátil je k smrti v zatracené tělocvičně na lodi. Nevím, jak byste nazval tohle, pane, ale já tomu říkám vražda. A myslíte, že z toho někdo vyvodil nějaké závěry? Ani náhodou, sakra. Pěkně tu svoji hračku poplácali po ramenou a poslali ji do sprch. A to bylo do prdele všechno.“

Keyes vypadal sklíčeně. „Přes všechno, za co to stálo, je mi vašich mužů nesmírně líto, majore, ale taková je pravda: Možná to není pěkné, do prdele, možná to není ani správné, ale jestli bych mohl někde sehnat milión takových Náčelníků, bral bych je všechny do jednoho. A co se týče téhle konkrétní mise, ano, jsem přesvědčený, že by ji vaši lidé zvládli, a kdybychom nic jiného neměli, neváhal bych je tam poslat. Ale Náčelník má mnoho specifických výhod, hlavně třeba Cortanu, a tím, že celou akci zvládne sám, my můžeme využít Skokany na jiné věci. Bůh ví, že tu bude spousta práce. Mé rozhodnutí platí.“

Silva odměřeně přikývl. „Pane, ano, pane. Moji lidé udělají všechno, co budou moct, aby Náčelníkovi s Cortanou pomohli.“

„Ano,“ řekl Keyes a zvedl hlavu k pomalu se otáčejícímu prstenci. „Tím jsem si jistý.“

Obyčejně tmavá místnost byla osvětlena umělým světlem. Zuka ‘Zamamee prostudoval celý útok na Pravdu a smíření, všiml si způsobu, jakým se lidská AI dostala do sítě Smečky, a analyzoval povahu elektronického vniknutí, aby zjistil, o kterou osobu jim šlo nejvíce.

Pak, na základě analýzy, sestrojil projekci dalšího kroku lidí. Ne všech lidí, protože to bylo mimo jeho misi, ale toho člověka, o něhož se skutečně zajímal. Toho jedince, který se zdál být součástí specializované elitní skupiny a který bude téměř jistě poslán prověřit vše, co se lidé dozvěděli.

V místnosti, která vedla přímo do centra pro kontrolu bezpečnosti, tedy nastražil ‘Zamamee past. Ten ozbrojený člověk přijde, tím si byl jistý, a jakmile se ocitne uvnitř, smyčka se stáhne a bude konec. Tahle představa ‘Zamameeho rozjařila a on si začal při práci broukat válečnou píseň.

Objevil se záblesk následovaný hlasitým bouchnutím, jak tříštivý granát explodoval. Šakal zařval, zaštěkala útočná puška a mariňák zavolal: „Kdybys chtěl eště, tak dej vědět!“

„Dobrá práce!“ prohlásila McKayová. „To byl poslední. Zavřete vchod, zamkněte ho a postavte sem palebný tým, aby se neprořezali ven. Smečka je zavřená na horních palubách. Všechno, co potřebujeme my, je tady dole.“

Bitva zuřila už několik hodin a McKayová se svými mariňáky zatlačila zbývající nepřátelské vojáky z klíčových částí Podzimu do sekcí lodi, které pro splnění mise nebyly potřeba.

Když Skokani uzavřeli poslední žebřík mezi palubami, který zbýval, měli, po čem tolik toužili: volný a neomezený přístup k hlavnímu skladišti, lodím, nákladovému prostoru a garážím.

Ve skutečnosti ještě během toho, co druhá četa před sebou tlačila vetřelce z nižších palub, první četa pod velením poručíka Orosové už začala plnit důležitý úkol v podobě přemisťování vlečňáků ke skupině Warthogů zaparkovaných v útrobách Podzimu a jejich naplňování jídlem, municí a dalšími věcmi z dlouhého seznamu, který si McKayová přinesla. Když pak byly všechny Warthogy i s vlečkami připraveny, mariňáci s nimi sjeli po provizorních rampách dolů na pláň.

Jakmile byly venku, rozmístěny v podobě vozové hradby, představovala spojená síla protiletadlových kulometů M41, kterými byly Warthogy vybaveny, velmi účinnou obranu proti případnému útoku výsadkových lodí, Banshee a Duchů. Nevydržela by navěky, ale splnila by ten nejdůležitější úkol: Získala by pro ně čas.

K již tak dost působivé palebné síle přibyly ještě čtyři bojové tanky Scorpion M808B, zkráceně bétéčka, které s rachotem sjely po rampách a s gejzíry hlíny tryskajícími od pásů se sunuly na pozice uvnitř vozové hradby z Warthogů.

Keramicko-titanový pancíř bétéček jim poskytoval vynikající ochranu proti palbě z menších zbraní – třebaže vozidla byla zranitelná, pokud by se vetřelcům podařilo dostat blízko. Proto provedli opatření. Na hlavě každého Scorpiona jeli čtyři mariňáci.

McKayová nyní mohla opustit sestřelený křižník a dohlížet na dokončování nakládání. Velení nad mariňáky hlídajícími uvězněné vetřelce předala Listerovi.

Když vyšla z lodi ven, zahlédla dva plně naložené Pelicany vzdalovat se zhruba směrem k pahorku. Každý měl navíc pod břichem připevněného Warthoga. Přímo před ní pak stálo na pláni seřazených dvacet šest Warthogů s vlečkami připravených vyrazit. Navíc z lodi stále ještě vyjížděly další.

Jejich jediný problém byl nedostatek lidí. Kvůli pracím jich zbývalo jen padesát pět bojeschopných, což znamenalo, že takto okleštěná pěchotní rota by v případě nutnosti musela řídit třicet čtyři vozidel, a ještě bojovat. I McKayová a její dva zástupci budou muset na zpáteční cestě zaujmout pozice řidičů nebo střelců.

Orosová viděla, jak velitelka roty vyšla z trupu Podzimu. Velitelka čety byla zrovna uvnitř jednoho z nakládacích exoskeletů, které našli na lodi. Překročila v hlíně vyjeté koleje k místu, kde McKayová čekala s rukama v bok, a servomotory jen bzučely v souladu s jejími pohyby. Na tváři měla mour a zbroj sežehlou v místě, kde ji zasáhla plasma. „Oranžová vám sluší.“

Orosová se ušklíbla. „Díky, šéfko. Viděla jste ty Pelicany?“

„To jsem teda viděla. Vypadali trochu přetížení.“

„To jo, piloti už si chtěli kvůli té váze stěžovat, ale uplatila jsem je čokoládovýma tyčinkama. Budou zpátky asi za čtyřicet pět minut. Až se vrátí, dostanem do nákladových prostorů nádrže na palivo, natankujem je přímo z lodi a doplníme palivo i v Pelicanech. Pak jenom pro jistotu, abychom dostali zaplaceno, pověsíme každému pod trup ještě 50mm autokanón MLA a pošlem je pryč.“

McKayová zvedla obě obočí. „Autokanóny? A ty jste sebrali kde?“

„Byly součástí výzbroje Podzimu“ odpověděla nadšeně důstojnice. „Říkala jsem si, že by mohla být sranda občas z vrcholku pahorku zaměřit nějakou loď Smečky.“

Odmlčela se a dodala: „To jsou ty dobré zprávy.“

„A ty špatné?“

„Spousta vybavení nepřežila náraz. Žádné rakety pro Pelicany a 70mm do kulometů taky skoro nejsou. Vzdušnou podporu budem mít tak akorát na svezení.“

„Sakra,“ zachmuřila se McKayová. Bez dobře vyzbrojené letecké podpory bude daleko těžší základnu Alfa bránit.

„To souhlasím,“ přikývla Orosová. „Jo, a dala jsem pilotům rozkaz vzít po cestě zpátky dalších patnáct lidí. Kněze, doktory, kohokoli, kdo může řídit nebo střílet z M41. Tak budu moct postavit do řady ještě pár dalších Warthogů a nechat na každém tanku aspoň dva lidi.“

McKayová znovu zvedla obočí. „Vy jste jim ,dala rozkaz’ přivézt další lidi?“

„No, oni si tak nějak myslí, že jste si o ně řekla vy.“

McKayová zavrtěla hlavou. „Vy jste úžasná.“

„Ano, madam,“ odpověděla Orosová nestydatě. „Semper Fi⁶ .“

Pelicani přelétli přes třpytící se moře i jemně se lámající vlny na pobřeží a letěli podél pláže. Sbíječka viděla přímo před sebou jakousi budovu, za ní mys, a hlavně spoustu jednotek Smečky pobíhajících sem a tam jako výsledek náhlého a neočekávaného příletu dvou výsadkových lodí UNSC. Rawleyová bojovala s nutkáním stisknout spoušť 70mm kulometu. Poslední munici však vystřílela během posledního přeletu – dívala se, jak gejzíry písku na pláži dohánějí jednoho Elitáře, a byla odměněna pohledem na vetřelce explodujícího ve spršce vlastní krve. Teď to nevypadalo, že by si podobný zážitek brzy zopakovala.

Aktivovala hlavní komunikační kanál. „Na přistávací zóně je horko, opakuji, horko“ zdůraznila ještě jednou. „Sedáme za pět vteřin.“

John už stál vedle otevřeného poklopu a čekal na signál od Sbíječky. „Sedíme! Do nich, mariňáci!“

Byl jeden z prvních, kteří seskočili z rampy, a jeho boty zanechaly v písku hluboké otisky.

Zastavil se, aby se rozhlédl, pak začal obloukem postupovat k místu, kde čekali vetřelci. Okamžitě, jakmile do písku seskočil poslední člen skupiny, zvedli se Pelicani zase do vzduchu a v kruzích nabírali výšku.

Z vrcholku nedaleké vyvýšeniny dolů pršela plasma, zatímco mariňáci postupovali do pískem pokrytého svahu a opatrně stříleli napřeskáčku, aby se nestalo, že bude muset celá skupina dobíjet najednou. Sparťan všechny předběhl, pálil s ostatními a poslal k zemi jednoho Elitáře. Vojáci Smečky protentokrát čelili přesile a lidští útočníci je bez váhání kosili. Celý boj trval jen deset minut.

Bylo načase se pohnout dál. Cíle mise obdržel, zatímco zkoumal místo přistání: najít a zabezpečit zařízení držené Smečkou – zřejmě nějakou místnost s mapami, které se nepřítel zmocnil dřív.

Smečka tomuhle místu říkala ,Tichý kartograf’ – což by mohlo znamenat, že zde najdou polohu řídící místnosti Halo. Keyes byl ohledně naléhavosti téhle mise velmi neústupný. „Jestli se Smečka dozví, jak proměnit Halo ve zbraň, je s náma konec.“

Možná mají, s Cortaninou pomocí, opravdu dobrou příležitost zjistit, kde se ta zatracená řídící místnost prstence ukrytá. Stačilo tohle místo vyrvat Smečce z drápů.

Sparťan uslyšel zašumění, které vystřídal rozjařený hlas Sbíječky, jejíž Pelican se obrátil zpátky k místu přistání. „Echo 419 se blíží. Objednal si někdo Warthoga?“ 

Nějaký mariňák řekl: „Nevěděl jsem, že děláš i telefonické objednávky, Sbíječko.“

Pilotka se zasmála. „Znáš naše motto: ,Rychle a levně‘.“ 

John počkal, dokud výsadková loď nevyložila vozidlo na pláži. Pak naskočili dva mariňáci a Sparťan si sedl za volant. Mariňák, který se postavil ke kulometu, kývl: „Čekáme na vás, Náčelníku.“

John sešlápl pedál plynu, od kol odletěl písek a Warthog vystřelil podél pláže, nechávaje za sebou dvě souběžné stopy.

Během několika minut objeli nedaleký mys a vyjeli na otevřené prostranství za ním. Bylo tu několik roztroušených stromů, pár zvětralých balvanů a pás zeleného porostu. „Pálím!“ zavolal střelec a stiskl spoušť. Sparťan viděl, jak vojáci Smečky spěchají najít nějaký úkryt, zahnul doprava, aby dopřál tříhlavňové zbrani lepší palebný úhel, a brzy byl odměněn hromadou mrtvých Chrochtů a ošklivě zmrzačeným Šakalem.

Sparťan jel s Warthogem do svahu, vyhýbal se překážkám a dával pozor, aby vozidlo neztratilo trakci. Zanedlouho se lidé přiblížili vrcholku stoupání a všimli si velké stavby za ním. Vrchol byl nejprve oblý a pak se prudce svažoval dolů, kde přecházel v rovné prostranství, na němž byla zaparkovaná výsadková loď Smečky.

Vypadalo to, že právě dokončili nakládání. Loď vycouvala z kóje ve tvaru písmene U, obrátila se k oceánu a rychle zmizela. Rachot jejích motorů přehlušil zvuky blížícího se Warthoga a obránci se také měli za čím dívat.

Střelec na Warthogu loď zaměřil, ale střelbu si rozmyslel, neboť na sebe nechtěl zbytečně upoutat pozornost. Prostranství pod nimi se hemžilo vojáky Smečky. „Vidíte někdo to, co já?“ zeptal se druhý mariňák. „Jak se asi kolem toho máme dostat?“

John vypnul motor, ukázal mariňákům, aby zůstali, kde jsou, a vyšplhal se nahoru k místu, kde se mohl skrýt za padlým kmenem. Vytáhl pistoli, zamířil a vypálil. Čtyři Chrochti a jeden Elitář padli rychle po sobě.

Odpověď byla téměř okamžitá, neboť přeživší vetřelci se běželi ukrýt a několik plasmových střel vyrvalo z kmene, za nímž byl Sparťan ukrytý, kusy dřeva a zapálilo ho.

Jistý si tím, že zmenšil počet protivníků na poněkud snesitelnější číslo, slezl John zpátky k vozidlu a vyskočil za volant. Mariňáci čekali, co se bude dít dál. „Zkontrolujte zbraně,“ radil jim, zatímco stiskl tlačítko startéru a silný motor zařval. „Musíme tu trochu uklidit.“

„Rozkaz,“ řekl střelec s úšklebkem. „Vypadá to, že z nás zase bude úklidová četa.“

Nebylo možné říct, co jednotky Smečky čekaly, že lidé udělají, ale soudě podle způsobu, jakým pobíhaly kolem a křičely, je zřejmě napadla možnost klasického frontálního útoku.

Sparťan zatočil vozidlem přímo před komplex, všiml si široké chodby, která se táhla až ke skalní stěně vzadu, a vjel dovnitř. Vešel se tam jen tak-tak a Warthog se trochu rozhoupal, když jeho velké pneumatiky přejížděly přes mrtvá těla Chrochtů, ale Johnova strategie vyšla. Oba mariňáci pálili na vojáky Smečky, zatímco Sparťan přejel dalšího.

Když takhle vyčistili vnější část stavby, zaparkoval John vozidlo tak, aby ho mariňáci mohli krýt palbou, a vyrazil dovnitř. V šeru chodeb vedlo několik ramp dolů do podzemní síně. Ta byla plná vetřelců. John mezi ně hodil granát, ustoupil a zasypal rampu kulkami. Granát vybuchl s uspokojivou ozvěnou a kusy těl vylétly vysoko do vzduchu, než vzápětí s plesknutím dopadaly na kamennou podlahu.

Cortana řekla: „Ať nám nezamknou!“

Pozdě. Dveře se neslyšně zavřely.

Sparťan vyčistil prostor od posledních nepřátel, zkontroloval, zda jsou dveře skutečně zamčené, a už se chystal vrátit na povrch, když AI aktivovala vysílačku obleku. „Cortana Keyesovi…“

„Mluv, Cortano. Našli jste řídící centrum?“

„Nenašli, kapitáne. Smečka náš postup zastavila. Nemůžeme pokračovat, pokud nevyřadíme z provozu bezpečnostní systém.“

„Rozumím,“ odpověděl Keyes. „Dostaňte se jakýmkoli způsobem do toho zařízení a najděte řídící centrum Halo. Selhání neberu.“ 

John už byl ve vozidle a v půli cesty k místu přistání, když kapitán přerušil spojení. „Hodně štěstí, lidi. Keyes končí.“ 

Jestli je hlavní vchod zavřený – jděte zadním. Tohle Sparťanovi došlo, zatímco mířil s Warthogem zpět cestou, kterou sem přijeli, a místem přistání na druhou stranu. Mariňák sedící vedle něj si vyměnil pár nadávek s kolegou, který zůstal na pláži.

Právě objeli jeden útes, když Cortana řekla: „Podívejte se doprava nahoru. Je tam cesta, která vede do nitra ostrova.“

AI to ještě ani nedopověděla, když střelec řekl: „Maníci na dvou hodinách!“ a zahájil palbu.

Sparťan vyjel s Warthogem do svahu, počkal, až mariňák u M41 znovu získá rovnováhu, a obrátil vozidlo tak, aby mohl střelec zamířit přímo na rokli před nimi. „Něco mi řekni, Cortano,“ řekl John, zatímco se skrčil k zemi. „Jak to, že mi vždycky poradíš nějaký antigravitační výtah, úzkou chodbu nebo hustý les a nějak se zapomeneš zmínit o tom, že tyhle místa obývají taky nepřátelské jednotky?“

„Protože nechci, abyste se cítil nepotřebný,“ odpověděla AI žertem. „Například, za předpokladu, že nám oběma vaše senzory říkají, že v té rokli leží nejméně pět vojáků Smečky, mohu já logicky předpokládat, že za nimi jsou ještě další. Cítíte se teď líp?“

„Ne,“ připustil Sparťan a zkontroloval, jestli má obě zbraně plně nabité.

Vyrazil k rokli a skryl se za velkým skalním výklenkem. Kámen vedle jeho hlavy roztavila plasmová střela a on odpověděl rychlým výstřelem. Chrocht zavrčel a skočil do úkrytu, zatímco další dva začali na Johna pálit. Za nimi stojící Elitář v kobaltové zbroji je jen pobízel k většímu úsilí.

John se zhluboka nadechl. Je načase dát se do práce, pomyslel si. Vyběhl z úkrytu a výstřely z jeho pistole se rozléhaly úzkou roklí.

Zmatek trval jen pár minut. Indikátor nabití štítu varovně zablikal a on se na vrcholku rokle zastavil, aby ho nechal dobít. Zaměřovačem prozkoumal prostor kolem sebe a všiml si oválné stavby stojící v malé proláklině u konce rokle.

Jeho štít se právě začal dobíjet z objemných baterií zbroje, když z úkrytu vyběhla dvojice Lovců a začala po něm okamžitě pálit.

První ránu dostal přímo do hrudi a zavrávoral. Druhou střelu zastavil mohutný kmen stromu. Do koutku levého oka mu stekl pramínek krve. Zatřepal hlavou, aby si pročistil rozmazaný zrak, a překulil se doleva. Třetí rána vyhodila do vzduchu gejzír hlíny v místě, kde ještě před vteřinou ležel.

Náčelník hodil tříštivý granát, počítal do tří, pak vyskočil na nohy, udělal úkrok doprava a stiskl spoušť.

Načasování bylo dokonalé. Granát vybuchl a záblesk a kouř vetřelce dokonale zmátly. Johnovy kulky se odrážely od silných plátů zbroje. Jako jeden se otočili proti němu a jejich zbraně se zeleně rozzářily, jak se chystaly znovu vystřelit.

Přímo před nimi vybuchl další granát a zpomalil postup obou Lovců. Ti vypálili skrz kouř a roklí se rozlehly rány z jejich zbraní.

Lovci postupovali vpřed, dychtiví udělat si další zářez do pažby – a až příliš pozdě si uvědomili, že se jim protivník dostal za záda. Johnova útočná puška zaštěkala a kulky z bezprostřední blízkosti našly mezeru ve zbroji vetřelců. Ti zařvali a zemřeli.

John pokračoval dál z mírného svahu dolů na západ. Vypořádal se s několika hlídkami a pak objevil cíl: vchod do masivní stavby tyčící se vysoko nad ním. Spatřil tmavé, stínem zahalené dveře a proklouzl jimi. Úplně ucítil, jak se kolem něj rozhostilo depresivní šero.

Jeho biochemicky pozměněný zrak se temnotě rychle přizpůsobil a on pokračoval hlouběji do budovy. Zastavil se jen, aby vyměnil v útočné pušce zásobník.

O patro níž Zuka ‘Zamamee poslouchal. Někdo se blížil, to potvrdila zoufalá zpráva z vysílačky, a zdálo se správné předpokládat, že je to člověk, kterého měl zabít. Skutečnost, že bylo vysílání uprostřed přerušeno štěkotem lidských zbraní, rozhodně dokazovala, že jde o útok lidí.

Ale vejde do pasti? ‘Zamamee opatrně nastražil do proudu zpráv z bitvy stopy vedoucí k místnosti s mapami. Jestli byli lidé s pomocí AI z jejich sestřelené lodě napojeni na síť Smečky, pak nebudou mít jinou možnost než poslat obávaného vojáka, aby místnost našel.

Ano, pomyslel si Elitář, když jeho vysoce citlivý sluch zaznamenal skřípání těžkých bot, tlumené cvaknutí, jak někdo zasunul do zbraně nový zásobník, a tiché vrzání zbroje. Za chvilku je tu. 

‘Zamamee se rozhlédl doprava a doleva a ujistil se, že Lovci jsou na svých místech. Pak se schoval do úkrytu. V nákladovém modulu byli kromě něj schovaní i další, včetně Yayapa a týmu Chrochtů.

John dorazil na dno rampy, spatřil nepřátelské nákladové moduly, kterými byla zastavěna podlaha uprostřed jen matně osvětlené místnosti, a pochopil, že by mezi nimi mohlo číhat cokoli. Něco – snad instinkt nebo jen štěstí – způsobilo, že se mu srdce rozbušilo trochu rychleji, a on se opřel zády o stěnu a postupoval dál bokem. Něco tu nebylo v pořádku.

Světlo sem dopadalo zdobeným oknem, díky němuž Sparťan viděl, že po jeho levé straně je výklenek. Pomalu se pohyboval k němu. Zamrazilo ho, když zaslechl pohyb, a otočil se směrem, odkud přicházel.

Ze tmy vyběhl Lovec s úmyslem srazit Johna štítem a dorazit ho jako břitva ostrými trny. Do Lovcova hrudního plátu začal bušit proud kulek ráže 7,62mm a zpomalil jeho útok.

‘Zamamee, krytý Yayapem a jeho týmem Chrochtů, si tenhle okamžik vybral a vyrazil z relativního bezpečí nákladového modulu. Elitář byl vyděšený, ale odhodlaný nedat to na sobě znát. Pozvedl zbraň. Ale Lovec mu stál v palebné čáře.

A pak, jako by celá bitva nebyla už tak dostat zmatená, zaútočil druhý Lovec, vrazil do Elitáře a srazil ho na chladnou kovovou podlahu.

Yayap, který stál uprostřed místnosti, už chtěl zavelet k ústupu, když jeden z jeho podřízených, Chrocht jménem Lingein, vystřelil.

To byla blbost, protože neměl žádný cíl, ale byla to zároveň přesně ta věc, kterou měli Chrochti za úkol udělat, když měli pochybnosti. Střílet. Lingein vypálil a plasmová střela letěla neomylně. Zasáhla druhého Lovce do hřbetu a odhodila mohutného válečníka vpřed, kde se srazil se svým bratrem.

„A sakra,“ zamručel Yayap.

John viděl, jak jeho protivník padl k zemi, střelil ho do zad a znovu zvedl hlaveň pušky. Skutečnost, že druhý Lovec již rovněž ležel mrtev, ho poněkud překvapila, třebaže příjemně, a on hned hledal jiný cíl.

Bezpochyby omráčen strašlivou velikostí své chyby a zděšen možnými následky Lingein stále ještě ustupoval, když obrovský obrněný člověk zvedl zbraň a vypálil. Yayap cítil, jak mu Linglinovy tělní tekutiny postříkaly tvář, zatímco on zakopl, udělal kotoul vzad a pak se po rukou plazil do tmy. Za zbroj ho uchopila něčí ruka, hodila ho do stále ještě otevřeného nákladového modulu a podržela ho tam. „Ticho!“ rozkázal mu ‘Zamamee. „Tahle bitva skončila. Musíme přežít, abychom mohli vybojovat tu příští.“

To znělo moc dobře, možná to byla ta nejcitlivější věc, jakou kdy od jiného vojáka slyšel, takže Yayap zadržel dech, zatímco člověk prošel kolem jejich otevřeného kontejneru. Yayapa krátce napadlo, jestli by nemohl existovat způsob, jak se nechat převelet zpátky k normální bojové jednotce. Takové umístění připadalo drobnému válečníkovi výrazně méně nebezpečné.

S napjatými nervy a v očekávání dalšího útoku Sparťan obešel místnost. Ale už tu nebylo nic, s čím by si musel poradit, kromě vlastní ztuhlosti a drtivého ticha, které se v místnosti rozhostilo.

„Dobrá práce, Náčelníku,“ řekla Cortana. „Běžte za ty nákladové moduly. Zabezpečená oblast je za nimi.“

John šel, kam ho Cortana poslala, vešel do chodby a tou pokračoval do místnosti, uprostřed které našel malou konstelaci vznášejících se světel. „Bezpečnostní systém zavřete holografickým panelem,“ navrhla Cortana a Sparťan, dychtiv ji poslechnout, než na něj zase někdo zaútočí, to hodlal provést co nejrychleji. Znovu ho zarazilo, jak svítící ovládací prvky téměř poznával.

Cortana výsledek jeho práce ověřila senzory obleku. „Dobře!“ vykřikla. „To by mělo otevřít dveře, které vedou do hlavní šachty. Teď už stačí jenom najít Tichého kartografa a mapu k řídící místnosti.“

„Správně,“ odpověděl John. „A kromě toho ještě nenechat se chytit v neznámém prostředí, zřejmě ovládaném nepřítelem, bez jakékoli letecké podpory nebo záloh.“

„Máte plán?“ zeptala se.

„Ano. Až se tam dostanem, zabiju každého nepřítele, kterého potkám.“

KAPITOLA ŠEST

V +44:38:19 (dle záznamu poručíka McKayové) / kopce mezi základnou Alfa a Pilířem podzimu

Tři paralelně jedoucí zástupy vozidel se ukrývají docela těžko a McKayová se o to ani nepokoušela. Kombinace nějakých třiceti Warthogů a čtyř Scorpionů zvedala mračno prachu tak vysoké, že ho bylo vidět na dva kilometry. Nebylo pochyb, že horko produkované jedoucími vozidly muselo být vidět na senzorech až ve vesmíru. Jakákoli průzkumná Banshee je mohla objevit jen minutu poté, co vyrazili, a existovalo jen jedno logické místo, kam mohl tenhle zástup mířit: pahorek s názvem základna Alfa.

Nebylo příliš velkým překvapením, že Smečka nejenže zorganizovala protiúder, ale že tenhle protiúder byl ohromný. Po několika dnech ponížení měli konečně příležitost pomstít se na bytostech, které jim vzaly pahorek, navštívily je na Pravdě a smíření a mezitím vyplenily nejméně tucet dalších míst.

S vědomím, že mohou čekat bitvu, rozdělila McKayová vozidla do tří dočasných čet. První byla tvořena Warthogy pod velením poručíka Orosové. Ta měla rozkaz ignorovat pozemní cíle a soustředit se na obranu proti leteckému útoku.

Rotmistr Lister byl ve velení bitevních tanků Scorpion tvořících druhou četu, která se kvůli větší zranitelnosti pěchotou měla držet uprostřed formace.

Třetí četa, které velela přímo McKayová, měla na starosti pozemní obranu, což znamenalo držet Ghosty a pěchotu dostatečně daleko od zbylých dvou čet. Třetina jejích vozidel, celkem pět Warthogů, nebyla zatížena vlečkami a měla působit jako rychlá útočná síla.

Tím, že dala důstojnice každé četě jiný úkol, doufala, že zvedne celkovou efektivitu roty, zajistí palebnou disciplínu a sníží počet možných obětí vlastní palby, což byla velmi reálná hrozba ve zmatku, který čekala, že vypukne.

Zatímco mariňáci mířili na východ k základně Alfa, čekala je první výzva v místě, kde končil rovný terén. Z pláně se zvedaly kopce a tvořily bludiště kaňonů, roklí a soutěsek, které by v případě, že by lidé byli tak hloupí a vjeli do nich, přinutily vozidla jet jedno za druhým a celý konvoj by byl velmi zranitelný jak vzdušným, tak pozemním útokem. Existovala i jiná cesta, průsmyk asi půl kilometru široký. Všechny tři řady zde projedou vedle sebe, aniž by musely zrušit formaci.

Problém, a rozhodně ne malý, byl fakt, že na každé straně průsmyku stály jako na stráži vysoké kopce poskytující Smečce dokonalé místo, z něhož na ně mohla pálit.

A jako by to nestačilo, hned za soutěskou stál třetí kopec tvořící druhou bránu, kterou budou lidé muset projít, než budou svobodní na planině za ní. Byly to temné vyhlídky – a McKayová cítila stále silnější zoufalství, jak se rota dostávala na dostřel kopců. Nebyla nějak zvlášť věřící – ale nyní jako by se jí v hlavě sám od sebe objevil prastarý žalm. „I když půjdu roklí šeré smrti…“⁷  

Vyser se na to, pomyslela si. Vydala rozkaz, aby konvoj zmenšil rozestupy a vojáci odjistili zbraně a připravili se na boj. Žalmy tuhle bitvu nevyhrají. Palebná síla ano.

Z pozorovatelny vysoko nad tím, co Smečka označila jako „Druhý kopec“, sledoval Elitář Ado ‘Mortumee výkonným dalekohledem blížící se lidský konvoj. S výjimkou pěti vozidel měla všechna ostatní za sebou zaháknutou plně naloženou vlečku, což jim zabrání vyvinout větší rychlost. Ty čtyři lidské těžkopádné tanky jedoucí uprostřed konvoj rovněž zpomalí.

Jejich velící důstojník se rozhodl pro tenhle průsmyk, než aby riskoval průchod mezi kopci. To bylo pochopitelné, ale byla to zároveň chyba, za kterou ten člověk draze zaplatí.

 ‘Mortumee odložil dalekohled a obrátil se na Přízrak. Třebaže obyčejně nebyl příznivcem těchhle pomalu pálících, nemotorně vypadajících tanků, musel přiznat, že pro tuhle práci byl jejich design dokonalý a ve spojení se svým dvojčetem umístěným na Prvním kopci určitě udělá s blížícím se konvojem krátký proces.

Jediná hrozba, pokud to hrozba byla, by mohla přijít od těch obrněných obrů, kteří se valili uprostřed lidské formace. Vypadali silní, ale protože je ‘Mortumee nikdy neviděl v akci a v záznamech zpravodajské služby našel jen sporadická data, nevěděl, co má čekat.

„Takže,“ řekl nějaký hlas za ním, „Rada mistrů mi sem poslala špeha. Tak mi tedy pověz, špehu, koho tu máš vlastně sledovat. Lidi, nebo mě?“

‘Mortumee se otočil a spatřil polního mistra Nogu ‘Putumeeho, který k němu zezadu přišel na tak ohromného tvora docela neslyšně. Třebaže byl známý pro svou statečnost a velitelské schopnosti na bojišti, byl ‘Putumee rovněž slavný pro hrubé, útočné a paranoidní chování. Na důstojníkově vážně míněné poznámce bylo hodně pravdy, neboť ‘Mortumee byl skutečně vyslán, aby sledoval jak polního mistra, tak nepřítele.

‘Mortumee hrubý tón polního velitele mlčky přešel a jen scvakl čelisti. „Někdo musí spočítat těla lidí, napsat hlášení oslavující vaše vítězství a postavit tak základ k vašemu dalšímu povýšení.“

Jestli existovala v ‘Putumeeho psychologickém brnění nějaká štěrbina, byla těsně vedle jeho ega a ‘Mortumee by přísahal, že viděl, jak se důstojníkova hruď mírně vzedmula v reakci na jeho kompliment.

„Kdyby slova byla vojáky, stál bys v čele ohromné armády. Takže, špióne, jsou Banshee připraveny?“

„Připraveny a čekají na rozkaz.“

„Skvělé,“ odpověděl ‘Putumee. Elitář ve zlaté zbroji upřel k blížícímu se konvoji vlastní dalekohled. „Zavelte k útoku.“

„Dle rozkazu, Výsosti.“ ‘Putumee přikývl.

* * *

McKayová slyšela blížící se Banshee a vidina blížící se akce zahnala její můry do odlehlejší části mysli. Zvuk začal nejprve jako hluboké hučení, rychle se proměnil v bzukot a pak v kvílení, při kterém tuhle krev v žilách. V tu chvíli důstojnice stiskla mikrofon.

„Tady Rudá jedna: Máme tu blížící se nepřátelské letouny. První četa má svolení zaútočit. Všichni ostatní zůstávají v pohotovosti. Tohle je jen zahřívací kolo, lidi, takže oči na stopkách. Další určitě přijdou. Končím.“

Bylo tam pět formací po deseti Banshee a první z nich prolétla průsmykem tak nízko, že se ‘Mortumee na vlnu letounů díval směrem dolů. Od naleštěných kovových křídel se odráželo slunce.

Měl velké nutkání skočit do vlastní lodi a přidat se k nim. Muselo být vzrušující letět takhle nízko stejně jako slyšet pravidelné dunění plasmových děl. Takové potěšení však bylo špiónovi odepřeno, pokud si měl zachovat objektivitu nezbytnou k vykonávání téhle práce.

Dychtiví spatřit lidi jako první a nenechat ostatním letkám nic, po čem by mohly střílet, zahájili piloti první vlny palbu okamžitě, jakmile se ocitli na dohled.

První četa mariňáků viděla, jak se nízko nad horizontem objevil první letoun, sledovala záblesky smrtící energie letící přímo k ní a věděla, že útočit na osamocené cíle nemá smysl. Ještě ne. Místo toho, v souladu s rozkazy poručíka Orosové, zamířili Skokani em-čtyřicetjedničky k místu kousek na západ od průsmyku a všichni najednou vypálili. Banshee neměly brzdy a piloti se právě začínali obracet, když vlétli přímo do mlýnku na maso.

‘Mortumee okamžitě pochopil, v čem je problém, stejně jako ‘Putumee, který dalším vlnám rozkázal zrušit formaci a zaútočit na konvoj individuálně.

Pro osm z prvních deseti letounů přišel rozkaz pozdě. Byly rozervány na tisíc kousků a spadly z nebe v podobě kouřícího sněhu.

Zbylí dva se skrz bouři střel dostali. Jedné z Banshee se podařilo zasáhnout Warthoga přehřátou plasmou, zabít střelce a roztavit jeho zbraň. Vozidlo však jelo dál a stejně tak jeho vlečka a zásoby.

Jakmile se přeživší Banshee dostaly přes krupobití střel, obrátily se a seřadily k dalšímu náletu.

Když od východu přilétla další letka, rozdělila se a jednotlivé letouny zahájily útok na vlastní pěst. Polní mistr ‘Putumee zařval do rádia rozkaz. Houfnicové tanky na prvním a druhém kopci společně vypálily. Modrobílé ohnivé koule nechávající za sebou energetické nitky vylétly nejprve vysoko do vzduchu, chvíli jen tak visely a pak začaly padat.

Plasmové miny se snášely téměř lhostejně pomalu a zároveň nezadržitelně. Provedly ladný oblouk, dopadly na zem a půdou otřásly ohlušující výbuchy. Ani jedna mina nezasáhla přímo některý z cílů, ovšem s tím se počítalo, protože se teprve zastřelovaly.

McKayová slyšela, jak nějaký mariňák na velitelské frekvenci říká: „Co to do prdele bylo?“ a pak ještě slyšela, jak ho Lister setřel.

Ale ani ona sama si nedokázala na tuhle otázku odpovědět. Pravdou bylo, že přestože důstojníci o existenci těchto strojů věděli, ona sama Přízrak nikdy v akci neviděla a nebyla si jistá, jestli tohle byly ony. Ale na tom vlastně moc nezáleželo, protože zbraně byly zjevně smrtonosné a o něco blíže průsmyku způsobí hotovou katastrofu. Stiskla mikrofon.

„Rudá jedna Zelenému jedna: ty ,energetické bomby’ přišly z vrcholků dvou kopců. Trochu je učešte. Konec.“

„Tady Zelený jedna“ potvrdil Lister příjem. „Rozumím, konec.“ 

Následovalo zašumění, jak Lister přepnul na frekvenci čety, třebaže McKayová slyšela na velitelském kanálu každé jeho slovo.

„Zelený jedna Foxtrotu jedna a dva: hoďte na ten kopec nalevo nějaké bomby. Konec.

Zelený jedna Foxtrotu tři a čtyři: to samé s kopcem napravo. Konec.“ 

Banshee zakroužily, obrátily se a chrlily plasmu na bezmocné lidi. Jeden z pilotů vypálil z radiačního kanónu a zapsal si přímý zásah. Vlečka plně naložená drahocennou munici vybuchla, chytila Warthoga v ohnivém objetí a vzala ho s sebou. Jednotky Smečky sledující to z vrcholků kopců zachvátil pocit radosti, a navíc také potěšení z dokonalé odplaty.

‘Mortumee tu byl, aby bitvu dokumentoval, ne aby slavil, teď navíc fascinovaně sledoval, jak se dvě hlavně lidských tanků otočily doleva, aby vypálily na První kopec, a druhé dvě na opačnou stranu, takže nyní zdánlivě mířily přímo na něj. 

Elitář zauvažoval, jestli by neměl vyhledat nějaký úkryt, ale než stačila zpráva z mozku dorazit k nohám, uslyšel ozvěnou několikrát znásobený řev 105mm střely, jež nedaleko rozrazila vzduch, který se v příštím okamžiku s hlasitým zaduněním znovu spojil, a dopadla necelých padesát jednotek od něj. Vysoko do vzduchu vylétl sloupec krvavé hlíny. Kusy těl, zbraní a dalšího vybavení ještě dál pršely z oblohy, když se napůl ohluchlý ‘Mortumee skryl za několika kameny. V tu chvíli druhá střela explodovala jen těsně pod vrcholkem a spustila malý sesuv půdy. „Tohle,“ řekl Elitář šťastně, „je ta správná bitva. Bacha na špeha.“

Zaražená ztrátou Warthoga, vlečky plné munice a tří mariňáků začínala McKayová uvažovat o správnosti rozdělení úkolů a už chtěla rozkázat střelcům ze své čety, aby začali rovněž pálit na útočící Banshee, když její řidič řekl: „A sakra, hele na to!“

Podél boku Warthoga prolétlo několik plasmových střel, sežehlo mu lak a vyhodilo do vzduchu gejzíry hlíny. Do průsmyku se hnalo hejno Duchů.

„Rudá jedna všem jednotkám Romeo… za mnou!“ zavelela McKayová do mikrofonu a chytila řidiče za paži. „Na ně – musíme to prorazit!“

V okamžiku, kdy to důstojnice řekla, mariňák dupl na plyn, střelec zavrávoral a vozidlo vyrazilo.

Útočný oddíl zbylých pěti Warthogů je následoval, zatímco Přízraky na kopci jedna a dva vychrlily k nebi třetí a čtvrtou plasmovou kouli.

McKayová zvedla hlavu, spatřila, jak ohnivá koule zpomaluje, až se na vrcholu stoupání téměř zastavila, a věděla, že to bude těsné. Dopadne mina na útočnou jednotku? Nebo jí rychlí Warthogové uniknou a ona jen neškodně vybuchne za nimi?

I střelec si hrozby všiml a zařval: „Jeď! Jeď! Jeď!“ zatímco řidič se snažil vyhýbat kamenům a zároveň tlačit pedál plynu až k podlaze. Bylo slyšet, jak si pro sebe zamručel: „Sakra, sakra, sakra,“ když ucítil na sedačce pod sebou cosi mokrého a teplého.

Energetická bomba padala s rostoucí rychlostí. První vozidlo projelo těsně pod ní, druhé a třetí je rychle následovala.

Se srdcem až v krku se McKayová ohlédla přes rameno. Plasmová zbraň dopadla, vybuchla a vyhloubila v zemi ohromný kráter.

Pak jako zázrak na kolech kouřem prolétl Romeo pět, odrazil se od okraje kráteru a přehoupl se přes něj ven.

Nebyl čas slavit, neboť Duchové už byli na dostřel a první z vozidel zahájilo palbu. McKayová zvedla útočnou pušku, zamířila na nejbližší šmouhu a stiskla spoušť.

Rotmistr Lister čelil drsné realitě. Nevšímal si Banshee, které mu létaly nad hlavou, ani Duchů přímo před sebou. Jeho práce byla udělat něco s těmi houfnicemi, a jak se kopce blížily, dostávala se druhá četa Scorpionů k místu, odkud nebudou hlaveň děla schopni zvednout dostatečně vysoko, aby mohli zasáhnout cíl. Ještě jedna salva, víc toho tanky nestihnou. Pak budou mít zbraně jen na ozdobu.

„Probuďte se, lidi,“ řekl Lister na frekvenci čety. „Poslední salva nalevo byla nejmíň o patnáct metrů níž, a poslední salva napravo přestřelila. Proveďte korekci a trefte vrcholky těch kopců. A hned! Nemáme čas se tady motat.“

Každý velitel tanku upravil zaměřovač, pak vypálil a modlil se za přesný zásah. Všichni věděli, že bude snazší čelit Smečce než Listerovu vzteku, kdyby znovu minuli cíl.

Polní mistr ‘Putumee apaticky sledoval, jak Přízrak na prvním kopci explodoval a vzal s sebou hrst Šakalů. Bylo mu líto, že přišel o houfnicový tank, ale skutečnost byla taková, že s dvěma tucty Duchů hemžících se dole v průsmyku by stejně musel zastavit palbu, jinak by riskoval vlastní jednotky. Elitář křikl rozkaz, spatřil vylétnout do vzduchu poslední ohnivou kouli a díval se, jak lidé vjeli do průsmyku.

Desátník „Haďák“ Jones byl v pytli, věděl to, věděl to už od chvíle, kdy jeho Warthog dostal zásah do čumáku a převrátil se. Stál vzadu, pálil přes řidičovu hlavu, když byl najednou katapultován do vzduchu. Jones viděl jen jednu velkou šmouhu, tvrdě dopadl a udělal pár kotrmelců. Když se jeho tělo zastavilo, mariňák zjistil, že téměř nemůže dýchat, což byl také důvod, proč prostě zůstal ležet, hleděl do úžasně modrého nebe a lapal po dechu.

Bylo to krásné, moc krásné, dokud do obrazu nevletěla ječící Banshee a po desátníkově levici neprojel Warthog.

V tu chvíli se Jonesovi podařilo vyškrábat se na nohy a zařvat do mikrofonu, jen aby vzápětí zjistil, že ho ztratil. A nejen mikrofon. Celou helmu, která mu musela spadnout z hlavy při pádu. Žádná helma znamenala žádný mikrofon, žádná vysílačka a žádná možnost, že by ho někdo vyzvedl.

Desátník zaklel, přeběhl k rozbitému Warthogovi a v duchu děkoval za skutečnost, že ještě nezačal hořet. Vozidlo leželo na boku a S2 byla přesně tam, kde ji nechal – zapíchnutá pažbou dolů za řidičovým sedadlem.

Pohled na rotného Corlyovou ohnutou přes zadní nárazník s polovinou tváře odervanou nebyl hezký a Jones odvrátil oči. Jeho batoh, v němž měl uloženy všechny náboje, lékárničku a věci ukořistěné z Pilíře podzimu, byl přesně tam, kde ho nechal, hezky v bezpečí na podstavci pod kulometem.

Jones batoh vzal, hodil si ho přes rameno a pak sebral ostřelovací pušku. Přesvědčil se, že je připravená ke střelbě, zacvakl pojistku a rozběhl se k nejbližšímu kopci. Třeba najde nějakou jeskyni, počká, až bitva skončí, a pofrčí si to zpátky na základnu Alfa. Od mariňákových bot odletovala hlína a všude kolem něj visela ve vzduchu smrt.

Poručík Orosová odhadovala, že první četa zredukovala počet útočících letounů na třetinu – a měla plán, jak se s tou zbývající vypořádat. McKayová by ho neschvalovala – ale co s tím asi tak mohla dělat? Poslat ji na Halo? Poručík se ušklíbla, vydala nutný rozkaz a seskočila na zem.

Zamávala na dobrovolníky ze čtyř z třinácti zbývajících Warthogů a rozběhli se ke skupině příhodně vypadajících kamenů. Všech pět mariňáků mělo přes rameno přehozené raketomety M19 SSM, plus ještě útočné zbraně a tolik náhradních raket, kolik jen dokázali unést v brašnách, které drželi v rukou. Hnali se přes pláň a spěchali do bezpečí nabízeného balvany, kde si udělají hnízdo.

Když byli všichni připraveni, Orosová jednu po druhé vytahala pojistky světlic, hodila je za ochranný kruh kamenů a dívala se, jak k nebi stoupá sloup oranžového kouře.

Netrvalo dlouho, než si kouře všimli piloti Banshee a jako supi přilákáni čerstvou mršinou spěchali k cíli.

Mariňáci se střelbou počkali, dokud nad nimi nekroužilo plných třináct letounů Smečky, a vypálili pět raket, všechny najednou. Následovala druhá salva a pak třetí. Ozvalo se pravidelné dunění explozí, deset Banshee dostalo přímý zásah, některé dokonce více raketami, a přestaly existovat.

Z letounů, které salvu raket přežily, se dva okamžitě vzdálily. Poslední v reakci na téměř chybný zásah zakolísal, z jeho levého motoru se vyvalil kouř a vypadalo to, že půjde k zemi. Orosová si v tu chvíli myslela, že je konec, že se tímto se svými dobrovolníky budou moci ztratit v kopcích a pěšky zamířit domů.

Ale nemělo to tak být. Na rozdíl od většiny druhů musel mít pilot poškozené Banshee podivnou touhu dostat se už konečně z fyzického těla, neboť obrátil loď proti nepříteli a zamířil nosem přímo dolů. Pak letěl rovnou do hromady kamenů. Orosová se pokusila vystřelit, ale minula – a neměla málem čas ani zanadávat, když smrtelně raněná Banshee vrazila do kamenů a pohltila celý přepadový oddíl jediným obrovským výbuchem.

To, že desátník Jones se dokázal dostat až k úpatí kopce, aniž by se nechal zabít, bylo jednoduše štěstí. Následné šplhání nahoru po uvolněných kamenech bylo záležitostí instinktu. Touha dostat se na nějaké výše položené místo byla přirozená každému vojákovi, ale obzvláště ostřelovači, a k tomuhle byl také Jones vycvičen, pokud tedy zrovna nedával dohromady zásoby, neřídil Warthoga nebo nevynášel odpadky rotným.

Skutečnost, že se Jones chystal přejít do útoku, skutečně zaútočit na Smečku, to už bylo rozhodnutí. Možná ne nejlepší, jaké kdy udělal, ale věděl o něm, že je správné, a kašlal na následky.

Jones byl v půli cesty na kopec, ale už tak byl dost vysoko, aby viděl vrcholek protějšího kopce a drobné postavičky stojící na něm. Ne Chrochty, kteří pobíhali sem a tam, ne Šakaly, kteří lemovali okraj vrcholku, ale lesklé zbroje Elity. Tohle byly cíle, o něž měl zájem, a úplně jako by mu skákaly do náruče, když mariňák přiblížil zaměřovač a mírně posunoval hlaveň na obě strany. Tak kterého? Toho nalevo v modré zbroji? Nebo toho napravo, toho nablýskaného zlatého bastarda? V tuto chvíli na tomhle konkrétním místě byl desátník Jones Bůh.

S cvaknutím uvolnil pojistku ostřelovací pušky a uvolněně položil prst na spoušť.

V tu chvíli vyšel z úkrytu ‘Mortumee a postavil se hned vedle polního mistra ‘Putumeeho. Lidský konvoj vyčistil vchod do soutěsky a začal se stáčet. Po jeho levici byl ještě třetí kopec – a i na něm byl umístěn Přízrak.

Houfnicový tank vypálil. Na jeden krátký okamžik se ‘Mortumee laskal s nadějí, že se zbývajícímu tanku podaří, co první dva nedokázaly – zdecimovat postupující konvoj. Ale lidé byli ještě mimo dostřel a s vědomím, že jim zatím Přízrak nemůže ublížit, přesunuli vlastní tanky do čelní linie.

Stačila jediná salva. Všechny čtyři střely dopadly na cíl, minometný tank byl zničen a cesta volná.

‘Putumee spustil ruku s dalekohledem. Tvář měl kamennou. „Tak, špióne, jak bude znít hlášení?“

‘Mortumee pohlédl na druhého Elitáře s lítostivým výrazem v očích. „Je mi líto, Výsosti, ale fakta mluví jasně a hlášení by se klidně mohlo napsat samo. Kdybyste jinak rozmístil jednotky, snad dolů na planinu, bylo by vítězství naše.“

„Skvělý postřeh,“ odpověděl polní mistr klidně. „Zpětné hodnocení je vždy dokonalé.“

‘Mortumee už chtěl odpovědět něco ve smyslu, jak cenná je schopnost předvídat, když se mu rozskočila hlava.

Desátník Jones zamířil podruhé. První rána byla dokonalá. Kulka ráže 14,5mm letěla neomylně, prošla modráskovi krkem a vyšla temenem hlavy. Srazila mu helmu a do vzduchu vystříkla hotovou fontánu krve a kusů mozku.

‘Putumee zavrčel a uskočil – čímž se vyhnul druhé kulce.

Obě rány se mezi kopci ještě chvíli rozléhaly. Polní mistr bokem doběhl do krytu a předal informaci o pozici ostřelovače veliteli Banshee. Pak do komunikačního zařízení zavrčel: „Ostřelovač! Zabij ho!“

Spokojen, že ostřelovače bude mít z krku, se ‘Putumee postavil a podíval se pod sebe na bezhlavé ‘Mortumeeho tělo. Vycenil tesáky. „Vypadá to, že si to hlášení budu muset napsat sám.“

Jones si odplivl do hlíny, vzteklý, že zlatý Elitář se jeho druhé ráně vyhnul. Příště, slíbil si. Příště jsi má, ty má jediná, hajzle. Nad hlavou mu zakroužily Banshee hledající místo jeho úkrytu. Jones zalezl do hluboké průrvy mezi kameny. Naštěstí měl u sebe díky výpravě na Podzim dvacet čokoládových tyčinek.

* * *

Bezpečnostní systém byl vyřazen z provozu a John se vracel mimozemskou stavbou zpátky na povrch. Bylo načase najít „Tichého kartografa“ a dokončit tuhle část mise.

„Mayday! Mayday! Bravo 22 zasaženo nepřátelskou palbou! Opakuji, jsme zasaženi a ztrácíme výšku.“ Pilot výsadkové lodi měl napjatý hlas a chraptěl – takhle mluvil člověk těsně před zhroucením.

„Rozumím,“ odpověděla Cortana. „Jsme na cestě.“

Pak jen k Sparťanovi AI dodala: „Tohle se mi nelíbí – nejsem si jistá, jestli to zvládnou.“

John souhlasil a ve své dychtivosti dostat se nahoru udělal potenciálně osudovou chybu. Vzhledem k tomu, že před chvíli vyčistil místnost přilehlou k té, která zřejmě sloužila jako bezpečnostní centrum prstence, tak nějak předpokládal, že bude stále prázdná.

Naštěstí Elitář – vybaven dalším z maskovacích zařízení Smečky – svou přítomnost prozradil hrdelním výkřikem zlomek vteřiny předtím, než začal střílet. I tak se však plasma rozstříkla o Johnovu hruď a následoval okamžik dezorientace, jak se Sparťan pokoušel uvědomit si, odkud útok přichází. Jeho senzory pohybu cosi zachytily a on zamířil, jak nejlépe dovedl. Vypálil krátkou dávku a byl odměněn vetřelcovým bolestivým výkřikem.

Když válečník Smečky padl, John s rozběhem skočil na rampu vedoucí k povrchu a po cestě dobil. Vejít do už jednou vyčištěné místnosti takhle rychle bylo hloupé a on byl rozhodnutý neudělat stejnou chybu dvakrát. Podobné chyby byly navíc o to trapnější, že měl s sebou Cortanu hlídající okolní svět prostřednictvím jeho senzorů. Z jakéhosi důvodu, nad nímž neměl čas přemýšlet, člověk chtěl slyšet souhlas AI. Hloupost? Možná ano, pokud by se člověk domníval, že je Cortana jen o něco víc než pěkně napsaný software, ale ona byla víc. Alespoň v Johnově hlavě.

Usmál se ironii té myšlenky. Rozhraní spojující člověka s AI znamenalo, že v mnoha ohledech Cortana skutečně byla v Johnově hlavě a využívala její část pro zpracovávání a ukládání dat.

Sparťan vyběhl nahoru po rampě, následně chodbou a ocitl se na jasném slunci. Zastavil se na plošině a seskočil na svah pod sebou, zatímco mu Cortana připomněla, aby hledal Bravo 22.

Na pláži na konci svahu hlídkovali vojáci Smečky – směska Šakalů a Chrochtů. John vytáhl pistoli, přepnul na dvojnásobné přiblížení a rozhodl se postupovat zprava doleva. Provrtal prvního Šakala, druhého minul a zabil dva Chrochty, kteří se belhali na vrcholek kopce přímo naproti Sparťanovi.

Když sešel o něco níž, spatřil trosky Brava 22, napůl pohřbené do úbočí kopce. Nebyly tam žádné známky života. Buď posádka a pasažéři zahynuli při nárazu, nebo někteří přežili a popravil je nepřítel.

Tahle možnost ho obzvláště rozzuřila. Otočil se doprava, zahlédl pohyb přeživšího Šakala a zastřelil ho. Pak vzal do rukou MA5B a pokračoval po travnatém svahu na písečnou pláž. Ke kouřícímu vraku a kolem něj rozházeným tělům to byl jen kousek. Popáleniny od plasmy na některých tělech potvrdily Sparťanovo podezření.

Třebaže tohle nebyl zrovna nejpříjemnější úkol, věděl John, že se musí snažit získávat munici a zásoby, kde jen to půjde, takže využil situace, aby vše doplnil.

„Nezapomeňte si vzít raketomet,“ ozvala se Cortana. „Nemůžeme tušit, co nás čeká, až se vrátíme hledat řídící místnost.“

John dal na Cortaninu radu a rozhodl se raději jet než jít. Warthog, který byl zavěšený pod břichem výsadkové lodi, se těsně před zřícením uvolnil, dopadl na zem a převalil se na bok. Sparťan k vozidlu přišel, zvedl ruce, zapřel se a zatáhl. Zaskřípal kov, Warthog se zhoupl, naklonil se k Johnovi a začal pomalu padat na kola. Sparťan ustoupil, počkal na nevyhnutelný odraz a vylezl za volant. Rychle zkontroloval, zda je vozidlo provozuschopné, a vyrazil.

Prudkým smykem Warthoga otočil a zamířil zpátky k místu přistání – ke kusu pláže, který měli držet mariňáci.

Skokani odrazili během jeho nepřítomnosti dva útoky, ale nemovitost stále ještě vlastnili a nevypadali nijak vystrašeně.

„Vítejte zpátky,“ řekla jedna desátnice, zatímco zaujala místo za trojhlavňovým kulometem. „Už to tu bez vás začínala být nuda.“ Měla umazanou tvář, kolem krku vytetovaná slova ŘEŽTE TADY a malé, ale svalnaté tělo.

John přelétl pohledem narychlo vyhloubené zákopy a výkopy pro zbraně, velkou hromadu těl Smečky a od plasmy zčernalý písek. „Jo, to vidím.“

Na místo spolujezdce vyskočil jeden pihovatý vojín, v rukou ukořistěnou plasmovou pušku. Sparťan otočil zpátky do směru, odkud přijel, a hnal Warthoga podél břehu. Od levých kol stříkala voda a on si přál, aby ji mohl cítit na tváři.

Kilometr před ním těžce dupal Lovec jménem Igido Nosa Hurru, jak chodil sem a tam po přistávací plošině stále ještě poskvrněné krví Smečky. Od Elitáře jménem Zuka ‘Zamamee se dozvěděl, že dva jeho bratry zabil před pár hodinami jediný člověk a že se chystá zaútočit i na jeho postavení. Ostny porostlý válečník doufal, že tomu tak bude, aby se mu spolu s pokrevním bratrem Osadou Nosa Fasuem dostalo cti vetřelce zabít.

Takže když Hurru uslyšel vrčení motoru pozemního vozidla a spatřil ho vyjíždět zpoza útesu, byli on i jeho bratr připraveni. Hurru dostal od bratra signál v podobě typického přikývnutí a zaujal pozici přímo před vchodem do komplexu. Jestli je tohle vozidlo jen nějaký trik, který by měl odlákat oba strážce od dveří na tak dlouho, aby mohl člověk vklouznout dovnitř, tak rozhodně nevyjde.

Fasu, který se vždy chápal iniciativy jako první a s radiačním kanónem připevněným k pravé paži byl hotový umělec, počkal, až se vozidlo přiblíží na dostřel, zamířil tak, aby se ujistil, že relativně pomalu letící energetický puls bude mít dost času dosáhnout cíle, a vypálil jednu ránu.

John periferním viděním zahlédl žlutozelenou kouli a rozhodl se zahnout k nepříteli, aby udělal z Warthoga menší cíl a zároveň aby dal desátníkovi příležitost ke střelbě. Ale nezbyl mu na to čas. Sparťan právě začal točit volantem, když Warthoga do boku zasáhl energetický výboj a převrátil ho.

Všichni tři lidé vylétli do vzduchu. John se těžce zvedl na nohy a právě včas pohlédl do svahu, aby uviděl, jak ze stavby na kopci skáče Lovec, tlumí dopad ohromnými koleny a sprintuje k němu.

V tu chvíli už byli na nohou desátník i pihovatý mladík, ale zobák, který nikdy Lovce předtím neviděl, natož aby proti němu stál, zařval: „Dělej, Hosky, sejmem tu potvoru!“

Sparťan zařval: „Ne! Zapadni!“ a sehnul se pro raketomet. Už když rozkaz křičel, věděl, že je pozdě. Jiný Sparťan by snad mohl být schopen včas se vyhnout, ale Skokani neměli nárok.

Vzdálenost mezi vetřelcem a oběma mariňáky se zmenšila natolik, že se nemohli střetu vyhnout. Desátník hodil tříštivý granát, viděl, jak vybuchuje před blížícím se monstrem, a nevěřícně žasl, že vetřelec se na něj řítí dál. Lovec proběhl přímo místem výbuchu, vydal jakýsi válečný pokřik a máchl gigantickým ramenem.

Vojín Hosky ještě stále střílel, když ho zasáhl obrovitý štít, rozdrtil mu polovinu kostí v těle, a co zbylo, srazil na zem. Vojín však zůstal při vědomí, což znamenalo, že se mohl dívat, jak Lovec vysoko zvedl nohu a rozšlápl mu obličej.

V tu chvíli už měl John na rameni raketomet a chystal se vypálit, když desátník vykřikla cosi nesrozumitelného, skočila mu do palebné linie, takže nemohl vystřelit. John na ni zařval, aby šla k zemi a uhnula bokem, když jí Fasu vystřelil do hrudi díru o velikosti talíře.

Sparťan stiskl spoušť a raketa odsvištěla vstříc Lovci. Obrovitý vetřelec se s překvapivou mrštností sehnul a udělal krok do strany, takže ho raketa minula. Vybuchla kousek za ním a zasypala ho hlínou.

Lovec se rozběhl vpřed.

John couval a uvědomil si, že nebude mít čas dobít a že další raketa bude muset naplno zasáhnout cíl. Kolena mu omyla vlna, jak ustupoval do moře, snažil se v měkkém písku udržet rovnováhu a přímo před sebou viděl blížícího se vetřelce. Stiskl spoušť a druhá raketa vystřelila vpřed provázena sloupem kouře a plamenů.

Lovec nyní běžel plnou rychlostí a nedokázal včas uhnout. Silné tvorovy nohy se zaryly hluboko do země, jak se pokusil změnit směr a raketě se vyhnout – ale marně. Střela ráže 102mm explodovala přímo uprostřed Lovcovy hrudi, udělala mu v trupu díru a rozdělila páteř na dvě poloviny. Ozvalo se hlasité šplouchnutí, když vetřelec padl tváří do vody. Vlny kolem padlého Lovce se zbarvily oranžovou krví.

John dobil raketomet a brodil se zpět na pláž. Z hrdla nějakého jiného vetřelce vyšlo mučivé zavytí. Užij si to, pomyslel si. Tys přišel o jednoho bráchu. Já o všechny. 

Pocítil lítost nad smrtí obou mariňáků. Útok na dálku měl předpokládat, měl říct mariňákům o možnosti, že se objeví Lovci, a měl reagovat rychleji. Všechno tohle znamenalo, že smrt obou byla jeho chyba.

„Nebyla to vaše chyba,“ řekla Cortana jemně. „A teď buďte opatrný – nahoře na plošině je ještě jeden Lovec.“

Tahle slova byla jako kýbl ledové vody do obličeje. „Duševní boj,“ takhle tomu říkal jeho učitel, náčelník Mendez, a nikdy nezapomněl zdůraznit, jak je důležité udržet si chladnou hlavu.

Pomalu, metodicky začal John postupovat nahoru do svahu a se strojovou přesností zabíjel jednoho vojáka Smečky po druhém. Malé skupiny Chrochtů byly nepodstatné. Skutečná výzva čekala nahoře.

Hurru slyšel střelbu, věděl, že ho nepřítel obchází ze strany, a přivítal to. Vztek, smutek a lítost, vše se to v něm mísilo a způsobilo, že znovu a znovu pálil z radiačního děla, jako by chtěl toho člověka zničit už jen samotnou váhou střel.

Člověk se velmi dobře kryl za vším, co měl k dispozici, opřel se levou rukou o skalní stěnu a po centimetrech se sunul vpřed. Lovec ho spatřil a pokusil se pálit, ale po posledním výstřelu neměl dost času, aby se jeho radiační zbraň dobila. To znamenalo, že člověk měl naopak na střelbu času dost, a taky ho využil. Hurru ucítil příjemně hřejivou úlevu.

Za chvíli se přidá ke svému pokrevnímu bratrovi.

* * *

Raketa vylétla o chlup moc vysoko, zasáhla Hurrua do hlavy a ustřelila mu ji. Oranžová krev vystříkla kolmo vzhůru, potřísnila mimozemský kov kolem Lovce i jeho tělo, které se mezitím zhroutilo k zemi.

Sparťan se zastavil, vyměnil raketomet za útočnou pušku a čekal, až se dostaví pocit uspokojení. Nedostavil se. Mariňáci byli mrtví, už navždy budou mrtví a nic to nezmění. Bylo fér, že on zůstal naživu? Ne, nebylo. Mohl jen splnit, co se od něj žádalo. Postupovat dál, najít mapu a postarat se, aby jejich smrt k něčemu byla.

S tím na paměti John už podruhé vešel pěšky do komplexu, prošel chodbami od jeho poslední návštěvy ještě lepkavými od krve vetřelců, zahnul na rampu, pokračoval o patro níž a prošel dveřmi, jejichž otevření ho stálo tolik sil.

Sparťan postupoval dál do útrob stavby. Zvenku bylo vidět věže několik pater vysoké, což však bylo zavádějící. Interiér komplexu byl z větší části ukryt hluboko pod povrchem.

Sestupoval po točité rampě. Vzduch byl nehybný a mírně zatuchlý a silné pilíře v první větší síni, do níž vešel, jen dotvářely pocit, že se ocitl v nějaké kryptě.

Proklouzl velmi tmavými místnostmi, znovu sestoupil po spirálovitých rampách a minul několik galerií plných podivných tvarů. Stěny a podlahy byly vytvořeny ze stejného leštěného a bohatě zdobeného kovu, s nímž se setkal i na jiných místech na prstenci. Rozsvítil svoje světlo a všiml si v kovu několika obrazců podobných kudrlinkám, co jsou vidět v leštěném mramoru – jako by materiál byl jakýsi hybrid kamene a kovu.

Hrobové ticho bylo roztříštěno na kusy hádkou několika Chrochtů a Šakalů. Ti představovali opozici, a velkou, protože člověk byl nakonec nucen vypořádat se s tucty Chrochtů, Šakalů i Elitářů. „To je, jako by věděli, že tudy půjdeme,“ vypozorovala Cortana. „Myslím, že nás někdo sleduje a má dost správnou představu o tom, kam míříme.“

„Nedělej si srandu,“ odpověděl John suše, zastřelil dalšího Chrochta a překročil jeho tělo. „Jenom doufám, že dojdeme k tomu Kartografovi, než mi dojde munice.“

„Už jsme blízko,“ ujistila ho AI, „ ale buďte opatrný. Před námi jsou ještě další jednotky Smečky.“

John si vzdal Cortaninu radu k srdci. Doufal, že najde způsob, jak obejít všechno, co pro něj Smečka nachystala, ale nemělo tomu tak být. Když Sparťan vešel do další velké místnosti, spatřil, že její vzdálenější část hlídají dva Lovci. Hodil pušku přes rameno a připravil si raketomet. To byla bez diskuse proti Lovcům ta správná zbraň – tedy pokud nenechá ani jedno z monster přijít moc blízko. Raketa odpálená za takových podmínek by zabila i jeho, kdyby vybuchla v jeho blízkosti.

Jeden z ostny porostlých vetřelců si Náčelníka všiml a vyzývavě zařval. Lovec se už stačil pohnout k Johnovi, když přes místnost přeletěla raketa, zasáhla ho do pravého ramene a vystřelila rovnou do pekla.

Druhý Lovec zavyl a vypálil ze své radiační zbraně. John zaklel, když záblesk mírně nepřesné plasmové střely způsobil, že se mu v helmě rozezněl alarm a indikátor v pravém horním rohu se dostal do červené.

Sparťan se otočil ve víře, že uvidí druhého vetřelce přímo před sebou, ten se však stačil ukrýt za zeď.

Neschopen vystřelit člověk ustoupil. Lovec naopak vyrazil vpřed a za jeho oslabeným štítem bylo vidět jako břitvy ostré ostny.

John zavrčel bolestí, když mu v místě ramenního kloubu zbrojí projel hrot horního vetřelcova trnu. Ucítil odporné říznutí, jak bylo maso jeho paže rozděleno na dvě části jako skalpel ostrým výrůstkem.

Prudce se otočil a dostal osten ven.

John cítil rostoucí frustraci. Znovu změnil zbraň na útočnou pušku, couvl na rampu a využil svou větší pohyblivost, aby se dostal za vetřelce. Tam ho měl přímo před sebou, kousek nechráněného těla a příležitost, kterou potřeboval. Vypálil vetřelci do zad rychlou dávku, hned se otočil a jen tak-tak se vyhnul střele z plasmové pistole Šakalů, kteří skočili přímo před něj a zahájili palbu.

Sparťan hodil přes nízkou zeď tři granáty. Jeden z nich znamenal přímý zásah, postříkal stěny kusy masa vetřelců a tuhle frenetickou přestřelku ukončil.

Cortana, jejíž život byl rovněž v sázce a která byla nucena se jen dívat, jak Sparťan bojuje za ně za oba, zpracovávala pocit úlevy. Jakýmsi způsobem, navzdory vší pravděpodobnosti, to její lidský hostitel znovu dokázal, ale tentokrát to bylo těsné, hodně těsné a John byl stále ještě v šoku, zády opřen o stěnu v rohu místnosti, hodnoty životních funkcí nebezpečně nízké a oči těkající z od jednoho stínu k druhému.

AI zaváhala, neboť měla dilema. Bylo těžké poměřovat potřebu pokračovat dál a dokončit misi s obavami, že by mohla na Johna tlačit až příliš a oba je ohrozit. Cortanina náklonnost k člověku plus její vlastní touha přežít jí najednou ztěžovaly provedení jasného racionálního rozhodnutí, jaké by sama od sebe čekala.

Pak, právě v okamžiku, když už se Cortana chystala něco říct, cokoli, i kdyby to bylo špatně, se John vzpamatoval a převzal iniciativu. „Dobře,“ řekl – jestli sám k sobě nebo Cortaně, to nebylo jasné. „Je načase tuhle misi dokončit.“

Velmi opatrně, aby nepadl do další pasti, vyšel Sparťan z velké místnosti a pokračoval po svažující se rampě. Schoval se v rohu a spokojen se zjištěním, že oblast je bezpečná, sundal ramenní chránič zbroje MJOLNIR.

Rána byla rozšklebená a krev dosud vytékala ven. John dokázal bolest nevnímat, ale ztráta krve by si časem vybrala daň a mohla zmařit jeho misi. Zkontroloval, zda je senzor pohybu aktivní, a hodil si pušku přes rameno.

Pak zahrabal v batohu s vybavením a vytáhl lékárničku. Sparťan už byl v minulosti raněn a v několika případech poskytoval první pomoc raněným druhům i sám sobě. Rychle ránu vyčistil, nastříkal do ní páchnoucí bio pěnu a přiložil rychloobvaz.

Během několika minut se dal dohromady, obrátil do sebe stimulant a pokračoval dál.

„Sbíječka pozemnímu týmu: Máte tu dvě výsadkové lodě Smečky. Rychle se blíží!“

John stál na okraji ohromné propasti a poslouchal spojenecké rádiové vysílání. V dálce matně viděl poblikávání luminiscenčních panelů, které zde tvůrci Halo nechali, aby osvětlovaly podzemní chodby. Propast pod ním se divoce šklebila a zdála se být bezedná.

Poznal, že další hlas patří střeleckému desátníku Walterovi, Skokanovi, který měl velení nad aktuální přistávací zónou. „Tak jo, lidi,“ pronesl pomalu Walter, „budeme mít společnost. Jakmile spatříte nepřátelské jednotky, palte.“ 

„Bylo by snadnější odrazit je z nitra budovy,“ vložila se do toho Cortana. „Dokážete se dostat dovnitř?“

„Nemožné!“ odpověděl Walter. „Blíží se moc rychle. Zaměstnáme je, jak dlouho budem moct.“ 

„Nakopejte jim zadky, mariňáku,“ řekla AI divoce a přerušila spojení. „Všem nám bude horko, jestli se odtud nedostaneme, než dorazí nepřátelské posily.“

„To souhlasím,“ odpověděl John, zatímco pokračoval dál dolů po rampě, pak přes dvoje dveře a do tmavého prostoru za nimi. Pochodoval po jakési průhledné podlaze, přešel můstek a zabil dva Chrochty, které tam našel. Pokračoval po další rampě o poschodí níž, hodil mezi skupinu hlídkujících nepřátel granát a spěchal ke slibně vypadajícímu otvoru. Ozval se vzteklý řev Elitáře, který na něj vypálil z plošiny o patro níž, doprovázený štěkotem a drmolením Chrochtů.

Sparťan celou skupinu rozmázl granátem a spěchal se podívat, co to tam vlastně hlídali. Místnost s mapami poznal okamžitě, jakmile spatřil vchod, a zrovna vešel dovnitř, když na něj z opačné strany začal pálit další Elitář. Krátká dávka z útočné pušky stačila, aby zneškodnila vetřelcův štít, a on pak vetřelce dorazil pažbou pušky.

„Tam!“ řekla Cortana. „Ten holografický panel by měl mapu aktivovat.“

„A máš tušení jak?“

„Ne,“ odpověděla čtverácky. „To vy tady máte kouzelnou ruku.“

John udělal několik kroků a natáhl se k displeji. Zdálo se, že instinktivně ví, jak panel aktivovat – dokonce to vypadalo, že to má zažité jako podvědomou reakci.

Zapudil tu myšlenku a obrátil pozornost zpátky k misi. Pohladil panel rukou v rukavici a objevila se mapa orámovaná zářícím čtvercem, která jako by se vznášela přímo před ním. „Analyzuji,“ řekla AI. „Řídící centrum Halo je,“ – označila část mapy na Johnové displeji – „tady. Zajímavé. Vypadá to jako nějaká svatyně.“

Aktivovala vysílačku. „Cortana kapitánu Keyesovi.“ 

Chvíli bylo ticho následované hlasem Sbíječky, „kapitán neodpovídá, Cortano. Buď je jeho loď mimo dosah, nebo mají technické problémy.“ 

„Zkoušejte to“ odpověděla AI. „Až znovu navážete spojení, dejte mi vědět. A řekněte mu, že jsme s Náčelníkem našli polohu řídícího centra.“ 

Kapitán Jacob Keyes se pokoušel nevnímat nepřetržité duc duc desátníkovy koloniální hudby, která se ozývala z interkomu, zatímco pilot klesal s lodí do bažiny. „Všechno vypadá v pohodě – jdeme dolů!“

Pelicanovy trysky bičovaly vodní hladinu do pěny, zatímco byla spuštěna rampa a nákladový prostor zaplavil těžký vlhký vzduch. Přinesl s sebou puch rozkládající se vegetace, jedovatý zápach bahenního plynu a mírnou stopu kovového pachu, typického pro jakékoli místo na Halo. Někdo řekl: „Ty pííí…“ ale byl umlčen desátníkem Averym Johnsonem, který zařval: „Jdem! Jdem! Jdem!“ a mariňáci začali seskakovat do po lýtka hluboké vody.

Někdo řekl: „Sakra!“ zatímco jim voda namáčela kalhoty. Johnson řekl: „Vykašli se na to, mariňáku,“ a z rampy skočil i Keyes. Osvobozena od těžkého závaží výsadková loď pustila do motorů šťávu, zvedla se téměř lepkavým vzduchem a začala stoupat.

Keyes podržel před očima malý příruční počítač. „Budova, kterou hledáme, by měla být támhle.“ 

Johnson se podíval směrem, kam kapitán ukazoval, a přikývl. „Tak jo, flákači, slyšeli jste kapitána. Bisenti, pudeš první.“

Vojín Wallace A. Jenkins šel na konci, což bylo skoro stejně špatné, ale ne úplně. Ebenově černá voda se mu dostala do bot, vsákla se do ponožek a rychle našla chodidla. Nebyla zase tak studená – za což byl mariňák vděčný. Stejně jako zbytek družstva věděl, že předstíraným cílem mise bylo najít sklad zbraní Smečky a zmocnit se ho. To bylo určitě důležité, i navzdory snaze poručíka McKayové vybrakovat Pilíř podzimu a skutečnosti, že výsledkem bylo značné posílení základny Alfa.

To mu ale teď bylo jedno – hlavně když se musel brodit touhle temnou, mlhou zahalenou bažinou.

Před nimi se cosi tyčilo. Bisenti doufal, že to je to, kvůli čemu starej zatáhl jejich unavené zadky do téhle bažiny. Zasyčel za sebe: „Vidím budovu, rotný.“

Ozvalo se šplouchání, jak k němu Johnson přešel. „Stůjte, Jenkinsi. Mendozo, pojďte sem! Počkejte tady na kapitána a jeho družstvo. A pak vlezte dovnitř.“

Jenkins spatřil, jak se z mlhy vynořil Keyes. „Pane!“

Johnson Keyese rovněž uviděl, kývl hlavou a řekl: „Tak jo, jdeme!“

Keyes šel za mariňáky dovnitř. Celé to bylo jiné, než čekal. Na rozdíl od Smečky, jež zabíjela prakticky všechny lidi, kteří se jí dostali do rukou, mariňáci i dál brali zajatce. Jednoho takového, poněkud deprimovaného Elitáře jménem ‘Qualomee, vyslýchali několik hodin. Přísahal, že je členem skupiny vojáků Smečky, která doručila zásilku zbraní jednotkám umístěným v této budově.

Nikde však nebylo ani stopy po nějakém hlídkujícím oddílu nebo zbraních, které sem měl ‘Qualomee dopravit, což znamenalo, že zřejmě lhal. Kapitán měl v plánu to s ním rozhodně po návratu na základnu Alfa probrat. Mezitím hodlal ponořit se do komplexu hlouběji a podívat se, co skrývá. Druhé družstvo, pod velením desátníka Lovika, mělo zůstat a krýt ústup, zatímco zbytek týmu pokračoval dovnitř.

Johnson uviděl na zemi mrtvého Elitáře. Všude kolem ležela i další mrtvá těla vojáků Smečky. Stěny i zem byly postříkané krví vetřelců. Keyes k nim došel. „Co tu máte, rotný?“

„Vypadá to na hlídku Smečky,“ odpověděl mariňák. „Ty jejich zasraný zvláštní jednotky – ty v černý zbroji. Všichni tuhý.“

Keyes si těla prohlédl a znovu se podíval na Bisentiho. „Opravdu pěkné. Váš kamarád?“

Mariňák zavrtěl hlavou. „Ne, zrovna jsme se seznámili.“

Za dalších pět minut byli u velkých kovových dveří. Byly zamčené a nezdálo se, že by je jakákoli manipulace s klíčovou dírkou dokázala otevřít. „Tak jo,“ řekl Keyes, když překážku prozkoumal. „Otevřeme to.“

„Já to zkusím, pane,“ řekl technik specialista Kappus, „ale vypadá to, že si Smečka dala pořádně záležet, aby se to nikomu nepovedlo.“

„Udělej to, synu.“

„Ano, pane.“

Kappus vytáhl z batohu elektronický dekodér, připevnil jej na dveře a stiskl několik tlačítek. Kromě tichého pípání, které černá skříňka vydávala, zatímco se snažila proniknout do elektronického zámku dveří a prováděla tisíce operací za sekundu, bylo v místnosti naprosté ticho.

Mariňáci nervózně přešlapovali, nechtěli vypadnout z koncentrace. Kappusovi stékal po čele pot.

Ještě několik minut všichni stáli na místě, než konečně Kappus spokojeně pokývl hlavou a dveře otevřel. Mariňáci se nahrnuli dovnitř. Expert na elektroniku zvedl ruku. „Pane! Poslouchejte!“

Poslouchali všichni mariňáci. Uslyšeli jemný, tekutý, jakoby šoupavý zvuk. Zdálo se, jako by vycházel ze všech stran najednou.

Jenkins měl pocit, že musí okamžitě něco udělat, ale byl to Mendoza, kdo to nakonec řekl nahlas. „Mám z toho špatnej pocit…“

„Vy máte vždycky špatnej pocit,“ skočil mu do řeči rotný a už chtěl Mendozu ještě víc setřít, když dostal na frekvenci týmu zprávu. Znělo to, jako že druhé družstvo má nějaké potíže, ale desátníku Lovikovi nebylo rozumět, takže si nemohl být jistý.

Ve skutečnosti to ale znělo, jako by řval.

Keyes odpověděl: „Desátníku? Slyšíte mě? Přepínám.“

Žádná odpověď.

Johnson se obrátil k Mendozovi. „Seberte se a padejte na pozici druhého družstva zjistit, co se tam sakra děje.“

„Ale pane…“

„Na ty vaše kecy nemám čas, vojáku! Dal jsem vám rozkaz!“

„Co je to?“ zeptal se Jenkins nervózně a oči mu těkaly od jednoho stínu k druhému.

„Odkud to jde, Mendozo?“ ptal se rotný Johnson a zapomněl na druhé družstvo.

„Odtamtud!“ prohlásil Mendoza a ukázal na shluk stínů. Mariňáci slyšeli zvuk kovu narážejícího o kov.

Ozval se bolestivý výkřik, jak něco přistálo vojínu Rileyovi na zádech, probodlo mu to kůži jako jehla ostrým žihadlem a zamířilo k páteři. Vojín pustil zbraň, pokoušel se tu věc sedící mu na zádech chytit a zuřivě se zmítal sem a tam.

„Nehýbej se! Nehýbej se!“ řval Kappus, chytil baňatého, jakoby nafouklého tvora a pokusil se ho z přítele odervat.

Avery Johnson byl u maríny téměř celý život a strávil víc času pobíháním po povrchu neznámých planet než všichni ostatní v místnosti dohromady. Za tu dobu už viděl hodně divných věcí – ale nic podobného tomu, co nyní pobíhalo po podlaze a přisálo se k jednomu z jeho mužů.

Viděl tucet bílých nafouklých koulí, každá možná půl metru v průměru a vybavená shlukem kroutících se chapadel. Cupitaly a poskakovaly sem a tam v otevřené formaci a pak skočily na něj. Chapadla se vymrštila několik metrů daleko. Vypálil krátkou, téměř panickou dávku. „Na ně!“

Keyes, pistoli v ruce, vypálil na jednoho z tvorů. Ten prasknul jako balón, ovšem s překvapivou silou. Drobná exploze způsobila, že tři další se rovněž rozletěli na jemné lehoučké kousky, zároveň však jejich místo zaujal tucet dalších.

Keyes si uvědomil, že desátník Kappus měl pravdu. Smečka skutečně ty dveře z nějakého důvodu zamkla a tohle bylo ono. Ale možná, jen možná by se mohli stáhnout a znovu ty balónky uvnitř zavřít. „Rotný, jsme obklíčení.“

Ale Johnsonova pozornost byla obrácena jinam. „Sakra, Jenkinsi, tak už vystřel!“ 

Jenkins, tvář ztuhlou strachem, svíral útočnou pušku ztuhlými klouby. Vypadalo to, jako by se ty malé bubliny nafukovaly přímo ze vzduchu. „Je jich moc!“

Rotný už chtěl zařvat nějakou odpověď, ale jako by někdo otevřel stavidla, vyvalila se na ně ze tmy nová vlna nechutných fazolovitých tvorů a zcela lidi zaplavila. Mariňáci stříleli na všechny strany. Mnozí ztratili rovnováhu, když se dvěma, třem, nebo dokonce i čtyřem vetřelcům podařilo přisát se na ně a strhnout je na zem.

Jenkins začal ustupovat, zcela ovládán strachem.

Keyes zvedl obě ruce ve snaze chránit si obličej a přitom náhodou jedno z monster chytil. Stiskl je a tvor explodoval. Ti malí bastardi byli křehcí – ale bylo jich sakra moc. Další útočník se mu přisál k rameni. Kapitán zařval, jak mu uniformou i kůží proniklo ostré chapadlo, které se následně v jeho těle zatočilo a zamířilo k páteři. Následovala bolest tak obrovská, že omdlel, jen aby vzápětí znovu přišel k vědomí probuzen chemikáliemi, které mu ta věc vstříkla do krevního oběhu.

Pokusil se zakřičet o pomoc, ale nedokázal ze sebe vydat ani hlásku. Srdce mu divoce bušilo a ztrácel vládu nad končetinami, nad jednou po druhé. Cítil, že má těžké plíce.

Když začínal Keyes ztrácet kontrolu i nad zbytkem těla, vstoupilo do něj cosi zlého, potlačilo to jeho vědomí, přivlastnilo si většinu mozkové kůry a zamořilo jeho mozek hladem tak primárním, že kdyby měl stále ještě vládu nad tělem, musel by zvracet.

Tenhle hlad byl víc než jen touha po jídle, sexu nebo moci. Tenhle hlad byl vakuum, nekonečný vír, který pohlcoval veškeré impulzy, myšlenky, veškerou představu o tom, kdo a co vlastně je.

Pokusil se vykřiknout, ale to cosi mu to nedovolilo.

Pohled na kapitána Keyese bojujícího s novým protivníkem vojína Jenkinse doslova zmrazil na místě. Když se kapitán přestal vzpouzet, Jenkins se rychle probral. Dal se na útěk a cítil, jak mu jedna z malých potvor skočila na záda. Prostoupila ho bolest, to když mu tvor zarazil chapadla do těla, a pak zase ustoupila.

Zrak se mu zamlžil a znovu rozjasnil. Měl pocit, že uběhla nějaká doba, ale nedokázal určit, jak dlouho byl v bezvědomí. Vojín Jenkins, Wallace A., se nacházel v podivném polovičatém světě.

Díky šťastné náhodě, jakémusi náhodnému vrhu galaktických kostek, byla mysl, která vstoupila do jeho těla, značně oslabena dlouhým obdobím hibernace, a třebaže byla dost silná na to, aby zahájila práce potřebné k vytvoření bojové formy, chyběla jí energie a přímočarost nutná k tomu, aby naprosto ovládla hostitele, jak by měla.

Jenkins, bezmocný udělat cokoli, si byl plně vědom inteligence vnikající do něj, neboť získala kontrolu nad jeho svaly, cukala končetinami jako dítě experimentující s novou hračkou a nechala ho chodit dokola v kruzích, zatímco jeho přátelé, kterým už žádná příčetnost nezbyla, byli dokonale zlikvidováni. Vykřikl a cítil, jak vzduch opouští jeho plíce. Nikdo se však k němu neotočil.

KAPITOLA SEDM

Sedmý cyklus, 49 jednotek (dle bojového kalendáře Smečky) / na palubě křižníku Pravda a smíření, nad povrchem Halo.

Zuka ‘Zamamee se nalodil na Pravdu a smíření hlavním antigravitačním výtahem, sekundárním výtahem vyjel na velící palubu, protrpěl si obvyklou bezpečnostní proceduru a byl už podruhé uveden do síně Rady. Všechno se zdálo být naprosto v pořádku, dokud nevešel do místnosti a nezjistil, že svítí jen jedno světlo, které mířilo přesně na místo, kde měli stát návštěvníci. Nebylo tu ani stopy po Sohovi ‘Rolameem, Prorokovi nebo Elitáři, jehož mu tehdy ani nikdo nepředstavil.

Snad se Rada opozdila, došlo k nějaké chybě při plánování nebo nějakému jinému byrokratickému omylu. Ale proč by tedy byl vpuštěn dovnitř? Ti venku určitě museli vědět, jestli Rada zasedá, nebo ne.

Elitář už se chtěl otočit a odejít, když se rozsvítil druhý reflektor a objevila se ‘Rolameeho tvář. Ale nebyla připevněna ke zbytku těla, nýbrž ležela na krví zbroceném piedestalu a jeho oči hleděly do prázdna.

Objevil se obraz Proroka, který jako by se vznášel ve vzduchu. Udělal gesto k hlavě. „Smutné, že? Ale je nutné udržovat kázeň.“

Prorok udělal to, v čem ‘Zamamee viděl mystické gesto. „Halo je staré, nesmírně staré, a stejně tak jeho tajemství. Požehnání, skutečné požehnání, které nám Předchůdci zanechali s vědomím, že ho dobře využijeme.

Ale nic není bez rizika a jsou tu i jistá nebezpečí, fakta, o nichž ‘Rolamee slíbil pomlčet, což ovšem nedodržel.

Jeho selhání je o to významnější, když se tu nyní motají ti lidé. Byly otevřeny dveře, uvolněny síly a nyní je nutné investovat podstatnou část našich sil do procesu znovuzískání kontroly. Rozumíte?“

‘Zamamee nerozuměl, ani v nejmenším, ale rozhodně neměl v úmyslu to přiznat. Místo toho řekl: „Ano, Výsosti.“

„Dobře,“ řekl Prorok, „a tím pádem se dostáváme k vám. Nejenže váš poslední pokus dostat záškodníka do pasti skončil naprostým fiaskem, ale on hned poté vyřadil z provozu bezpečnostní systém, dostal se až k Tichému kartografovi a bezpochyby ho využije k tomu, aby nám způsobil ještě větší potíže.“

„Takže,“ řekl Prorok konverzačně, „jsem si říkal, že by mohlo být poučné přivést vás sem, abyste se mohl sám podívat, jaká je odměna za selhání, a rozhodl se, jestli si něco takového můžete dovolit. Rozumíte mi?“

‘Zamamee polkl a přikývl. „Ano, Výsosti, rozumím.“

„Dobře,“ řekl Prorok sametovým hlasem. „To nesmírně rád slyším. A teď, když už jste jednou selhal a rozhodl se, že podruhé už k tomu nedojde, mi řekněte, jak budete postupovat dál. Jestli se mi vaše odpověď bude líbit a jestli mne přesvědčíte, že váš plán bude fungovat, pak opustíte tuto místnost živý.“

Naštěstí ‘Zamamee nejenže měl plán, ale měl vynikající plán a byl schopen Proroka přesvědčit, že bude fungovat.

Avšak později, když se k Elitáři znovu připojil Yayap a oba opouštěli loď, neměl před sebou vizi vítězství, nýbrž ‘Rolameeho prázdný pohled.

John se zastavil ve dveřích, aby se ujistil, že ho nikdo nesleduje, přesvědčil se, že má zbraně nabité, a alespoň chvíli přemýšlel, kde to vlastně sakra je. Podle Cortaniných instrukcí sestoupila Sbíječka s Pelicanem do nějaké díry v povrchu Halo, prolétla jedním z obrovských housenkovitých údržbových tunelů, kterými byl prstenec jen pár metrů pod povrchem doslova prošpikován, a vysadila je oba na jeskynní přistávací plošině. Odtamtud prošel Sparťan bludištěm chodeb a místností, z nichž mnohé byly dobře bráněné.

Teď, zatímco kráčel další chodbou, uvažoval, co ho čeká za dalšími dveřmi.

Odpověď byla celkem neočekávaná. Dveře se otevřely do ledového vzduchu a náhlého víru sněhových vloček. Vypadalo to, jako by měl před sebou most. Část výhledu mu blokovala jakási bariéra, ale Sparťan viděl trakční paprsky fungující jako závěsná lana a šedou stěnu útesu dole.

„Vzorec počasí se zdá být přirozený, nikoli umělý,“ prohlásila Cortana zamyšleně. „Napadlo mě, jestli třeba nemohlo dojít k poruše environmentálních systémů prstence – nebo snad tvůrci chtěli, aby se tahle konkrétní část zařízení nacházela v oblasti s nevlídným počasím.“

„Možná to pro ně není nevlídné počasí,“ řekl.

John, který si nebyl jistý, jestli to vlastně není úplně jedno, protože jemu to rozhodně jedno bylo, vystrčil nos ze dveří, aby se podíval, co za nimi čeká.

Odpovědí byl Stín s Chrochtem usazeným u řízení. Rychlý pohled doprava potvrdil přítomnost druhé energetické zbraně, tahle však nebyla nikým obsluhována. A pak, zrovna když se chystal pohnout, objevil se po jeho levici Pelican, se zahřměním přelétl přes most a přistál v údolí pod ním. Ozvalo se zašumění z reproduktoru následované děsivě znějícím mužským hlasem.

„Tady palebný tým Zulu. Žádáme okamžitou pomoc jakýchkoli jednotek UNSC. Slyší mě někdo? Přepínám.“

AI poznala, že volací znak patří jedné z jednotek operující mimo základnu Alfa, a odpověděla: „Cortana palebnému týmu Zulu. Slyšíme vás. Držte pozici. Jsme na cestě.“ 

„Rozumím,“ odpověděl hlas. „Ale rychle.“ 

Tak moment překvapení je někde, pomyslel si John. Vyšel dveřmi ven, střelil do hlavy Chrochta na sedadle Stínu a běžel zaujmout uvolněné místo. Slyšel všechen pohyb, který jeho náhlý útok vyvolal, a věděl, že má jen několik vteřin, aby otočil hlaveň.

Obrátil zbraň potřebným směrem, spatřil, jak se zaměřovač červeně rozzářil, a stiskl spoušť. Jeden Chrocht a jeden Šakal byli zasaženi, vyhozeni do vzduchu a nemilosrdné energetické střely pohltily nejen je, ale i kus mostu. Zbytek nepřátelských jednotek jako by vrostl do dřeva.

Vzhledem k tomu, že zrovna neměl před sebou žádný jasný cíl, mohl si pořádně prohlédnout most. Zdálo se, že byl postaven spíše pro pěší než pro vozidla, měl dvě patra a ve vzduchu ho držely trakční paprsky, kterých už si všiml dřív. Neustále sněžilo, a když vločky dopadly na zářící kabely, zasyčely a vypařily se.

O kus dál na mostě zaznamenal pohyb a okamžitě mu dopřál plný proud zářící energie. Kropil cíle plasmou, jako by stříkal vodu z hadice, poléval smrtonosným ohněm každý koutek a každou škvíru, kterou našel, a čistil si cestu pro další postup.

Pak, spokojený, že zlikvidoval všechny viditelné cíle, skočil Sparťan na most. Byl dost dlouhý a byla na něm spousta různých ostrůvků, předělů a průchodů a všechny se daly využít ke krytí. To byla ovšem dvojsečná zbraň, protože i Smečka tím pádem měla k dispozici velké množství úkrytů.

Pohyboval se od jednoho krytu k druhému, probojovával se dál, v jednom místě seskočil o patro níž, aby zlikvidoval nebezpečný útok zespodu, a vrátil se nahoru téměř na konci mostu, kde si všiml Elitáře ozbrojeného energetickým mečem. Vetřelec se skrčil za zdí.

John neviděl důvod přibližovat se k tak nebezpečnému protivníkovi, když se mu mohl vyhnout, a hodil přes zeď plasmový granát. Uslyšel Elitářovu vyděšenou reakci, jak se mu výbušnina přilepila na zbroj a nehodlala se pustit. Vetřelec vyběhl z úkrytu a zmizel v záblesku světla.

Vděčný, že má most za sebou, aktivoval John dveře, prošel bludišti podobnou místnost za nimi a nastoupil do výtahu. Ten dlouho klesal, než se relativně pomalu zastavil a dovolil mu vystoupit. Krátká chodba ho zavedla ke dveřím a boji zuřícímu za nimi.

Když se dveře otevřely, John se podíval nahoru, spatřil přímo nad sebou most a měl docela přesnou představu o tom, kde je. Pak se podíval dolů a spatřil sněhem pokryté údolí poseté skupinami balvanů a ojedinělými stromy.

Soudě podle skutečnosti, že většina střelby Smečky byla namířena do koutu údolí po jeho levici, předpokládal Sparťan, že tam je chycena v pasti alespoň část palebného týmu Zulu. Byli pod těžkou palbou nejméně dvou Stínů a jednoho Ducha, nicméně ani tak se rozhodně nevzdávali.

Věděl, že největší nebezpečí pro mariňáky představují těžké zbraně. Vyběhl z bezpečí tunelu, zastavil se, aby zastřelil nejbližšího střelce pistolí, a zamířil k jeho Stínu. Úplně cítil teplo vyzařující z hlavně zbraně, zatímco se snažil dostat mrtvé tělo Chrochta ze sedadla. Pak usedl na jeho místo. Před sebou měl spoustu cílů, mezi nimi i docela vytíženého Ducha, kterého se John rozhodl zneškodnit jako prvního. Pár výstřelů stačilo na to, aby upoutal pilotovu pozornost a přilákal ho na dostřel.

Člověk i Elitář zahájili palbu ve stejný okamžik a vytvořili mezi sebou dvě souběžné světelné čáry, Duch však prohrál. Útočné vznášedlo se zachvělo, naklonilo na stranu a vybuchlo.

Na oslavy však nebyla příležitost, neboť do Johnovy části údolí obrátil pozornost houfnicový tank Přízrak, vyhodil vysoko do vzduchu energetické bomby jako komety a začal se přibližovat k mariňákům.

Sparťan poslal k tanku proud energetických střel, ale vzdálenost byla příliš velká a palba nedokázala prorazit plášť tanku.

Přesvědčený, že bude muset najít nějaký jiný způsob, jak se s tankem vypořádat, se John rozhodl opustit Stín a byl asi dvacet metrů od něj, když jím ještě nedávno obsluhovanou zbraň zasáhla jedna z bomb.

Mariňáci viděli, jak se k nim blíží, a jeho náhlé objevení se na scéně jim dodalo odvahu. Nějaký desátník na něj vrhl unavený pohled s pokusem o úsměv a zahalekal: „Ááá, kavalerie dorazila!“

„Vaše pomoc by nám rozhodně bodla – ten Stín nás tu zamknul,“ přidal se jiný mariňák.

Voják ukázal prstem a Sparťan viděl, že Smečka spustila Stín na velký kus skály, čnící vysoko nad rovinou údolí. Výhoda výšky umožňovala zbrani ovládat polovinu prolákliny, a zatímco ji John zkoumal pohledem, kropil střelec plasmou prostor, kam se ukryl palebný tým Zulu.

Warthog mariňáků se převrátil a zásoby z něj se vysypaly na zem. John se zastavil, aby sebral raketomet, ale věděl, že vzdálenost je příliš velká a že se bude muset dostat blíž.

Takže hodil raketomet přes rameno, zkontroloval nabití útočné pušky a přesunul se mezi stromy. Skupina Chrochtů vyběhla na mariňáky, ovšem byla zatlačena zpět. John si mezitím vyhlédl vhodný kmen. Vykoukl zpoza něj, zastřelil Šakala skrývajícího se na druhé straně a nadhodil si raketomet na rameno. Stín se v zaměřovači objevil v modrém světle. John zvětšil přiblížení a dělo poskočilo k němu. Pak, obezřetně, aby se tubus nepohnul, vystřelil.

Na vrcholku skály se objevila exploze a Stín se zřítil dolů.

Mariňáci zajásali, ale John už změnil priority. Rozběhl se k Warthogu.

Za ním vybuchla mina z tanku a rozervala strom, za kterým se skrýval, na třísky. Jeden mariňák zařval, když mu metr dlouhý úlomek dřeva probodl břicho a připíchl ho k zemi.

Sparťan chytil Warthoga za nárazník a využil silová vylepšení zbroje, aby ho převrátil zpátky na kola. Jeden mariňák hned naskočil a zaujal místo u kulometu, druhý se vyhoupl na místo spolujezdce.

Zpoza obou zadních pneumatik vystříkl sníh, když Sparťan sešlápl plyn až na podlahu. Okamžitě ucítil, jak jde Warthog do smyku, a provedl korekci volantem.

Jeho náhlý pohyb ho vyzradil Přízraku. Ten si odříhl a k Johnovi vylétla kometa, udělala vysoký oblouk a zamířila přes střed údolí na opačnou stranu, jako by chtěla lidem zabránit dostat se na druhý konec.

Sparťan ohnivou kouli uviděl, rozjel se pod ní a zároveň uslyšel, jak se za ním rozštěkal kulomet, neboť nyní už byli na dostřel k Přízraku.

Než si však mohli s tankem zatančit, museli se dostat přes řadu pěchoty a střelec u kulometu i voják na místě spolujezdce si museli poradit se záštitou tvořenou Elitou, Šakaly a Chrochty. John šlápl na brzdu, vycouval z křížové palby a otočil vozidlo, aby měli střelci lepší úhel.

M41 zaburácela, vychrlila stovky projektilů, skosila Chrochty jako luční kvítí a odhodila je do zkrvaveného sněhu.

Mariňák na místě spolujezdce zařval: „Chceš mě? Chceš kousek tohodle? Tak si pro to pod’!“ a vyprázdnil celý zásobník do jednoho Elitáře. Metr a půl vysoký válečník pod náporem palby zavrávoral a zhroutil se na záda. Nebyl ovšem mrtev, ještě ne, ne dokud se nedostal pod Warthoga a neobjevil se v příštím okamžiku za ním rozmašírovaný na kusy.

Dostali se přes pěchotu a ještě důležitější bylo, že byli v mrtvé zóně Přízraku, kam nemohl vystřelovat miny, aniž by riskoval, že je hodí sám na sebe. To byl klíčový faktor, díky němuž mohli zaútočit. John vjel na ledovou plotnu a ucítil, jak Warthog klouže smykem. „Sundejte ho,“ rozkázal.

Střelec na takovou vzdálenost ani nemohl minout a okamžitě zahájil palbu. Ozval se ohlušující řev, jak náboje velkého kalibru dopadaly na pancíř tanku. Některé sklouzly, jiné se odrazily, ale ani jednomu se nepodařilo proniknout skrz.

„Bacha!“ vykřikl mariňák na místě spolujezdce. „Ta mrcha nás zkouší rozmáčknout!“

Sparťan, kterému se právě podařilo Warthoga zastavit, viděl, že vojín má pravdu. Tank se rozjel dopředu a chystal se jejich vozidlo jednoduše přejet. John prudce zařadil zpátečku. Všechna čtyři kola se zuřivě točila a zbraně pálily, zatímco se Warthog náhle v defenzivě pokoušel dostat co nejdál.

Když John vytvořil mezi nimi a tankem podle něj dostatečnou mezeru, zabrzdil. Zařadil znovu jedničku a strhl volant doprava. Projeli kolem Přízraku tak těsně, že o sebe zaskřípěly plechy, a obě kola na levé straně se dokonce zvedla ze sněhu. Vzápětí těžce dopadli zpátky na zem, kulomet se otočil mimo cíl a střelec ho musel znovu dostat pod kontrolu. „Pal do něj zezadu!“ zařval John. „Možná je tam slabší!“

Střelec poslechl a byl odměněn prudkou explozí. Do vzduchu vylétly tisíce kusů kovu, obracely se v líných otočkách a padaly zpátky na zem. Z vraku stoupal černý kouř. Vše, co z tanku zbylo, vrazilo do velkého balvanu a bitva skončila.

Údolí patřilo palebnému týmu Zulu.

Cortana zjistila, že kolem jsou další údolí navzájem propojená, a pokud John bude chtít dostat se k cíli, nezbývá než prozkoumat všechna. Navíc si nemohl dál vzít Warthoga, neboť cestu blokovaly sesuté kameny.

Vyskočil z vozidla a začal se brodit sněhem. Kolem průzoru helmy mu fičel ledový vítr a na zbroj se mu chytaly vločky. „Sakra,“ řekl jeden z mariňáků, „zapomněl jsem si palčáky.“

„Nech těch keců,“ zavrčel rotný. „A bacha na ty stromy… nejste tu na pikniku.“

Nebylo divu, že John se cítil velmi klidný. Tady a teď byl doma.

Svítilo slunce a na obloze plulo jen několik obláčků. Podivně jednotvárné kopce se řadily jeden za druhý, jako by se všechny chtěly dostat k nízkému pohoří ležícímu za nimi. V téhle oblasti bylo sucho, což znamenalo, že vozidla stoupající po pláni směrem k vrcholkům vířila v údolí mračna prachu.

Hlídka se skládala ze dvou ukořistěných Duchů, nebo taky „Bubáků“, jak jim někteří mariňáci říkali, plus ze dvou Warthogů, kteří přežili dlouhou svízelnou cestu od Pilíře podzimu. 

Zkusili různé kombinace, ale McKayová měla nejraději formaci dva plus dva, která spojovala to nejlepší z obou typů strojů. Mimozemská vznášedla byla rychlejší než Warthogové, což znamenalo, že dokázala během krátké doby pokrýt velkou plochu a ušetřit práci čtyřkolkám i vojákům v nich. Duchové však nezvládali složitý terén tak dobře jako Warthogové, a vzhledem k tomu, že nebyli vybaveni ničím podobným jako M41, byli velmi zranitelní zejména útokem Banshee.

Proto, když se objevilo jakékoli nepřátelské plavidlo, bylo standardní procedurou, že Duchové se stáhli pod ochranu trojhlavňových zbraní připevněných na Warthoga. V každém vozidle navíc seděl mariňák vyzbrojený raketometem, který poskytoval další výhodu proti vzdušným cílům.

Samozřejmě tím skutečným trumfem, který se Smečka naučila respektovat, byl Pelican plný Skokanů do pekla sedící na plošině na základně Alfa připraven během dvou minut vzlétnout. Dokázal přepravit plných patnáct ZJEVŮ na kterékoli místo v rámci hlídaného prostoru během deseti minut. To už byla hrozba.

Cílem hlídkových letů bylo monitorovat okruh o průměru deset kilometrů se středem v podobě základny Alfa. Když se mariňáci zmocnili pahorku a opevnili ho, museli si tuhle vysoko položenou pevnost taky udržet. A třebaže došlo k několika vzdušným útokům i pokusům v podobě pozemní akce, Smečka se ještě neodhodlala provést frontální útok, což Silvovi a McKayové dělalo starosti. Bylo to téměř, jako by se vetřelci spokojili s tím, že tam lidi prostě nechají sedět, a sami se budou věnovat něčemu jinému – i když ani jeden z důstojníků si nedokázal představit, co by to mohlo být.

To neznamenalo, že by veškeré aktivity zcela ustaly; to rozhodně ne, neboť vetřelci lidi bedlivě pozorovali, všímali si, kterými cestami se vydávají, a chystali na nich pasti.

McKayová se snažila, aby nikdy nejela dvakrát za sebou stejnou cestou, ale na mnoha místech to byl prostě terén, co určovalo, kam mohou vozidla jet, a to znamenalo, že existovalo několik brodů, soutěsek a horských průsmyků, kde nepřítel mohl jednoduše bezpečně čekat – pokud tedy měl dostatek trpělivosti.

Když se hlídka dostala k jednomu takovému místu, průsmyku mezi dvěma většími kopci, zavolal mariňák sedící v Duchu letícím v čele: „Rudý tři Rudé jedna, přepínám.“ 

McKayová, která se rozhodla zaujmout místo u kulometu v prvním Warthogu, stiskla mikrofon. „Tady jednička. Mluvte… přepínám.“

„Vidím Ducha, poručíku. Leží na boku – jako by havaroval, nebo co. Přepínám.“

„Držte se od něho dál,“ radila poručík. „Mohla by to být nějaká past. Vydržte, za chvilku tam jsme. Přepínám.“

„Rozumím. Rudý tři končí.“

Warthog najel na nějaké kameny, zařval, když řidič podřadil, a vyjel na otevřené prostranství, které vedlo k průsmyku. „Rudá jedna týmu: Necháme stroje tady a dál jdem pěšky. Střelci zůstanou u zbraní a rozdělí si oblohu. Poslední věc, kterou potřebujem, je nechat se překvapit nějakou Banshee. Duch dva, vy hlídejte zadní vrátka. Konec.“

Ozvalo se několik dvojitých cvaknutí na znamení, že vojáci rozuměli. McKayová vzala z Warthoga raketomet, seskočila na zem a vydala se za řidičem po stezce nahoru. Spálená skála a snad kaluž zaschlé krve byly stopami po hlídce, která zde byla přepadena před nedávnem.

Slunce pražilo důstojnici do zad, vzduch byl horký a nehybný a pod botama jí skřípal štěrk. Tenhle kopec by klidně mohl být na Zemi, v Kaskádových horách⁸ . McKayová si přála, aby tomu tak bylo.

Yayap ležel vedle hromady trosek a chtěl umřít. Stejně jako většina ‘Zamameeho nápadů i tenhle byl naprosto šílený.

Poté co se mu nepodařilo najít a zabít toho obrněného člověka, došel ‘Zamamee k závěru, že nepolapitelný člověk se musí ukrývat na vrcholku nedávno ztraceného pahorku. Nebo, pokud nebyl na pahorku, mohl se zrovna blížit k nim od pahorku, což byla jediná základna, kterou lidé doposud založili. Pahorek byla velmi silná pozice a Rada mistrů by ji velmi ráda získala zpět.

Jediným problémem bylo, že ‘Zamamee neměl jak zjistit, kdy tam ten člověk je a kdy tam není, protože i když zmocnit se pahorku by rozhodně bylo ohromné vítězství, učinit tak, aniž by byl ten člověk zabit, by nemuselo stačit, aby si ‘Zamamee udržel hlavu na krku.

Když se tedy nad tímto problémem dlouze zamyslel a uvědomil si skutečnost, že lidé berou zajatce, přišel Elitář s nápadem dostat na pahorek špeha. Někoho, kdo by mohl vyslat signál, až se tam bude cíl nacházet, a spustit útok.

Ale koho tam poslat? Jeho samotného ne, protože jeho úkolem bude vést útok. Nemohl to být ani jiný Elitář, protože ti byli pro podobnou akci považováni za příliš cenné, navíc s ohledem na zvýšenou nebezpečnost akce kvůli záhadným „silám“, jimiž člověk podle Proroka vládl. A už vůbec pak nemohl ‘Zamamee Elitářům věřit, že by se nepokusili přisvojit si všechnu slávu a zabít toho člověka sami.

Nabízel se tedy někdo patřící k nižší kastě Smečky, ovšem zároveň někdo, komu by ‘Zamamee mohl věřit. Proto byl Yayap s nadšením vybrán, obdařen příhodným vysvětlením a vysazen vedle zničeného Ducha, který na místo shodil během hodin tmy transportér Smečky.

Scéna pro velké finále byla připravena jen těsně před svítáním, což znamenalo, že Chrocht ležel na místě téměř plných pět jednotek. Neschopen dělat víc než si trochu protáhnout svaly, jinak by se prozradil, bez pití a odevzdán obavám a strachu Yayap tiše proklínal den, kdy ‘Zamameeho „zachránil“. Měl ho raději nechat umřít při havárii té lidské lodi.

Ano, ‘Zamamee přísahal, že lidé berou zajatce, ale co on o tom věděl? Až doposud ‘Zamameeho plány na Yayapa neudělaly žádný dojem. Chrocht už během bitvy na palubě Pilíře podzimu viděl mariňáky zastřelit nejednoho ležícího válečníka a neviděl důvod, proč by zrovna jeho měli ušetřit. A co když objeví signalizační zařízení, které měl ukryté v dýchacím aparátu?

Ne, všechno hrálo proti němu a čím víc o tom přemýšlel, tím víc si uvědomoval, že měl utéct. Pobrat, co měl, zamířit na povrch Halo a vyhledat úkryt u ostatních dezertérů, kteří se tam schovávali. Dokonce i představa důstojného udušení, kdyby mu případně došel metan, měla něco do sebe.

Ale teď už bylo příliš pozdě. Yayap zaslechl skřípání štěrku, ucítil pižmový, nepříjemně masový pach, který si spojoval s lidmi, a zaznamenal stín, který mu padl na tvář. Nejlepší se zdálo předstírat bezvědomí, takže to udělal. Omdlel.

„Podle zvuku to vypadá, že žije,“ vypozorovala McKayová, když se Chrocht nadechl a dýchací vak v odpověď na to zasyčel. „Prohledejte to tu, jestli tu není past, uvolněte mu nohu a prohledejte ho. Nevidím moc krve, ale jestli někde krvácí, tak mu to ucpěte.“

Yayap nerozuměl ani slovo z toho, co ten člověk říkal, ale jeho tón byl klidný a nikdo mu nepřiložil pistoli k hlavě. Možná, jenom možná nakonec přežije.

O pět minut později byl Chrocht spoután, hozen na korbu terénního vozidla a nechán tam, aby se při jízdě nepříjemně bouchal do stěn.

McKayová vytáhla z rozbitého Ducha dvě tašky připomínající sedlové brašny, z nichž jedna obsahovala hadr omotaný kolem čehosi, co vypadalo jako zásoby jídla. Přičichla k tubě bublající pasty a škubla sebou. Smrdělo to jako plesnivý sýr zabalený ve starých ponožkách.

Nacpala mimozemské jídlo zpátky do tašky a prohledala druhou. V té byl pár paměťových bloků tvaru cihly z jakéhosi superhustého materiálu, v nichž mohlo být uloženo taky několik kvadrilionů bytů informací. Že by kilo materiálu, a k ničemu? Asi ano, ale tohle rozhodnutí nebylo na ní. Wellesley takové haraburdí miloval a rád si ho prozkoumá sám.

Jestli budou mít štěstí, na pár drahocenných minut ho to odvede od citování vévody z Wellingtonu. Už to samo o sobě znamenalo, že nález má cenu.

Když se lidé vrátili k vozidlům a rozjeli se k průsmyku, ‘Zamamee je sledoval z pečlivě zamaskovaného úkrytu na kopci. Ucítil nádherný pocit satisfakce. Tahle část jeho plánu vyšla. Druhá fáze – a jeho nevyhnutelné vítězství – teprve přijde.

Konečně, poté co se probojoval zasněženými údolími, spletitými chodbami i bludiště připomínajícími místnostmi, otevřel John další dveře a vyhlédl ven. Viděl sníh, základnu nějaké velké stavby a Ducha hlídkujícího před ní.

„Vchod do řídícího centra je na vrcholku pyramidy,“ řekla Cortana. „Jdeme tam. Měli bychom si vzít toho Ducha. Budeme potřebovat větší palebnou sílu.“

Sparťan jí věřil, ale když prošel dveřmi a objevili se další Duchové, kteří na něj navíc okamžitě začali střílet, nevypadalo to, že by se některý z pilotů chtěl svého stroje vzdát. Jeden zničil dlouhou, dobře mířenou dávkou z útočené pušky, pak se skryl za shlukem kamenů a zadíval se na jeden z chodníků, který stoupal po stěně pyramidy vzhůru.

Z téhle nové pozice viděl, že prostor nad ním hlídá Lovec, a přál si, aby měl raketomet. To by ale taky mohl chtít tank Scorpion.

Jakési krytí se nabízelo v podobě podpůrných částí pyramidy, které umožnily Johnovi nepozorovaně vyjít kousek nahoru a hodit na monstrum nad sebou tříštivý granát. Vybuchl s hlasitým prásk, doslova posel vetřelcovu zbroj šrapnely a dost ho naštval.

Probuzený Lovec vypálil z radiačního kanónu právě v okamžiku, kdy John vrhl plasmový granát a doufal, že bude mít tentokrát větší štěstí. Vetřelcův energetický impuls minul, granát ne. Objevil se oslepující záblesk a nepřátelský válečník se složil k zemi.

Bylo velmi lákavé rozběhnout se nahoru, ale jestli se Sparťan za posledních pár dní něco naučil, bylo to, že Lovci vždy chodí ve dvojicích.

Než aby si nechal tak schopného nepřítele v zádech, vyšel John do prvního patra, skryl se za zdí oddělující jednu část pyramidy od druhé a vykoukl. Samozřejmě, byl tam druhý Lovec. Shlížel dolů pod sebe, aniž by tušil, že jeho bratr je mrtvý. Člověk vypálil dávku do nechráněných vetřelcových zad. Ostnatý válečník padl a hlavou dolů klouzal až k základně stavby.

John pokračoval dál nahoru a postupoval z jedné strany na druhou po čelní stěně obrovité pyramidy, zatímco se ho jeden neuvěřitelně odhodlaný pilot Banshee pokoušel sestřelit shora a Chrochti, Šakalové i Elitáři objevující se postupně před ním se ho snažili zastavit přímo.

Zhluboka se nadechl a pokračoval nahoru.

Na vrcholku pyramidy se Sparťan zastavil a nechal dlouho namáhaný štít, aby se dobil. Překročil padlé tělo jednoho Chrochta a zacvakl do pušky poslední zásobník.

V horním patře na něj čekaly velké dveře. Nedokázal říct, co je na druhé straně, ale zřejmě to nebude nic přátelského – na okraji displeje senzoru pohybu se shlukla skupina bodů. „Jaký je plán?“ ptala se Cortana.

„Jednoduchý.“ Sparťan se zhluboka nadechl, stiskl spínač, prudce se otočil a rozběhl se.

Zpátky ke Stínu to bylo asi dvacet metrů a John tu vzdálenost překonal za několik vteřin. Jakmile seděl za ovládáním, otočil hlaveň právě včas, aby viděl, jak se dveře otevřely a ven se vyhrnula horda vojáků Smečky.

Stín konal svou práci. Stejně rychle, jako se objevili, vetřelci zemřeli.

Sparťan sesedl a vešel do rozlehlého prostoru připomínajícího hangár, vypořádal se s opozdilci a aktivoval další dveře.

„Skenuji,“ řekla Cortana. „Jednotky Smečky v této oblasti byly zneškodněny. Dobrá práce. Jdeme do řídícího centra Halo.“

Prošel dveřmi ven na velkou plošinu. Nad nekonečnou prázdnotou se klenul zářící reflexní most zakončený chodníkem ve tvaru kruhu. Uprostřed chodníku byl pohybující se holografický model systému Práh: gigantický průsvitný obraz plynného obra nahoře, malého šedého měsíce, Základny, obíhajícího kolem něj a mezi nimi zářící prstenec samotného Halo.

Za chodníkem byl druhý model Halo, velký snad stovky metrů v průměru a táhnoucí se téměř až na druhou stranu prostoru. Model rotoval a John si na něm mohl prohlédnout detailní mapu vnitřního povrchu.

Kolem chodníku nebylo žádné zábradlí, jako by někdo chtěl příchozí upozornit na nebezpečí spojené se silami, s nimiž se chystali si zahrávat. Nebo to alespoň Johnovi tak připadalo.

„To je ono… řídící centrum Halo,“ řekla Cortana, když John přešel k velkému panelu. Ten byl celý pokryt piktogramy, které zářily, jako by byly osvětleny odkudsi zevnitř, a společně tvořily jedno ohromné abstraktní umělecké dílo.

„Terminál,“ řekla AI. „Zkuste to tady.“

Sparťan zvedl ruku, aby se dotkl jednoho ze symbolů, ale zarazil se.

Ucítil, jak Cortanina přítomnost v jeho mysli slábne, neboť se sama přenesla do mimozemského počítače. O chvíli později se znovu objevila – v gigantické velikosti – nad kontrolním panelem. Po těle jí běhala data, z holografické pleti vyzařovala energie a tvář měla rozzářenou radostí.

Její „pokožka“ měnila barvu z modré na fialovou, červenou a pak zpět, zatímco se rozhlížela po místnosti. Nakonec si povzdechla.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se John. Tohle nečekal.

„Nikdy mi nebylo lépe!“ uklidnila ho Cortana. „Nedokážete si představit to bohatství informací – tolik, tak rychle. Je to velkolepé!“ 

„No a,“ zeptal se John, „co je to teda za zbraň?“

AI vypadala překvapeně. „O čem to mluvíte?“

„Soustřeď se,“ odpověděl Sparťan. „Halo. Jak ho použijeme proti Smečce?“

Cortanin obraz se zamračil. V jejím hlase bylo náhle plno opovržení. „Tenhle prstenec není kyj, ty barbare, je to něco jiného. Něco mnohem důležitějšího. Smečka měla pravdu, tenhle prstenec…“

Odmlčela se a oči jí začaly kmitat zleva doprava, jak se přes ni přehnala přílivová vlna dat. Na tváři se jí objevil zmatený výraz. „Předchůdce,“ zašeptala. „Dejte mi okamžik, než se připojím…“

O chvíli později začala mluvit a slova z ní padala překotným tempem, jako kdyby ji nepřetržitý proud informací strhával s sebou.

„Ano, tohle místo postavili Předchůdci, říkali mu opevněný svět, aby…“

John takhle AI ještě mluvit neslyšel, nelíbilo se mu, že ho nazvala barbarem, a zrovna se chystal ji vrátit na zem, když znovu promluvila. Byla očividně vyvedena z míry a v jejím hlase bylo slyšet váhání. „Ne, to není možné… Smečka, ti hlupáci, to přece museli vědět, musela tu být znamení.“

John se zamračil. „Zpomal, přestávám tě sledovat.“

Vytřeštila oči hrůzou. „Smečka něco našla pohřbené v prstenci, něco strašného. A teď se bojí.“

„Něco pohřbené?“

Cortana se zahleděla do dálky, jako by se skutečně dívala na Keyese. „Kapitán – musíme zastavit kapitána. To skladiště zbraní, které hledá, není to… nesmíme ho pustit dovnitř!“

„Nechápu.“

„Nemáme čas!“ řekla Cortana naléhavě. Oči měla neónově růžové a probodávala jimi Johna jako dvěma lasery. „Já musím zůstat tady. Běžte, najděte Keyese, zastavte ho. Než bude pozdě!“

ODDÍL IV

343 PROVINILÁ

JISKRA

KAPITOLA OSM

V +58:36:31 (dle záznamu SPARŤANA 117) / Pelican Echo 419 blížící se ke skladišti zbraní Smečky

Motory Echo 419 řvaly, jak Pelican klesal tmou a deštěm do bažiny. Všudypřítomné rostlinstvo se divoce zmítalo v odpověď na náhlé turbulence, voda pod kovovým břichem transportéru byla, jako by se ji někdo pokoušel tlakem vyhladit. Rampa s hlasitým šplouchnutím spadla do hrozivě vypadající hladiny a zápach hnijící vegetace zaplavil nákladový prostor lodi.

U řízení seděla Sbíječka a její hlas se nyní ozval z rádia. „Poslední vysílání z kapitánovy lodi přišlo z téhle oblasti. Až kapitána Keyese najdete, zavolejte mi a já vás přiletím vyzvednout.“

John seskočil z rampy a okamžitě se ocitl do půl lýtek v olejově vypadající vodě. „Nezapomeň mi vzít ručník.“

Pilotka se zasmála, pustila do motorů víc šťávy a loď se zvedla z bažiny. Během tří hodin od chvíle, kdy ho vyzvedla z vrcholku pyramidy, se John stačil rychle najíst a trochu prospat. Když teď Sbíječka vysadila svého pasažéra do toho hnusu, byla ráda, že je pilot. Pěšáci měli zatraceně těžký život.

Keyes se vznášel ve vakuu. Zrak mu halila průsvitná bílá mlha, třebaže občas spatřil v krátkých záblescích světla obrazy – přízračnou přehlídku znetvořených těl a svíjejících se chapadel. Z jakéhosi dokonale vyleštěného a rytinami zdobeného kovu vycházelo tlumené světlo. Z dálky slyšel mechanické bzučení. Bylo tak podivně melodické, jako by někdo zpomalil gregoriánský chorál na zlomek původní rychlosti.

Se zděšením si uvědomil, že tyhle obrazy vidí vlastníma očima. To pochopení mu vrátilo kousek paměti – vzpomínku na vlastní tělo. Soustředil se a uvědomil si, že vzdáleně cítí paže. Ale jako by teď byly měkčí, nasáklé jako houba hustou tekutinou.

Nemohl se pohnout. Svěděly ho plíce, a když se pokusil nadechnout, bolelo to.

To podivné melodické bzučení náhle zrychlilo a nyní připomínalo bzučení hmyzí, bolestivě se rozléhající celým jeho bytím. Na tom zvuku bylo cosi… vzdáleného, cosi rozhodně cizího. 

V mysli se mu znenadání objevil nový obraz, jako by někdo přepnul slide na data projektoru.

Nad Pacifikem zapadalo slunce a na obloze kroužili tři rackové. Cítil slaný vzduch a pod chodidly mu skřípal písek.

Ucítil rovněž cosi nechutného, nepopsatelně odporné znesvěcení, a – onen uklidňující obraz zmizel. Pokusil se vzpomenout si, na co se díval, ale vzpomínka se vypařila jako pára nad hrncem. Cítil jen obrovskou ztrátu. Něco mu vzali… ale co?

Protivné bzučení se vrátilo, nyní bolestivě hlasité. Cítil, jak mu zmatenou myslí jako červi provrtávající mrtvolu prolézají chapadla – hladová po datech. Naplnily ho nové obrazy.

…okamžik, kdy poprvé zabil lidskou bytost, během povstání na Charybdu IX. Cítil krev a ruce, kterými se snažil zastrčit do pouzdra pistoli, se mu třásly. Vnímal, jak je její hlaveň horká…

Pýcha, kterou cítil, když promoval na akademii, pak obraz přeskočil, jako by někdo přetočil nahrávku zpátky – a svírání v žaludku. Strach, že nebude na studium stačit…

…hnusná vůně šeříků a lilií, když stál nad otcovou rakví…

Keyes se dál vznášel, fascinován přehlídkou vzpomínek, které se mu zjevovaly čím dál rychleji. Plul mlhou. Nevšiml si, nebo mu to bylo jedno, že jakmile vzpomínky skončily, naprosto je ztratil.

Podivná cizost z jeho mysli zmizela, ovšem ne zcela. Stále cítil, jak ho ten druhý zkoumá, ale nevšímal si toho. Přešla další vzpomínka… pak další… další…

Náčelník zkontroloval indikátor nebezpečí, nenašel nic, čím by se měl znepokojovat, a dovolil bažině, aby ho přijala. „Musíte se skamarádit s prostředím.“ To jim před mnoha lety řekl náčelník Mendez – a tahle rada mu už mnohokrát pomohla. Když se zaposlouchá do nepřetržitého bubnování deště, ucítí přes nádechy zbroje teplý vlhký vzduch a prohlédne si všechny přirozené tvary bažiny, pozná později, co do ní patří, a co ne. Tohle poznání by mohlo znamenat rozdíl mezi životem a smrtí.

Spokojen, že se naladil na společnou vlnu s okolním prostředím, začal stoupat do mírného svahu s vírou, že se mu odtamtud naskytne lepší výhled. Odměna přišla okamžitě.

Pelican se zřítil ani ne šedesát metrů od místa, kde ho Echo 419 vysadil, ale rostlinstvo zde bylo tak husté, že ho Sbíječka ze vzduchu vůbec neviděla.

John se vydal vrak prozkoumat. Soudě podle vzhledu a skutečnosti, že kolem neleželo mnoho těl, se loď zřítila spíše během startu než při přistání. Jeho dojem byl potvrzen, když objevil, že třebaže byly oběti oblečeny v pracovních oděvech, měly všechny insignie námořnictva.

To naznačovalo, že výsadková loď úspěšně přistála, vysadila pasažéry a chtěla odstartovat, když ji vrátila na zem mechanická porucha nebo nepřátelské palba.

Spokojený, že v zásadě pochopil, co se tu stalo, už chtěl John vyrazit, když si všiml brokovnice ležící vedle jednoho z těl, rozhodl se, že by se mu mohla hodit, a přehodil si ji přes pravé rameno.

Vydal se po stopě, která vedla od Pelicana k záři přenosných pracovních světel – stejných světel, jaká viděl kolem Pravdy a smíření. Tihle vetřelci byli rozhodně vynalézaví, zejména když přišlo na přivlastňování si všeho, co nebylo přibité.

Jakoby na potvrzení jeho teorie o aktivitě vetřelců v téhle oblasti narazil zanedlouho Sparťan na druhý vrak, tentokrát loď Smečky zapíchnutou přídí v bahně. Kromě rojů molům podobného hmyzu a neustálého švitoření bahenních ptáků nezaznamenal žádné známky života.

Všude kolem byly rozházené bedny s nákladem, což vyvolávalo zajímavou otázku. Když se tu ten transportér zapíchl, pokoušeli se vetřelci něco sem dostat, možná zbraně, nebo naopak odvézt? To však nemohl nijak zjistit.

Ať již to bylo tak či tak, byla tu velká pravděpodobnost, že Keyese právě tahle světla přilákala stejně jako jeho, že došel sem a pak se vydal dál.

John se prosmýkl kolem stromu stojícího na vysokých pavoučích kořenech, vydal se po stopě do kopce a všiml si osamoceného Šakala. Bez váhání přiložil útočnou pušku k rameni a jedinou dávkou vetřelce sundal.

Skrčil se a čekal na nevyhnutelný protiútok – který nepřišel. Zvláštní. S těmi světly, vrakem lodi a rozházenými bednami by čekal větší odpor.

O hodně větší.

Tak kde byli? To nedávalo smysl. Další záhada na už tak dlouhém seznamu.

Déšť mu ťukal do zbroje a voda v močálu šplouchala kolem bot, zatímco se John prodíral dál, když se náhle dostal do nepřátelské palby. Na krátký okamžik se zdálo, že dostal odpověď alespoň na svou poslední otázku, že jednotky Smečky tu skutečně ještě jsou, ale brzy se ukázalo, že proti němu stojí jen dva nešťastní Šakali, kteří se vydali prozkoumat, co způsobilo střelbu, kterou slyšeli. Jako obvykle se pohybovali skrčení za štíty, takže zepředu bylo téměř nemožné je zasáhnout.

John se přesunul, našel si lepší úhel a vypálil. Jeden Šakal padl, ale druhý se překulil, takže bylo nemožné ho trefit. Sparťan přerušil palbu, počkal, až se vetřelec zastaví, a zastřelil ho.

Vyšplhal se po strmém svahu a všiml si Stínu sedícího na vrcholku kopce. Ovládal oba pahorky, nebo spíš, ovládal by, kdyby v něm někdo seděl. John se zastavil nahoře a zvažoval možnosti. Mohl by ke Stínu přiskočit a pokropit plasmou rokli pod sebou, ale tím by všem dal najevo, že tu je. Nebo taky mohl sklouznout po svahu a pokusit se celou oblast vyčistit potichu.

John se rozhodl pro druhou možnost. Vydal se z kopce dolů a brzy ho skryla vlhká vegetace a mlha. Nijak ho nepřekvapilo, že jeho indikátor nebezpečí ukázal pár rudých teček. Než aby nepřítele obešel a měl ho za zády, rozhodl se ho zneškodnit. Hodil si MA5B přes rameno a vzal do ruky brokovnici – ta se pro práci zblízka hodila lépe. Napumpoval patrony do hlavně, vypnul pojistku a pokračoval dál.

Po ramenou ho hladily široké pestrobarevné listy, kolem hlavně brokovnice se mu omotávaly úponky a pod nohama se bořil hustý, napůl shnilý humus.

Chrocht možná slyšel tiché zašustění a byl pořád ještě v procesu přemýšlení, zda má vystřelit, když mu dopadla na hlavu pažba brokovnice. Ozvalo se bouchnutí a vetřelec se zhroutil. Brzy ho následovali další dva čichači metanu, kteří přiběhli zjistit, co se stalo.

Sparťan byl spokojen s dosavadním postupem a zastavil se, aby se zaposlouchal. Slyšel jemné bubnování deště na široké přívětivé listy i nepřetržitý zvuk vlastního dechu, ovšem nic víc.

Přesvědčen, že jeho nejbližší okolí je čisté, obrátil John pozornost ke komplexu vystavěnému Předchůdci, který se tyčil po jeho pravé straně. Na rozdíl od vznešených věží jiných staveb tahle jako by dřepěla a vzdáleně připomínala sedícího pavouka.

Připlížil se na plošinu přímo před ní. Rozhodl se, že mu vchod připomíná velké A, až na to, že byl nahoře plochý a osvětlený dvojicí silných reflektorů.

Že by kapitán Keyes hledal tohle! Něco upoutalo jeho pozornost – dvojice zásobníků do brokovnice, do nichž se vešlo po dvanácti patronách, a odhozený obal od proteinové tyčinky u vchodu.

Už je určitě blízko.

Jakmile prošel dveřmi, narazil na dva tucty těl Smečky ležících v kaluži zaschlé krve. Znovu překvapen absencí jakéhokoli odporu John poklekl u okraje krvavé skvrny a prohlížel si těla.

Zabili je mariňáci? Ne, podle povahy jejich zranění to vypadalo, jako by vetřelce skosila střelba z plasmových zbraní. Snad spojenecká palba? Lidé se zbraněmi Smečky? Možná, ale ani jedno vysvětlení mu moc nesedělo.

Stále poněkud zmatený se postavil, dlouze a pomalu se rozhlížel a pak se vydal hlouběji do komplexu. Ve srovnání s bažinou venku, kde nepřetržité šumění deště znamenalo, že neustále slyšel nějaký zvuk, tady mezi silnými stěnami bylo naprosté ticho. Náhlý mechanický zvuk ho proto zcela vylekal. Prudce se otočil a namířil před sebe brokovnici.

Přímo před ním se objevil výtah, přivolaný jemu neznámým mechanismem. Vzhledem k tomu, že neměl kam jinam jít, nastoupil.

Zatímco ho plošina vezla dolů, objevilo se na jeho indikátoru nebezpečí několik překrývajících se červených skvrn a Sparťan věděl, že bude mít společnost. Ozvalo se skřípění namáhaného kovu a výtah se zastavil, ale místo aby se na něj rudé skvrny vrhly, jak předpokládal, zůstaly na místě.

John si uvědomil, že musely výtah slyšet mnohokrát a myslí si, že veze přátele. To znamenalo Smečku, hloupou Smečku.

Jeho oblíbený druh – vyjma těch, kteří už byli mrtví.

Opatrně, aby se vyvaroval zvuku, který by ho mohl prozradit, matně osvětlenou místnost obešel a zjistil, že skvrny představovaly Chrochty a Šakaly, všechny shromážděné kolem jedněch dveří.

John potlačil úsměv, přehodil brokovnici přes rameno a vzal do rukou útočnou pušku.

Trest za to, že vetřelci nehlídali výtah, se skládal z granátu následovaného čtyřiceti devíti kulkami z automatické zbraně a z několika krátkých dávek, kterými je dorazil.

Dveře se otevřely do velké, čtyři nebo pět pater vysoké místnosti. John se ocitl na plošině, kolem níž stálo několik nic netušících Šakalů. Okamžitě je zabil, uslyšel reakci z nižšího patra a přesunul se doprava. Kradmý pohled mu odhalil skupinu sedmi nebo osmi vojáků Smečky jen tak postávajících, jako by čekali na další rozkazy.

Sparťan mezi ně hodil vizitku v podobě M9 HE-DP a ustoupil, aby ho nezasáhly kusy jejich těl. Pak uslyšel hlasité Bum, jak granát vybuchl. Ozvaly se výkřiky následované zběsilou střelbou. John počkal, až palba utichne, a znovu vyšel z úkrytu. Několik krátkých dávek stačilo, aby zbylé vojáky umlčel.

Seskočil na plošinu, aby prozkoumal prostor kolem.

Protože stále hledal jakoukoli stopu po tom, kam mohl zmizel Keyes, rychle prošel celou místnost. Netrvalo dlouho, sebral pár plasmových granátů, obešel velký kontejner a narazil na těla.

Dva mariňáci, oba zabití plasmovými zbraněmi, a jejich zbraně tu nebyly.

Tiše zaklel. Podle toho, že někdo vzal těm dvěma zbraně, mohl hádat, že Keyes se svým družstvem narazil na Smečku stejně jako on, utrpěl ztráty a pokračoval dál.

Přesvědčený, že je na správné stopě, přešel Sparťan koryto rozdělující místnost na dvě části a následně musel překročit a obejít rozesetá těla Smečky, aby se dostal ke dveřím. Když jimi prošel, pokračoval několika místnostmi dál. Všechny byly prázdné, ale potřísněné krví Smečky.

Nakonec, zrovna když začínal uvažovat, jestli se nemá vrátit zpátky, vešel do místnosti a přímo před sebou spatřil strachem šíleného mariňáka. Jeho oči těkaly ze strany na stranu, jako by hledaly cosi ukrytého ve stínech, a ústa měl zkřivená do strašlivé grimasy. John nikde neviděl vojákovu útočnou pušku, ale v rukou držel muž pistoli, z níž právě vystřelil do stínu v rohu. „Zůstaň tam! Zůstaň tam! Ze mě tu věc neuděláš!“

John zvedl ruku dlaní vzhůru. „Dej tu zbraň dolů, vojáku, jsme na stejné straně.“

Ale mariňák o něčem takovém nechtěl ani slyšet a dál se tiskl zády k pevné stěně. „Vypadni ode mě! Nešahej na mě, ty magore! Jen přes moji mrtvolu!“

Pistole vystřelila. Sparťan cítil, jak ho náraz 12,7mm projektilu donutil zavrávorat, a rozhodl se, že co je moc, to je příliš.

Než měl mariňák čas zareagovat, vytrhl mu John M6D z ruky. „Dej to sem,“ zavrčel. Mariňák vyskočil, ale John mu podrazil nohy a jemně, třebaže pevně, přimáčkl vojáka k podlaze.

„A teď,“ řekl, „ kde je kapitán Keyes a zbytek jednotky?“

Vojín zbrunátněl, tvář se mu zkřivila a plivl. „Najdi si vlastní skrýš!“ zařval. „Ty potvory jsou všude! Bože, už je zase slyším! Dej mi pokoj!“ 

„Jaké potvory?“ zeptal se Sparťan mírně. „Smečka?“

„Ne! Smečka ne, Oni!“ 

Víc už Sparťan ze šíleného mariňáka nedostal. „Na povrch se dostaneš tudy,“ řekl John a ukázal ke dveřím. „Doporučuju ti dobít zbraň, přestat plýtvat střelivem a vyběhnout nahoru. Až tam budeš, lehni si a počkej na pomoc. Později nás vyzvednou. Rozumíš mi?“

Vojín přijal zpátky nabízenou zbraň, ale dál naříkal. O chvíli později se stočil do klubíčka, zavzlykal a ztichl. Tenhle člověk to sám nikdy nezvládne.

Jedna věc z mumlání toho mariňáka byla ale jasná. Za předpokladu, že je kapitán Keyes a jeho lidi ještě naživu, mají pořádné potíže. To znamenalo, že John má jedinou možnost. Musí nejdřív zachránit co možná nejvíc životů. Ten mladý voják si rozhodně prošel svým – ale bude muset počkat, až John splní misi.

Pomalu, neochotně se otočil, aby prohledal zbytek místnosti. Zbytky notně poškozené rampy vedly nad malým požárem k chodníku o patro výš. Ucítil, jak ho zalil žár, když překročil mrtvého Elitáře, uklidnila ho skutečnost, že jeho tělo bylo provrtáno kulkami, a vyšel na okrouhlou galerii. Odtamtud pokračoval sérií dveří a záhadně prázdných místností, až dorazil na vrchol rampy, kde se zastavil u mrtvého mariňáka a velké kaluže krve.

Už dávno se naučil věřit instinktům – a ty ho nyní varovaly. Něco tu nehrálo. Bylo ticho. Dokonalý klid rušilo jen duté dunění. Byl blízko něčeho, to cítil, ale čeho?“

John sešel z rampy. Došel na rovnou plošinu dole a nalevo spatřil kovové dveře. Zbraň připravenou, opatrně přešel k nim.

Dveře zaregistrovaly jeho přítomnost, rozjely se a hodily mu do náručí mrtvého mariňáka.

Sparťan ucítil, jak se mu zrychlil puls, když se mírně ohnul, aby tělo chytil, než dopadne na zem. Chytil MA5B do jedné ruky a co možná nejlépe pokryl místnost za dveřmi, zatímco hledal nějaký cíl. Nic.

Prošel dovnitř, prudce se otočil a namířil tam, odkud přišel.

Sakra, měl pocit, jako by se mu do zad provrtávaly něčí oči. Někdo ho sledoval. Pozadu vešel zpátky do místnosti a dveře se zasunuly.

Položil mariňákovo tělo na zem a ustoupil. Kopl do několika prázdných zásobníků. Teprve v tu chvíli si uvědomil, že prázdných zásobníků tu leží snad tisíce – tolik, že jimi skoro byla pokryta celá podlaha.

Všiml si mariňácké helmy a ohnul se pro ni. Na boku bylo napsáno jméno. Jenkins.

K helmě byla připevněna videokamera, jaké nosily typické bojové týmy, aby mohly po návratu na základnu misi rozebrat, nakrmit daty upíry z rozvědky a při příležitostech, jako byla tato, poskytnout vyšetřovatelům dostatek informací o okolnostech smrti.

Sparťan z kamery vytáhl paměťový čip, zasunul ho do jednoho ze slotů ve vlastní helmě a pustil si záznam do okna na průhledovém displeji.

Obraz měl standardní kvalitu – což znamenalo dost hroznou. Bylo aktivováno nastavení pro noční vidění, takže všechno bylo odporně zelené, prokládané bílými záblesky, když se kamera občas dostala proti zdroji světla.

Obraz poskakoval, trhal se a byl přerušován zrněním. Nejprve to byla naprosto rutinní záležitost, počínaje okamžikem, kdy výsadková loď dosedla na zem. Následovala cesta močálem a příchod k budově ve tvaru A.

John posunul obraz dopředu a video začalo být děsivější. Začalo to mrtvým Elitářem a pokračovalo ještě více znepokojivou scénou, když tým otevřel dveře a prošel jimi. Ne jen tak nějakými dveřmi, ale stejnými dveřmi, kterými John prošel před pár minutami a z nichž mu vypadl do náručí mrtvý mariňák.

Cítil nutkání video zastavit, projít dveřmi zpátky a celou misi zabalit, ale přinutil se dívat dál, zatímco jeden z mariňáků říkal něco o „…špatném pocitu“. Ozvala se hodně zkreslená radiová zpráva, bylo slyšet podivné šustivé zvuky, dveře se otevřely a dovnitř se vyvalily stovky masitých koulí a začaly tancovat a poskakovat po místnosti.

V tu chvíli se ozvaly i první výkřiky a John slyšel Keyese volat, že jsou „obklíčeni“. Obraz poskočil, když Jenkinse cosi zezadu udeřilo, a pak obrazovka zčernala.

Poprvé od chvíle, kdy se v řídícím centru rozloučil se společností AI, si přál, aby tu byla Cortana s ním. Hlavně proto, že by možná chápala, co se tady sakra děje, ale taky proto, že si docela zvykl spoléhat se na ni a nyní se cítil hodně sám.

Zatímco jedna část Sparťanovy mysli toužila po uklidnění, jiná už obracela tělo ke dveřím a nedočkavě čekala na výmluvný zvuk doprovázející jejich otevření. Ale dveře se neotevřely a John věděl, že to znamená potíže. Způsobilo to, že se mu na dně žaludku usadil těžký kámen.

Jak tak stál, sevřen stále silnějším pocitem děsu, zahlédl koutkem oka záblesk bílého světla. Obrátil se tím směrem a v tu chvíli spatřil do místnosti naskákat jednu, pak pět, dvacet, padesát živých koulí. Kroutily chapadly a tančily k němu. Jeho senzor pohybu zobrazoval obrovskou skvrnu – která stále zrychlovala směrem k němu.

Sparťan na odporně vypadající tvory vystřelil. Ti nejblíže k němu praskali jako nafukovací balónky, ale přicházeli stále další, mnoho dalších a valili se k němu po zemi i po stěnách. Sparťan se ocitl ve vážné situaci. Ohavně vypadající predátoři se řítili přímo na něj a bitva začala.

Venku byla tma. Na tuhle noc byla naplánovaná jen jedna mise a její účastníci se vrátili na pahorek v 02:36 uměle stanoveného času. To znamenalo, že příslušníci námořnictva konající službu v řídícím centru neměli moc práce a zrovna si rozdávali karty, když to z reproduktorů na stěně zašumělo a pak se ozval zoufalý hlas: „Tady Charlie 2-1-7, opakuji 217, všem jednotkám UNSC… slyší mě někdo? Přepínám.“ 

Komunikační technik prvního stupně Mary Murphyová se podívala na zbylé dva členy hlídky a zamračila se. „Už jste někdo měli kontakt s Charliem 217?“

Technici se na sebe podívali a zavrtěli hlavou. „Zkontroluju to u Wellesleyho,“ řekla Cho a otočila se k pracovnímu monitoru.

Murphyová přikývla a stiskla mikrofon postavený na stole a sahající jí až ke rtům. „Tady bojová základna UNSC Alfa. Přepínám.“

„Díky bohu!“ řekl hlas nadšeně. „Když jsme odstartovali z Podzimu, dostali jsme zásah, museli jsme s lodí dolů, ale zvládli jsme to opravit. Mám tu raněného na palubě – žádám o okamžité povolení k přistání.“ 

Wellesley, který byl zrovna v plném zápalu simulace bitvy u Marathonu, se zhmotnil na Choině monitoru. Jako obvykle si vybral vzhled přísně vypadajícího muže s delšími vlasy a výrazným nosem, oblečeného v kabátu se zdviženým límcem. „Ano?“

„Máme tady Pelicana, volací znak Charlie 217, který žádá o nouzové přistání. Nikdo z nás s ním nikdy nemluvil.“

AI během zlomku vteřiny zkontroloval milióny dat uložené v pozoruhodně velké paměti a suše potvrdil. „Na palubě Podzimu byla jednotka označena Charlie 217. Neslyšel jsem ji se hlásit od doby, kdy jsme opustili loď, ale ani jsem nezaznamenal zprávu o jejich smrti. Předpokládal jsem, že se loď ztratila. Požádejte pilota, aby vám řekl své jméno, hodnost a sériové číslo.“

Murphyová to slyšela a přikývla: „Je mi líto, Charlie, ale než vám dovolíme přistát, budeme potřebovat pár informací. Udejte jméno, hodnost a služební číslo. Přepínám.“

Hlas, který odpověděl, zněl čím díl rozčileněji. „Tady poručík Rick Hale, služební číslo 876-544-321. Vykašlete se na to, potřebuju okamžitě přistát. Přepínám.“ 

Wellesley přikývl. „Data souhlasí… ale jak by Hale mohl vědět, že základna vůbec existuje?“

„Mohl zachytit radiové vysílání,“ nadhodila Cho.

„Možná,“ souhlasila AI, „ale raději to uděláme bezpečně. Doporučuji vyhlásit poplach pro celou základnu, uvědomit majora a poslat k přistávací plošině tři útočnou jednotku. Budete potřebovat havarijní tým, lékařskou službu a někoho z rozvědky, kdo byl na palubě. Hale by měl podat hlášení, než bude mluvit s kýmkoli na základně.“

Třetí technik, loďmistr jménem Pauley, stiskl tlačítko poplachu a vyřídil všechna potřebná volání.

„Rozumím,“ řekla Murphyová do mikrofonu. „Můžete přistát na plošině tři, opakuji, plošina tři bude osvětlena za dvě minuty. Bude na vás čekat lékařský tým. Zajistit všechny zbraně a vypnout motory, jakmile dosednete. Přepínám.“

„V pohodě,“ odpověděl Hale vděčně. Pak, o pár okamžiků později dodal: „Vidím světla. Jdeme dolů. Přepínám.“ 

Pilot vypnul mikrofon a obrátil se ke kopilotovi. Zalitý zelenou září vycházející z ovládacího panelu vypadal Elitář ještě víc mimozemsky. „Tak,“ zeptal se člověk. „Jak mi to šlo?“

„Výjimečně dobře,“ řekl důstojník pro zvláštní operace Zuka ‘Zamamee sedící pilotovi za zády. „Děkuji vám.“

S těmi slovy udeřil ‘Zamamee Halea do hlavy čímsi, co vypadalo jako kruh zeleného světla, zatáhl za rukojeti směrem od sebe a pilotovi se do hrdla zařízly dráty. Člověku vylezly oči z důlků, ruce mu vylétly k drátu na krku a nohama divoce dupal do pedálů.

Elitář sedící na pozici kopilota už převzal řízení Pelicana a díky hodinám tréninku s lidskou výsadkovou lodí dokázal velmi dobře letět.

‘Zamamee počkal, až člověk přestal kopat, povolil drát a ucítil něco odporného. V tu chvíli si Elitář uvědomil, že Haleovi povolily svěrače. Znechuceně zavrčel a vrátil se do nákladového prostoru Pelicana. Ten byl plný po zuby ozbrojených Elitářů vycvičených pro výsadek na nepřátelské území. Kromě zbraní byli vybavení i generátory kamufláže. Jejich cílem bylo obsadit co možná nejvíce přistávacích plošin a udržet je, než se k pahorku dostane šest výsadkových lodí plných Chrochtů, Šakalů a dalších Elitářů.

Vojáci spatřili důstojníka a vypadali plní očekávání.

„Pokračujte,“ řekl ‘Zamamee. „Víte, co máte dělat. Zapněte generátory utajení, zkontrolujte zbraně a tuhle chvíli si zapamatujte. Protože tahle bitva, tohle vítězství bude vetkáno do eposů vašich rodin a opěvováno po mnoho dalších generací.“

„Této misi požehnali sami Prorokové, požehnali vám, a chtějí, aby každý voják věděl, že ti, kteří ukončí svou fyzickou přítomnost na tomto světě, budou přivítáni s otevřenou náručí v ráji. Hodně štěstí.“

Ve tmě se objevily šmouhy světel, výsadková loď prudce klesla a válečníci šeptali poslední modlitby.

Stejně jako většina AI, měl i Wellesley výrazné tendence strávit více času přemýšlením o tom, co neudělal, než co udělal, a na úplně prvním místě v seznamu měl senzory. Bylo smutnou pravdou, že zatímco McKayová se svou rotou přivezla z Podzimu hotové bohatství zásob, neměla dostatek času, aby z lodi odmontovala elektroniku, která by AI poskytla skutečný aktuální obraz o okolním vzdušném prostoru za každého počasí. To znamenalo, že se musel plně spolehnout na data z předsunutých senzorů, které rozmístily hlídky v okruhu deseti kilometrů kolem pahorku.

Během prvního rádiového kontaktu s Charliem 217 bylo všechno v pořádku, ale nyní, když začal Pelican přistávat, začaly senzory ze sektoru šest posílat data. Podle nich nad tím místem přeletělo šest extrémně teplých objektů, a ať už to bylo cokoli, bylo to velmi hlučné a pohybovalo se to k základně rychlostí zhruba 350 kilometrů za hodinu.

Wellesley zareagoval rychlostí, jaké byl schopen jen počítač – ale ani tato rychlost nestačila, aby zabránila Charliemu 217 přistát. V okamžiku, když AI vydala několik velmi ostře vyslovených doporučení lidským nadřízeným, dosedly Pelicanovy lyžiny na plošinu 3, po rampě s duněním seběhlo třicet prakticky neviditelných Elitářů a muži i ženy ze základny Alfa brzy bojovali o život.

* * *

O patro níž, zamčený v místnosti s třemi jinými Chrochty, uslyšel Yayap vzdálené kvílení alarmu a napadlo ho, že asi ví proč. ‘Zamamee měl pravdu. Člověk v podivné zbroji, který měl mít na svědomí více než tisíc mrtvých vojáků Smečky, sem skutečně přišel. Yayap to věděl, protože vojáka viděl před nějakými šesti jednotkami, aktivoval vysílač ukrytý v dýchacím aparátu a spustil tak celý útok.

To byla dobrá zpráva. Ta špatná spočívala v tom, že ‘Zamameeho kořist taky mohla během té doby základnu opustit. Pokud by k tomu došlo a mise by byla označena za neúspěšnou, Chrocht vůbec nepochyboval, kdo bude označen na viníka. Ale Yayap nemohl dělat nic jiného než svírat rukama hrubě svařené tyče, poslouchat vzdálené zvuky boje a doufat v to nejlepší.

V tomto okamžiku „to nejlepší“ znamenalo rychlou a bezbolestnou smrt.

Všichni členové havarijního týmu, polovina lékařů a třetina útočného týmu byli mrtví dřív, než se McKayová stačila vysoukat ze spacáku, hodit na sebe šaty a vzít zbraně. Vyběhla za davem na přistávací plošinu, kde ji čekala vyhrocená bitva.

Energetické výboje jako by létaly odnikud, plasmové granáty se zhmotňovaly ve vzduchu a neviditelné nože podřezávaly hrdla. Výsadkový oddíl byl zadržen, ale jen těsně, a hrozilo, že každou chvíli prorazí k okolním plošinám.

Byl tu i Silva, od pasu nahoru nahý, a řval rozkazy, zatímco nepřetržitě pálil z útočné pušky. „Zaplavit plošinu tři palivem! Ale ať se to nerozteče ven! Dělejte!“

Byl to podivný rozkaz a civilisté by se určitě lekli, ale vojáci zareagovali bez jediné otázky a jeden voják se rozběhl k palivové nádrži u přistávací plošiny 3. Odhodil pojistku a chytil hadici.

Nad postříkaným prostorem po námořníkově pravici se tetelil vzduch a Silva vystřílel jakoby do prázdna plný zásobník. Velitel Elitářů zařval, začal doslova blikat, neboť jeho generátor kamufláže dostal přímý zásah, a ohnul se v pase.

Voják, nevzrušen tím, jak blízko byl smrti, se otočil, energicky stiskl rukojeť a poslal proud hořlaviny přímo na plošinu 3. Pracovní četa tvořená zajatci byla nucena postavit kolem prostranství obrubník hned poté, co lidé pahorek dobyli. Cílem bylo, aby uniklé palivo nesteklo z plošiny. Nyní fungoval obrubník dokonale, protože louže vysokooktanového paliva se plazila kolem Pelicanových lyžin a brzy se rozšířila na celou plošinu.

„Zpátky!“ zařval Silva a poslal po zemi tříštivý granát, který se dokutálel pod břicho Charlieho 217. Granát vybuchl a následovalo hlasité zahučení, jak se okamžitě vzňal rozlitý benzín. Voják jen tak-tak stačil zastavit hadici.

Výsledkem akce byla proměna zbývajících Elitářů v živé mihotající se pochodně – křičící a tancující pochodně. Odpověď byla okamžitá. Mariňáci zahájili palbu, celý oddíl postříleli, avšak okamžitě poté museli obrátit veškeré úsilí na boj s ohněm. Charlie 217 byl v tu dobu už zcela zahalen plameny a zrovna se otřásl výbuchem jedné z nádrží.

Ale byli tu i další Pelicani, které bylo třeba zachránit. Některým se sice podařilo vzlétnout, ale jiní zůstali na plošinách.

Silva se otočil k McKayové. „Představení začíná,“ řekl major, když mu Wellesley cosi řekl do sluchátka. „Tohle bylo jenom zahřívací kolo, doslova. Opravdická útočná síla je asi pět minut odtud. Šest výsadkových lodí Smečky, jestli se Wellesley neplete. Tady přistát nemůžou, takže sednou někam vedle, kde bude rovné místo. Já si beru na starost plošiny – vy obranu na straně po směru otáčení.“

McKayová přikývla a řekla: „Ano, pane.“ Všimla si desátníka Listera a mávla na něj. Důstojník měl v patách družstvo mariňáků. „Dejte dohromady zbytek mojí roty, řekněte jim, ať se zakopou kolem přistávacích plošin a připraví se na útok od ploché části pahorku. Vřele ty parchanty přivítáme.“

Lister mrkl na běsnící plameny a usmál se nechtěné slovní hříčce. „Ano, madam!“ řekl a odběhl.

Jinde, kolem nepravidelného okraje pahorku, ukořistěné Stíny zahájily palbu. Pulzy jasně modré energie probodly temnotu, našly první loď a rozervaly noc na kusy.

‘Zamamee a pět Elitářů z výsadkového týmu v době, kdy lidé zaplavili plošinu 3 benzínem, už byli jinde. Ve skutečnosti nebyl během rozpoutaného pekla důstojník Elity ani na povrchu dávného zařízení Předchůdců. Byl se svým komandem o patro níž, postupovali z místnosti do místnosti a zabíjeli všechny lidi, na které narazili. Po tom jediném vojákovi, o něhož jim šlo nejvíce, nebylo ani stopy, ale ještě bylo brzy a klidně mohl být hned za dalším rohem.

Murphyová právě odjistila 50mm automatický kulomet a převedla ovládání na Wellesleye, když ucítila, jak ji něco škráblo do ramene. Prudce se otočila, spatřila rozstříknutou krev a došlo jí, že je její. Elitář se hluboce hrdelně zasmál, neboť Cho a Pauleye stihl vzápětí stejný osud. Řídící místnost byla vyčištěna.

Ale Wellesley vraždy viděl přes kameru na hlavním video monitoru, zhasl světla a okamžitě uvědomil Silvu. Během pár minut už spěchalo bludištěm chodeb komplexu šest tříčlenných palebných týmů vybavených brýlemi pro noční vidění citlivými na teplo. Kamufláž Smečky nedokázala skrýt tepelnou stopu, naopak ji vytvářela, což nyní poměr sil vyrovnávalo.

Mezitím, díky iniciativě mrtvého důstojníka, měl Wellesley pro blížící se výsadkové lodě v záloze překvapení v podobě 50mm kulometu. I když byly Stíny účinné proti Banshee, scházela jim síla, aby dokázaly sundat z oblohy výsadkovou loď. Tohohle si byla Smečka zřejmě moc dobře vědoma.

Ale stejně jako Elitář nedokázal odolat průbojným kulkám ráže 7,62mm, byly i nepřátelské transportéry zranitelné 50mm vysoce výbušnými projektily, které najednou vylétly přímo proti nim. A nejen to, padesátky byly počítačem řízené – lépe řečeno Wellesleyeni řízené, což znamenalo, že téměř každý projektil letěl tam, kam měl.

AI dostala ovládání zbraní příliš pozdě, než aby mohla sestřelit první výsadkovou loď, ale druhá byla přesně tam, kde ji potřebovala mít. Nejméně desítka střel HE prošla trupem a loď explodovala. Bylo ironií, že prostor pro jednotky většině z nich dokázal zachránit život, takže zahynou, až plavidlo narazí do pahorku.

Měli však jen dva kulomety, jeden na západní straně a jeden na východní, což znamenalo, že ostatní transportéry se bezpečně dostanou přes východní palebné pole, než na ně AI dokáže vůbec vystřelit. I tak, zničení jediné lodi sníží útočnou sílu nepřítele o šestinu, což Wellesleyemu připadalo jako přijatelný výsledek.

Vrcholek pahorku zasáhla smrt seslaná strojem, neboť výsadkové lodě Smečky začaly kropit přistávací plochu plasmovými děly. Jeden palebný tým byl překvapen na otevřeném prostranství a rozstřílen na kusy, přestože zároveň proti transportérům vylétla salva raket odpálených z ručních raketometů. Několik jich zasáhlo cíl, některé dokonce způsobily ztráty, ale žádná z nepřátelských lodí nebyla zničena.

Pak se výsadkové lodě ve tvaru U, kroužící nad zemí jako otravný hmyz, obrátily k zemi, vyplivly z postranních otvorů vojáky a rozesely je jako zhoubná semena po celém vrcholku pahorku. McKayová v duchu počítala. Pět zbývajících transportérů krát zhruba třicet vojáků v každém rovná se útočné síle o velikosti kolem sto padesát jednotek.

„Na ně!“ zařval Lister. „Pozabíjejte ty bastardy, než skočí na zem!“

Odpovědí bylo prásk! prásk! prásk!, jak ostřelovací roty zahájili palbu a Elitáři, Šakali i Chrochti začali padat mrtví k zemi.

Ale ještě jich hodně zbývalo – a McKayová se připravila na blížící se nápor.

Světla zhasla z důvodu, který mohl Chrocht jen odhadovat, což jen zvětšilo jeho strach. Neschopen udělat cokoli jiného Yayap naslouchal tlumeným zvukům bitvy a uvažoval, které straně má fandit. Být vězněm se mu nelíbilo, ale začínal si říkat, jestli by se nakonec s lidmi neměl lépe. Alespoň prozatím…

Objevila se světelná skvrna, sklouzla po protější zdi, přejela po podlaze a našla si cestu do cely. „Yayape? Jsi tady?“

Ted’ tu byla i další světla a Chrocht viděl, jak se před ním mihotá vzduch. Byl to ‘Zamamee! K Yayapovu úžasu Elitář dodržel slovo a vydal se ho najít. Uvědomil si, že díky dýchacímu aparátu si ho jen těžko někdo splete, a přitiskl tvář k mřížím.

„Ano, Výsosti, jsem tu.“

„Dobře,“ řekl Elitář. „Tak ustup, ať můžeme ty dveře odpálit.“

Všichni Chrochti v cele se stáhli do zadní části a jeden ze ‘Zamameeho komanda přidělal na mříže nálož, ustoupil a dálkově ji odpálil. Objevil se malý záblesk světla následovaný tlumeným kovovým zazvoněním. Panty zaskřípaly a Yayap mříž odstavil.

„A teď,“ řekl ‘Zamamee nedočkavě, „nás zaveď k tomu člověku. Prošli jsme většinu komplexu, ale ještě jsme na něj nenarazili.“

Tak, pomyslel si Yayap, jediný důvod, proč pro mě přišli, byl ten člověk. To mě mělo napadnout. „Jistě, Výsosti,“ odpověděl Chrocht překvapen vlastní slušností. „Vetřelci se zmocnili několika našich Banshee. Ten člověk dostal rozkaz je hlídat.“

Yayap čekal, že jeho tvrzení ‘Zamamee zpochybní, že se bude ptát, jak to ví, ale Elitář mu věřil. „Dobře,“ odpověděl ‘Zamamee. „Kde mají tu loď?“

„Nahoře na pahorku,“ odpověděl Yayap po pravdě, „na západ od přistávacích plošin.“

„Půjdeme první,“ řekl Elitář důležitě, „ale drž se nás. Mohl by ses ztratit.“

„Ano, Výsosti,“ odpověděl Chrocht „jak si přejete.“

Neschopen přistát na některé z plošin ani nikde poblíž, jak bylo původně plánováno, byl polní mistr ‘Putumee přinucen vysadit tým v prostoru po směru otáčení od komplexu Předchůdců. To znamenalo, že vojáci budou muset přejít přes otevřené prostranství, kde se nebudou mít za co skrýt, a už vůbec nevyužijí těžké zbraně, kterými si jinak chtěli vyčistit cestu.

Mazaný polní důstojník měl ale jedno eso v rukávu. Místo aby výsadkové lodě poslal domů, nechal je kroužit nad přistávací zónou a ostřelovat prostor před vlastními postupujícími jednotkami. Transportéry nebyly zrovna k něčemu takovému sestrojeny a pilotům se to nelíbilo, ale no a co? ‘Putumeeho, který letce nepovažoval za nic víc než všemi velebené šoféry, vůbec nezajímalo, co si myslí.

Takže výsadkové lodě letěly k lidským opevněním, plasmová děla kropila zem pod nimi, zatímco ze země k nim vzlétaly salvy raket a neškodně vybuchovaly na silných pancířích.

Polní důstojník, který postupoval společně s druhou řadou vojáků, poslal Šakaly mávnutím dopředu a přinutil lidi vylézt z palebných hnízd a stáhnout se k další obranné linii.

‘Putumee se zastavil vedle jedné z nyní prázdných jam a podíval se do ní. Něco na tom zákopu se mu nelíbilo, ale co? Pak mu to došlo. Ta čtverhranná díra byla až příliš pečlivě vykopaná, příliš pravidelná, než aby ji někdo vyhloubil během poslední půl jednotky. Jaká další opatření vetřelci asi provedli, uvažoval důstojník.

Odpověď přišla v příštím okamžiku. McKayová řekla: „Pal!“ a střelec Scorpionu poslechl. Tank důstojnici pod nohama poskočil, jak z hlavního děla vylétl projektil, a pak se celý trup roztřásl, když zahájil palbu i kulomet. Výbuch, asi o šest set metrů dál, vymazal z povrchu zemského celou řadu Chrochtů. Druhý tank z dvojice, kterou Silva rozkázal dopravit na vrchol, vypálil o dvě vteřiny později. Tahle rána zabila Elitáře, dva Šakaly a Lovce.

Mariňáci zajásali a McKayová se usmála. I když pochybovala, že se Smečka pokusí dostat nahoru pěšáky, major byl opatrný muž. I proto rozkázal Skokanům vykopat po obvodu tábora palebná hnízda a vytvořit okopy pro tanky.

Když nyní tanky pálily s hlavněmi namířenými téměř vodorovně, proměňovaly prostor před sebou v měsíční krajinu, neboť každý projektil vyhodil do vzduchu půl tuny hlíny a vyhloubil do náhorní plošiny hluboký kráter.

Aniž by to McKayová nebo kterýkoli jiný člověk věděl, třetí projektil, který přiletěl mezi postupující vetřelce, roztrhal polního mistra ‘Putumeeho. Útok pokračoval, ale nyní pomaleji, protože velení převzal Elitář s nižší hodností, který se horko těžko snažil jednotky znovu shromáždit.

Přestože ‘Zamamee pokračoval v plnění vlastní vedlejší mise, neustále monitoroval velitelskou síť a věděl, že útok byl odražen. Bylo jen otázkou času, než dostanou výsadkové lodě rozkaz se stáhnout, nabrat všechny, kdo se k nim budou schopni doplazit, dojít nebo doběhnout, a odletět do bezpečnějších končin.

To znamenalo, že by se měl stáhnout i on, najít způsob, jak proklouznout lidskou linií. Ale pořád ho pronásledovala návštěva u Proroka. Jeho nejlepší šance, ne, jeho jediná šance byla najít toho člověka a zabít ho. Hlava mu zůstane na krku, všechno bude odpuštěno, a kdo ví? Byla zabita spousta Elitářů, takže se možná dočká i povýšení.

Tím se uklidnil a pokračoval dál.

Jeho výsadkové komando bylo v tu chvíli v prvním patře a právě se blížilo ke dveřím ven, když jeden ze tří čekajících mariňáků uviděl, jak kolem výklenku, kde byl ukrytý, prochází řada zelených světelných skvrn, a zahájil palbu.

Rozpoutalo se hotové peklo, jak lidé odhazovali jeden prázdný zásobník za druhým, Chrochtové padali k zemi a Elitáři stříleli na všechny strany, až nakonec rovněž začali umírat.

‘Zamamee ucítil, jak se otevřel cyklus jeho plasmové pušky, která se snažila ochladit, a věděl, že zemře, když náhle mezi lidi vlétl plasmový granát a přilepil se jednomu z nich na ruku. Ten zaječel: „Ne!“ Ale už bylo pozdě a následný výbuch pozabíjel celý palebný tým.

Yayap, který vzal granát i pistoli jednomu z mrtvých výsadkářů, zatahal ‘Zamameeho za vojenský opasek. „Tudy, Výsosti… pojďte za mnou.“

Elitář ho poslechl. Chrocht důstojníka vyvedl dveřmi ven, pak po chodníku dolů a na plošinu, kde stály v úhledné řadě Banshee. Nebyly tu stráže. ‘Zamamee se rozhlédl. „Kde je?“

Yayap pokrčil rameny. „Nemám tušení, Výsosti.“

‘Zamamee pocítil směs vzteku, strachu a beznaděje, když mu nad hlavou přelétla výsadková loď a zmizela směrem proti otáčení prstence. Veškerá jejich snaha byla marná.

„Takže,“ řekl drsně, „ty jsi mi lhal. Proč?“

„Protože vy s těmi věcmi umíte lítat,“ odpověděl Chrocht jednoduše, „a já ne.“

Zdálo se, že Elitářovy oči zářily jako osvětlené odkudsi zevnitř. „Měl bych tě zastřelit a tvoje tělo nechat lidem, aby ho hodili ze skály.“

„Můžete to zkusit,“ řekl Yayap a namířil plasmovou pistoli nadřízenému na hlavu, „ale neradil bych vám to.“ Namířit zbraň na Elitáře stálo Chrochta všechnu odvahu, kterou byl schopen sebrat, a ruka se mu třásla strachem. Ale ne moc, ne tolik, aby energetický výboj minul, a ‘Zamamee to věděl.

Elitář přikývl. O pár okamžiků později se plně naložená Banshee zvedla ze země, sklouzla přes okraj skalní stěny a okamžitě začala ztrácet výšku. Zahlédl ji střelec u jednoho Stínu a poslal za ní tři plasmové střely, ale Banshee se mu brzy dostala z dostřelu. Bitva o základnu Alfa skončila.

Sparťan vypálil do přílivové vlny zrůd hemžící se chapadly, ustoupil a rozhodl se postupovat dál. Byl zranitelný, zvláště zezadu, ale zbroj mu pomůže, hlavně proto, že potvory evidentně rády na lidi skákaly.

Co se dělo s Keyesovou jednotkou pak, nebylo jisté, ale rozhodně to mohlo přinutit mariňáky řvát a na relativně krátkou dobu je vyřadit z boje. Problém byla munice, to se zdálo jasné, takže místo aby zběsile střílel kolem sebe, přinutil se John mířit a zasáhnout těch věcí co možná nejvíc.

Vrhaly se na něj po dvou, po třech, po čtyřech, praskaly a trhaly se na kusy, když dostaly zásah kulkou, a pak se jako by rozpustily. Problém byl v tom, že těch mrňavých bastardů tam byly stovky, možná tisíce, což činilo Johnovi potíže byť jen stát, neboť to bylo jako stát v proudu.

Existovalo několik strategií, pár věcí, které John mohl udělat, aby trochu vyrovnal poměr sil, a všechny dohromady pak mohly rozhodnout. Za prvé mohl běhat a zároveň střílet, tím roztáhnout jejich řady od jednoho konce místnosti k druhému. Tvorů byla spousta a všichni byli nesmírně odhodlaní, ale ne zrovna inteligentní.

Za druhé mohl sledovat mezery, a naopak shluky nepřátel, do nichž mohl házet granáty a zničit jich tak stovky najednou.

A za třetí mohl střídat útočnou pušku a brokovnici a tím udržet nepřetržitou palbu s občasnými přestávkami na dobití, když boj zrovna na chvíli ochabl.

Tyhle strategie se nakonec ukázaly jako klíčové, když ze tmy vyskočilo něco nového. Hromada rozervaného masa a máchajících končetin, kterými ho to udeřilo do hlavy. Během prvních okamžiků útoku Johna napadlo, jestli na něj to tělo nespadlo odněkud shora, ale brzy se dozvěděl pravdu, protože se podobně strašlivě znetvořených tvorů objevilo víc a všichni se hrnuli přímo na něj. A neběželi, nýbrž vyskakovali vysoko do vzduchu, jako by doufali, že ho svou váhou rozdrtí.

Tihle tvorové byli vzdáleně humanoidní, shrbená těla, která vypadala jako by již částečně podlehla rozkladu. Končetiny měla natažena tak, že hrozilo, že se jim každou chvíli zlomí. Z mnoha děr na kůži vyrůstaly shluky chapadel.

Byli ovšem taky zranitelní kulkami, za což byl John vděčný, přestože často spotřeboval patnáct nebo dvacet kulek, aby jednoho definitivně zlikvidoval. Podivné bylo, že i ti živí vypadali jako mrtví, a John tomu pomalu začínal věřit. To by totiž vysvětlovalo, proč někteří z těch hajzlů notně připomínali Elitáře, nebo alespoň to, co by z Elitáře zbylo, kdyby ho zabil, pohřbil a o dva týdny později vykopal.

Konečně, když už se to zdálo jako věčnost, dva obživlí Elitáři vtrhli dovnitř dveřmi a byli ihned zastřeleni. To dalo Johnovi příležitost k útěku.

Před sebou měl ještě další dvounohé zrůdy, společně s hejny kožnatých skákajících koulí, a bylo nutné je všechny zlikvidovat automatickou zbraní, než mohl proklouznout dveřmi ven.

Sparťan se ocitl na horní galerii velké, dobře osvětlené místnosti. Ta byla plná dvounohých znetvořených tvorů, ale zdálo se, že ani jeden si ho ještě nevšiml. Neměl v úmyslu to měnit a tiše proklouzl kolem stěny ke dveřím napravo.

Krátká chodba ho zavedla na podobné místo, kde zuřila bitva mezi jednotkami Smečky a novými vetřelci.

Sparťan krátce zvažoval, že by zaútočil – rozhodně jich nebylo málo. Rozhodl se nestřílet a vyčkat za spadlým nákladovým modulem. Po šíleném boji vlastně nikdo naživu nezůstal, což znamenalo, že mohl přejít po mostě na druhou stranu a odejít z místnosti postranním vchodem.

Shora na něj dopadl další ze shrbených tvorů. Sparťan zavrávoral, sklonil se a přehodil monstrum přes hlavu. To se zapraskáním narazilo na stěnu, a jak klouzalo na zem, zanechalo na ní stopu v podobě zelenošedé skvrny nějaké lepkavé tekutiny.

John se otočil, aby pokračoval dál, když se mu na senzoru pohybu rozsvítila červená skvrna – označující kontakt přímo za ním. Prudce se otočil a vyděšeně hleděl na rozlámané, šeredně znetvořené tělo tvora, který se nyní pokoušel vstát. Levá paže mu bezvládně visela podél těla a z bledého shnilého masa trčely zlomené kosti.

Pravá paže té věci však stále fungovala. Z pravého zápěstí vystřelil shluk chapadel, a bylo dokonce slyšet praskání kostí uvnitř, jak si prudce prorazila cestu ven.

Chapadla se natáhla, práskla jako bič a srazila Johna na zem. Tahle jediná rána stačila, aby byl jeho štít téměř na minimu.

Překulil se do dřepu a vystřelil. Průrazné náboje ráže 7,62mm téměř monstrum rozpůlily. Sparťan padlého nepřítele nakopl a přidal dvě rány do hrudi. A tentokrát už hezky zůstaň mrtvý, pomyslel si.

Pohnul se dál chodbou. Dva mariňáci leželi na místě, kde zemřeli, a dokazovali, že alespoň některým z druhé čety se podařilo dostat až sem, což navíc otevíralo možnost, že dalším se mohlo podařit uniknout.

John se sehnul, našel jejich psí známky a vzal je. Plížil se širokými galeriemi a úzkými chodbami kolem hučících strojů a nakonec vešel do temné, pochmurné krypty. Na jeho senzoru pohybu se objevilo varovné světlo – byl v základně nepřítele.

Kolem kulhal jeden z dvounohých vetřelců a John podle tvaru jeho hlavy, dlouhého hranatého čenichu, poznal, že před ním stojí bývalý Elitář. Prst na spoušti mu však zadržel fakt, kde byla ona hlava umístěna.

Vetřelcova lebka byla zvráceným způsobem nakloněna, jako by měl kosti na krku měkké, nebo snad rozleptané. Visela volně zvrácená dozadu, bez života – jako bezvládná končetina čekající na amputaci.

Bylo to, jako by Elitáře cosi přepsalo, přetvořilo zevnitř. Sparťan zaznamenal nezvyklý pocit: strach. Hlavou mu bleskl obraz bezmocnosti – zoufalého řevu tváří v tvář hrozbě, proti níž byl bezbranný – záblesk snů z kryogenního spánku z Pilíře podzimu. 

Tohle se ze mě nikdy nestane, pomyslel si. Nikdy.

Netvor prokulhal kolem něj a zmizel mu z dohledu.

John se zhluboka nadechl, pak vydechl a vyrazil z úkrytu přímo doprostřed místnosti. Odhodil belhající se monstrum a pod nohama rozdrtil hrstku malých kulatých potvor. Jeho brokovnice zahřměla a po podlaze se rozstřílela hustá zelená krev.

Dostal se až k vytyčenému cíli – velké výtahové plošině, identické s tou, kterou se do téhle jámy pekelné dostal. Natáhl ruku k aktivačnímu panelu a doufal, že se mu podaří stisknout tlačítko nahoru.

Jeden z vetřelců vyskočil vysoko do vzduchu a přistál přímo vedle něj.

John poklekl, zatlačil hlaveň brokovnice zrůdě do břicha a stiskl spoušť. Tvor udělal kotrmelec ve vzduchu a dopadl o kus dál do hejna malých kulatých nepřátel.

Sparťan skočil k aktivačnímu panelu a udeřil do ovládání.

Výtahová plošina se propadla jako kámen, tak hluboko a tak rychle, že mu zalehlo v uších.

Kde byla sakra Cortana, když ji potřeboval? Pořád mu říkala: „Projděte těmihle dveřmi“. Jděte po tom mostě“ nebo „vylezte na tu pyramidu“. Někdy mu lezla na nervy, ale zároveň mu její přítomnost dodávala klid.

Sklep, jestli to byl sklep, dýchal stejnou atmosférou jako stará hrobka. Vyšel ven chodbou do další velké místnosti, kde se musel probojovat ke dveřím a do tunel připomínající chodby za nimi. Tam se Sparťan ocitl tváří v tvář čemusi, co dosud neviděl a co by nejraději už nikdy v životě znovu nepotkal. Byla to jedna z bojechtivých dvounohých zrůd, ovšem tahle byla strašlivě znetvořeným člověkem. I když bylo tělo zdevastováno tvorem, který se ho nakonec zmocnil, John ho stejně poznal.

Byl to vojín Manuel Mendoza, voják, na kterého rotný Johnson tak rád řval, a jeden z mariňáků, který byl s Keyesem, když zmizel uprostřed tohohle pekla.

Třebaže byla vojínova tvář znetvořena tím, co se mu stalo, zůstávaly v ní stopy lidskosti, a právě to způsobilo, že John dal prst ze spouště a pokusil se navázat kontakt.

„Mendozo, dělej, vypadneme odsud. Vím, že ti něco udělali, ale doktoři tě dají do kupy.“

Oživlý mariňák, nyní obdařený nadlidskou silou, udeřil Johna s takovou energií, že ho málem srazil k zemi a vyvolal hlasité bzučení poplašného zařízení štítu. Mendoza – nebo spíš věc, co kdysi byla Mendozou, mávla biči podobným chapadlem a znovu zaútočila. Sparťan uskočil, stiskl spoušť a následně byl přinucen ji stisknout ještě jednou, aby vypálené broky konečně rozervaly bývalého Mendozu na kusy.

Výsledek byl působivý a zároveň nechutný. Když se zrůda rozpadla, spatřil John, že se jeden z malých kulatých tvorů usídlil ve vojákově hradním koši a roztáhl chapadla do všech částí Mendozova těla. Třetí rána z brokovnice zlikvidovala i jeho.

Že by ty věci fungovaly takhle? Malé kulaté balónky infikovaly hostitele a zmutovaly oběť do jakési bojové podoby? Zvažoval možnost, jestli nejde o nějakou novou biologickou zbraň Smečky, a zavrhl ji. První z těchhle bojových forem ovládly Elitáře.

Ať už byly tyhle zatracené věci cokoli, byly stejně smrtelně nebezpečné pro lidi i pro Smečku.

Rychle dobil brokovnici a pokračoval dál. Pohyboval se, jak nejrychleji dovedl – jako by běžel o život. Vběhl do další místnosti, vyškrábal se na galerii nahoře, vystřelil jednoho Elitáře z bot a prolezl otevřenými dveřmi.

Prostor za nimi byl ještě větší výzvou. John měl druhé patro sám pro sebe, ale patro pod ním patřilo armádě monster, a právě tam se potřeboval dostat.

Měl výškovou převahu. Několik přesně hozených granátů následovaných skokem dolů a šedesáti sekundami bleskurychlé akce zblízka nakonec stačilo, aby se dostal na druhou stranu. I tak to však byla velká úleva, když pak chvíli běžel zcela prázdnou chodbou. Nakonec vběhl do sálu, kde našel nový objev, s nímž se musel vypořádat.

Vedle schopnosti zaútočit ohromnou silou beze zbraně nyní bojové formy nových vetřelců sebraly zbraně svých obětí, lidí i Smečky, a s nimi byly ještě nebezpečnější. Nebyli to ti nejchytřejší nepřátelé, s jakými se kdy John střetl, ale nebyly to ani bezduché automaty – dokázaly řídit stroje a používat zbraně.

Od kovových stěn se odrážely kulky, vzduchem syčela plasma, a dokonce vybuchl i granát, když John objevil místo, kde našlo na nákladovém kontejneru poslední útočiště několik mariňáků. Zastavil se, aby vzal jejich psí známky a nějaké střelivo, a pak pokračoval dál.

Něco ho stále trápilo, ale co to bylo? Cosi, na co zapomněl?

Pak se mu to najednou vybavilo. Zapomněl vlastní jméno.

Keyes, Jacob. Kapitán. Služební číslo 01928-19912-JK.

Ta bzučivá melodie neustále číhající na okraji jeho vědomí nyní nabyla na hlasitosti a on ucítil jakýsi tlak – pocit vzteku.

Ale proč byl naštvaný?

Ne, naštvaný byl někdo jiný… protože si vzpomněl na své jméno?

Keyes, Jacob. Kapitán. Služební číslo 01928-19912-JK. Kde to je? Jak se sem dostal? Zuřivě se snažil vzpomenout si.

Teď se mu vybavovaly útržky. Byla tam tma, cizí místnost, mraky děsivých nepřátel, střelba a bodavá bolest…

Museli ho zajmout. To bylo ono. Tohle bude nějaký nový trik nepřátel. Nic jim neřekne. Zoufale se snažil vzpomenout si, kdo vlastně jsou jeho nepřátelé.

V hlavě si opakoval jako mantru: Keyes, Jacob. Kapitán. Služební číslo 01928-19912-JK.

Bzučivý tlak nabyl na intenzitě. Vzepřel se mu, třebaže si nebyl jistý proč. Něco na tom bzučení ho děsilo. Pocit, že do něj kdosi proniká, zesílil.

Je tohle nějaký trik Smečky? Uvažoval. Pokusil se zakřičet. „To se vám nepovede. Nikdy vás nedovedu na Zemi,“ ale nedokázal přinutit ústa, aby ho poslechla, necítil své tělo.

Když se Keyesovi rozezněla v mysli vzpomínka na domovskou planetu, tón a ráz bzučení se změnil, jako by bylo nyní potěšeno. On – Keyes, Jacob. Kapitán. Služební číslo 01928-19912-JK – byl najednou vystrašený, když se mu v mysli objevily nové obrazy.

Uvědomil si, příliš pozdě, že se mu něco vrtá v mysli, jako by vykradač raboval hrobku. Nikdy se necítil tak bezmocný, tak vyděšený…

Jeho strach náhle zmizel spolu s vlnou příjemných emocí. Ucítil teplo první ženy, kterou kdy políbil…

Pokusil se vykřiknout, když mu tuhle vzpomínku kdosi vyrval z rukou a zahodil.

Keyes, Jacob. Kapitán. Služební číslo 01928-19912-JK.

Jak si postupně přehrával zlomky vlastní minulosti, které následně mizely v prázdnotě, cítil, jak se kolem něj vetřelec uzavírá jako nekonečný oceán zla. Ale stejně jako kusy trosek, které zůstanou plavat na hladině, když se loď potopí, zbývaly náhodné kousky jeho já, jakýsi provizorní vor, na němž se mohl chvíli udržet.

Obraz usmívající se ženy, koule točící se vzduchem, ulice plná lidí, muž s ustřelenou polovinou tváře, lístky na představení, které si nepamatoval, něžný zvuk zvonkohry a vůně čerstvě napečeného chleba.

Ale moře bylo příliš rozbouřené, o jeho vor se tříštily vlny a nakonec ho rozlomily. Některé Keyese zvedaly, jiné ho tlačily pod hladinu a nakonec ho přivítala temnota. Ale pak, právě v okamžiku, kdy ho měl oceán zcela pohltit, Keyes objevil jedinou věc, kterou tvor, co mu znásilňoval mysl, pozřít nedokázal – nosnou vlnu radiolokačního vysílače centrálního neurálního rozhraní.

Zvedl k ní ruce jako topící se k příslovečnému stéblu, sevřel to záchranné lano vší silou, odhodlaný nikdy se nepustit. Tady, hluboko ve vodním hrobě, byla nit, která ho mohla přivést zpátky k tomu, čím kdysi byl.

Keyes, Jacob. Kapitán. Služební číslo 01928-19912-JK.

John vystřílel poslední náboje z brokovnice do ležícího těla bojové formy. To se otřáslo a znehybnělo.

Poté co snad hodiny bloudil spletí podzemních síní a chodeb, našel konečně výtah na povrch. Opatrně se dotkl aktivačního panelu – chvíli se bál, že se s ním znovu propadne ještě hlouběji do útrob stavby – a pak ucítil, jak se prudce rozjel vzhůru.

Zatímco výtah stoupal, zapraskal mu v komunikátoru ustaraný hlas Sbíječky.

„Tady Echo 419. Náčelníku, jste to vy? Ztratila jsem váš signál, když jste zmizel v té budově. Co se tam dole děje? Všude tam zaznamenávám pohyb.“

„Kdybych ti to řekl, nevěřila bys tomu,“ odpověděl John vztekle, „a věř mi, ani bys to nechtěla vědět. Stačí tohle: kapitán Keyes je nezvěstný a s největší pravděpodobností zahynul při akci. Konec.“

„Rozumím,“ odpověděla pilotka. „To je mi líto, konec.“ 

Výtah se prudce zastavil, Sparťan vystoupil a zjistil, že je obklíčený mariňáky. Ne těmi vrávorajícími bojovými formami, s nimiž válčil snad věčnost, ale normálními nezměněnými lidskými bytostmi. „Rád vás vidím, Náčelníku,“ řekl desátník.

John ho hned přerušil. „Na to teď není čas, mariňáku. Podejte hlášení.“

Mladý mariňák polkl a začal mluvit. „Když jsme ztratili kontakt, vyrazili jsme k místu vyzvednutí a tyhle věci nás přepadly. Pane, navrhuji spakovat se vocaď, a to hned.“

„Takhle uvažuje správný velitel, desátníku,“ odpověděl John. „Tak jdeme.“

Vyšli po krátké rampě do deště. S podivem a k jeho velkému překvapení to byl docela příjemný pocit být zase v té smradlavé bažině. Moooc příjemný pocit.

KAPITOLA DEVĚT

V +60:33:54 (dle záznamu letového důstojníka kapitána Rawleyové) / Pelican Echo 419 nad skladištěm zbraní Smečky

„Pár set metrů od vaší současné pozice je vysoká věž. Zkuste se dostat nad mlhu a podrost a já vás tam můžu vyzvednout,“ řekla Rawleyová. Její oči byly přilepené k dalekohledu, zatímco se SPARŤAN 117 ujal vedení a mariňáci vyšli ze starobylého komplexu do páchnoucího objetí bažiny. Déšť a jakýsi druh rušení ze stavby si s detekčními zařízeními Pelicana ošklivě pohrávaly, ale kdyby teď pilotka tým znovu ztratila, byla by v průšvihu. Musela si přece udržet nějakou reputaci.

„Rozumím“ odpověděl John, „jdeme tam.“ 

Rawleyová s Pelicanem kroužila nad nimi a očima hledala možný problém. Nehrozilo však žádné akutní nebezpečí. To ji ještě víc znervózňovalo. Od chvíle, kdy se dostali na povrch prstence, se potíže vždycky objevovaly bez varování.

Už asi posté od doby, co odstartovala ze základny Alfa, si zanadávala, že do Pelicana nemají munici.

S vědomím, že výsadková loď je někde v mlze, a nedočkaví, aby se už konečně dostali ven, mariňáci ještě přidali do kroku. Sparťan je varoval, aby zpomalili a měli oči otevřené, ale netrvalo dlouho a kráčel v jejich středu.

Věž, o níž se Sbíječka zmínila, se objevila přímo před nimi. Základna vysokého sloupu byla okrouhlá, s napůl kulatými pilíři vycházejícími ze stran, zřejmě pro zvýšení stability. O něco výše, na vnější straně samotného sloupu, pak viděli křídlům podobné plošiny. Jejich účel nebyl jasný, ale to stejné mohli vlastně říci o celé stavbě. Vrchol komínu se ztrácel v mlze.

John se zastavil, aby se rozhlédl, uslyšel, jak jeden z mariňáků vykřikl: „Kontakt!“ a pak okamžité staccato útočné zbraně střílející nyní plně automaticky. Na Sparťanově indikátoru nebezpečí se objevil shluk červených teček. Spatřil tucet kulovitých infekčních forem, které poskakovaly z mlhy, a věděl, že šance, že by zrůdy udrželi v podzemí, byla ztracena.

Senzory Pelicana náhle zobrazovaly desítky – oprava, stovky – nových kontaktů na povrchu. Rawleyová zaklela a prudce loď obrátila, neboť očekávala střelbu ze země.

Na výsadkovou loď však nikdo nestřílel. „Co to sakra je?“ zamručela. Nejdřív se jakoby odnikud objeví kontakty, vyběhnou na otevřené prostranství, ale nestřílí po letecké podpoře? Třeba začíná být Smečka stejně hloupá, jako je hnusná.

Stiskla mikrofon, aby varovala jednotky na povrchu, a trhla sebou, když se jí ze sluchátek ozval tlumený štěkot automatických zbraní. „Hlavy vzhůru, pozemní týme!“ vykřikla. „Spousta kontaktů na povrchu – jsou přímo nad váma!“

Rádio zapískalo a pak se z reproduktorů ozvalo jen šumění. Rušení zesílilo. Praštila do ovládání vysílačky pěstí v kožené rukavici. „Sakra!“ zařvala.

„Ehm, šéfko,“ řekl Frye. „Tohle byste asi měla vidět.“

Otočila se na kopilota, pak směrem, kterým se díval, a vytřeštila oči. „Tak jo,“ řekla, „tušíte, co je zase sakra tohle?“ 

Náčelník pálil v krátkých dávkách z útočné pušky, odstranil desítky mimozemských koulí a obrátil se, aby se postavil bojové formě. Ta byla ozbrojena plasmovou pistolí, ale rozhodla se ji hodit, místo aby vystřelila. Johnova zbraň se tvora doslova dotýkala, když stiskl spoušť. Hruď bývalého Elitáře se rozevřela jako morbidní květina a infekce ukrytá uvnitř vybuchla v podobě spousty malých kousků.

Z komunikačního systému uslyšel zašumění. Zesilovač implementovaný do jeho zbroje MJOLNIR se bezvýsledně pokoušel signál vyčistit. Bylo slyšet jen pískání rušičky z budovy. Měl pocit, že v pozadí slyší Sbíječku, ale nemohl si být jistý.

Chvíli se to vznášelo před kokpitem Pelicana a jeho světla bodala Rawleyovou do očí. Bylo to vyrobeno z nějakého druhu stříbrného kovu, mělo to zhruba válcovitý tvar, ovšem se zaoblenými hranami. Přibližně čtvercové, křídlům nebo ploutvím podobné výčnělky se pohnuly jako směrová kormidla a zařízení se ve vzduchu zhouplo. Chvíli to – ať už to bylo cokoli – svítilo oslepujícím světlem do kokpitu, pak se to otočilo a prudce to kleslo k zemi. Rawleyová pod sebou viděla desítky těchhle věcí letět ve volné formaci. Během několika vteřin klesly pod stromy a zmizely jí z očí.

„Frye,“ řekla a cítila, jak jí náhle vyschlo v krku, „řekněte náčelníku Cullenovi, aby něco udělal s komunikačním systémem a nějak mě dostal přes to rušení. Potřebuju okamžitě mluvit s pozemním týmem.“

Příliv nepřátel se na chvíli stáhl do po lýtka hluboké vody a tam se znovu seskupoval. Zpoza stromů vylétla desítka exoticky vypadajících válcovitých strojů a přilétla nad mýtinu. Nejbližší mariňák zařval: „Co to je?“ a už po nich chtěl začít střílet, když John zvedl varovně ruku. „Vydržte, mariňáku… podíváme se, co udělají.“

Co se stalo pak, bylo stejně tak neočekávané jako potěšující. Z každého stroje vystřelil energetický paprsek, probodl jednoho z nepřátel a spálil ho.

Některé z bojových forem si takové zacházení vzaly osobně a pokusily se opětovat palbu, ovšem brzy byly vyřazeny z boje spojenými silami mariňáků a jejich nově nalezených spojenců.

Navzdory pomoci si však mariňáci nevedli příliš dobře. Mimozemských zrůd tu jednoduše bylo příliš mnoho. Četa se zmenšovala, až zbývala jen dvojice vojínů, pak jen jeden a nakonec i ten padl, povalen shlukem malých infekčních bastardů.

Zatímco nově příchozí kropili shluk bojových forem krvavě rudým laserem, brodil se John bažinou k věži. Poháněla ho vidina vyvýšeného povrchu i možnosti zavolat Sbíječce, aby ho vyzvedla.

Vyšplhal se po podpůrném pilíři a pak na jednu z podivných, listům podobných teras, které byly kolem celé věže. Odtud měl dobrou palebnou pozici a rychle vypálil jednu dávku do bojové formy, která byla na jeho vkus příliš blízko.

Znovu zkusil vysílačku, ale odměnou mu bylo jen další šumění.

Sparťan zaslechl, jako by si někdo broukal, a když se otočil, spatřil, že se k němu zezadu přiblížil další stroj. Zatímco první příchozí měli válcovitý tvar s hranatými křídly, tenhle stroj byl kulatý, téměř dokonale. Uprostřed měl zářící modré oko, kolem dokola krycí plášť a choval se s přehnanou veselostí obchodníka.

„Dobrý den! Jsem Monitor zařízení nula-čtyři. Jmenuji se Provinilá jiskra 343. Někdo vypustil Potopu. Mým úkolem je zabránit, aby se dostala z tohoto zařízení. Musím trvat na tom, abyste mi asistoval. Pojďte tudy.“

Hlas zněl uměle. Sparťan si uvědomil, že tahle „Provinilá jiskra 343“ byl nějaký druh robota. Nad ním právě spatřil přilétat Sbíječku s Pelicanem.

„Zadrž,“ odpověděl John a snažil se, aby to znělo přátelsky. „Potopa? Tyhle věci se jmenují ,Potopa’?“

„Samozřejmě,“ odpověděla Provinilá jiskra 343 a v jejím syntetickém hlase byly stopy udivení. „Co je to za podivnou otázku. Na tohle nemáme čas, Napraviteli.“

Napraviteli? žasl John. Už se chtěl zeptat, co tím stroj myslí, ale slova mu uvízla v hrdle. Po celé délce jeho těla se objevily pulzující prstence zlaté energie, ucítil neuvěřitelnou lehkost a pak spatřil explozi bílého světla.

Rawleyová právě dostala Pelicana do pozice přímo proti věži a viděla přímo na ní stát obrovitou Sparťanovu postavu. Pomalu přidala plyn a Pelican s nosem nakloněným dolů se pohnul ke stavbě. Pilotka zvedla hlavu právě včas, aby viděla, jak Sparťan zmizel ve sloupu zlatého světla.

„Náčelníku!“ vykřikla Sbíječka, „ztratila jsem váš signál! Kam jste se ztratil? Náčelníku! Náčelníku!“ 

Sparťan zmizel a pilotka s tím nemohla nic dělat kromě toho, že vyzvedne mariňáky a bude doufat.

Stejně jako zbytek důstojníků praporu i McKayová dlouho do noci dohlížela nad snahou o obnovení ošklivě pošramocené obrany pahorku, zajištěním vší možné dostupné péče raněným a znovunastolením pokud možno normálního provozu.

Konečně, kolem 0300, ji Silva poslal dolů, přičemž připomenul, že někdo bude muset velet od 0830 a on to rozhodně nebude.

Stále ještě se zbytky adrenalinu v krvi a obrazy bitvy objevujícími se před očima zjistila velitelka roty, že prostě nedokáže usnout. Místo toho sebou házela, převalovala se a civěla do stropu asi až do 0430, kdy konečně zabrala.

V 0730, po pouhých třech hodinách spánku, si McKayová v improvizované jídelně nalila hrnek instantního kafe a vyšplhala po krví potřísněných schodech na vrchol pahorku. Trosky toho, co kdysi bylo Charliem 217, už byly odstraněny během noci, ale v místě, kde hořel benzín, byla obrovská skvrna očouzeného kovu.

Důstojnice se na ni chvíli dívala a uvažovala, co se asi stalo s lidským pilotem. Pak pokračovala v obchůzce. Celý povrch Halo byl prohlášen za bojovou zónu, což znamenalo, že podřízení by neměli nadřízeným salutovat, aby je neprozradili nepřátelským ostřelovačům. Byly však i jiné způsoby, jak projevit úctu, a jak McKayová procházela kolem přistávacích plošin ven na bojiště, zdálo se, že ji mariňáci chtějí pozdravit.

„Brý ráno, madam.“

„Jak je, poručíku? Vyspala jste se trochu?“

„Dobrý, šéfko, ale jsme jim to nandali, co?“

McKayová jim všem odpověděla a pokračovala dál. Už jenom skutečnost, že byla venku, kráčela přes plasmou spálené barikády s hrnkem kávy v ruce, vojáky uklidňovala.

„Hele,“ řekl jeden z nich, když procházela kolem něj, „šéfka jde. Je ostrá jak břitva, chlape. Viděls ji včera? Jak stála na tom tanku? Jako by na ni nic nemohlo.“ Druhý mariňák neříkal nic, jen souhlasně přikývl a dál pokračoval ve výkopu palebného hnízda.

Nějak, aniž by to sama úmyslně chtěla, ji nohy zanesly zpátky ke Scorpionům a k místu, odkud bojovala svou osobní bitvu. Smečka už o jejich kovových obrech věděla, což byl důvod, proč byly oba stroje vykopány a převezeny na pevnou půdu.

Důstojnici by zajímalo, co s nimi Silva zamýšlí. Polkla poslední doušek kávy a zamířila na plošinu za nimi. Zajatí vetřelci, všichni připoutaní jeden k druhému za kotníky, vykopávali hroby. Jedna část pro příslušníky jejich vlastních ozbrojených sil, druhá pro lidi. Byl na ně mrzutý pohled stejně jako na řady plachtami zakrytých těl. Kvůli čemu vlastně?

Kvůli Zemi, odpověděla si sama, a kvůli miliardám, které by nikdo nepohřbil, kdyby je Smečka našla.

Bylo tu hodně práce a dopoledne rychle uteklo. Major Silva nastoupil službu v 1300 hodin a poslal si pro McKayovou. Když vešla do jeho kanceláře, viděla ho sedět za provizorním stolem a dělat něco na počítači. Zvedl hlavu a ukázal na křeslo přinesené ze záchranného člunu. „Sedněte na chvilku, poručíku. Dobrá práce, tam venku. Měl bych si chodit takhle zdřímnout častěji. Jak vám je?“

McKayová si sedla, ucítila, jak se křeslo přizpůsobilo jejímu tělu, a pokrčila rameny. „Jsem unavená, pane, ale jinak v pohodě.“

„Dobře,“ řekl Silva a propletl prsty. „Protože máme spoustu práce. Všichni budou muset makat naplno – a to včetně nás.“

„Pane, ano, pane.“

„Takže,“ pokračoval Silva, „vím, že jste měla hodně práce, ale měla jste už čas přečíst si hlášení od Wellesleye?“

Z Podzimu přivezli bednu malých, ale výkonných bezdrátových počítačů, jako byl ten na Silvově stole, ale Mc –

Kayová ten svůj ještě ani nezapnula. „Bohužel ne, pane. Promiňte.“

Silva přikývl. „No, podle informací, které jsme získali při běžném rozboru, si náš digitální přítel myslí, že útok byl zároveň slabší i silnější, než jsme předpokládali.“

McKayová si dovolila zvednout obočí. „Což znamená?“

„Což znamená, že spíš než o tuhle nemovitost šlo našim Smečákům o něco jiného, nebo spíše o někoho jiného, koho tu chtěli najít.“

„Kapitána Keyese?“

„Ne,“ odpověděl Silva. „To si Wellesley nemyslí a já taky ne. Skupina maskovaných vojáků pronikla do nižších pater komplexu. Zabili všechny, na které narazili, nebo si to aspoň mysleli, ale jeden technik dělal mrtvého a druhý byl v bezvědomí. Byli v různých místnostech, ale oba říkají to samé. Jakmile ti bastardi vešli do nějaké místnosti a obsadili ji, jeden z komanda Elitářů – to jsou ty hovada v černých zbrojích – se na chvilku nechal vidět a zeptal se na stejnou otázku. „Kde je ten člověk ve zvláštní zbroji?“

„Takže šli po Sparťanovi,“ řekla McKayová zamyšleně.

„Přesně.“

„No, a kde je Náčelník?“

„To,“ odpověděl Silva „je hodně dobrá otázka. Kde sakra je? Šel hledat Keyese. Nechal se vysadit uprostřed bažiny, řekl Sbíječce, že kapitán je asi mrtvý, a o pár minut později zmizel.“

„Myslíte, že je mrtvý?“ zeptala se McKayová.

„Nevím,“ odpověděl Silva pochmurně, „i když by to nebyl zase až takový rozdíl, kdyby byl. Ale ne, myslím si, že si tam někde s Cortanou hrajou.“

Když byl Keyes znovu vyřazen ze hry, Silva opět převzal velení a McKayová chápala jeho frustraci. Náčelník byl výhoda, nebo spíš byl by, kdy tady byl, ale teď, když si někde hrál na vlastní pěst, znamenal spíše riziko. Obzvláště když si člověk uvědomil, kolik Silvových vojáků umřelo, když se snažili chránit chlapa, který tady vlastně nebyl.

Ano, McKayová chápala majorovo rozhořčení, ale nemohla s ním souhlasit. Ne po tom, co v téhle místnosti Náčelníka viděla, pokožku nepřirozeně bledou po extrémně dlouhé době strávené ve zbroji, s očima plnýma – čeho vlastně? Bolesti? Utrpení? Jakési opatrné nedůvěry?

Důstojnice si nebyla jistá, ale ať už to bylo cokoli, nemělo to nic společného s jeho egem, s nějakým projevem nekázně nebo touhou po osobní slávě. Tohle byla fakta, která McKayová jednoduše věděla, ne proto, že byla ostřílený voják, ale proto, že byla žena, což si Silva nikdy nezkusil. Ale říct tohle všechno nahlas by ničemu neprospělo, takže to neřekla.

Její hlas byl klidný. „Takže co my?“

„Normální situace. Jsme odříznutí a zřejmě obklíčení.“ Silva se opřel a křeslo pod ním zasténalo. „Jak je to v tom starém rčení, nejlepší obrana je útok. Než abychom tu seděli a čekali, až Smečka zase zaútočí, trošku jí ublížíme. Nic velkého, a ne teď, ale popíchneme je, aby jim aspoň tekla krev.“

McKayová přikývla. „A vy chcete, aby mě něco napadlo?“

Silva se zazubil. „Líp bych to neřekl.“

„Rozkaz, pane,“ řekla McKayová a postavila se. „Ráno s něčím přijdu.“

Silva se díval, jak velitelka roty odchází z kanceláře, promarnil pět vteřin představou, jaké by to bylo, kdyby měl ještě šest takových, a vrátil se k práci.

John cítil, jak se zase skládá dohromady, jako puzzle z miliónu dílků. Uvažoval, co se stalo a kde vlastně je. Točila se mu hlava, cítil se dezorientovaný a naštvaný.

Rychlý pohled kolem sebe mu stačil, aby si byl jistý, že ho stroj jménem Provinilá jiskra 343 jakýmsi způsobem transportoval z bažiny do útrob temné, děsivé budovy. Viděl ho vznášet se nad sebou, jak jemně, přízračně září.

Sparťan zvedl útočnou pušku a vystřílel do stroje půl zásobníku. Kulky neomylně zasáhly cíl, ale bez efektu kromě toho, že vyvolaly pobavenou odpověď.

„To nebylo nutné, Napraviteli. Navrhuji, abyste si šetřil munici na práci, která vás čeká.“

O nic míň naštvaný, ale bez jiné možnosti než se smířit se situací se John znovu rozhlédl. „Tak kde to jsem?“

„Toto zařízení bylo vybudováno speciálně pro studium a izolaci Potopy,“ odpověděl robot trpělivě. „Záviselo na tom přežití rasy. Nesmírně rád vidím, že se někteří dožili reprodukce.“

„Dožili? Reprodukce? O čem to tady sakra mluvíš?“ dožadoval se John objasnění.

„Musíme najít Rejstřík,“ řekla Jiskra a nechala Sparťanovy otázky nezodpovězeny. „A nemáme času nazbyt. Následujte mne, prosím.“

S těmito slovy modré světlo odbzučelo a donutilo Johna buď ho následovat, nebo zůstat sám. Vyrazil a za pochodu zkontroloval obě zbraně. „Když už říkáš mne, kdo sakra jsi a jaká je tvoje funkce?“

„Já jsem Provinilá jiskra 343,“ řekl robot pedantsky. „Já jsem Monitor, nebo přesněji, samoúdržbová umělá inteligence pověřená údržbou a provozem tohoto zařízení. Ale vy jste Napravitel – takže tohle všechno už víte.“

John nic takového nevěděl, ale zdálo se být moudré předstírat, že ano. „No ano, ale osvěž mi paměť… jak dlouho to už je, co jsi ve funkci?“

„Přesně 101 217 místních let,“ odpověděl Monitor nadšeně, „a mnoho z nich bylo docela nudných. Ale teď už ne! Hi hihi.“ 

Sparťana to zachichotání malého stroje vyvedlo z míry. Věděl, že lidské AI si mohly za určitý čas vypěstovat osobnost, která by se dala slušně popsat jako nevyzpytatelná. Provinilá jiskra 343 tady byl už desítky tisíc let.

Bylo docela možné, že se ta malá AI zbláznila.

Monitor dál brebentil a žvanil cosi o „opravách probíhajících v substanci devět“ a jiných nesmyslech.

Jeho monolog přerušila skupina různých forem Potopy, které se vybelhaly, vyřítily a přiskákaly z okolní temnoty. Najednou John znovu bojoval o život. Pohyboval se sem a tam, aby nepřítele roztáhl, a střílel po všem, co se hýbalo.

V tu chvíli také poprvé objevil novou formu Potopy. Byly to velké nestvůrné věci, které při zásahu explodovaly a rozprskly se na desítky infekčních forem a znásobily tak počet cílů, které musel střelec zasáhnout.

Nakonec se útok zastavil, jako by někdo zavřel kohoutek, a John měl čas dobít zbraně.

Monitor se vznášel poblíž a celou dobu si cosi pobrukoval a občas se zahihňal. „Není čas lelkovat! Máme práci!“

„Jakou práci?“ zeptal se John, zatímco nabil do brokovnice poslední patronu a rozběhl se za robotem.

„Tohle je knihovna,“ vysvětloval stroj a letěl tak rychle, aby mu člověk stačil. „V energetickém poli nad námi se nachází Rejstřík. Tam se musíme dostat.“

Sparťan už se chtěl zeptat: „Rejstřík? Jaký Rejstřík?“ když zpoza výklenku vyskočila bojová forma a zahájila palbu. John odpověděl stejně, viděl, jak zrůda padla a pak znovu vyskočila. Další dávka a příslušník Potopy neměl nohu.

„To by tě mělo zpomalit,“ řekl, když se otočil, aby se vypořádal s novým přívalem potácejících se a skákajících těl. Sparťanova zbraň chrlila nepřetržitý proud kulek, jak postupně zpracovával blížící se dav. Najednou ucítil, že ho něco zasáhlo zezadu. Prudce se otočil a zjistil, že se jednonohá bojová forma vrátila do boje.

Tentokrát jí Sparťan ustřelil hlavu, úkrokem do strany se vyhnul útočící nositelské formě a střelil nafouklou zrůdu do zad. Následoval výbuch zelené mlhy smíšené s balónovitými infekčními formami a kusy mokrého masa. Příštích deset sekund praskaly balónky.

Potom Monitor znovu vyrazil a Sparťan neměl jinou možnost než ho následovat. Brzy dorazil před ohromné kovové dveře. Že by měly udržet Potopu uvnitř? Možná, ale potom zdaleka nebyly účinné, protože ti slizcí bastardi snad vylézali z každého kouta a škvíry.

Monitor se člověku vznášel nad hlavou. „Bezpečnostní dveře se automaticky zavírají. Vyřadím je z provozu a tím je otevřu. Jsem génius,“ řekl Monitor jen tak mezi řečí. „hi hi.“ 

„Spíš osina v řiti,“ řekl John jen tak do vzduchu, když se na jeho indikátoru nebezpečí objevila červená tečka, k níž se rychle přidalo půl tuctu dalších.

Pak bojové formy začaly seskakovat z patnáctimetrové výšky způsobem, který mu začínal být důvěrně známý, jen aby je kulky ráže 7,62mm trhaly na kusy. Jako staří známí se k němu belhaly nositelské formy, rozpadaly se jako mokrá lepenka a rozhazovaly na všechny strany chapadlovité lusky. Infekční formy tančily na miniaturních nožkách, uskakovaly na všechny strany a každá z nich doufala, že si člověka přivlastní.

Ale John měl jiný plán. Zabil poslední z nich právě v okamžiku, kdy se dvojité dveře začaly rozevírat, a následoval Monitor, který už jimi proletěl. „Držte se v mé blízkosti, prosím,“ kárala Provinilá jiskra 343 Johna. „Tenhle portál je první z deseti.“

Sparťan odpověděl, zatímco následoval AI kolem řady velkých modrých obrazovek. „Další dveře. Už se nemůžu dočkat.“

Provinilá jiskra 343 se zdála být imunní vůči sarkasmu, neboť breptala cosi o výzkumných zařízeních první třídy, která byla všude kolem nich – a slepě vedla lidského společníka od jednoho přepadení k druhému. A tak to šlo dál a dál. John si probojovával cestu Potopou zamořenými galeriemi, podpodlahovými údržbovými tunely a dalšími galeriemi, než nakonec zahnul za roh a narazil na další tlupu zrůd.

Tentokrát měl však Sparťan pomocníky, protože se ve vzduchu objevilo půl tuctu strojů – lovců, které viděl v bažině, a zaútočilo na formy Potopy shluklé dole.

„Tihle strážci vám budou pomáhat, Napraviteli,“ trylkoval Monitor. Lasery syčely, jak roboti spalovali jednoho nepřítele za druhým a ihned se přesouvali k těm zbývajícím.

Sparťan fascinovaně hleděl, jak za něj stroje dělají těžkou práci. Když se to zdálo být potřebné, podal jim pomocnou ruku a začal se dusit, jak vzduch procházející filtry v jeho masce začal být plný zápachu spáleného masa.

Zatímco se Sparťan probojovával hlouběji do nitra budovy, Monitor, který se neustále vznášel nad vším děním, komentoval situaci. „Tihle strážci doplní vaše bojové systémy. Ale doporučuji provést upgrade alespoň na bojový pancíř třídy dvanáct. Váš současný model se zdá být pouze třídy dva – což je pro tento druh práce zcela nevhodné.“

Jestli existuje bojový oblek šestkrát silnější než MJOLNIR, pomyslel si, budu stát první v řadě, abych si ho mohl zkusit. 

Uskočil, aby se vyhnul útoku jedné z bojových forem Potopy, přimáčkl jí na záda hlaveň brokovnice a vystřelil v ní třicet centimetrů širokou díru.

Nakonec, když těžce pracující strážci rozstříleli Potopu na kaši, pokračoval Sparťan tratolištěm krve na okrouhlou plošinu. Byla obrovská, rozhodně dost velká, aby se na ni vešel Scorpion, a v poměrně dobrém stavu.

Zahučely stroje, odněkud shora zalil prostor shluk bílých světel a výtah vezl Johna nahoru. Třeba to bude nahoře lepší, možná se do horních pater Potopa ještě nedostala, pomyslel si. Moc nadějí si ale nedával. Zatím se mu na téhle misi nedařilo nic. 

Hluboko v nitru Halo byly uzavřeny různé druhy Potopy, aby bylo možné je dále studovat a zároveň jim zabránit utéct. Vědomi si obrovského nebezpečí, které Potopa představovala, a schopnosti exponenciálně se rozmnožovat a přivlastňovat si i pokročilé formy života, zkonstruovali starobylí stěny jejich vězení s velkou pečlivostí a se stejnou pečlivostí vytvořili i jejich strážce. Když neměla Potopa čím se sytit a kam jít, uložila se ke spánku na více než sto tisíc let.

Pak přišli vetřelci, násilně vězení otevřeli a nasytili Potopu svými těly. Nyní bylo kam jít i co jíst, a tak zlovolně rostoucí chapadla začala pronikat bludištěm tunelů a chodeb ležících pod povrchem Halo a hledala jakoukoli možnou cestu na povrch.

Jedno takové místo leželo i pod vysokým pahorkem, kde Potopě jen kovové mříže bránily vytrysknout z podzemní říše a vylít se na povrch. Muži a ženy v základně Alfa neměli ponětí, že mají nového nepřítele – který jim ožil přímo pod nohama.

* * *

Výtah se s cuknutím zastavil. John prošel krátkou chodbou na galerii za ní. Potopa zaútočila okamžitě, ale protože zezadu mu žádné nebezpečí nehrozilo, mohl klidně ustoupit zpátky do chodby, z níž právě přišel, a přinutit tak obludy nahrnout se do úzkého prostoru. Netrvalo dlouho a na zemi ležela hromada mrtvých těl Potopy.

John se zastavil a čekal na další vlnu útočníků. Pak odsunul stranou hromadu mrtvol a přešel do další části komplexu. Nohy se mu propadaly do těl vetřelců, která vydávala bublavé zvuky a vypouštěla odporně páchnoucí plyn. John byl rád, když zase vstoupil na pevnou podlahu.

Krátce poté se znovu objevili strážci a provedli Sparťana kolem řady velkých modrých obrazovek. „Kde jste, potvory, byly před pěti minutama?“ zavolal na ně člověk. Ale jestli ho roboti slyšeli, neodpověděli a jen klouzali, kroužili a poletovali v chodbě před ním.

„Aktivita Potopy způsobila selhání kontrolního systému sond. Musím resetovat záložní jednotky,“ řekla Provinilá jiskra 343. „Prosím, pokračujte dál – jakmile dokončím tento úkol, znovu se k vám připojím.“

Monitor už ho nechal samotného několikrát a každá jeho absence znamenala čerstvou vlnu útočící Potopy. „Počkej,“ protestoval člověk, „o tom si musíme promluvit…“ ale už bylo pozdě. Provinilá jiskra 343 vystřelila dírou ve zdi a zmizela zřejmě v jakémsi přepravním okruhu.

A skutečně, jakmile Monitor zmizel, přibelhal se na světlo nafouklý nositel, spatřil kořist a spěchal si ji vzít. Sparťan ho zastřelil, ale nechal strážce, aby uklidili následný nepořádek, zatímco on si šetřil munici.

Ze dveří přišla čerstvá vlna Potopy a Sparťan přešel na opatrnější taktiku: dovolil strážcům, aby ji odklidili. Nejprve obranné stroje jen s malými obtížemi zlikvidovaly hordu balónových infekčních forem. Pak se objevili další nepřátelé, pak další a ještě další. John brzy musel ustoupit. Rozšlápl jeden balónek botou, druhý praskl ve vzduchu pažbou pušky a desítku dalších zabil třemi krátkými dávkami z útočné pušky.

Do místnosti připlul zpátky Monitor, chvíli se otáčel a prohlížel si ten masakr a pak podivně kovově cvakl, což znělo jako nesouhlas. „Strážci mohou používat zbraně, aby zastavili Potopu, jen na omezený čas, Napraviteli. Je nezbytné si pospíšit.“

„Tak jdeme,“ zavrčel John.

Monitor neodpověděl, ale vyrazil dopředu. Malý robot vedl Sparťana hlouběji do potemnělých síní Knihovny. Prošli několika velkými otevřenými dveřmi, až se ocitli před jedněmi, které byly zavřené. John se na chvíli zastavil a čekal, až mu je Provinilá jiskra 343 otevře, ale Monitor zmizel. Zase.

K čertu s ním, pomyslel si. Ten malý robot mu hodně rychle odčerpával poslední zásoby trpělivosti.

Rozhodnutý postupovat dál s nebo bez pomoci nespolehlivého průvodce, se John vrátil po vlastních stopách k místu, kde sem zespodu prudce stoupala rampa, slezl po ní a brzy se objevil v údržbové chodbě plné Potopy.

Úzký tunel mu ovšem znovu značně usnadnil parazitické formy života zlikvidovat a o pět minut později už člověk šplhal po rampě vzhůru na druhé straně kovových dveří, aby zjistil, že Monitor už tu je a brouká si.

„Á, dobrý den! Jsem génius!“

„Jo. A já jsem viceadmirál.“

Monitor vystřelil dopředu a vedl ho přes okrouhlou propadlinu k dalším obrovským dveřím. Ty mechanicky zabzučely a John se musel zastavit, protože krátce poté, co se začaly rozevírat, cosi hlasitě zazvonilo, zaskřípalo a dveře se zastavily.

„Počkejte, prosím, zde,“ řekla Jiskra a okamžitě zmizela.

Právě když John vytáhl nový zásobník a zacvakl ho, objevilo se na jeho indikátoru tucet rudých teček. Postavil se zády ke dveřím, zatímco se na něj chystala vrhnout snad celá četa různých forem Potopy. Než aby se jim postavil přímo a riskoval možnost, že by ho mohly strhnout k zemi, hodil John do jejich středu granát a zlikvidoval tak polovinu protivníků jediným výbuchem. Trvalo několik minut a pár stovek nábojnic, než sestřelil i zbytek, ovšem nakonec se mu to povedlo.

V tu chvíli se mechanismus znovu rozjel, dveře se otevřely a objevil se Monitor, který si pro sebe mumlal: „Jsem génius!“

Procházel touhle novou síní – vysokou klenutou galerií matně osvětlenou kalužemi žlutozlatého světla. Poprvé od chvíle, kdy ho sem Jiskra zatáhla, si mohl na chvíli oddechnout. Od té doby, co byl v knihovně, jen otáčel hlavu zleva doprava. Vlna za vlnou nepřátelských tvorů na něj útočila ze všech stran.

Vytáhl balík stimulantů, obrátil do sebe nutriční náhražku a dal dohromady zbraně. Byl čas jít dál.

Když přešel hlouběji do knihovny, našel tělo – lidské. Sehnul se, aby si ho prohlédl.

Nevypadalo pěkně. Mariňákovo tělo bylo tak zdeformované, že ho nemohla použít ani Potopa. Leželo uprostřed krvavé skvrny plné prázdných nábojnic.

„Ach,“ řekla Provinilá jiskra 343, když se podívala Sparťanovi přes rameno. „Ten druhý Napravitel. Jeho bojový oděv se ukázal být ještě slabší než váš.“

Voják se ohlédl přes rameno. „Jak to myslíš?“

„Je tohle nějaký test, Napraviteli?“ Monitor se zdál být nepředstírané zmatený. „Našel jsem ho, jak prochází budovou na druhé straně prstence, a přivedl jsem ho na stejné místo, kde jste začal i vy.“

John se znovu podíval na tělo a žasl nad skutečností, že voják vůbec dokázal dojít tak daleko. Dokonce i s fyzickým vylepšením a výhodami obleku si Sparťan sahal na dno svých sil.

Našel mariňákovy psí známky a přečetl si jméno. Mobuto, Marvin, rotný, a služební číslo.

John známky schoval. „Neznal jsem vás, rotný, ale pište si, že bych vás znal sakra rád. Musel jste být pěkně tvrdé hovado.“

Nebyl to zrovna chvalozpěv, ale doufal, že jestli ho rotný Marvin Mobuto odněkud slyší, ocenil to.

Na dobrou past potřebujete dobrou návnadu, což byl důvod, proč McKayová nechala jednoho Pelicana vyzvednout zbytky shořelého Charlieho 217 a hodit je za tmy na místo přepadení. Nakonec bylo třeba letět třikrát, aby převezli dostatek trosek, a následně několik hodin ohýbání hřbetu, aby je trochu realisticky rozmístili. Pak McKayová schovala vojáky nahoře ve skalách.

Konečně, zrovna když slunce začalo prostor zaplavovat brzkým ranním světlem, bylo všechno připraveno. Vyslali falešné volání o pomoc a uprostřed vraku zapálili speciálně připravený požár. Kolem „místa nehody“ si polehali „dobrovolníci“ – těla vojáků zabitých na pahorku rozmístěná tak, aby byla ze vzduchu vidět.

Zatímco se polovina první čety pokoušela trochu prospat, zbytek bděl na hlídce. McKayová brýlemi prohledala prostor kolem. Místo falešné havárie leželo mezi nízkým kopcem s plochým vrcholem a skalnatým úbočím posypaným obrovskými balvany. Trosky, z nichž nyní stoupal kouř, vypadaly velmi přesvědčivě.

Wellesley věřil, že zatímco si nepřítel zpočátku mariňáků a příslušníků námořnictva příliš nevšímal a považoval je jen za malou nepříjemnost, musel od té doby změnit názor a začal je brát více vážně. To znamenalo také monitorovat lidské radiové vysílání, provádět pravidelné průzkumné lety a všechny další aktivity běžné v moderní válce.

Za předpokladu, že měla AI pravdu, vetřelci volání o pomoc zachytí, vystopují jeho zdroj a pošlou tým, aby situaci zkontroloval. Tohle byl plán a McKayová neviděla důvod, proč by neměl fungovat.

Slunce vylétlo vysoko na oblohu a teplota mezi skalami vzrostla. Mariňáci využívali každého kousku stínu, který našli, i když McKayová byla osobně potěšena, že reptání na horko bylo minimální.

Po třiceti minutách čekání McKayová uslyšela zvuk, jako by jí kolem hlavy bzučel komár, a začala zkoumat dalekohledem oblohu. Netrvalo dlouho a všimla si tečky pohybující se v kruzích směrem dolů. Tečka se velmi rychle proměnila v Banshee. Stiskla mikrofon.

„Červená jedna četě tři – představení začíná.“

Důstojnice si netroufala říct víc, aby případní odposlouchávači Smečky nepojali podezření. Ale ani nemusela víc říkat. Její mariňáci věděli, co mají dělat.

Když se nepřátelská loď přiblížila, členové třetí čety, z nichž někteří byli namaskovaní, jako že jsou ranění, spěchali na otevřené prostranství a zakrývali si oči, jako by vyhlíželi přistávajícího Pelicana. Následně velmi přesvědčivě zahráli překvapené, když spatřili Banshee, vypálili na ni jednu salvu a běželi se schovat do skal.

Pilot za nimi poslal sérii plasmových střel, dvakrát místo havárie obkroužil a odletěl směrem, odkud se objevil. McKayová se za ním dívala. Ryba spolkla návnadu, háček se zasekl a jejím úkolem nyní bylo vytáhnout ji ven.

Půl kilometru od místa fingované havárie se z podzemní vzduchové šachty vynořil jiný mariňák, nebo spíš to, co bývalo mariňákem, a ucítil na své strašlivě znetvořené tváři teplo slunce. Vlastně ne na své tváři, protože od chvíle, kdy mu infekční forma zabodla do páteře chapadlo, sdílel vojín Wallace A. Jenkins jedno tělo s něčím, o čem smýšlel jako o tom druhém. Podivná bytost, která neměla žádné myšlenky, nebo alespoň žádné, ke kterým by se byl člověk schopen dostat, a zdála se být neznalá skutečnosti, že si její hostitel ponechal některé kognitivní a snad i motorické funkce.

Že mu zůstalo vědomí sama sebe bylo zcela jedinečné, alespoň podle toho, co mariňák zatím viděl, protože navzdory tomu, že některá těla ve skupině patřila jeho bývalým druhům z čety, ani opakované pokusy o navázání kontaktu k ničemu nevedly.

A teď, když se nečistá sebranka infekčních forem, nositelských forem a bojových forem objevila po dlouhém hopsání, belhání nebo obyčejné chůzi na povrchu Halo, Jenkins věděl, že ať již zástup míří kamkoli, má jediný cíl: najít a přivlastnit si myslící bytosti. Vzdáleně cítil ledový hlad toho druhého v sobě.

Jeho cíl byl ovšem naprosto jiný. Poté co byl přetvořen do bojové formy, jeho tělo i nadále zvládalo nést zbraň. Některé jiné formy je měly a Jenkins nic na světě nechtěl víc. Taková M6D by byla dokonalá, ale spokojil by se i s energetickou zbraní nebo granátem. Ne aby ji použil na Smečku nebo Potopu, ale na sebe. Nebo na to, čím byl. Proto si dával pozor, aby neprozradil skutečnost, že si je přítomnosti toho druhého vědom. Takhle bude mít šanci zničit tělo, v němž byl uvězněn, a utéct hrůze každého okamžiku, který v něm kráčel.

Potopa se dostala ke kopci a brzy začala šplhat nahoru, vedena jednou nositelskou formou. Ten druhý a Jenkins s nimi.

McKayová věděla, že past bude fungovat, když se objevila jedna z výsadkových lodí ve tvaru U, obkroužila místo fingované tragédie a zahájila přistávací manévr. Jakmile vypustí Elitáře, Šakaly a Chrochty, ti budou pro mariňáky ukryté ve skalách i pro ostřelovače na vrcholku plochého kopce snadným cílem.

Ale válka je plná překvapení, a když se loď Smečky znovu zvedla, dívala se McKayová na všechno, co čekala, plus na dvojici Lovců. Tihle špatně naložení bastardi se jen tak zabít nedají a mohli by četu roztrhat na kusy.

Důstojnice polkla knedlík, který se jí najednou udělal v krku, stiskla mikrofon a zašeptala rozkazy. „Červená jedna všem ostřelovačům a raketometčíkům. Všechno, co máte, na Lovce. A hned. Konec.“

Bylo těžké říct, kdo Lovce zabil, když si člověk uvědomil tu stěnu kulek a raket, které proti nim vystřelily, ale McKayové to bylo jedno, pokud byly kráčející tanky mrtvé… což rozhodně byly. To byla dobrá zpráva.

Špatná zpráva byla, že se výsadková loď vrátila, pokropila kameny plasmou a přinutila Skokany zalézt co nejhlouběji, jinak by přišli o hlavy.

Povzbuzeni leteckou podporou vyrazili vojáci Smečky ke skalám s cílem najít nějaký úkryt a zabít ty proradné lidi. Za to ale zaplatili, protože ostřelovači na kopci dostali pět z nich, než se výsadková loď otočila, aby je pomstila.

Mariňáci byli nuceni zalézt, když nepřátelské plavidlo začalo bombardovat vrcholek kopce dvěma proudy plasmových střel, ale stejně dva z nich zahynuli a třetí byl raněný.

I na skalnatém úbočí to brzy začalo vypadat hodně ošklivě, protože lidé se Smečkou se začali honit mezi velkými, větrem ohlazenými kameny. Všude létaly energetické výboje a štěkaly automatické zbraně a obě strany si hrály na morbidní schovávanou. Takhle si to McKayová nepředstavovala a hledala způsob, jak se stáhnout, když se do boje zapojila další vlna nepřátel.

Proud bizarních tvorů náhle z protějšího kopce zaútočil na obě bojující skupiny. McKayová zahlédla cosi jako oživlou mrtvolu, několik znetvořených a polámaných těl a hejno malých koulí, které se odrážely a skákaly z kamenů.

První problém byl, že zatímco jednotky Smečky tyhle tvory zřejmě neviděly poprvé, mariňáci ano a tři muži druhé čety už padli pod spojenou váhou různých forem a jednoho člena třetí zabil groteskně vypadající dvounohý tvor dřív, než stihla McKayová pochopit rozsah nebezpečí.

Zatímco si důstojnice probojovávala cestu bludištěm balvanů, bombardovaly jí uši nepřetržité výkřiky z vysílačky.

„Co to sakra je?“

„Pal! Pal! Pal!“

„Sundej to ze mě!“

Rádiová komunikace byla nepoužitelná a velitelská frekvence se proměnila v hotový zmatek výkřiků, žádostí o rozkazy a proseb o vyzvednutí, že by mariňáci klidně mohli mluvit cizími jazyky.

McKayová zaklela. Neexistuje. Neexistuje, aby je tyhle věci zlomily. Neexistuje. Oběhla kámen, spatřila Chrochta běžícího z kopce dolů, když se mu dva kulatí tvorové přilepili na záda. Chrocht zavřeštěl a prudce se otočil a ona si mohla tvory poprvé pořádně prohlédnout. Dlouhá dávka z útočné pušky je poslala k zemi všechny tři.

Zatímco se mariňáci dostávali výš, ona brzy zjistila, že i nový nepřítel má mnoho forem. McKayová zabila dvounohého, viděla, jak jeden vojín vyprázdnil půlku zásobníku do nějakého nafouklého, a s odporem sledovala, jak z umírající zrůdy vyskákalo na svět ještě víc monstrózních balónků.

V tu chvíli se mezi kameny objevila třetí forma, všimla si jí a vyskočila do vzduchu.

Jenkins viděl to co ostatní, všiml si poručíka a doufal, že bude dobře mířit. Tohle bylo lepší než sebevražda… takhle to bylo…

Takhle to nemělo být.

McKayová měla blížící se tělo na mušce, udělal úkrok stranou a prudce zrůdu udeřila pažbou do hlavy. Ta žuchla na zem, přetočila se a chtěla znovu vyskočit, když ji poručík přimáčkla k zemi. „Pojďte sem!“ volala. „Tohohle chci živého!“

Bylo potřeba čtyř mariňáků, aby tvora znehybnili, nasadili mu na ruce i nohy pouta a dostali ho pod kontrolu. I tak jeden z mariňáků neviděl na oko, druhý skončil se zlomenou rukou a třetí krvácel z hlubokého kousance na paži.

Bitva zuřila ještě patnáct minut, což je v boji jako věčnost. Lidé i Smečka přestali bojovat mezi sebou a soustředili se na nového nepřítele. V okamžiku, kdy praskla poslední z kulatých forem, vrhli se znovu na sebe a pronásledování v bludišti balvanů v závodě na život a na smrt bez milosti pokračovalo.

McKayová zavolala vysílačkou o pomoc. Spolu s útočným oddílem, dvěma Pelicany a čtyřmi ukořistěnými Banshee byla schopna zahnat výsadkovou loď Smečky a zabít pozemní jednotky, které se nechtěly vzdát.

Pak na rozkaz McKayové Skokani prohledali celý prostor po zachovalých tělech všech druhů nového nepřítele, aby je mohli dopravit na základnu Alfa k další analýze.

Když nakonec měli těl dostatek, byl Jenkins jediný, kdo ještě žil. Navzdory způsobu, jakým sebou zmítal, kopal a pokoušel se kousat, ho mariňáci hodili do Pelicana, přivázali ho k úchytům na podlaze a přidali pár kopanců pro dobrý pocit.

* * *

Plná polovina mariňáků se vracela v černých pytlích a McKayové cesta zpátky na základnu připadala jako věčnost. Po ušpiněné tváři Skokanky stékaly slzy a smáčely podlahu mezi botami. Už sama Smečka byla drsná – ale teď museli bojovat snad ještě s horším nepřítelem. Poprvé od chvíle, kdy přistáli na Halo, cítila zoufalství.

Sparťan nechal tělo rotného Mobuta ležet, došel k velkým kovovým dveřím, které byly k jeho radosti otevřené. Skrčil se a prošel jimi. Provinilá jiskra 343 o chvíli později zmizela v jednom z těch podivných otvorů ve zdi a o pár chvil později, jako podle hodinek, ji vystřídala Potopa.

Byl na ni připraven. Potopa se rozlila po místnosti – desítky kulatých infekčních forem pobíhajících po podlaze i po stěnách a další půl tucet bojových forem za nimi.

Všichni se zastavili, jako by byli zmatení. Jedna z bojových forem zvedla hlavu – a v tu chvíli na ně Sparťan skočil z pilíře, po němž vylezl. Kovovými botami rozmáčkl zrůdě obličej. První řadu infekčních forem rozervala palba z útočné pušky. Balónky praskaly v hotové řetězové reakci.

Teď jsem upoutal jejich pozornost, pomyslel si. John se otočil a rozběhl se. Vyskočil na vyvýšenou plošinu, vystřelil, couvl a znovu vystřelil. Když konečně padlo i poslední tělo, objevil se Monitor i strážci.

Sparťan se na ně znechuceně podíval, dobil zbraně, sebral padlým formám Potopy munici a následoval Provinilou jiskru 343 do výtahu, který byl zcela shodný s tím, kterým už jednou jel.

Plošina vyvezla člověka o patro výš, kde vystoupil, zastavil se, aby nechal strážce trochu probrat uvítací výbor Potopy, který už na něj čekal ve vedlejší místnosti, a pak vylezl, aby jim pomohl. Ozvalo se hlasité bum!, když jedna z bojových forem seskočila z klenuté chodby a dopadla přímo na strážce. Biči podobné chapadlo šlehlo po hřbetu vznášejícího se robota a odměnou mu byla sprška jisker a vyšlehlý plamen. O chvíli později strážce vybuchl a forma i vrak dopadly na zem ve změti masa, kostí a kovu. Následná sprška úlomků zabila tři formy Potopy a desítku dalších zranila.

Sparťan dostal dalšího krátkou dávkou z útočné pušky a ostatní roboti uškvařili zbytek.

Když se konečně zbavil dalšího regimentu zrůd, následoval John Monitor chodbou lemovanou modrými obrazovkami, prostranstvím zamořeným Potopou a ven do výtahu, který tentokrát vypadal jinak než dva předešlé. Podlahu rozdělovaly geometrické tvary do jakési skládačky, série vyvýšených panelů rozmístěných jako na stráži kolem průhledného sloupu modrého světla. Celá věc jako by zářila.

John vstoupil na palubu, ucítil slabé škubnutí, jak prastarý mechanismus zareagoval na jeho přítomnost, a spatřil, jak stěny kolem něj začínají stoupat. Tentokrát mířil dolů – a doufal, že se jeho pouť blíží ke konci. Bez váhání zarazil do pušky čerstvý zásobník. Zdálo se totiž, že pokaždé, když jede výtahem, objeví se nakonec uprostřed houfu Potopy.

Výtah dutě hřměl, klesal dlouho a nakonec se s hlasitým žuchnutím prudce zastavil, až to Johnem otřáslo.

Provinilá jiskra 343 se vznášela Sparťanovi nad rameny, když vystoupil z výtahu a došel k podstavci. „Nyní si můžete vyzvednout Rejstřík,“ řekl Monitor. Artefakt bledě zeleně zářil a měl tvar písmene T. Pomalu vystoupal z válcovitého tubusu, v němž byl uložen po tolik tisíciletí. Několik kovových bloků, které zařízení obklopovaly, se otočilo a otevřelo, čímž Rejstřík uvolnily.

Sparťan zařízení uchopil a vytáhl ho z pouzdra. Zvedl si ho před oči, aby ho prozkoumal – a pak se lekl, když z Jiskry vystřelil šedý paprsek. Rejstřík se mu vysmekl z rukou a zmizel v útrobách těla Monitoru.

„Co to sakra děláš?“ ptal se Sparťan rozzlobeně.

„Jak víte, Napraviteli,“ řekla Jiskra, jako by mluvila s neposlušným dítětem, „protokol vyžaduje, abych Rejstřík transportoval já“ 

Provinilá jiskra 343 se snesla dolů a vznášela se na místě. „Vaše biologická forma vás činí náchylným k infekci. Rejstřík nesmí padnout do rukou Potopy, než se dostane do řídící místnosti a aktivuje zařízení.

Potopa se šíří! Musíme si pospíšit!“

John už chtěl odpovědět, pak ale spatřil, jak mu po těle začíná pulzovat zlaté světlo, pochopil, že bude teleportován, a znovu ucítil onu lehkost.

Něco to chce, uvědomil si Keyes. Něco to hledalo mezi vzpomínkami, které se přehrávaly jako v nekonečné knihovně videoklipů. Ta bzučící přítomnost v jeho mysli hledala… ale co?

Chytil se té myšlenky a zatlačil na zeď odporu, kterou ten druhý obehnal jeho vědomí. Opřel se o ni a skoro ji dokázal odtlačit…

A pak mu to došlo – útěk. Ať již ta věc byla cokoli, chtěla pryč z prstence. Hladovělo to a vědělo o dokonalé pastvině.

Ten druhý zastrčil do jeho mysli chapadlo z ostnatého drátu a vyrval ven obraz Země viděný z povrchu Měsíce, který se následně změnil na obrazy dobytka na jatkách. Ucítil, jak se ten druhý obrazu Země dychtivě zmocnil. Kde? zahřměl. Řekni. 

Tlak zesílil a bušil na Keyesovu obranu. Ten v zoufalství vytáhl novou vzpomínku. Přítomnost vetřelce se zdála být vyděšena obrazem Keyese a jeho kamaráda z dětství, jak kopou do míče na vibrujícím zeleném hřišti.

Tlak povolil, jak hladovec vzpomínku zkoumal.

Keyes ucítil bodnutí lítosti. Věděl, co teď musí udělat. Dal dohromady všechno, co si pamatoval o Zemi – její polohu, svou schopnost ji najít, její obranu – a ukryl to, jak nejhlouběji dokázal.

Keyes ucítil ztrátu, jak mu ten druhý vyrval vzpomínku na fotbalové hřiště a navždy ji zahodil. Rychle vyvolal další – chuť oblíbeného jídla. Začal přítomnost v mysli krmit vzpomínkami, hezky jednou po druhé.

Ze všech bitev, které kdy bojoval, byla tahle nejtěžší – a nejdůležitější.

* * *

John se zhmotnil na chodníku, který jako by se vznášel nad hlubokou černou propastí – řídící centrum. Viděl repliku Halo vznášející se nahoře, kouli plující ve vzduchu uprostřed kulatého chodníku a ovládací panel, u něhož naposledy spatřil Cortanu. Byla tu ještě?

Provinilá jiskra 343 se mu vznášela nad hlavou. „Je něco v nepořádku?“

„Ne, nic.“

„Skvělé. Můžeme tedy?“

Sparťan se pohnul. Ovládací panel byl dlouhý a na obou koncích zahnutý. Na jeho povrchu se odehrávalo nekonečné světelné představení, jak různé aspekty extrémně komplikované elektroniky prstencového světa a jeho mechanika neustále posílaly na displej data tvořící mozaiku nepřetržitě se měnících obrazců a symbolů.

Tady, pro toho, kdo uměl číst, byly ekvivalenty pulzu, dýchání a mozkové aktivity prstence. Hlášení poskytující informace o rychlosti otáčení, atmosféře, počasí, vysoce složité biosféře, mechanice, která tohle všechno udržovala v provozu, plus aktivity tvorů, kolem nichž byl tenhle svět stvořen, kolem Potopy. Byl to úchvatný pohled a ještě úchvatnější bylo o něm přemýšlet.

Provinilá jiskra 343 se vznášela nad ovládacím panelem a shlížela na člověka stojícího před ním. Tón robotova hlasu zněl jaksi povýšeně. „Má role v této konkrétní situaci končí. Protokol nedovoluje jednotkám s mou klasifikací vykonávat úkoly, jakým je spojení Rejstříku s Jádrem.“

Monitor slétl k Johnové boku. „Tento poslední krok je určen vám, Napraviteli.“

„Proč mi tak říkáš?“ zeptal se John. Jiskra mlčela.

Sparťan pokrčil rameny, vzal si Rejstřík a zahleděl se na panel před sebou. Všiml si otvoru vhodného tvaru pulsujícího stejnou zelenou září jako Rejstřík. Zasunul ho. Zařízení ve tvaru písmene T dokonale sedělo.

Ovládací panel se zachvěl, jako by do něj udeřil, displeje se rozzářily, jako by reagovaly na přetížení systému, a bylo slyšet elektronické sténání. Provinilá jiskra 343 se mírně naklonila, jako by si ovládací panel prohlížela.

„Tohle se nemělo stát,“ zašvitořila Jiskra.

Náhle se zamihotalo světlo a objevil se holografický obraz Cortany, který rostl, až se tyčil nad ovládacím panelem. Oči měla jasně růžové, po těle jí skrolovala data a John poznal, že je naštvaná. „Fakt jo?“ řekla. Udělala gesto a Monitor s hlasitým zařinčením spadl na zem.

Sparťan se na ni podíval. „Cortano…“

AI stála s rukama v bok. „Hodiny se tady mačkám a dívám se, jak pomáháte té… věci podříznout nám všem krk.“

John se obrátil k Monitoru a zpátky. „Počkej, počkej. Je to přítel.“

Cortana zvedla ruku ke rtům ve výsměšně předstíraném překvapení. „Jo aha, to jsem nevěděla. On je váš kámoš, že jo? Přítelíček. Máte vůbec představu, co vás ta mrcha málem přinutila udělat?“

„Ano,“ řekl Sparťan trpělivě. „Aktivovat obranný systém Halo a zničit Potopu. Což je důvod, proč jsem do řídícího centra přinesl Rejstřík.“

Cortanin obraz vytáhl Rejstřík ze slotu a podržel ho před sebou. „Myslíte tohle?“ 

Provinilá jiskra 343 nyní znovu ožila a vznášela se těsně nad podlahou. Zuřila. „Umělá inteligence v Jádru? To je zcela nepřípustné!“

Cortaniny oči se rozzářily, jak se k robotovi naklonila. „Drž hubu.“

Monitor vylétl výš. „To je nestydatost! Ihned tě vymažu.“

„Jsi si jistý, že je to dobrý nápad?“ zeptala se Cortana, zatímco mávala Rejstříkem a uložila si data v něm obsažená do paměti.

„Jak se opovažuješ!“ vykřikla Jiskra. „Já tě…“

„Co?“ okřikla ji Cortana. „Rejstřík mám já. Ty si tu maximálně můžeš poletovat a breptat.“

John zvedl obě ruce. V jedné držel útočnou pušku. „Dost! Potopa se šíří. Když aktivujeme obranný systém Halo, tak ji zlikvidujeme.“

Cortana se na člověka podívala s výrazem lítosti. „Vy nemáte ani páru, jak tenhle prstenec funguje, že ne? Proč ho Předchůdci postavili?“

Naklonila se k němu a zatvářila se skutečně děsivě. „Halo nezabije Potopu – zabije její jídlo. Lidi, Smečku, cokoli. Všichni jste stejně poživatelní. Jediný způsob, jak zastavit Potopu, je vyhladovět ji k smrti. A přesně k tomu je Halo navrženo. Vyhladit z celé galaxie veškerý myslící život. Nevěříte mi?“ skončila AI. „Tak se ho zeptejte!“ a ukázala na Provinilou jiskru 343.

Johnovi došly všechny souvislosti toho, co Cortana řekla, a pevně sevřel MA5B. Otočil se k Monitoru. „Je to pravda?“

Jiskra se mírně zhoupla. „Jistě,“ řekl úsečně robot. Pak už připomínal znovu své úslužné já. „Tohle zařízení má maximální efektivní rádius dvacet pět tisíc světelných let, ale jakmile se přidají další, bude celá galaxie zcela zbavena života, nebo alespoň veškerého života s dostatečnou biomasou, aby mohla živit Potopu.“

„Ale tohle už přece víte,“ pokračoval malý robot a z jeho hlasu bylo zřejmé, že údiv je nepředstíraný. „Chci říct, musíte to přece vědět.“ 

Cortana se na Johna zamračila. „Tenhle malý detail vynechal, co?“

„Postupovali jsme přesně podle procedury pro ztrátu kontroly,“ řekl Monitor, jako by se hájil. „Během celého procesu jste byl nepřetržitě se mnou.“

„Náčelníku,“ přerušila ho Cortana. „Zachytila jsem pohyb…“

„Proč váháte udělat, co jste už vlastně udělal?“ zeptala se Provinilá jiskra 343.

„Musíme jít,“ naléhala Cortana. „Hned!“ 

„Naposledy jste se mě zeptal, zda bych to udělal, kdyby bylo rozhodnutí na mně,“ pokračoval Monitor, zatímco se za ním seřadilo hejno strážců. „I když jsem měl poměrně dost času o vaší otázce uvažovat, má odpověď se nezměnila. Není jiné volby. Musíme prstenec aktivovat.“

„Mu Sí Me Vy Pad Nout,“ řekla Cortana a očima sledovala strážce.

„Pokud mi nejste ochoten pomoci – jednoduše si najdu někoho jiného,“ řekla Jiskra jen tak mimochodem. „Nicméně, budu potřebovat Rejstřík. Vydejte mi svou umělou inteligenci, nebo budu nucen vzít si ji násilím.“

Sparťan zvedl hlavu k Jiskře i ke strojům seřazeným ve vzduchu za ní. Útočnou zbraň měl připravenou k palbě. „To se nestane.“

„Budiž,“ řekl Monitor unaveně. Pak dodal ke strážcům: „Pozor na hlavu. Zbytek zlikvidujte.“

ODDÍL V

DVĚ ZRADY 

KAPITOLA DESET

V +68:03:27 (dle záznamu SPARŤANA 117) / Řídící centrum Halo

Široká plošina, která byla umístěna nad černou propastí v řídícím centru, nyní Johnovi připadala malá a svazující, když na něj strážci útočili ze všech stran najednou. Rubínově červené energetické paprsky syčely a vzduch naplnil ozón, zatímco roboti kroužili kolem a hledali nějakou skulinu v jeho zbroji. Stačil jim jeden dobrý zásah, příležitost dostat ho na zem. Pak si vezmou nejen jeho hlavu, ale i Rejstřík.

Cortaniny schopnosti proniknout do jiných systémů se od přistání na Halo staly poněkud méně konvenčními. John byl prve překvapen, když použila komunikační systém jeho zbroje de facto jako obyčejný modem a přenesla se do počítačů v řídícím centru. Stejně tak nebyl připraven na její náhlý návrat. Po tak dlouhé době strávené ve složitých systémech prstence Johnovi připadala větší. Myslel na její obvyklé chování – na to, jak byla malá a zároveň nezvladatelná.

Ale nebyl čas zabývat se Cortaniným „rozpoložením“. Musel ještě splnit úkol: ochránit Cortanu a udržet Jiskru co nejdál od Rejstříku. Co se toho týče, Sparťan kličkoval sem a tam vědom si skutečnosti, že na plošině není zábradlí a že zřítit se do propasti je velmi snadné. To činilo střelbu na cíle daleko obtížnější. Ale už viděl, jak strážce zničily formy Potopy, a domyslel se, že když to mohly dokázat ony, tak on taky. Rozhodl se nejdříve zneškodnit stroje, které byly nejníže.

Při míření si dával obzvlášť záležet. Útočná puška zaštěkala a nejbližší cíl vybuchl. Vyměnil zbraň za brokovnici a metodicky pálil. Nabil do komory další patronu a znovu vystřelil. Díky širokému rozptylu, který mu každá patrona poskytovala, se brokovnice brzy ukázala být proti strážcům velmi účinná.

Jeden ze strojů vybuchl, další s hlasitým zařinčením spadl na plošinu a třetí za sebou zanechával kouřovou stopu, zatímco se ve vývrtkách řítil do hlubiny.

Pak se bitva stala poněkud jednodušší, neboť příchozí palba byla čím dál slabší a jemu se rychle za sebou podařilo sestřelit další tři roboty.

Rozběhl se a za pohybu dobíjel. Jeden obzvláště odolný stroj jeho přestávku využil, aby ho třikrát zasáhl do zad, což rozeznělo hlasitý alarm a snížilo nabití štítu na minimum.

Johnovi zbývaly v brokovnici čtyři patrony. Otočil se, sestřelil robota ze vzduchu a prudce se obrátil, aby zneškodnil dalšího. Pak se s brokovnicí připravenou k výstřelu otáčel kolem vlastní osy a hledal další cíle. Už tam žádné nebyly.

„Tak,“ řekl, když sklonil hlaveň a natlačil do zásobníku další patrony, „nic neříkej, budu hádat. Máš plán.“

„Ano,“ odpověděla Cortana bez okolků, „mám. Nemůžeme Monitoru dovolit aktivovat Halo. Musíme ho zastavit – musíme Halo zničit.“

Sparťan přikývl a protáhl si ztuhlá ramena. „A jak to uděláme?“

„Podle mé analýzy dostupných dat se mohu domnívat, že nejlepší způsob je poněkud riskantní.“ Přirozeně, pomyslel si John.

„Exploze o dostatečné síle,“ vysvětlovala Cortana, „pomůže prstenec destabilizovat – a zneškodní větší množství primárních systémů. Potřebujeme ovšem vyvolat výbuch ve skutečně velkém měřítku. Takové fúzní reaktory vesmírné lodě v kritickém stavu by to mohly dokázat.“

„Najdu místo, kde se zřítil Pilíř podzimu. Jestli jsou jeho fúzní reaktory ještě v pořádku, mohli bychom Halo zničit pomocí nich.“

„A to je všechno?“ zeptal se Sparťan suše. „To zní jako procházka růžovým sadem. Mimochodem, jsem rád, že tě mám zpátky.“

„Já jsem ráda, že jsem zpátky,“ řekla Cortana a věděl, že to myslí vážně. I když neexistovaly žádné „přirozené“ city, které by mohla k přátelům mít, pouto se Sparťanem bylo výjimečné. Dokud sdílejí stejnou zbroj, mají i společný osud. Jestli zemře on, zahyne i ona. Více provázané vztahy najdete jen těžko, což Cortaně připadalo stejně nádherné jako děsivé.

Johnovy boty vydávaly duté zvuky, když kráčel ke gigantickým pancéřovým dveřím. Stiskl spínač. Dveře se rozevřely a odhalily pohled na zuřící bitvu mezi skupinou strážců a pozemními jednotkami Smečky. Červené lasery prořízly vzduch, když roboti usmažili jednoho Šakala. Ovšem boj nebyl zdaleka rozhodnutý, protože v příštím okamžiku jeden z robotů vybuchl a zasypal Smečku kusy žhavého kovu.

Místnost měla tvar dlouhého obdélníku s podivně drážkovanou podlahou. Sparťan stál na jednom konci, nikým neohrožován, a spokojil se s tím, že se díval a čekal, až se obě strany vzájemně vymažou ze světa. Když se však zřítil poslední robot a na nohou zůstávali ještě dva Elitáři, došlo mu, že o ně se bude muset postarat sám.

Oba vetřelci si Sparťana všimli, pochopili, že bude muset jít k nim, a čekali. John se snažil krýt za tím málem, co měl k dispozici, a opatrně postupoval. V útočné pušce mu zbývala jen polovina zásobníku, takže neměl jinou možnost než je dostat brokovnicí – která na tuhle vzdálenost nebyla zdaleka ideální.

Vypálil pár nábojů, jen aby upoutal jejich pozornost, počkal, až zaútočí, a hodil mezi ně plasmový granát. Výbuch jednoho vetřelce zabil a druhého zranil. Jediný výstřel z brokovnice pak práci dokončil. John prošel místem masakru a po cestě si vyměnil útočnou zbraň za plasmovou pušku.

Odtud to už byl jen kousek přes prázdnou místnost ven na vrcholek pyramidy. Byla tma, a zatímco si probojovával cestu z údolí nahoru do řídícího centra, napadla čerstvá vrstva sněhu.

Byly tu hlídky, ale všechny stály zády ke dveřím a ani se nenamáhaly otočit, dokud se dveře napůl neotevřely. To už v nich spatřily stát člověka, okamžik nevěřícně hleděly a teprve pak zareagovaly. Ale John už byl připraven a sundal je energetickou zbraní. Elitáři sebou zaškubali a padli a stejně tak je rychle následovalo několik Šakalů a Chrochtů.

Tak jak boj začal, i skončil. Kolem osamoceně stojící postavy vířil sníh a začal s dlouhou a namáhavou prací v podobě pokrývání jeho těla bílým popraškem a navozováním iluze míru.

Cortana téhle chvilkové pauzy využila, aby Sparťanovi doplnila detaily plánu. „Musíme získat nějaký čas, kdyby se náhodou Monitoru a strážcům povedlo najít způsob, jak aktivovat finální zbraň Halo i bez Rejstříku.

Stroje v těchhle kaňonech jsou primárními palebnými mechanismy Halo. Skládají se ze třífázových pulsních generátorů, které zesilují signál z Halo a umožňují ho vystřelit daleko do vesmíru. Když generátory poškodíme nebo zničíme, bude je muset Monitor opravit, než bude Halo schopen použít. To by nám mělo poskytnout nějaký čas. Označuji vám polohu nejbližšího pulsního generátoru na navigačním zařízení. Musíme k němu vyrazit a vyřadit ho z provozu.“

„Rozkaz,“ řekl John, zatímco už sestupoval po první rampě na plošinu pod ní. Znovu mu hrál do karet moment překvapení. Zabil dva Elitáře, dostal i dvojici Šakalů, kteří se pokoušeli utéct, a skolil jednoho Chrochta vyběhnuvšího zespodu.

Kolem pyramidy kvílel vítr. Sparťan za sebou nechával ve sněhu velké šlépěje a pokračoval stále níž k místu, kde se rampa spojovala s chodníkem patra pod ním a vedla na druhou stranu stavby. Tam narazil na dvojici Elitářů, kteří vyběhli zpoza rohu na plošině nad ním.

Neměl čas prakticky na nic, jen co nejrychleji vystřelil. Pálil nepřetržitě, aby nejprve zlikvidovat štíty vetřelců. Nefungovalo by to, kdyby byli nepřátelé daleko, ale skutečnost, že do nich pumpoval plasmu z relativní blízkosti, nakonec rozhodla. První Elitář příšerně zachroptěl a padl, zatímco druhému poslední rána ustřelila polovinu obličeje. Zvedl k díře ve tváři obě ruce, zjistil strašlivou skutečnost a právě v okamžiku, kdy chtěl zařvat, mu další plasmová střela vzala život.

Když se pak Sparťan chystal sestoupit do údolí pod sebou, Cortana řekla: „Počkejte, měli bychom se zmocnit jedné z těch Banshee. Potřebujeme se k tomu pulsnímu generátoru dostat včas.“ Stejně jako mnoho návrhů AI i tenhle se snadněji řekl, než provedl, ale John s potřebou rychlosti souhlasil a rozhodl se tuhle možnost využít.

Když tedy sešel z pyramidy, viděl spoustu jednotek Smečky, ale žádnou Potopu, a pocítil podivnou úlevu. Smečka byla drsná, ale její vojáky chápal, a to jeho obavy z nich zmírňovalo.

Plasmové pušce vetřelců scházela přesnost pistole M6D nebo ostřelovací pušky, ale John se snažil a dokázal zneškodnit několik vetřelců pod sebou. Byl však teprve na čísle tři, když jeho snaha přilákala pozornost tanku Přízrak a dalších jednotek. Nezbývalo mu nic jiného než ustoupit zpátky na kopec.

Přízrak, který dál k obloze plival plasmové bomby, mu vlastně pomohl, protože bránil ostatním vetřelcům, aby ho pronásledovali. Tuhle výhodu ale nebude mít dlouho, což znamenalo, že musel najít nějakou silnější palebnou sílu a musel ji najít rychle.

Třebaže po Potopě nebylo v tuto chvíli ani stopy, kolem leželo několik napůl zmrzlých těl a dávala tušit, že před několika hodinami se tady odehrála drsná bitva. Věděl, že Potopa měla zbraně, které získávala od mrtvých obětí, takže procházel od těla k tělu a hledal, co potřeboval. Nějakou dobu se zdálo, že je to beznadějné, protože našel jen několik pistolí M6D, energetických pistolí nebo vojenských nožů – prostě všechno kromě toho, co potřeboval nejvíc.

A pak, když už se téměř vzdal naděje, spatřil, jak zpod mrtvé bojové formy vyčuhuje pár centimetrů zeleného tubusu. Odvalil bývalého Elitáře a ucítil rostoucí vzrušení. Byl raketomet nabitý? Jestli ano, má štěstí.

Rychlá kontrola odhalila, že zbraň skutečně je nabitá, a jakoby na důkaz, že trojka je šťastné číslo, našel Sparťan o pár kroků dál ještě dva balíky raket.

Ozbrojen raketometem byl připraven pustit se do práce. Přízrak představoval nejvážnější hrozbu, takže se rozhodl vypořádat se nejprve s ním. Nějakou dobu trvalo, než se kolem pyramidy dostal na místo, odkud mohl přesně vypálit, ale nakonec tam byl. Obr se zdál být nebezpečně blízko. John na něj vypálil dvě rakety a pak jen sledoval, jak houfnicový tank exploduje.

Vyhodil prázdné obaly raket, nabil znovu a přesunul mušku jinam. Tyhle dvě rakety vybuchly ve shlucích vojáků Smečky. John se schoval a hodil si raketomet přes rameno; měl raket jen omezené množství, a jakmile mu dojdou, nebude mít jinou možnost než sejít do údolí a dokončit to tím těžším způsobem.

Připlížil se ke dvěma Elitářům, kteří stáli na hlídce vedle jedné Banshee. Šli okamžitě k zemi se zlomeným vazem zasaženi dvěma smrtelnými ranami. John jejich mrtvá těla překročil a zkoumal ovládání Banshee, zatímco Cortana vytáhla z paměti záznamy, které technici z výzkumného připravili na základě poznatků z rozboru jednoho ukořistěného stroje.

Sparťan do jednomístné lodi nasedl a aktivoval generátor. Napadlo ho, proč vetřelci loď nepoužili proti němu, oddechl si, že se tak nestalo, a prohlížel si ovládací panel. John nikdy s podobnou útočnou lodí Smečky neletěl, ale měl kvalifikaci pro pilotování většiny atmosférických i vesmírných lodí, takže na základě vlastních zkušeností doplněných Cortaninými technickými informacemi nakonec ovládání relativně brzy pochopil. Při startu se sice loď poněkud houpala, ale netrvalo dlouho a Banshee začala plynule stoupat.

Byla tma a dál padal sníh, což znamenalo, že viditelnost byla mizerná. Oči měl upřeny na navigační značku, kterou mu Cortana promítla na displej i na ovládací panel. Byť byl design rozdílný, byly indikátory pro směrovky a náklon dobře rozpoznatelné a pomáhaly člověku orientovat se.

Útočná loď nabrala slušnou rychlost a údolí byla docela blízko sebe, takže netrvalo dlouho a Sparťan si všiml dobře osvětlené plošiny trčící z jedné kolmé skalní stěny, ovšem zároveň také nepřátelské palby, která ho ihned přivítala. Zdálo se, že byl prozrazen – a Smečka nechtěla žádné návštěvy.

Než aby se nechal střelbou zastrašit, rozhodl se nejprve pro několik útočných přeletů. Snesl se níž a vyčistil plošinu plasmovými děly i radiačními zbraněmi, pak zpomalil a doufal v ničím nerušení přistání.

Banshee dosedla na plošinu, jednou se odrazila a pak se zastavila. John vysedl, prošel dveřmi a vstoupil do tunelu za nimi.

„Musíme přerušit energetický proud pulzního generátoru,“ oznámila mu Cortana. „Nastavila jsem váš štít, aby byl schopen vyslat elektromagnetický impuls a zničit generátor… ale budete muset vejít do paprsku, abyste ho spustil.

John se zastavil jen kousek od dalších dveří. „Cože budu muset udělat?“

„Budete muset vejít do paprsku, abyste impuls vyslal,“ opakovala AI prostě. „Elektromagnetický impuls by měl generátor vyřadit z provozu.“

„By měl?“ zeptal se útočně John. „Na čí straně vlastně jsi?“

„Na vaší,“ odpověděla Cortana pevně. „V tomhle jsme spolu – pamatujete?“

„Jo, to si teda pamatuju,“ zavrčel Sparťan. „Ale ty žádné modřiny nemáš.“

AI se rozhodla nic neříkat, John prošel dveřmi, zastavil se, aby se přesvědčil, jestli kolem není nikdo, kdo by ho nechtěl pustit dovnitř, a šel podle navigátoru do komory uprostřed místnosti.

Jakmile tam byl, pulsní generátor prostě nemohl nevidět. Byl tak zářivě bílý, že se mu hledí automaticky ztmavilo, aby mu chránilo zrak. A nejen to. Když John došel k vodícím pilířům tvaru písmene delta a připravil se mezi ně vejít, cítil, jak vzduch kolem něj praská. „To mám jako jít dovnitř?“ zeptal se John pochybovačně. „Neexistuje nějaký jednodušší způsob, jak spáchat sebevraždu?“

„Přežijete to,“ odpověděla Cortana chlácholivě. „Jsem si skoro jistá.“

Sparťan si všiml zejména slovíčka „skoro“, zatnul zuby a vkročil do oslepujícího světla. Odpověď byla prakticky okamžitá. Následovalo cosi podobného explozi, světlo začalo pulzovat a podlaha se roztřásla. John se rychle snažil dostat ven, ucítil, jak ho to mírně drží, ale nakonec se odtrhl. V tu chvíli si všiml, že má štít úplně na minimu. Pokožku měl jako spálenou od slunce.

„Centrální jádro pulsního generátoru je off-line,“ řekla Cortana. „Výborně.“

Dorazila letka strážců. Vlétli do stísněné komory pulsního generátoru jako supi, roztáhli se a zaplavili celý prostor rubínově červenými energetickými paprsky. Monitoru nejen že se nelíbilo poškození reaktoru – ale ještě stále šel po Rejstříku.

Ale John už věděl, jak se s mechanickými zabijáky vypořádat, vyhýbal se jejich laserům a jednoho po druhém likvidoval. Nakonec, když byl vzduch přesycen ozónem, mohl se John stáhnout. Vrátil se stejným tunelem na plošinu, kde na něj čekala Banshee.

„Druhý pulsní generátor je umístěn ve vedlejším kaňonu,“ oznámila mu Cortana nenuceně. „Odstartujte a já ho označím navigační značkou, až se přiblížíme.“

John s Banshee prudce vylétl z plošiny a zamířil k dalšímu cíli.

Bez dostatečného chlazení, které by je zachovalo neporušené, už se začala těla položená na kovových stolech rozkládat a puch z nich vycházející přinutil majora Silvu dýchat ústy, když vešel do provizorní márnice a čekal, až McKayová začne s prezentací.

Šest po zuby ozbrojených Skokanů do pekla bylo seřazeno podél stěny a připraveno zasáhnout, kdyby se některý z příslušníků Potopy náhle probral k životu. Vzhledem k poškození těl se to zdálo nepravděpodobné, ale tihle tvorové už dokázali, že jsou nesmírně houževnatí a měli nebezpečné tendence vstávat z mrtvých.

McKayová, která se stále ještě pokoušela vypořádat s faktem, že víc než patnáct mariňáků pod jejím velením přišlo o život v jediné bitvě, vypadala bledá. Silva to chápal, dokonce s ní soucítil, ale nemohl si dovolit dát to najevo. Tady jednoduše nebyl čas truchlit, pochybovat o sobě ani se užírat pocitem viny. Velitel roty musel udělat, co udělal i on, ze všeho se otřepat a jít dál. Chladně přikývl. „Poručíku?“

McKayová polkla, aby překonala nutkání zvracet. „Pane, ano, pane. Zjevně toho ještě obrovské množství nevíme, ale v závislosti na tom, co jsme vypozorovali během boje a z informací získaných od vojáků Smečky, které jsme zajali, vám můžu sdělit tohle. Vypadá to, že Smečka se sem vydala hledat jakousi ,svatou relikvii’ – myslíme si, že to znamená užitečnou technologii – a narazila na formu života, kterou označuje jako Potopa.“ Ukázala na mrtvé tvory na deskách. „Tohle je Potopa.“

„Okouzlující,“ zamručel Silva.

„Nejpravděpodobnější, k čemu jsme došli,“ řekla McKayová, „je to, že Potopa je nějaká parazitická forma života, která útočí na myslící bytosti, vymaže jim mysl a převezme kontrolu nad jejich tělem. Wellesley si myslí, že Halo bylo vytvořeno právě pro ni, aby ji někdo udržel pod kontrolou, ale nemáme žádný důkaz, kterým bychom to podložili. Třeba to potvrdí Cortana s Náčelníkem, až se nám s nimi zase podaří spojit.

„Potopa se vyskytuje v mnoha formách, počínaje těmihle věcmi,“ řekla McKayová a bodla vojenským nožem do splasklé infekční formy. „Jak vidíte, má to místo nohou chapadla plus ještě dva velmi ostré bodce, kterými pronikají do centrální nervové soustavy oběti a přebírají kontrolu. Nakonec se dostanou do těla hostitele a usadí se tam.“

Silva si pokoušel představit, jaký je to pocit, a přešel mu mráz po zádech. Navenek nedal nic znát. „Prosím, pokračujte.“

McKayová řekla: „Ano, pane,“ a přešla k dalšímu stolu. „Tomuhle Smečka říká ,bojová forma’. Jak vidíte podle toho, co zbylo z jejího obličeje, tahle bývala člověk. Myslíme si, že to byla zbraňová technička námořnictva, podle tetování, které je ještě vidět. Když se podíváte dírou do hrudníku, vidíte zbytky infekční formy, která se vyfoukla, aby se vešla do prostoru mezi plíce a srdce.“

Silva se nechtěl podívat, ale cítil, že musí, a přešel dostatečně blízko, aby viděl svraštělou kůži na hlavě, z níž ještě vyrůstalo pár chumáčů špinavých vlasů. Majorovy oči zaznamenávaly hotovou přehlídku hrůzy: jedovatě vypadající kůže; nepřirozeně modré oči stále ještě vytřeštěné, jakoby v odpověď na nepředstavitelnou bolest; zkřivená ústa bez zubů; šeredně shnilá díra po kulce ráže 7,62mm v pravé tváři; neforemný krk s odhaleným hltanem; kostěná hruď, nyní uprostřed rozřezaná, takže povadlá prsa ženy visela každé na jinou stranu; šeredně zohyzděný trup se třemi překrývajícími se ranami po kulkách; vyzáblé šlachovité paže a podivně jemné prsty, na jednom z nichž stále ještě svítil snubní prsten.

Major nic neříkal, ale jeho tvář musela odrážet, co cítil, protože McKayová přikývla. „Pěkný humus, pane, co? Už jsem pár mrtvol viděla, pane…“ polkla a zavrtěla hlavou, „… ale nic jako tohle.“

„Co se týče mrtvých Smečky, nevypadají o moc líp. Tenhle jedinec byl ozbrojen pistolí, zřejmě vlastní, ale vypadá to, že Potopa je schopna sebrat a použít jakoukoli zbraň, kterou najde. A kromě toho umí taky pořádně udeřit, a to dokonce smrtelně.“

„Zdá se, že většina bojových forem byli kdysi lidé nebo Elitáři,“ pokračovala McKayová, zatímco přešla k dalšímu stolu. „Domníváme se, že Chrochti a Šakalové jsou pro prvotřídní bojový materiál považováni za příliš malé, a proto jsou používáni jako jakési jádro, kolem kterého mohou bojové formy vyrůstat. Podle té kaluže sraček na stole před váma se to asi těžko pozná, ale v jednu chvíli tahle věc obsahovala čtyři infekční formy, které jste viděli dřív, a když praskla, výsledná exploze byla dost silná, aby posadila rotného Listera na prdel.“

Když si tohle Skokani stojící u zadní zdi představili, vyvolalo jim to na tvářích nervózní úsměv. Zjevně se jim líbila představa, že něco takového dokázalo posadit Listera na zadek.

Silva se zamračil. „Má Wellesley nějaké záznamy toho svinstva?“

„Ano, pane,“

„Skvělé. Dobrá práce. Ty těla ať spálí, pošlete chlapy trochu na čerstvý vzduch a za hodinu se hlaste u mě v kanceláři.“

McKayová přikývla. „Ano, pane.“

Zuka ‘Zamamee ležel na břiše na udusané hlíně a dalekohledem pozoroval Pilíř podzimu. Nebyl nijak důkladně hlídán; na to stáli vojáci Smečky příliš daleko od sebe, ale Rada rozhodla po lidském útoku jeho obranu přeci jen posílit a důkazem byly Banshee, Duchové a Přízraky, kteří nepřetržitě hlídali prostor kolem sestřelené lodi. Yayap, který ležel vedle Elitáře, žádný dalekohled neměl a byl nucen spokojit se s vlastníma očima.

„Ten plán je šílený,“ řekl ‘Zamamee koutkem úst. „Už jsem tě měl zabít dávno.“

„Ano, Výsosti,“ potvrdil Chrocht trpělivě s vědomím, že jsou to jenom řeči. Pravda byla taková, že se důstojník bál vrátit se na Pravdu a smíření a teď neměl jinou možnost než přistoupit na Yayapův plán, zejména proto, že sám se žádným vlastním nepřišel.

„Zopakuj mi to ještě jednou,“ dožadoval se Elitář, „abych si byl jistý, že neuděláš žádnou chybu.“

Yayap se podíval na ukazatel na zápěstí. Měl metan na dvě, možná na dvě a půl hodinové jednotky, než budou bomby prázdné a on se udusí, což byl problém, který Elitáře zjevně nijak neznepokojoval. Bylo velmi lákavé vytáhnout pistoli, střelit ‘Zamameeho do hlavy a provést to všechno sám. Ale společnost válečníka měla výhody – plus opojný pocit moci pramenící z toho, že se mu dařilo Elitáři vyhrožovat a být stále naživu. Proto Yayap nakonec potlačil paniku i rostoucí pocit odporu.

„Samozřejmě, Výsosti. Jak víte, ty nejjednodušší plány jsou často i nejlepší, a proto máme velkou šanci, že tenhle bude fungovat. Pro případ, že by Rada aktivně pátrala po Zukovi ‘Zamameem, vy si vyberete některého mrtvého z vašeho komanda a přivlastníte si jeho identitu.

A pak společně podáme hlášení velícímu důstojníkovi hlídky na vetřelecké lodi, vysvětlíme mu, že nás zajali při útoku, ale že se nám podařilo uprchnout.“

„Ale co pak?“ zeptal se Elitář ustaraně. „Co když mi nechá zkontrolovat DNA?“

„A proč by to dělal?“ opáčil Chrocht trpělivě. „Má málo vojáků a najednou, jako by mu ho poslali sami velcí, se tu objeví Elitář – výsadkář. Vy byste riskoval, že byste o takový nález mohl přijít? Myslím, že ne. Za okolností, jako jsou tyhle, byste chytil příležitost za pačesy a přidal takového schopného válečníka do jednotky a ještě děkoval za požehnání.“

Znělo to dobře, hlavně ta pasáž o „takovém dobrém válečníkovi“, takže ‘Zamamee souhlasil. „Fajn. A co později?“

„Později, jestli nějaké později bude,“ řekl Yayap unaveně, „budeme muset přijít s něčím novým. Mezitím nám ale tenhle plán zajistí jídlo, vodu a metan.“

„Tak dobře,“ řekl ‘Zamamee, „skočíme do té Banshee a ukážeme se jim.“

„Jste si jistý, že je to nejlepší nápad?“ zeptal se Chrocht taktně. „Jestli přiletíme s Banshee, mohlo by velícího důstojníka napadnout, proč nám to trvalo tak dlouho.“

Elitář si v duchu představil dlouhý a těžký pochod, povzdechl si a podvolil se. „Souhlasím.“ Pak na povrch vyplula stopa jeho bývalé ňadutosti. „Ale ty mi poneseš věci.“

„Samozřejmě,“ řekl Yayap a škrábal se na nohy. „Copak jste o tom pochyboval?“

Zajatec se už dvakrát pokusil spáchat sebevraždu, což byl důvod, proč byla jeho cela zcela prázdná a pod nepřetržitým dozorem. Tvor, který kdysi býval vojínem Wallacem A. Jenkinsem, seděl na podlaze s oběma zápěstími připoutanými ke kruhu ve stěně kousek nad hlavou.

Mysl Potopy, o níž člověk neustále uvažoval jako o „tom druhém“, se na nějakou dobu odmlčela, nicméně byla stále přítomná a číhala v hlubokém kognitivním rohu vzteklá, ale slabá. Zaskřípaly panty a kovové dveře se otevřely. Jenkins otočil hlavu a spatřil, jak do cely vešel voják následovaný nějakou důstojnicí.

Vojín ucítil téměř nepřekonatelný stud – a pokusil se odvrátit tvář. O něco dřív, ještě než mu stráže připoutaly ruce ke stěně, si Jenkins posunky vyprosil zrcadlo. Přinesl mu ho dobře naložený desátník, podržel ho vojákovi před znetvořenou tváří a viditelně se lekl, když se Jenkins pokusil vykřiknout. První pokus o sebevraždu následoval asi o třicet minut později.

McKayová se podívala na vězňovy suché, popraskané rty a odhadla, že má asi žízeň. Zavolala, aby donesli vodu, dostala polní láhev a přešla na druhou stranu cely. „Se vší úctou, madam, myslím, že byste to neměla dělat,“ řekl rotný varovně. „Ti cucáci jsou pěkně zběsilí.“

„Jenkins je vojín UNSC Marine Corps,“ odpověděla McKayová přísně, „a jako k takovému se k němu budeme chovat. A vaši starost beru na vědomí.“

Pak, jako učitelka přistupující k neposlušnému žáku, zvedla láhev, aby ji Jenkins viděl. „Dívej!“ řekla a zakývala s ní, aby voda uvnitř slyšitelně zašplouchala. „Chovej se slušně a dáme ti napít.“

Jenkins se ji pokoušel varovat, pokusil se říct „Ne“, ale místo toho slyšel, jak jen zachrčel. McKayovou to povzbudilo, takže odšroubovala víčko láhve, udělala tři kroky vpřed a už se chtěla nad bojovou formou sklonit. Jenkins cítil, jak se mu zlomila levá ruka, když ji zadržel řetěz – a pokusil se zabránit pokusu dostat důstojnici na zem střihnutím nohama.

McKayová uskočila právě včas, aby se mávajícím nohám vyhnula.

Ozvalo se cvaknutí, jak jeden z vojáků napumpoval do hlavně brokovnice patronu a připravil se vystřelit. McKayová vykřikla „Ne!“ a zvedla ruku. Voják poslechl, ale nepřestával mířit na hlavu bojové formy.

„Tak jo,“ řekla McKayová a dívala se tvorovi přímo do očí. „Jak chceš. Ale jestli se ti to líbí, nebo ne, promluvíme si.“

Mezitím už do cely přišel i Silva a stál za poručíkem. Rotný viděl, jak major přikývl a vycouval do rohu, zbraň stále připravenou.

„Já se jmenuji Silva,“ začal major, „a tady poručíka McKayovou už znáš. Nejdřív bych ti chtěl říct, že nám oběma je hrozně moc líto, co se ti stalo, chápeme, jak se cítíš, a postaráme se, abys dostal tu nejlepší lékařskou péči, jakou ti UNSC může nabídnout. Ale nejdřív se budeme muset probojovat pryč z tohohle prstence. Myslím, že vím, jak to zařídit – ale bude to nějaký čas trvat. Než budeme připraveni udělat první krok, musíme hlavně udržet tenhle pahorek. A proto potřebujeme tebe. Víš, kde teď jsme – a víš, jak se pohybuje Potopa. Kdybys byl na mém místě, kdybys musel bránit tuhle základnu před Potopou, na co by ses zaměřil?“

Ten druhý použil pravou ruku, aby chytil tu levou, silně zatřásl a odhalil ostrý hrot zlomené kosti. Pak, jako by doufala, že ji použije jako nůž, se bojová forma vrhla vpřed. Řetězy se napnuly, Jenkins ucítil nepopsatelnou bolest, začal ztrácet vědomí, ale vrátil se zpátky.

Silva se otočil k McKayové a pokrčil rameny. „No, aspoň jsme to zkusili, ale vypadá to, že už je moc daleko.“

Jenkins napůl čekal, že se ten druhý pokusí znovu vrhnout vpřed, ale protože vetřelec sdílel člověkovu bolest, vybrala si jeho mysl spíše možnost stáhnout se zpět. Člověk té mentální mezery využil, vydal ze sebe hlasité zvuky a zdravou rukou ukázal na Silvovu pravou botu.

Důstojník se na botu podíval, zamračil se a už chtěl něco říct, když se ho McKayová dotkla na paži. „Pane, on vám neukazuje na botu, ukazuje dolů. Na prostor pod pahorkem.“

Silva ucítil, jak mu žilami najednou začalo kolovat cosi ledového. „Je to pravda, synu? Mohla by Potopa být přímo pod náma?“ 

Jenkins horlivě přikývl, obrátil oči v sloup a cosi nesrozumitelně zachroptěl.

Major přikývl a postavil se. „Děkuji vám, vojíne. Zkontrolujeme podzemí a pak si s vámi ještě přijdeme popovídat.“

Jenkins si nechtěl povídat, chtěl umřít, ale to nikoho nezajímalo. Hlídka odešla, dveře zaklaply a mariňák zůstal sám se zlomenou rukou a vetřelcem v hlavě. Aniž by umíral, čekalo ho peklo.

Jako by na potvrzení tohoto závěru se ten druhý znovu vrhl dopředu, trhl řetězy a začal kopat nohama do země. Bylo tu jídlo, pak jídlo odešlo a on měl hlad.

John spatřil další navigační bod, dosedl s ukořistěnou Banshee na plošinu a nehlídanými dveřmi vešel do komplexu. Uslyšel bitvu ještě dřív, než ji uviděl na vlastní oči, prošel tunelem, který ho od ní dělil, a opatrně se podíval otevřenými dveřmi na druhou stranu. Jak mohl tušit hned ze začátku, rozdávala si to tu Smečka s Potopou, a naopak, takže dal oběma skupinám čas, aby se trochu pobily, vyšel z bezpečí tunelu a douklízel zbytky.

Pak, dychtivý dostat se k zásobám, začal Sparťan svou supí pouť a brzy doplnil arzenál o útočnou pušku, brokovnici a několik plasmových granátů. Třebaže se mu nelíbilo pomyšlení na to, odkud to všechno má, bylo fajn zahodit všechnu výbavu Smečky a znovu sevřít v rukou pořádné vybavení UNSC.

Pulsní generátor jedna už zneškodnil a nemohl se dočkat, až vyřadí z provozu i číslo dva a pak se přesune k poslednímu cíli. Vešel do paprsku, uviděl záblesk světla, ucítil, jak se třese zem, a zrovna se chtěl stáhnout, když na něj ze všech stran zaútočila Potopa.

Nebyl čas uvažovat a nebyl čas ani bojovat. Jediná věc, kterou mohl udělat, bylo utéct. Obrátil se a sprintoval do chodby, kterou do místnosti přišel. Tam ho však čekaly dvě silné rány od bojové formy. Protáhl se mezi dvěma nositelskými formami a uskočil pryč, když obě vybuchly jako granáty. Z jejich prasklých těl se řinuly další infekční formy.

Měl čas tak akorát, aby se otočil, pokropil nejbližší vetřelce 7,62mm a hodil do skupiny vzadu granát. Ten hlasitě vybuchl, rozbil sklo a zabil tři z těch zrůd.

To už Johnovi došla munice. Věděl, že nemá dost času, aby dobil, a raději vzal do ruky brokovnici. Dělal s ní do valicího se davu ohromné díry. Jednou z nich se prosmýkl a běžel jako o život.

Když měl konečně jakýsi náskok, obrátil znovu pušku proti pronásledovatelům. Celý boj netrval ani dvě minuty, ale John z něj vyšel celý roztřesený. Dokázala Cortana zaznamenat, jak se mu třesou ruce, zatímco dobíjel obě zbraně? Kruci, měla přece neomezený přístup ke všem hodnotám jeho životních funkcí, takže věděla ještě lépe než on, co se s jeho tělem děje. Ale pokud si byla AI vědoma toho, jak se cítil, nijak to nenaznačila. „Pulsní generátor deaktivován – dobrá práce.“

John beze slova přikývl a vydal se zpátky tunelem k místu, kde na něj čekala Banshee. „Pilíř podzimu leží dvanáct set kilometrů po směru otáčení,“ pokračovala Cortana. „Energetické stopy ukazují, že jeho fúzní reaktory jsou stále v provozu! Systémy Pilíře podzimu mají pojistky, kterými ani já nedokáži bez autorizace kapitánem Keyesem proniknout. Budeme ho muset najít, nebo alespoň jeho neurální implantáty, abych mohla spustit detonaci fúzního jádra.“

„Zbývá jeden cíl. Jdeme na poslední fúzní generátor.“

Na Sparťanově displeji se objevila navigační značka hned poté, co odstartoval. Byl zasažen palbou z vedlejší budovy a prudce s lodí klesl. Země se rychle řítila proti němu, takže znovu zvedl nos a prolétl s vetřeleckou lodí průsmykem a kaňonem za ním. Navigační indikátor ukazoval přímo ke světlu vycházejícímu z tunelu. Banshee byla zasažena pozemní palbou a Sparťan věděl, že jeho pilotní schopnosti projdou těžkým testem.

Přímo vedle něj se zablýskla raketa. John namířil Banshee kolmo k zemi, vypálil z jejích zbraní a vypnul motory. Vlétnout do tunelu, to už bylo zlé samo o sobě – ale vlétnout do něj vysokou rychlostí hraničilo se sebevraždou.

Jakmile byl uvnitř, představovalo největší výzvu nenarazit do stěn a vybírat prudké levé i pravé otáčky, aniž by se zabil. O pár vteřin později spatřil Sparťan dvojité neprůstřelné dveře a drsně s lodí dosedl na břicho.

Seskočil na zem, přeběhl k ovládacímu panelu, stiskl tlačítko a uslyšel dunivý zvuk, jak se dveře začaly rozevírat. Pak následovalo hlasité bum!, když něco explodovalo, a obrovské panely dveří se najednou zastavily. Mezera mezi nimi byla pro Banshee moc malá, nicméně stačila, aby se jimi prodraly ven dvě nositelské formy. Zrůdy se k němu hnaly na krátkých tenkých nožkách. Nafouknuté měchýře, které tvořily jejich horní část těla, se vzdouvaly a svíjely, jak se infekční formy uvnitř snažily dostat ven.

John obě monstra rozstřílel dvěma ranami z brokovnice a další ranou zlikvidoval zbytek infekčních forem. Zastavil se a dobil; na druhé straně dveří těchhle tvorů asi bude víc.

Smířen s tím, že bude následovat další boj, prošel mezerou ve dveřích a zastavil se. Kromě tichého mechanického vrčení, kapání vody po pravé straně a jeho vlastního přerývaného dechu tu bylo ticho. Indikátor nebezpečí nesvítil a ani vlastníma očima neviděl žádné nepřátele. To však nemuselo nic znamenat. Ne, když šlo o Potopu. Ta měla ve zvyku zjevovat se odnikud.

Jeskyně, pokud to byl vhodný výraz pro tak obrovský prostor, skýtala spoustu míst k úkrytu. Ze stěn vycházely ohromné trubky, které vzápětí mířily kamsi dolů. Na plošině kolem něj stála podivná zařízení jako nějaké ostrovy, a už vůbec nemohl tušit, co se skrývá ve všech tmavých rozích. Světla upevněná vysoko nad ním ozařovala síň jen matně.

Člověk stál na široké plošině, která se táhla po celé délce prostranství. Tuhle jeho plošinu dělila od zřejmě identické stavby na druhé straně kaňonu hluboká propast. Jeden ze dvou mostů, které se přes ni kdysi klenuly, se zřítil a zbýval tak jen jeden, po němž bylo možné přejít – scéna jako dělaná pro kohokoli, kdo by chtěl nachystat zákeřné přepadení.

Ale on sakra neměl na výběr, takže přešel až k místu, kde byl most ukotven, a vydal se na druhou stranu. Neušel ani třicet kroků, když z úkrytu vyskákalo padesát nebo šedesát infekčních forem a tančily tak, aby mu zablokovaly cestu.

Sparťan zůstal stát a čekal, že infekční formy přijdou trochu blíž. Pak do jejich středu hodil tříštivý granát.

Část výbuchu pohltila jeskyně, ale i tak granát hlasitě zahřměl a jeho střepiny až na dva tvory smetly úplně všechny.

Tihle dva byli optimisté a dál skákali vpřed, navzdory způsobu, kterým byl zbytek skupiny smeten ze světa. Na zabití obou stačil jeden výstřel z brokovnice.

John nastrkal do zásobníku pár dalších patron, zhluboka se nadechl a znovu vyrazil. Přešel asi do poloviny mostu, když se na konci začala shlukovat směsice bojových, nositelských i infekčních forem. Další granát si znovu vyžádal několik obětí, ale ostatní se na něj po výbuchu vrhly, takže byl John nucen ustupovat a zároveň nepřetržitě pálit z útočné pušky.

Pár vteřin nepřátel neubývalo, neboť bojové formy se na něj vrhaly patnáctimetrovými skoky, nositelské se valily přímo a všudypřítomné infekční formy útočily všemi zbývajícími mezerami. Během ústupu Sparťan už třikrát dobil, než nakonec narazil zády do stěny a k nohám mu klesla poslední bojová forma. Ta se sice začala znovu zvedat, ale okamžitě dostala poslední ránu do hlavy.

Byl opět čas dobít obě zbraně, vrátit se na tělními tekutinami zalitý most a pokusit se znovu dostat na druhou stranu. Tentokrát to byl pokus úspěšný, neboť narazil jen na malý odpor, a naopak měl dost příležitostí doplnit zásoby munice.

Další dvojice neprůstřelných dveří se otevřela bez potíží a dovolila Sparťanovi vejít do relativně krátké části tunelu, který vedl zpátky na povrch. Rozhodnutý, že pokud to jen trochu bude možné, bude se vyhýbat boji, vyškrábal se na sněhem pokrytý svah napravo a vyběhl přímo proti čtyřem formám Potopy. O dvě se postaral granát – zbytek dokončila útočná puška.

Nad hlavou mu zaječela Banshee, vypálila do sněhu dlouhou řadu děr a pokračovala dál na konec údolí. John byl překvapený, že vyvázl tak snadno, ale vzhledem k tmě a všeobecnému zmatku bylo možné, že si ho pilot spletl s bojovou formou. Ta byla sice jistě vhodný cíl, ale zároveň nic, kvůli čemu se vyplatilo vracet. A už vůbec ne, když tohle údolí bylo bojových forem plné.

Dával si pozor, aby se držel u stěny útesu a kryl se za kameny a stromy lemujícími tuhle stranu údolí. Nepřetržité práskání automatických zbraní a kvílení plasmy dávalo tušit velmi zuřivé boje po jeho levici.

A pak, zrovna když už začínal věřit, že by mohl proklouznout, aniž by jedinkrát vystřelil, vyšplhal na nízký svah a spatřil, že v proláklině pod ním skutečně zuří boj mezi Smečkou a Potopou. Obě skupiny zdecimoval granát následovaný několika dávkami MA5B.

John se brodil krví potřísněným sněhem, který mu pod botama křupal, kolem místa, kde se trojice infekčních forem prala o raněného Elitáře, a pak nahoru do dalšího svahu ke shluku stromů, od nichž se na něj pokusily skočit jedna bojová forma a jedna nositelská. Obě zavrávoraly, když se do nich opřely náboje ráže 7,62mm, a zhroutily se do sněhu.

Když se John dostal z prostoru bitvy, mohl pokračovat podle navigátoru do druhého údolí, kde narazil na skupinu mrtvých mariňáků, doplnil munici a pokoušel se rozhodnout, zda si nechat brokovnici, nebo ji vyměnit za ostřelovací pušku či raketomet. Bylo by pěkné mít všechny tři, ale s tolika zbraněmi by byl nemotorný, nemluvě o tom, jak byly těžké. Nakonec odešel s ostřelovací puškou a brokovnicí a doufal, že to byla správná volba.

Sparťan hledal psí známky mariňáků a zjistil, že už jim je někdo vzal. Pak si dovolil ztratit čas tím, že odtáhl jejich těla do nedaleké jeskyně, a doufal, že je tam infekční formy nenajdou. Taky se mu zdálo, že tohle je vhodné místo, kde by mohl ukrýt přebytečné zbraně, a přesně to udělal.

Když pak prošel druhým údolím k místu, kde přecházelo ve třetí údolí, narazil na již známou scénu. Smečka bojovala s Potopou vším, co měla, včetně Stínů, několika Duchů a dvou mimořádně aktivních Přízraků. Avšak Potopa měla k dispozici spoustu těl a neváhala je všechna posílat na smrt.

Johnovi šlo jen o Banshee zaparkovanou v údolí, ale aby se k ní dostal, musel by nejprve trochu ztenčit počty obou skupin. Držel se napravo, proklouzl kolem stěny útesu a využil několika řídkých shluků stromů a kamenů, aby se ukryl před nepřáteli bojujícími nyní směrem do středu údolí. Když nakonec prošel kolem kusu skály velikosti domu a našel vyvýšené místo, z něhož mohl shlížet na celou plochu, kde byla shromážděna většina vojáků Smečky, sundal Sparťan z ramene S2 AM, zvolil desetinásobné přiblížení a zahájil krvavou práci.

V téhle konkrétní situaci si vybíral nejprve nejslabší cíle. Začal s Chrochty sedícími u Stínů a pokračoval okolo stojícími Šakaly. Všechno se záměrem způsobit co největší škody, než si ho všimnou Elitáři a pošlou na něj tank.

Problém byl, že se nechal pohltit pohledem v zaměřovači – a nechal se zaskočit. První náznak, že se mu do zad dostala nějaká z forem Potopy, přišel v podobě ohromné rány do hlavy.

Kohokoli jiného by takový úder zabil, ale Johna zachránila zbroj, takže se mohl okamžitě převalit směrem, odkud rána dopadla. Dlouhá hlaveň S2 se pro boj zblízka zrovna nehodila, ale nic jiného neměl. Nebyl čas mířit, protože zrůda znovu zaútočila. Mohl jen vystřelit, což také udělal.

Kulka zasáhla bývalého Elitáře do hrudi. Bojová forma sebou ani necukla, když jí projektil prošel. Z rány vytékala tenká stružka zelenošedé tekutiny. Zrůda po Johnovi znovu prudce máchla.

Sparťan se jí vyhnul a odhodil pušku. Vrhl se na zem, překulil se, a když se znovu postavil, měl v ruce pistoli. Vyprázdnil do netvora celý zásobník. Jedna kulka mu ustřelila levou paži a ta poslední za sebou zanechala třicet centimetrů širokou ránu v zádech.

John zrůdu kopl do hrudi a rozdrtil infekční formu uvnitř. Sebral S2 a zamračil se. Chvíli si padlého tvora prohlížel a všiml si, že všechny jeho vnitřnosti se rychle roztékají. Kulka z S2 byla tak rychlá, že beze škody prošla odumřelou masou tvorova těla a pokračovala dál.

Další z ošklivých překvapení, které mu Potopa připravila.

Když se rychle rozhlédl, aby se ujistil, že v bezprostřední blízkosti na něj už další překvapení nečíhají, se stále divoce bušícím srdcem se vrátil ke krvavé práci. Padli tři další válečníci Smečky, než vysoko do vzduchu vylétla salva ohnivých koulí s cílem přistát přímo na místě, kde ležel. Jedna dopadla tak blízko, že jen tlaková vlna stačila, aby dostala jeho štít do červeného a spustila alarm.

Stáhl se zpátky, vzal do ruky útočnou pušku na tak dlouho, aby poslal k ledu dvojici příliš ambiciózních Chrochtů, a pak ji znovu vyměnil za S2, s níž obešel kus skály z druhé strany. Vybral si místo, z něhož mohl zpracovávat Smečku i Potopu, a pohodlně se uhnízdil.

Teď chtěl začít likvidovat Elitáře a díky extrémně průbojným nábojům ráže 14,5mm dokázal většinu z nich sundat jedinou ranou. Bojové formy už byly něco jiného, takže na ty si vzal pistoli. Byla méně přesná, ale účel splnila. Netrvalo dlouho a ve sněhu leželo víc než tucet těl. Ale pak ho objevili. Houfnicový tank se rychle přesunul do vhodného postavení, aby mohl bombardovat Johnovu pozici, a bylo nutné se stáhnout.

Přízrak byl problém, vážný problém, což znamenalo, že Sparťan mohl udělat jen jedinou věc: vrátit se zpátky, kde ukryl zbraně, a vyměnit pušku za raketomet. Vůbec se mu nechtělo, ale neměl na výběr, takže se stáhl.

Vyhlídková cesta údolím do jeskyně se zbraněmi mu zabrala půlhodinu, takže čekal, že až se vrátí, bude trochu klidněji. Ale nebylo tomu tak, což naznačovalo, že Potopa poslala do boje ještě více forem.

John šel po vlastních stopách zpátky k úkrytu za velkým kusem skály, položil si raketomet na rameno a aktivoval přiblížení. Přízrak, který měl práci s bombardováním údolí, mu doslova skočil vstříc. Jako by si byl nějak vědom jeho přítomnosti, otočil se tank na místě a vypálil ke skále bombu.

Sparťan se přinutil umělou kometu ignorovat, zaměřil cíl a odpálil raketu. Následoval náraz a hlasitý výbuch se spoustou kouře – ale Přízrak střílel dál.

Když nyní ohnivé koule bouchaly kolem něj, musel se John zhluboka nadechnout, aby byl schopen udržet tank uprostřed zaměřovače a znovu stisknout spoušť. Tubus ho kopl, druhá raketa vylétla přímo k cíli a zasáhla s hlasitým prásk!. Přízrak se rozevřel jako rudá květina, vypustil hustý černý kouř a zabořil se nosem do závěje.

„Pěkná rána,“ řekla Cortana obdivně, „ale bacha na toho Ducha.“

Byla to dobrá rada, protože i když se útočné vznášedlo až do této chvíle drželo zpátky, nyní se dostalo na dostřel, zahájilo palbu z plasmových zbraní a hrozilo, že dosáhne toho, co se až dosud nepodařilo nikomu z vojáků Smečky.

Ale John už mezitím stačil dobít. Raketomet byl na tuhle práci dokonalá zbraň a jediná raketa způsobila, že se vznášedlo několikrát obrátilo kolem své osy a přistálo břichem vzhůru ve sněhu, kde ho celé začaly olizovat plameny.

Když byl i tento problém vyřešen, zvedl se John na nohy, zacvakl do odpalovače novou raketu a zamířil přímo k Banshee. Byl na půl cesty k ní bez možnosti úkrytu, když se zpoza kamenů vynořili dva Lovci.

Vděčný, že má ještě pár raket, neměl jinou možnost než se zastavit, kleknout si a odstřelit je. První rána zasáhla vetřelce přímo do hrudi a roztrhala ho. Druhá raketa přelétla jeho bratrovi nad ramenem a rozpůlila nedaleký strom. Obrovitý vetřelec se s hlasitým dusotem rozběhl přes otevřené prostranství, nabíral rychlost a zároveň na Johna mířil kanónem připevněným k paži.

Kropit Lovce zepředu kulkami ráže 7,62mm bylo mrhání střelivem, a jakkoli byl pomalý, mohl Johna vetřelec dostat jedinou ranou radiačního kanónu.

Takže Sparťan znovu zaměřil cíl, který byl nyní tak velký, že ho ani nemusel přibližovat, a vystřelil. Lovec spatřil blížící se raketu, pokusil se ji odrazit štítem a neuspěl. O pár vteřin později celé prostranství pokropily kusy teplého masa, roztopily pod sebou sníh a ještě nějakou dobu z nich šla pára.

John běžel dál, aniž by se ohlédl, vyskočil na Banshee a cestou údolím postřílel zbytek jednotek Smečky. Soudě podle toho, kam mu ukazoval navigátor, potřeboval Sparťan nabrat výšku, a to hodně, takže zvedl nos mimozemské lodi prudce nahoru.

Když se nakonec červené písmeno delta převrátilo a začalo ukazovat dolů, poznal, že je dost vysoko. Obrátil loď dolů a poprvé zahlédl místo, kam mířil. Kolem něj byla tma a dál padal sníh, ovšem plošina byla krásně osvětlená. Klesl s Banshee na plošinu, a když seskočil ze sedadla, zaútočili na něj strážci. „Tenhle je poslední,“ řekla Cortana. „Monitor udělá cokoli, aby nás zastavil.“

John tři vražedné stroje sestřelil, ustoupil do dveří, zavřel je za sebou a zbytek útočníků nechal venku.

„Jsme blízko,“ oznámila mu AI. „Generátor je přímo před námi.“

John přikývl, vešel do místnosti a ucítil, jak se mu do zbroje propaluje laser. Vypadalo to, že Monitor umístil strážce i dovnitř komplexu. A nejen to. Tyhle stroje měly oproti ostatním výhodu v podobě nesouvislého silového pole, které bylo odolné vůči střelbě z automatické zbraně.

Měl však pro tyhle elektronické hlídače v rukávu pár es o velikosti 102mm, které okamžitě vystřelil do středu hejna. Tři strážci se zřítili k zemi. Čtvrtý metal přemety, jak se pokoušel zbavit plasmového granátu, nepodařilo se mu to a vzal s sebou ještě další stroj. Pátý a šestý neodolaly salvě kulek, které je zasáhly dřív, než se jim stačily dobít štíty, a sedmý vrazil do zdi, zřítil se na podlahu a pokoušel se znovu vzlétnout, když ho John rozmáčkl.

Cesta byla volná a Sparťan se toho rychle rozhodl využít. Stačilo pár rychlých kroků a byl v centrální síni, kde měl volný přístup k poslednímu pulsnímu generátoru.

„Poslední cíl zneškodněn,“ řekla Cortana, když Sparťan o pár okamžiků později vyšel ven. „Vypadneme odsud.“

„Najdeme si nějaký odvoz a vyhledáme kapitána,“ souhlasil John, zatímco se připravoval vyrazit.

„Ne, to by trvalo moc dlouho.“

„Máš lepší nápad?“

„Kolem celého Halo vede teleportační mříž. Proto je Monitor schopen se tak rychle přesouvat,“ vysvětlovala AI. „Když jsem byla v řídícím centru, zjistila jsem, jak se do ní dostaneme.“

„A proč jsi nás prostě neteleportovala k těm pulsním generátorům?“ zeptal se John poněkud rozčileně.

„To nešlo. Bohužel, každý skok vyžaduje značný výdej energie a já nemám přístup k energetickým systémům Halo, abych ji mohla přesměrovat.“ Odmlčela se a neochotně pokračovala. „Ale existuje ještě jedna možnost.“

Sparťan se zamračil a zavrtěl hlavou. „Něco mi říká, že se mi nebude líbit.“

„Jsem si celkem jistá, že bych dokázala potřebnou energii získat z vašeho obleku, aniž bych trvale poškodila štít nebo akumulátory,“ pokračovala Cortana. „Ale nemusím snad říkat, že bychom to neměli zkoušet víckrát než jednou.“

„Souhlasím. Napíchni se na síť Smečky a zkus ho najít. Jestli máme jen jeden pokus, měli bychom si dát záležet.“

Následovala chvíle ticha, zatímco Cortana kouzlila s dekódovacím softwarem. O chvíli později vysvětlovala: „Zachytila jsem signál centrálního neurálního rozhraní kapitána Keyese. Je naživu! A jeho implantáty jsou neporušené! Je tam nějaké rušení z poškozeného reaktoru křižníku. Zkusím nás dostat, jak nejblíže to půjde.“

„To udělej,“ zavrčel John. „Už to chci mít za sebou.“

Sparťan to ještě ani nedořekl, když mu kolem zbroje začaly padat obruče zlatého světla a dostavil se nyní již známý pocit nevolnosti. Pak John zdánlivě propadl podlahou. Jakmile byl pryč, označovalo místo, kde ještě před chvílí stál, jen pár obláčků jantarové záře. Po několika vteřinách zmizely i ony.

KAPITOLA JEDENÁCT

V +73:34:16 (dle záznamu SPARŤANA 117) / Na palubě Pravdy a smíření

Nebyl tady, nebyl ani tam, nebyl vlastně nikde, pokud mohl John soudit z vlastních dojmů z podivné země nezemě teleportační sítě Halo. Nic neviděl ani neslyšel, vnímal jen pocit závratné rychlosti. Sparťan cítil, jak se jeho tělo znovu skládá dohromady, molekula po molekule. Zahlédl kousky čehosi, co vypadalo jako interiér lodi Smečky, pak obruče zlatého světla stoupající vzhůru a mizející mu nad hlavou.

Něco bylo špatně a on zrovna začínal přicházet na to, co to bylo – vnitřek lodi byl vzhůru nohama – když se převrátil a spadl na podlahu.

Zhmotnil se s nohama na stropě chodby.

„Jé,“ vykřikla Cortana. „Už to chápu, koordinační data se musí…“

John se zvedl na nohy, sáhl si zhruba na místo, kde měl implantáty, a zatřepal hlavou. Hlas AI zněl kajícně: „Jo, pardon.“

„Nic si z toho nedělej,“ řekl Sparťan. „Dej mi hlášení o situaci.“

Napojila se zpět do sítě Smečky, což bylo nyní, když se nacházeli na palubě jedné z nepřátelských válečných lodí, daleko snadnější.

„V síti Smečky je naprostý chaos,“ odpověděla. „Podle toho, co jsem byla schopna dát dohromady, rozkázalo velení všem lodím opustit Halo, když objevili Potopu, ale už bylo pozdě. Potopa křižník zaplavila a zmocnila se ho.“

„A předpokládám,“ řekl, „že to je špatně.“ 

„Smečka si to myslí. Hrozně se bojí, že se Potopě podaří loď opravit a použít ji k útěku z Halo. Poslala zásahový tým, aby Potopu zneškodnil a připravil loď k okamžitému odletu.“

John se zahleděl do chodby. Přepážky byly fialové. Nebo to byla levandulová? Povrch zdobily podivné vzory jako olejový lesk na krovkách brouka. Ať již to bylo cokoli, nezajímalo ho to, a už vůbec ne uvnitř vojenské lodi, ale kdo ví, třeba si Smečka myslela, že olivová zeleň je nudná.

Vyrazil, ale rychle se zase zastavil, když v helmě uslyšel hlas hraničící se sténáním: „Náčelníku… nebuďte blázni… nechte mě tu.“ 

Byl to Keyesův hlas.

Keyes, Jacob. Kapitán. Služební číslo 01928-19912-JK. Držel se toho lana centrálního neurálního rozhraní a „uslyšel“ známé hlasy. Udýchaný mužský hlas, pevný jako skála. Svůdný, teplý ženský hlas. Znal je.

Byla to další vzpomínka?

Zuřivě se snažil vytáhnout nové kousky minulosti, aby oddálil postup vetřelcovy mysli tou jeho. Bylo čím dál těžší udržet si představu o tom, kým vlastně je, protože jednotlivé kousky života – právě ony věci, které z něj dělaly toho, kým byl – mu byly jedna po druhé vytrhávány z rukou.

Keyes, Jacob. Kapitán. Služební číslo 01928-19912-JK.

Ty hlasy. Mluvily o něm. Náčelník a AI, Cortana.

Cítil, jak se ho zmocňuje panika. Oni by tu neměli být.

Ten druhý zesílil a tlačil na něj, dychtivý dozvědět se víc o dvou tvorech, kteří byli pro stále vzdorujícího zajatce tak tvrdohlavě lpícího na vlastní identitě tolik důležití.

Keyes, Jacob. Kapitán. Služební číslo 01928-19912-JK.

Náčelníku, Cortano, neměli jste sem chodit. Nebuďte blázni. Nechte mě tu. Vypadněte odtud. Běžte.

Vetřelcova přítomnost se vzdálila a kapitán cítil, jak očekává vítězství. Už to nebude dlouho trvat.

„Kapitáne?“ volala Cortana zoufale. „Kapitáne! Ztratila jsem ho.“

Ani jeden z nich už nic neříkal. Bolest v Keyesově hlase byla zřejmá. Mohli se jen vydat do nitra lodi a doufat, že ho najdou.

John prošel dveřmi, všiml si, že přepážka napravo je potřísněna krví Smečky, a došlo mu, že se zde odehrál boj. To znamenalo, že může čekat, že každou chvíli narazí na Potopu. Jak pokračoval dál chodbou, nezvykle mu vyschlo v hrdle, srdce bilo poněkud rychleji, žaludek se mu sevřel a svaly napjaly.

Jeho tušení se brzy potvrdilo, když uslyšel zvuky bitvy a následně spatřil na druhém konci chodby zuřící přestřelku. Nechal všechny zúčastněné, aby si ji vychutnali, než se nakonec do záležitosti vložil sám a dorazil přeživší.

Pak zahnul doleva, následně doprava a došel ke dveřím. Ty se otevřely a odhalily černou díru se zubatými okraji. O něco dál za ní se odehrávala další přestřelka.

„Analyzuji data,“ řekla Cortana. „Tuhle díru způsobila nějaká exploze… dole zaznamenávám jen kaluže chladící kapaliny. Měli bychom hledat jinde.

Rada AI dávala smysl, takže se Sparťan vrátil po vlastních stopách. Když pak zahnul první odbočkou doleva, otevřelo se před ním peklo. Cortana řekla: „Pozor! Míra nebezpečí roste!“ A pak, jako by chtěl dokázat, že má pravdu, se na něj vyřítil dav různých forem Potopy.

Vypálil, ustoupil a znovu vypálil. Nositelské formy vybuchovaly v gejzírech roztrhaného masa, odpadlých chapadel a zeleného slizu. Bojové formy se na něj vrhaly, jako by se nemohly dočkat, až zemřou, tančily pod salvami kulek ráže 7,62mm a rozpadaly se na kusy. Infekční formy pobíhaly všude kolem, vyskakovaly do vzduchu a praskaly jako létající kožené balónky.

Ale bylo jich příliš mnoho. Příliš mnoho na jednoho člověka, a přestože slyšel, jak Cortana cosi říká o černé díře, spadl do ní a asi po dvacetimetrovém pádu skončil nohama v kaluži zelené tekutiny. Ne v lodi, ale kdesi pod ní, na povrchu. Chladící kapalina byla tak studená, že ji cítil i přes oblek. A byla zároveň hustá – což pohyb v ní ještě ztěžovalo.

John cítil, jak se botama dotkl dna, pochopil, že ho váha zbroje bude tlačit dolů, a vydal se k jakési pláži. Jeskyně byla tmavá, ozářená z velké části jen chladící kapalinou, přestože nad hlavou se mu sem a tam míhaly plasmové střely doplňované pravidelným ratata automatické zbraně.

„Vypadneme odsud,“ řekla Cortana, „a najdeme jinou cestu zpátky na palubu lodi.“

Přesunul se k okraji přestřelky a nechal bojující, aby se trochu pobili, než mezi ně hodil granát, počkal, až kusy těl dopadnou na zem, a postřílel, co zbylo.

Když pak znovu postoupil o něco dál, musel si probojovat cestu několika úzkými, mrtvými těly pokrytými chodbami. Snad ze všech možných směrů se na něj valily nekonečné zástupy forem Potopy.

Když se konečně dostal z rybníku chladící kapaliny a přes hromady těl, řekla Cortana: „Měli bychom jít tudy – ke gravitačnímu výtahu lodi,“ a Sparťan uviděl na svém displeji navigační značku. Šel podle červené šipky na římsu vedoucí nad jezírkem plným chladící kapaliny. Shora viděl, jak ze zeleného rybníčku před ním vypochodoval tucet nositelských forem a zaútočil na skupinu zoufale se bránících vojáků Smečky.

Sparťan věděl, že neexistuje způsob, jak by mohl něčím takovým projít, otočil se a zamířil zpátky dolů. Na zemi napůl zalehlá bezhlavou bojovou formou ležela ostřelovací puška, jedna ze stovek zbraní, které tady byly rozházeny. Náčelník ji vytáhl, zkontroloval, že je nabitá, a vrátil se na most. Pak pečlivě, aby žádný výstřel nepadl nadarmo, zahájil palbu.

Elitáři, Šakalové i Chrochti padali k zemi relativně snadno. Ale formy Potopy, hlavně ty nositelské, bylo touhle zbraní zabít prakticky nemožné. Až na několik výjimek se zdálo, že kulky nafouklými těly těch bastardů jen neškodně procházejí.

Když spotřeboval veškerou munici ráže 14,5mm, vrátil se k brokovnici, seskočil do zelené tekutiny a brodil se ke břehu. Uslyšel nechutný mlaskavý zvuk, spatřil, jak se infekční forma pokouší dostat do hrudního koše Elitáře, a oba je zastřelil.

Potom ho čekalo ještě další uklízení, když se na něj vrhlo několik bojových forem a hejno infekčních se ho pokoušelo srazit k zemi. Opakované rány z brokovnice se ukázaly být tím správným receptem a celý prostor kolem byl brzy plný ustřelených chapadel a kusů mokrého masa.

Černá chodba ho přivedla k dalšímu jezírku, kam dorazil právě včas, aby viděl, jak se Potopa zmocnila Stínu i Elitáře, který na něm seděl. Sparťan začal střílet a zároveň couval, když si ho Potopa konečně všimla a belhala se i skákala k němu. Dál střílel, dobil a zase střílel. Neustále ustupoval, neustále v defenzivě a neustále doufal, že už si bude moci oddechnout.

Tenhle druh boje se mu nelíbil. Sparťané byli navrženi jako ofenzivní zbraně, ale od chvíle, kdy přistáli na prstenci, stále jen utíkal. Musel najít nějaký způsob, jak přejít do protiútoku, a to brzy.

Ale v nekonečném přívalu Potopy nebylo oddychu. John střílel, až obě zbraně zcela vyprázdnil, vyrval z mrtvých prstů vedle ležícího těla energetickou zbraň a střílel, dokud se i ta nevyčerpala.

Nakonec, nejspíše díky obyčejné tvrdohlavosti a také díky tomu, že několika mrtvým bojovým formám sebral lidské zbraně, zůstal John stát sám se zvednutou puškou a bez cíle, na který by vypálil. Cítil omračující euforii – byl naživu. 

Ale neměl čas, aby si to mohl vychutnat.

Nedočkavý, aby se už dostal zpátky na palubu a našel kapitána Keyese, se vydal po cestě, kterou musel dočasně přenechat Potopě, prošel kolem Stínu, zahnul a spatřil, jak se z temnoty před ním zhmotnilo několik infekčních forem. Noc osvětlil plasmový granát a jejich těla popraskala zároveň s uspokojujícím bum! Výbuch se ještě odrážel od stěn a John už mířil úzkou chodbou, aby na jejím konci vyšel na prostranství, o které se zuřivě bojovalo. Asi padesát metrů od něj se Smečka a Potopa vzájemně přetlačovaly, pálily ze všech sil a schylovalo se i k boji vetřelce proti chapadlu. Dva přesně hozené granáty zmenšily počet nepřátel na polovinu. MA5B se postarala o zbytek.

„Támhle je ten antigravitační výtah!“ řekla Cortana. „A je stále funkční. Tím se dostaneme zpátky nahoru.“

Znělo to jednoduše, ale když se John podíval na kopec, na němž byl výtah umístěn, vylétla z toho místa plasma a ožehla kámen u jeho pravého lokte. Ještě zářila, když se okamžitě stáhl, počkal, až střelba utichne, a znovu vyrazil. Přímo před sebou spatřil místo, kde se skupina zatlačených vojáků Smečky pokoušela zastavil Potopu, aby se nedostala po stezce nahoru a k antigravitačnímu výtahu. Smečka už neměla kam ustoupit a dobře to věděla. Bojovala zuřivěji, než ji kdy John viděl. Dokonce s vojáky Smečky soucítil.

Postavil se a hodil doprostřed vřavy dva granáty. Počkal, až dozní exploze, a zahájil palbu. Nějaký Elitář poslal plasmu vysoko k obloze, protože padl mrtev na záda. Bojová forma máchala paží Šakala, jako by to byl kyj, a dvě infekční formy zahnaly Chrochta do kaluže chladící kapaliny. Bylo to šílenství, scéna jako ze samotného pekla, a člověk neměl jinou možnost než zabít všechno, co se hýbalo.

Když padla i poslední těla, měl Sparťan volno, aby se mohl vydat po mírně stoupající stezce, na konci zahnout doprava a postavit se na plošinu výtahu. Ucítil, jak mu na zbroji zapraskala statická elektřina, a uslyšel vzduchem zakvílet plasmu. To se mu nějaký ukrytý voják Smečky pokoušel zhatit plány. A pak John zmizel, vytažen vzhůru do břicha nestvůry.

Keyes? Keyes, Jacob? Ano, tak to bylo. Nebo ne?

Nemohl si vzpomenout – už mu nezbývalo nic než navigační protokoly, plány obrany. A povinnost neprozradit je.

Bzučení mu vyplnilo celou hlavu. Vzdáleně si vzpomínal, že už je někdy slyšel, ale nepamatoval si, co bylo zač.

Tlačilo se to dál. Mělo to hlad.

McKayové pod botama zazvonil kov, když seskočila z poslední plošiny na ohromnou kovovou mříž. Ta se nárazem zachvěla. Cesta dolů z pahorku trvala víc než patnáct minut. Nejdřív jela stále ještě funkčním výtahem až k místu, kde se se svými vojáky dostala na pahorek, když ho ještě okupovala Smečka. Pak sestupovala po točitých schodech, které přesně jako drážky v hlavni pušky vedly až na dno šachty a k poklopu v zemi.

„Rád vás vidím, madam,“ řekl vojín, který se jí najednou objevil po boku. „Chce s váma mluvit rotný Lister.“

McKayová přikývla, řekla: „Dík,“ a vydala se na druhou stranu kovového chodníku, kde se vedle haldy vybavení přineseného shora shromáždil takzvaný vstupní tým v podobě malé, semknuté skupinky. Uprostřed hromady svítil přenosný reflektor a vrhal na stěny kolem dlouhé stíny. Vojáci se rozestoupili, když k nim došla, a Lister, který zrovna klečel na všech čtyřech, vyskočil na nohy. „Póo– zor!“

Všichni se postavili do pozoru. McKayová si všimla, jak se na vždy o něco kulatější vojákově tváři podepsaly dlouhé hodiny služby a neustálý stres. Teď byla vyzáblá a líce propadlé. „Pohov. Jak to vypadá? Nějaký kontakt?“

„Ne, madam,“ odpověděl Lister, „zatím ne. Ale podívejte se na todle“ 

Navigační technik namířil ruční reflektor skrz mříže v podlaze a důstojnice si klekla, aby lépe viděla. Schody, které na vzdálenější straně plošiny končily, zřejmě znovu pokračovaly přímo zde a stáčely se do temnoty dole.

„Podívejte se na ten kov,“ upozornil Lister. „A podívejte se, co na těch schodech leží.“

McKayová se podívala, spatřila, že silné kovové tyče tvořící mříž jsou ohnuté, a na schodišti uviděla ležet hromadu zbraní. Pokud mohla říct, tak žádné lidské, jen zbraně Smečky, takže plasmové. Potopa samozřejmě neměla žádné řezací hořáky, takže se zdálo, že zde shromáždila zhruba stovku energetických pistolí a pušek v zoufalém pokusu propálit si cestu mříží ven. Mít více času, řekněme den nebo dva, mohlo se jí to i podařit.

„Tak to se těm bastardům musí nechat,“ řekla McKayová zachmuřeně. „Rozhodně se nevzdávají. No, my taky ne. Tak jo, rozřežte to, jdeme dolů a zavřeme zadní vchod.“

Lister řekl: „Rozkaz madam,“ ale neozvaly se obvyklé nadšené výkřiky od ostatních stojících kolem. Tam dole byla tma – a v té na ně čekala strašidla.

Když byli konečně ‘Zamamee s Yayapem na palubě Pilíře podzimu, zjistili, že spousta věcí je lepších, ale i horších, než čekali. Přesně podle Chrochtova předpokladu byl velící důstojník – přepracovaný Elitář jménem ‘Ontomee – nesmírně rád, že je vidí, a okamžitě pověřil ‘Zamameeho velením dvaceti Šakalů a z Yayapa udělal jeho zástupce.

Tohle, a také skutečnost, že v zabezpečené části lodi se nacházelo dostatečné množství zásob včetně metanu, znamenalo, že jejich základní potřeby byly uspokojeny. To byla dobrá zpráva.

Špatná zpráva byla, že ‘Zamamee, nyní vystupující pod jménem Huki ‘Umamee, žil v neustálém strachu, aby nepotkal nějakého Elitáře, který by znal buď jeho samotného, nebo zesnulého výsadkáře, jehož identitu si přivlastnil, a neprozradil ho. Nebo by se také Proroci mohli o jeho podvodu dozvědět jen tak, protože to prý oni uměli. Tyhle obavy způsobovaly, že se důstojník snažil být nenápadný, nechodit nikomu na oči a převádět většinu povinností velitele na Yayapa.

V případě oddílu Chrochtů by to bylo mrzuté, ale přijatelné, ale vzhledem k tomu, že Šakalové se považovali za nadřazené „feťákům“, neměli vůbec žádnou radost z toho, že se museli hlásit právě Yayapovi.

A pak, jako by to všechno nestačilo, objevila Pilíř podzimu Potopa, a i když nebyla zatím schopna proniknout na palubu žádnou z údržbových chodeb vedoucích pod povrchem prstence, naučila se velmi brzy používat díry v poškozeném trupu, vzduchotěsné komory, v nichž byly kdysi umístěny záchranné čluny, a v jednom případě se na palubu dokonce dostala v podobě hlídky Smečky, kterou přepadla, proměnila v bojové formy a poslala zpátky na loď. Vše bylo odhaleno, ale teprve poté, co se několik „nakažených“ vojáků dostalo hluboko dovnitř. A několik z nich tam stále ještě bylo.

Zatímco Chrocht se skupinou mrzutých Šakalů stál na stráži na přistávací rampě Podzimu, zakroužila nad ztroskotaným plavidlem výsadková loď, požádala o nezbytné povolení k přistání, dostala ho a nakonec i provedla.

Yayap si prohlížel vzpurné muže, všiml si, že tři z nich se vzdálili z přidělených pozic, a vysílačkou je zavolal zpátky. „Jak, Bok a Yag, přistává nám tu loď. Soustřeďte se na plavidlo, ne na prostor venku.“

Šakali byli dost chytří na to, aby cokoli říkali do vysílačky, ale Chrocht viděl, jak si mezi sebou cosi drmolí, zatímco se vraceli na svá postavení a loď dosedala na palubu zčernalou od výstřelů.

„Pozor na pasažérské kabiny,“ varoval Yayap vojáky, čímž měl na mysli malé kajuty umístěné na vnějších stranách obou trupů lodi. „Mohly by být plné Potopy.“

Navzdory odporu, který cítil, stiskl Bok spínač a otevřel všechny prostory, aby je prozkoumal – nové bezpečnostní opatření vydané před třemi dny. Kajuty byly prázdné. Šakali se zařehtali a Yayap nemohl dělat nic jiného než tu urážku strpět.

Když byla tahle formalita za nimi, vyrazila skupina Chrochtů vykládat zásoby z prostor umístěných na vnitřní straně obou válcových částí trupu, a skládala plně naložené antigravitační palety na palubu. Když s vykládáním skončili, zvedla se loď na antigravitačním poli, obrátila se k východu z hangáru a vylétla do jasného slunce.

Pracovníci nákladového oddělení prohlédli visačku na každém kontejneru, aby zjistili, kam patří, a přitom si mezi sebou breptali. Nakonec už chtěli palety odvézt, když je Yayap zastavil.

„Stát! Chci, abyste ty kontejnery jeden po druhém otevírali. Zkontrolujte, jestli v nich je, co tam má být.“

Jestli byl jeho předchozí rozkaz přijat jen velmi neochotně, tenhle narazil na otevřený odpor, protože Bok se rozhodl Yayapovi postavit. „Nejseš žádnej Elitář! My máme rozkazy todlecto všecko doručit hned! A esli s tím přidem pozdě, tak nám de vo krk.“ Odmlčel se a významně cvakl zobákem. „A můj rod si to s tím tvým vyřídí, feťáku.“

Šakali, kteří si všichni tenhle konflikt maximálně užívali, se jeden na druhého podívali a zašklebili se.

Teď by tu měl být ‘Zamamee, měl by vydávat rozkazy, a Yayap z hloubi duše důstojníka proklínal. „Ne,“ odpověděl rázně. „Neodejde odsud nic, co nebylo zkontrolované. Tohle je nové nařízení. A přišli s tím Elitáři, ne já. Takže to otevřete, ať odsud můžem všichni vypadnout.“

Druhý vetřelec zavrčel, ale věděl, že pravidla ctící Elitáři by se postavili za Yayapa, takže se obrátil ke svým. „Tak jo, slyšeli jste polního mistra feťáka. Dáme se do toho.“

Yayap si povzdechl, rozkázal Šakalům, aby udělali velké U z kontejnerů uprostřed a postavil se do řady mezi ně.

Následovala přinejmenším nuda, protože byl otevřen každý nákladový modul, znovu zavřen a odtažen stranou. Když nakonec zbývaly jen tři, odjistil Bok poklop, otevřel ho a zmizel pod lavinou infekčních forem. Jeden z útočících lusků chytil Šakala za hlavu, omotal mu chapadla kolem lebky, pronikl bodcem do hrdla a už vojákovi klepal na páteř. Yayap zařval: „Palte!“ a zbytek Šakalů zahájil střelbu.

Tam, kde se potká dvacet plasmových paprsků, nemůže nic přežít – a většina infekčních forem byla mrtvá během dvou tří vteřin. Ale Yayap měl pocit, že zachytil pohyb za mlhou vytvořenou vybuchujícími koulemi, a hodil do nákladového modulu plasmový granát. Objevil se záblesk žlutozeleného světla následovaný rezonujícím bum! 

Kontejner se zatřásl jako někdo posedlý ďáblem a na palubu se rozstříkly kusy masa a tělních tekutin. Bylo jasné, že v kontejneru se ukrývaly ještě tři, možná čtyři bojové formy, které se tak chtěly dostat na loď.

Teď však poslední infekční forma praskla a na přistávací rampě se rozhostilo ticho. Na palubě leželo kouřící Bokovo tělo.

„Tak to bylo těsný,“ řekl Šakal jménem Jak. „Ty blbý nafoukliny nás málem zabily. Eště že je náš velitel udržel na uzdě.“ Vojáci po obou stranách nedávného kritika vážně přikývli.

Yayap, který byl dost blízko, aby tu poznámku slyšel, si nebyl jistý, zda má být naštvaný, nebo potěšený. Tak nějak, ať už to bylo dobré nebo špatné, byl povýšen na Šakala.

Celá rota po zuby ozbrojených mariňáků čekala, až se řezáky dostanou přes kovovou mříž. Do pochmurné temnoty dole padaly jiskry a každý muž i žena mysleli na to, co je čeká. Přežijí? Nebo zůstanou jejich kosti na dně téhle díry? Neexistoval způsob, jak to zjistit.

Mezitím třicet metrů od nich, stáli sami dva důstojníci. McKayová si od výsadku odsloužila daleko víc, než bylo její povinností. Silva si to uvědomoval a litoval toho. Část problému vycházela ze skutečnosti, že byla jeho zástupce, což byla výjimečně náročná pozice, která dokázala vyšťavit i nejlepší důstojníky. Ale pravda byla taková, že McKayová byla lepší velitel než její předchůdci, a důkazem byl fakt, že ji Skokani do pekla následovali kamkoli, dokonce i do jámy, která mohla být plná lidožravých oblud.

Ale všichni měli své hranice, dokonce i důstojnice jako McKayová, a major věděl, že už se k nim blíží. Viděl to v ostrých rysech její kdysi kulaté tváře, v prázdně hledících očích a na křivce rtů. Problémem nebyla síla – byla jeden z nejtvrdších, nejdrsnějších mariňáků, jaké znal – ale naděje.

Když se připravoval poslat ji dolů, věděl, že bude potřebovat něco skutečného, za co má smysl bojovat, něco víc než patriotismus, něco, co by jí umožnilo dostat alespoň pár mariňáků do bezpečí.

Tohle všechno, plus ještě samozřejmě možnost, že by se něco mohlo stát i jemu, bylo důvodem pro poradu, která následovala.

„Takže,“ začal Silva, „půjdete dolů, prohlídnete si to tam a podíváte se, jestli by se těm mrchám nedaly zavřít dveře před nosem. Čtyřicet osm hodin fungování bez kontaktu s Potopou by bylo ideálních, ale dvacet čtyři bude stačit, protože pak už budeme pryč.“

McKayová se dívala Silvovi přes rameno, ale poslední slova ji přinutila zadívat se mu do očí. Silva její pohyb zaznamenal a věděl, že ji dostal. „Budeme pryč, pane? A kam bychom šli?“

„Domů,“ řekl Silva spiklenecky, „za vojenskou dechovkou, pro medaile, povýšení a tak. A s vědomostmi, které jsme tu získali, budeme mít možnost postavit celou armádu Skokanů a strčit Smečku zpátky do díry, ze které přišla.“

„A Potopa?“ zeptala se McKayová a očima zkoumala jeho tvář. „Co Potopa?“

„Všichni umřou,“ odpověděl Silva. „Umělým inteligencím se před pár hodinami podařilo navázat spojení. Vypadá to, že Náčelník je naživu, Cortana je s ním a oba se pokouší zachránit Keyese. Jakmile ho budou mít, vyhodí Podzim do vzduchu. Exploze zničí Halo a všechno na něm. Víte, že nejsem vůbec fanda programu Sparťan, ale ten zmetek je fakt dobrý. Zatraceně dobrý voják.“

„Zní to dobře,“ řekla McKayová opatrně. „Ale jak se odsud dostaneme, než prstenec vybuchne?“

„Jo,“ odpověděl Silva. „To je zase můj nápad. Zatímco budete dole čistit stoky, já budu nahoře podnikat přípravy na ukořistění Pravdy a smíření. Už je letu schopná a Cortana ji zvládne řídit, nebo když se to nepovede jí, necháme to zkusit Wellesleye. Bude to o držku – ale mohl by nás odtud dostat.“

„Představte si, jak přiletíme na Zemi v křižníku Smečky plném jejích technologií a dat z Halo! Bude to neuvěřitelné! Lidská rasa potřebuje vítězství jako sůl a tohle bude něco!“

V tu chvíli, když McKayová pohlédla do důstojníkovy napůl osvětlené tváře, si uvědomila, jak obrovské jsou ambice jejího nadřízeného, které ho motivují k tomuhle všemu, co chce udělat. Uvědomila si, že ani v nejdivočejších snech by se nechtěla podílet na slávě, po níž major toužil. Dostat pár mariňáků domů živých – to byla pro ni dostatečná odměna.

Na mysli jí vytanulo staré vojenské přísloví: „Nikdy se necpi do jednoho hnízda s hrdinou.“ Sláva a povýšení byly fajn, ale zrovna teď by se spokojila s přežitím, jenom s přežitím.

Nejdřív bylo slyšel hlasité zazvonění. Následoval zrod šesti modrobílých sluncí, která osvětlila vnitřek šachty a ponořila se do špinavého podzemí.

Průzkumníci seskočili dolů. Ne jeden po druhém po schodech, jak by se infekční formy mohly domnívat, ale šest najednou a po lanech. Přistáli během několika vteřin, poklekli s připravenými zbraněmi a všichni se dívali ven. Každý Skokan do pekla měl na hlavě helmu se dvěma světly a kamerou. Jednoduchými pohyby hlavou pak vojáci prohledali všechny stěny zvedající se až nahoru k mřížím a odtamtud na vrchol pahorku.

McKayová stála na mříži, sledovala obraz živě na přenosném monitoru a viděla, že na dně šachty jsou ve stěnách čtyři klenuté otvory, které bude třeba zavřít, aby zabránili čemukoli dostat se ke schodišti. Po Potopě ani stopy.

„Tak jo,“ řekla důstojnice, „musíme ucpat čtyři díry. Za třicet od teď chci mít všechny zátky na dně šachty. Jdu dolů.“

McKayová domluvila a spustila se dírou vyřezanou uprostřed mříže, zatímco Wellesley už počítal přesné rozměry, v jakých budou muset technici vyrobit kovové „zátky“, které by se daly spustit na dno šachty, ručně přenést na potřebné místo a zavařit. Během několika minut byly do kovových plátů laserem vyryty počítačem vygenerované obrysy, zapáleny hořáky a začalo řezání.

McKayová cítila, jak se její boty dotkly pevné země, a poprvé se rozhlédla. Když nyní konečně vše viděla na vlastní oči, uvědomila si velitelka roty, že spodní část šachty zdobí kolem dokola basreliéf. Chtěla se na něj podívat, přejet prsty po špínou pokrytých obrazech, které zde byly zaznamenány, ale věděla, že nemůže. Narušila by obranný kruh a vystavila se nebezpečí.

„Kontakt!“ vykřikl jeden z vojáků naléhavě. „Viděl jsem, jak se něco pohnulo.“

„Nestřílet,“ řekla McKayová opatrně a její hlas se odrážel od stěn. „Šetřete municí, než budeme mít jasný cíl.“

Jakmile vydala rozkaz nestřílet, vyvalila se do šachty Potopa. McKayová zařvala: „Teď! Tahejte!“ a sedm dobře upevněných kladek vytáhlo celý tým do výšky a z dosahu. Mariňáci, už když byli vytahováni, stříleli. Jeden Skokan řval na bojovou formu zjevně vedoucí útok hromadu nadávek.

Stejný uřvaný mariňák vyhodil prázdný zásobník, zacvakl do pušky nový a přiložil zbraň k ramenu, aby pokračoval v palbě. Bojová forma, na kterou střílel, vyskočila patnáct metrů do vzduchu, chytila se mariňáka nohama kolem pasu a udeřila ho do hlavy těžkým kamenem.

Pak s útočnou zbraní mrtvého mariňáka přes rameno šplhala po laně jako nějaká přerostlá opice a mířila k mřížím nahoře.

Lister, který stál přímo nad ní, zamířil pistolí, poslal bojové formě do hlavy tři kulky a viděl, jak se zřítila do hemžící se masy dole a následně zmizela pod přílivem dalších těl.

„Hněte sebou, lidi!“ řekl voják. „Vytáhněte návnadu a hoďte tam bomby.“

Nahoru vylétly energetické střely, navijáky zavrčely a Skokani prudce stoupali. Pak mřížemi do šachty prolétlo dvacet granátů. Ne tříštivých, které by vystřelily šrapnely i na Skokany, ale plasmových granátů, které uprostřed shluklé Potopy vybuchovaly rychle po sobě. Většina mručících vetřelců se doslova vypařila hned a ostatní skolila buď dávka z pušky, nebo druhá sada granátů.

O deset minut později přišla zpráva, že ucpávky jsou připraveny a dolů byl poslán větší bojový tým následovaný ještě čtyřmi týmy techniků. Tunely byly bez jakéhokoli incidentu utěsněny, celá šachta neprodyšně uzavřena a mříže opraveny. Ne navždy, ale určitě na další den nebo snad víc, a to bylo nejdůležitější.

John vyjel antigravitačním výtahem nahoru a probojovával si cestu spletí chodeb a místností obsazených Potopou i Smečkou. Zahnul za roh a uviděl před sebou otevřené dveře. „Vypadá to jako přistávací rampa,“ okomentovala to Cortana. „Do řídící místnosti bychom se měli dostat ze třetího patra.“

Spojení s centrálním neurálním rozhraním, které Cortana sledovala, doručilo od kapitána novou zprávu. Jeho hlas zněl slabě a nezřetelně. „Dal jsem vám rozkaz, vojáku, takže se stáhněte!“ 

„Blouzní,“ řekla Cortana, „bolestí. Musíme ho najít!“

…stáhněte se! Dal jsem vám rozkaz, vojáku!

Tahle myšlenka se ozývala v tom, co zbylo v Keyesově zpustošené mysli. Přítomnost pronikající do něj udeřila. Poznala, že tenhle už je vyčerpaný – bez energie dál se bránit.

Zatlačila na vzpomínky, které si ten tvor tak žárlivě hlídal, a odrazila se, zastavena náhlým odporem, vzdorem strašlivé síly.

Keyes sevřel poslední ze svých živých vzpomínek – a hluboko v mysli, kde nebyl nikdo, jen on a ten tvor, který se ho pokoušel pohltit, vykřikl NE! 

Smrt, tak dlouho držená na uzdě, odmítala přijít. Pomalu, jako poslední kapky vody z nedávno zavřeného kohoutku, byla jeho životní síla absorbována.

Pobízen vzpomínkou na hlas John vyběhl na galerii nad přistávací rampou, zjistil, že se tam odehrává bitva, a hodil doprostřed konfliktu dva granáty. Přinesly požadovaný efekt, ale zároveň oznámily jeho přítomnost, a Potopa se na něj vrhla jako železné piliny přitahované magnetem.

Útok Potopy byl zuřivý a Sparťan byl nucen ustoupit do chodby, kterou sem přišel, aby dostal cíle pokud možno do menšího prostoru, získal čas a dobil zbraně.

Vypjatá přestřelka skončila a on sprintoval na druhou stranu galerie, kde se zřejmě Potopa z nějakého důvodu shromáždila.

To už byl ale bez granátů, což znamenalo, že si bude muset cestu vyčistit těžším způsobem. Vybuchla první nositelská forma a srazila k zemi celou skupinu bojových.

Rozmetaný nositel vyplivl všemi směry nenasytné infekční formy a zhroutil se. Jedna z padlých bojových forem mezitím vstala, táhla za sebou zlomenou nohu a skákala k němu s granátem v ruce, jako by mu nesla kytici.

Sparťan ustoupil, vypálil několik dávek po deseti kulkách a děkoval, když granát nakonec vybuchl.

První nositel mu však vnukl nápad – když vybuchl, byl okolí nebezpečný. Před Johna se přikolébala druhá nositelská forma a nemotorně se drala vpřed doprovázena vlnou infekčních forem a dvěma dalšími bojovými. Sparťan si zaměřovačem pistole bojové formy prohlédl a byl spokojen, protože přesně zapadaly do jeho plánu. Každá měla jeden plasmový granát.

Ukázal se jim a bojové formy okamžitě vyskočily do vzduchu. Jakmile jejich nohy opustily podlahu, John padl k zemi a vypálil – přímo na nositele.

Sparťan mířil dokonale – přesně v okamžiku, kdy se bojové formy ocitly na úrovni nositele, ten vybuchl a zažehl plasmové granáty, které měly u sebe. Všechny tři zmizely v modrobílém záblesku smrtonosné energie.

„Řídící místnost by měla být tudy“ řekla Cortana, když vyrazil vpřed, aby se neustále drželi ve správném směru.

John se nyní pohyboval rychle, běžel po krví potřísněné podlaze a řídil se Cortaninými souřadnicemi ke stále ještě vzdáleným dveřím. Proběhl otvorem, za nímž následovala chodba a křižovatka. Zahnul doprava, pak doleva a zrovna probíhal dveřmi, když v reproduktorech uslyšel strašlivé zasténání.

„Kapitán!“ řekla Cortana. „Jeho životní funkce slábnou! Prosím, Náčelníku, pospěšte si!“

Sparťan vrazil do chodby plné Smečky i Potopy a zasypal změť těl kulkami.

Stále běžel maximální rychlostí, sprintoval kolem nepřátel a nevšímal si jejich ve spěchu vypálených ran. Šlo o čas, Keyes se rychle ztrácel.

Dostali se ke zdroji vln centrálního neurálního rozhraní: do řídící místnosti křižníku. Světlo zde bylo tlumené s modrým nádechem a odráželo se od kovového povrchu. Silné, masivní sloupy lemovaly rampu vedoucí k vyvýšené plošině, na níž stálo cosi podivného.

Na první pohled Johna napadlo, že je to nositelská forma, ale brzy si uvědomil, že na to je tvor až příliš velký. Honosil se trny, které sahaly až ke stropu a připomínaly silnou zelenošedou pavoučí síť.

Nikde nezaznamenal ani náznak odporu, tedy zatím, to znamenalo, že mohl nerušeně vyběhnout až na rampu s puškou připravenou k výstřelu. Když se dostal blíž, uvědomil si, jak je tahle nová forma Potopy obrovská. Jestli si byla vědoma člověkovy přítomnosti, nedala to nijak znát a dál studovala velký holografický panel, jako by se snažila vštípit si informace na něm zobrazené do paměti.

„Žádné známky životních funkcí,“ prohlásila Cortana opatrně. Odmlčela se a dodala: „Kapitánovy životní funkce se právě zastavily.“

Sakra. „A co CNR?“ zeptal se. „Stále vysílá.“

Pak si John všiml boule v tvorově boku a uvědomil si, že se dívá na obraz odporně znetvořené tváře námořního důstojníka. AI řekla: „Kapitán! Je z něj jeden z nich!“ 

Sparťanovi došlo, že to už věděl, věděl to od okamžiku, kdy viděl Jenkinsovo video, ale nechtěl si to připustit.

„Nesmíme Potopě dovolit, aby se dostala z prstence!“ řekla Cortana zoufale. „Víte, co by od vás čekal… co by chtěl, abychom udělali.“

Ano, pomyslel si John. Znám svou povinnost. 

Museli vyhodit do vzduchu motory Podzimu, aby zničili Halo i Potopu. K tomu potřebovali kapitánovy neurální implantáty.

John si přitáhl paži, stiskl prsty k sobě, udělal z dlaně jakousi lopatku a obrovskou silou zabořil tenhle primitivní nástroj do nafouklého těla formy.

Ucítil chvilkový odpor, než pronikl tvorovou kůží. Dostal se ke kapitánově lebce a pak i k napůl rozteklému mozku v ní. S rukou ponořenou ve zdánlivě necitlivém tvorově těle nahmatal Keyesovy implantáty.

Johnova ruka vydala mlaskavý zvuk, jak ji vytáhl z rány. Setřepal houbovité zbytky vetřelcova těla na zem a zasunul čipy do prázdných slotů ve zbroji.

„Hotovo,“ řekla Cortana zasmušile. „Mám ten kód. Měli bychom jít. Musíme se dostat na Pilíř podzimu. Vrátíme se zpátky do hangáru a najdeme si odvoz.“

Jakoby přivolána letargickým netvorem stojícím u ovládání lodi, nahrnula se do řídící místnosti vlna Potopy, všichni s cílem zabít těžce ozbrojeného vetřelce. Na plošinu vrazil klín tvořený nositelskými a bojovými formami, které nutily člověka ustupovat a absorbovaly jeho kulky, jako by se na ně těšily.

Nakonec, spíše náhodou než cíleně, se Sparťanovi podařilo dostat z velitelského můstku a seskočit na palubu pod ním. Tak si mohl trochu oddechnout. Ale moc času neměl. Jen tolik, aby vyběhl z kanálu, který vedl paralelně s plošinou nad ním, nabil obě zbraně a vtlačil se zády do rohu.

Teď se na něj horda těl skutečně valila, kejhala, breptala a chrčela, přelézala těla, která se vršila před ní, nehledíc na počet mrtvých, ochotna zaplatit jakoukoli daň.

Ale smršť kulek z rukou vojáka oděného do zbroje MJOLNIR byla až příliš silná, příliš dobře mířená a řady Potopy se začaly rozpadat, jednotlivé formy vrávoraly a padaly, přičemž mnoho z nich končilo život jen pár centimetrů od krví zbrocených Sparťanových nohou s prsty sahajícími po jeho kotnících. Když padla i poslední bojová forma, John poděkoval a chvíli si vychutnával ticho, které se kolem rozhostilo. Pak dobil obě zbraně.

„Jste v pořádku?“ zeptala se Cortana váhavě, vděčná i užaslá, že Náčelník ještě stojí na nohou.

Myslel na kapitána Keyese.

„Ne,“ odpověděl Sparťan. „Vypadnem sakra odsud a skoncujeme to s těma zrůdama.“

Byl otupělý z rostoucího vyčerpání, hladu i boje. Plánovaná ústupová cesta do hangáru byla poseta Potopou i Smečkou. Sparťan se pohyboval, téměř jako by ho řídil autopilot – jednoduše zabíjel, zabíjel a zabíjel.

Hangár byl plný jednotek Smečky. Jedna výsadková loď zde vysadila čerstvé vojáky a znovu odlétla. Poblíž Banshee u vchodu do hangáru stáli na hlídce dva Elitáři.

Johnovi se honily unavenou hlavou všechny možnosti. Co když je tu zrovna tenhle stroj kvůli opravám? Co kdyby některý z Elitářů skočil do Stínu a sestřelil ho? Co kdyby se nějaký chytrák rozhodl zavřít vrata?

Ale ani jedna z obav se nenaplnila. Loď se probudila k životu, obrátila se k planetě, která visela na obzoru za vraty hangáru, a zamířila do noci. V patách jí vylétly i energetické paprsky s cílem dostat ji zase dolů, ale už bylo pozdě.

Znovu byli volní.

ODDÍL VI

CHŘTÁN

KAPITOLA DVANÁCT

V +76:18:56 (dle záznamu SPARŤANA 117) / Ukořistěná Banshee blížící se k Pilíři podzimu

Banshee s kvílením prolétla úzkým údolím a vyrazila nad vyprahlou pustinu. Stín útočné lodi spěchal po zemi, jako by se toužil dostat k Pilíři podzimu první. John sedící za nosem stíhačky cítil, jak těsně za ním rozrážený vzduch znovu proudí dolů a tahá ho za zbroj. Byl to příjemný pocit být zase venku ze všech těch klikatých chodeb a stísněných místností, třebaže jen na chvíli.

První stopou lodi ležící na povrchu prstence byla sto metrů hluboká brázda, kterou Podzim vyryl Halo do kůže. Začínala v místě, kde se křižník poprvé dotkl země, pak na chvíli zmizela, to jak se loď odrazila, a o půl kilometru dále znovu pokračovala. Od toho místa už rýha mířila rovně jako střela k místu, kde se vesmírná loď nakonec rozhodla odebrat se k věčnému odpočinku s tupým nosem vystrčeným nad ohromným útesem. V oblasti byly i jiné lodě. Všechny patřily Smečce a neměly důvod blížící se Banshee podezřívat. Zatím ještě ne.

Sparťan, který zoufale chtěl, aby jeho přílet vypadal normálně, si vybral jeden z mnoha prázdných hangárů pro záchranné čluny, které lemovaly celý pravobok lodi, a zamířil do něj. Bohužel, motor na poslední chvíli vypověděl službu a Banshee narazila do trupu Podzimu, a třebaže se Sparťanovi podařilo vyskočit na plošinu, nezabránil tomu, aby se loď zřítila na zem mezi kameny. To rozhodně nebyl nenápadný přílet, ve který doufal. Když však vzal v úvahu Cortaniny plány, stejně by svou přítomnost dlouho neutajil.

„Musíme se dostat na můstek,“ řekla Cortana. „Odtamtud můžeme s pomocí kapitánových neurálních implantátů zahájit přetížení fúzních motorů lodi. Exploze by měla poškodit tolik systémů, že by to mělo zničit celý prstenec.“

„Tak to by neměl být problém,“ prohlásil John, zatímco už kráčel k malým tlakovým dveřím. „Neznám nikoho, kdo by uměl líp vyhazovat věci do vzduchu než nás dva.“

V okamžiku, kdy vyšel ven, spatřil na detektoru pohybu shluk červených teček a pochopil, že po jeho levici na něj číhá pár bubáků. Jediná otázka byla, kterým nepřátelům bude čelit – Smečce, nebo Potopě? Kdyby si mohl vybrat, byla by to Smečka. Možná, ale opravdu jenom možná, Potopa loď ještě nenašla.

Chodba napravo byla slepá, takže neměl jinou možnost než se vydat doleva. Místo aby vběhl přímo do rukou Smečky nebo Potopy, musel Sparťan náhle čelit útoku hejna strážců.

„A jé,“ řekla Cortana, když John zahájil palbu. „Vypadá to, že Monitor ví, že jsme tady.“

Zajímalo by mě, jestli taky ví, co máme za lubem, napadlo Johna.

Jeden z robotů vybuchl, druhý s hlasitým zařinčením dopadl na palubu a John zaměřil palbu na třetího. „Jo, jde mi po krku, ale ve skutečnosti chce tebe.“ 

AI neodpověděla, protože třetí stroj zrovna vybuchl a John se vydal chodbou dál, přičemž se kryl za přepážkami mezi jednotlivými kójemi pro záchranné čluny. Objevili se ještě dva strážci, okamžitě však byli sestřeleni a proměněni v hromadu šrotu.

Krátce poté došli na konec chodby, zahnuli doprava a všimli si údržbové šachty. To nebylo ideální, protože Johnovi se stále hnusila představa, že by se měl znovu nasoukat do tak stísněného prostoru, ale nezdálo se, že by měl na výběr. Vlezl dovnitř, zjistil, že je v hotovém bludišti, a chvíli skutečně bloudil, než si všiml, že někdo před ním vyrazil poklop a hodil ho na palubu. V příštím okamžiku se z díry vyrojilo hejno infekčních forem a Johnovy otázky byly zodpovězeny. Vypadalo to, že Potopa už Podzim našla – a dokonce se tu už uhnízdila.

John si pro sebe zanadával, ustoupil a pokropil Potopu kulkami. Pak pomalu postupoval vpřed a podíval se dolů otevřeným poklopem. Uviděl nositelskou formu a došlo mu, že nebude sama. Hodil do díry plasmový granát, ustoupil a následující explozi si skutečně vychutnal.

Údržbové tunely ho zjevně nevedly, kam měl v úmyslu jít, takže proskočil dírou dolů, rozdrtil hrstku infekčních forem a zbylé dvě zastřelil. Krví potřísněná chodba byla pořádně zaneřáděná, ovšem dobře osvětlená. Vypáčil skříňku stojící u stěny a byl odměněn čtyřmi tříštivými granáty a nějakou municí. Rychle všechno schoval a pokračoval dál.

Zpoza rohu se vynořili dva strážci, spustili na něj palbu z laserů a dostali, co si zasloužili. „Možná hledali nás,“ dumala nahlas Cortana, „ale hádám, že jsou tady spíš, aby drželi na uzdě Potopu.“

Tahle teorie dávala smysl, ale nijak jim nepomohla, protože John byl stejně nucen se strážci bojovat, a k tomu ještě s Potopou a Smečkou a zároveň postupovat dál dalšími chodbami do těžce poškozené jídelny, kde na něj čekal dav Elitářů a Chrochtů, aby si ho dali k obědu.

Byla jich tam spousta, příliš na to, aby je zvládl sám s útočnou puškou, takže jim jako předkrm naservíroval pár granátů. Jeden Elitář byl vzájemně zesílenými explozemi rozerván na kusy, druhý přišel o nohu a jednoho Chrochta to hodilo přes půl místnosti.

Kruh se uzavřel – střílel tady jednotky Smečky, ještě než se Podzim zřítil, a už to tady bylo zase. Nepřítel se zkrátka nepoučil, pomyslel si.

Ale jeden přežil, drsný Elitář, který po Johnovi hodil plasmovým granátem a minul jen o centimetry. John se rozběhl a dostal se z prostoru výbuchu, než granát explodoval. Elitář zaútočil, zasáhla ho větší část plného Johnova zásobníku a nakonec sebou praštil mrtvý na zem.

Ke značně ohořelému můstku to už byl jen kousek, ovšem tam stál na hlídce bezpečnostní tým Smečky. O Johnovi už věděli a věděli také, z které strany ho mají čekat. Jakmile ho spatřili, začali střílet.

Sparťan znovu trochu vyrovnal poměr sil granátem a pak rozdrtil Elitáři pěstí hlavu na kaši. Jeho tělo se sklátilo na zem jako loutka, které někdo přestřihl provázky. Zbroj mu dávala dostatečnou sílu, aby se mu podařilo dostat zpátky na kola třeba i převráceného Warthoga. Pak, zrovna když už si myslel, že boj skončil, ho zezadu střelil Chrocht. Ozvalo se pípání oznamující, že štít potřebuje dobít. Druhá rána vypálená dostatečně rychle by ho zabila.

Čas jako by se zpomalil, když se John otočil doprava.

Chrocht, který se schovával ve skříňce s vybavením, ztuhl, protože jeho protivník v těžké zbroji nejen smrtelnou ránu přežil, ale navíc se teď obracel čelem k němu. Byli od sebe na délku paže, což znamenalo, že John jen natáhl ruku, strhnul útočníkovi z tváře dýchací masku a zavřel za ním dveře.

Bylo slyšet hlasité cvaknutí následované zběsilým bušením, zatímco John už běžel k místu, odkud vždy kapitán Keyes vydával rozkazy. Nad ovládacím panelem před ním se objevila Cortana. Kamkoli se AI podívala, viděla jen ohořelé vybavení, krví potřísněnou palubu a rozbitá okna.

Smutně zavrtěla hlavou. „Na pár dnů odjedu a podívejte se, jak to tu vypadá.“

Cortana zvedla ruku k poloprůhledné hlavě. „Tohle nebude dlouho trvat… Tak, to by nám mělo dát dost času, abychom se dostali k záchrannému člunu a dost daleko od Halo, než vybuchne.“

Druhý hlas, který John vzápětí uslyšel, patřil Provinilé jiskře 343. „Obávám se, že to vůbec nepřichází v úvahu.“

Cortana zavrčela. „Polib si.“

John zvedl zbraň, ale po Monitoru ani strážcích nebylo ani památky. To však nezabránilo robotovi, aby mu dál nebreptal do uší – nějakým způsobem se dostal do jeho komunikačního systému. „To je absurdní! Vložíte do umělé inteligence válečné lodi takový poklad vědění. Nebojíte se, že by se jí někdo mohl zmocnit? Nebo ji zničit?“

Cortana se zamračila. „Je v mém datovém poli – připojil se odtud.“

Třebaže nebyl Monitor na můstku, byl někde na palubě, přesunoval se od jednoho ovládacího panelu k druhému a vysával informace z Cortaniných neaktivních subprocesorů s lehkostí někoho, kdo vysává závěsy. „Nedokážete si představit, jak je to vzrušující! Mít záznamy o veškerém námi ztraceném čase. O, jak já si vychutnám každičký okamžik, až je budu seřazovat. Když si jen pomyslím, že jste chtěli tohle zařízení zničit a všechny záznamy s ním… jsem šokován. Téměř se to ani nedá popsat slovy.“

„Zastavil sebedestrukční sekvenci,“ varovala Cortana Johna.

„Proč s námi stále bojujete, Napraviteli?“ divila se Jiskra. „Nemůžete vyhrát! Vydejte nám ten konstrukt – a já se postarám, aby vaše smrt byla relativně bezbolestná a…“

Zbytek slov Provinilé jiskry 343 byl utnut, jako by někdo stiskl tlačítko. „Konečně jsem získala nad těmi zatracenými kanály kontrolu,“ řekla Cortana.

„Kde je?“ zeptal se John.

„Zaznamenávám pokusy o připojení po celé lodi,“ odpověděla Cortana. „Zřejmě strážci. Co se týče Monitoru, ten je ve strojovně. Určitě se pokouší odpojit jádro. I když bych dokázala znovu spustit odpočítávání… nevím, co pak.“

Sparťan překvapeně hleděl na hologram. Tohle bylo poprvé – a jakýmsi způsobem to Cortanu polidšťovalo. „Jak velká palebná síla by byla potřeba, aby rozbila jeden ze štítů motorů?“

„Moc velká ne,“ odpověděla Cortana. „Snad by stačil dobře umístěný granát. Ale proč?“

Vytáhl granát, vyhodil ho do vzduchu a znovu ho chytil. AI vytřeštila oči a přikývla. „Dobře, tak jdeme.“ Sparťan se otočil a už chtěl zamířit ven. „Náčelníku!“ řekla Cortana. „Strážci!“ Stroje zaútočily jako jeden.

Silva stál jako na přehlídce, nohy od sebe, ruce sepjaté za zády a prohlížel si přistávací plošiny, zatímco muži a ženy pod jeho velením dokončovali poslední přípravy k útoku na loď Smečky jménem Pravda a smíření. 

Patnáct Banshee, všechny posbírané ze všech možných dobytých koutů Halo, sedělo připravených ke startu.

Pelicani, tři ze čtyř, kteří lidem zbývali, spustili rampy, po kterých se na palubu hrnuli po zuby ozbrojení mariňáci. Každý z 236 přeživších vojáků byl vybaven vhodnou výzbrojí pro tento druh mise. Žádné dalekonosné zbraně jako raketomety nebo ostřelovací pušky, jen útočné pušky, brokovnice a granáty, které byly v uzavřených prostorech smrtonosné a efektivní jak proti Smečce, tak proti Potopě.

Příslušníci námořnictva, a těch bylo také plných sedmdesát šest, byli vyzbrojeni plasmovými puškami a pistolemi Smečky, které díky nízké váze a skutečnosti, že do nich nebyla potřeba munice, umožňovaly mužstvu nést další nástroje, jídlo a zdravotnické vybavení. Všichni měli rozkaz vyhýbat se boji, pokud to jen trochu bude možné, a soustředit se na řízení lodi. Někteří z nich, skupina šestnácti jednotlivců, měli tak klíčové znalosti, že každý z nich dostal osobní stráž v podobě mariňáka.

Za předpokladu, že se Cortaně s Náčelníkem podaří splnit misi, vezmou si jeden ze zbylých záchranných člunů Podzimu a setkají se s Pravdou a smířením až ve vesmíru. Jakkoli byla Cortana někdy otravná, důstojník věděl, že bude schopna mimozemskou loď pilotovat a dopravit je domů.

A kdyby se jí to náhodou nepodařilo, doufal Silva, že bude schopen křižník do vesmírného proudu a zpátky na Zemi dostat Wellesley. Tohle všechno už měl naplánované, společně s tím, co si obleče, a s krátkým projevem pro média.

Jakoby těmito myšlenkami přivolán vybral si Wellesley tenhle okamžik, aby důstojníka vytrhl ze sladkého snění. AI, která s nimi jela v obrněné kazetě na Silvově rameni, se pro ni typicky ani neomluvila. „Volala poručík McKayová, majore. Jedna je na místě.“

Silva přikývl, uvědomil si, že ho Wellesley nevidí, a řekl: „Dobře. Když tam vydrží několik hodin ležet, budeme v pohodě.“

„Mám v poručíka plnou důvěru,“ odpověděla AI jednoduše.

Co tím myslela, bylo jasné. I když Wellesley McKayové věřil, měl obavy z toho, čeho se obával i poručíkův nadřízený. Silva si povzdechl. Kdyby byla umělá inteligence člověk, vystřelil by ji už dávno do vesmíru. Ale Wellesley člověk nebyl a nemohl s ním jednat stejně jako s pořízeným z masa a kostí. Navíc stejně jako člověk, podle něhož byl vymodelován, měl tendence říkat vše otevřeně. „Tak jo,“ řekl major otráveně, „v čem je problém?“

„Problém,“ začal Wellesley „je Potopa. Jestli náš plán vyjde a nám se podaří zmocnit se Pravdy a smíření, setkáme se na palubě určitě také s různými formami Potopy. Ve skutečnosti, podle toho, co jsme s Cortanou dali dohromady, to je jediný důvod, proč ještě loď zůstává tam, kde je. Všechny potřebné opravy byly dokončeny a jednotky Smečky se pokouší před odletem vyčistit interiéry lodi.“

„Což je odpověď na tvou otázku,“ řekl Silva, který jen stěží udržel trpělivost na uzdě. „Než se lodi zmocníme, bude většina forem Potopy mrtvá. A během cesty samozřejmě vyšlu týmy, aby dorazily všechny, kterým se snad podaří přežít. S výjimkou několika jedinců, které nechám bedlivě hlídat, vystřelíme všechny ostatní do vesmíru. Spokojen?“

„Ne,“ odpověděl Wellesley rozhodně. „Kdyby se na povrch Země dostala nositelská forma, mohlo by to zničit celou planetu. Tohle nebezpečí je stejně velké, ne-li větší, než celá Smečka. Cortana a já jsme v tomhle zajedno – systém nesmí opustit žádná forma Potopy.“

Silva se rychle rozhlédl, aby se ujistil, že kolem není nikdo, kdo by ho slyšel, a nechal do hlasu vyvřít všechen vztek. „Ty i Cortana máte sklony zapomínat na jeden podstatný fakt – já tu velím, ne vy. A já ti zakazuju hledat kdekoli v mých rozkazech něco, co by bylo pro Zemi větší hrozbou než ta zatracená Smečka!

Tvým úkolem je radit. Mým rozhodovat. A já jsem přesvědčený, že najdeme lepší způsob, jak s Potopou bojovat, když budou mít naši vědci možnost pár jedinců prozkoumat. A mimo to, naši lidé musí tohohle nového nepřítele vidět, aby pochopili, jak je nebezpečný, a pochopili, že by nás mohl zničit.“

Wellesley zvažoval, zda má tuhle debatu trochu posunout tím, že nadhodí, že Silvovy osobní ambice možná poněkud ovlivnily jeho zdravý úsudek, ale věděl, že by to byla ztráta času. „To je vaše poslední rozhodnutí?“

„Ano, je.“

„Pak vám pomáhej Bůh,“ odpověděla AI pochmurně. „Protože jestli váš plán selže, nikdo jiný už vám nepomůže.“

Kajuta, zcela nedotčena bojem, kdysi sloužila jako místnost pro přípravu pilotů Longswordů, Pelicanů a raketoplánů. Nyní místnost bez větších úprav, kromě vybavení hrubými palandami, stolkem s nějakým jídlem a několika bednami zásob, sloužila jako neoficiální hlavní stan jednotek Smečky na palubě Pilíře podzimu. 

Užší velení, nebo spíš to, co z něj zbylo, sklesle sedělo na nepohodlných židlí vetřelců, většina příliš unavená, než aby se dokázala pohnout. Hleděli na velitele. Ten se jmenoval ‘Ontomee a byl zmatený, naštvaný a hluboko uvnitř se bál. Situace na palubě Podzimu se dramaticky zhoršila. Navzdory úsilí zastavit Potopu různé formy dál pronikaly na loď.

Ta nechutná havěť dokonce obsadila inženýrské prostory ještě dřív, než nový nepřítel, bojující proti Smečce i Potopě najednou, vyslal do lodi armádu létajících robotů a převzal kontrolu nad strojovnou.

A teď, skoro jako důkaz, že ‘Ontomee je skutečně prokletý, se na scéně objevilo další nebezpečí a Elitáři se vůbec nechtělo o tuhle informaci podělit s už tak vyčerpanou skupinkou důstojníků sedící před ním.

„No,“ začal ‘Ontomee truchlivě, „vypadá to, že nějaký člověk vrazil s Banshee do trupu lodi a nyní je na palubě.“

Veterán jménem ‘Kasamee se zamračil: „Nějaký člověk? To jako jeden člověk? Se vší úctou, Výsosti, o jednoho člověka míň nebo víc, v tom už není rozdíl.“

‘Ontomee nasucho polkl. „No ano, normálně bych s vámi souhlasil, až na to, že tenhle člověk je takový neobvyklý. Za prvé proto, že má na sobě zvláštní zbroj, za druhé proto, že to vypadá, jako by plnil nějaký úkol, a za třetí proto, že sám zabil všechny členy bezpečnostního týmu tři, který měl na starosti velitelskou a řídící palubu.“

Zdánlivě letargický důstojník, nazývaný Huki ‘Umamee, kterého si ostatní v tu chvíli vůbec nevšímali, zpozorněl. Posadil se rovněji a začal bedlivě naslouchat. Protože si vybral židli v poslední řadě, ‘Zamamee špatně slyšel. Diskuse pokračovala.

„Jeden člověk že dokázal tohle všechno?“ ptal se nevěřícně ‘Kasamee. „To se nezdá být možné.“

„Ano,“ souhlasil ‘Ontomee, „nicméně dokázal. A nejen to. Ale ať už se mu v řídícím středisku podařilo udělat cokoli, teď se toulá někde po lodi.“ Elitář zkoumal tváře před sebou. „Kdo má schopnosti a odvahu toho vetřelce najít a zabít?“

Odpověď přišla potěšitelně rychle. „Já,“ řekl ‘Zamamee a vyskočil na nohy.

‘Ontomee se zadíval do ostrého lidského světla. „Kdo to je?“

„’Umamee,“ zalhal Elitář.

„Aha,“ odpověděl ‘Ontomee vděčně. „Výsadkář… ten nejpovolanější, aby nás zbavil toho dvounohého červa. Úkol je tvůj. Průběžně mě informuj.“

„A teď obraťme pozornost k novým létajícím mechanismům…“

O něco později, když schůzka skončila, se ‘Kasamee vydal hledat onoho dobrovolníka s upřímným cílem vyseknout iniciativě mladíka poklonu. Ale stejně jako člověk, kterého měl za úkol najít, i Elitář zmizel.

Když se John probojoval pryč z mostu, prošel několika chodbami, narazil na další Potopu a postřílel ji. Cortana přišla na to, že by se mohli do strojovny dostat přes kryogenní komoru, a právě tam nyní John mířil. Problém byl v tom, že neustále narážel na zaseklé nebo zamčené dveře a jiné překážky, které mu bránily jít přímo.

Zatímco postupoval velkou temnou místností plnou poházených zbraní, uslyšel zvuky boje přicházející zpoza zavřených dveří. Zastavil se, zvuky odezněly a on vyklouzl do chodby. Když se vyklonil za přepážku, viděl všude ležet těla. Pak si všiml, že za jedním kontejnerem trčí mohutné ostny, a ucítil, jak mu tuhne krev v žilách. Lovec! Nebo přesněji dva Lovci, protože ti se vždycky vyskytovali v páru.

Vzhledem k tomu, že neměl raketomet, musel se spolehnout na jediný těžký kalibr, kterým disponoval – granáty.

Hodil dva rychle za sebou, viděl, jak se ostnatý obr skácel k zemi, a uslyšel vzteklý řev. To se na něj řítil druhý Lovec.

Sparťan vypálil, aby vetřelce alespoň zpomalil, pak ustoupil dveřmi zpátky a pocítil ohromnou úlevu, když se zavřely. To mu poskytlo dvě nebo tři sekundy, které potřeboval, aby se postavil, vytáhl další granát a připravil se ho hodit.

Dveře se otevřely, tříštivý granát vylétl přímo vstříc cíli a výbuch srazil obra na zem. Když dopadl, paluba se otřásla. Lovec se pokusil vstát, ale to už ho zasáhla salva průrazných nábojů.

John ležící tělo širokým obloukem obešel a vrátil se do chodby. Jak dál procházel útrobami lodi, viděl krví potřísněné přepážky, těla rozesetá po podlaze ve všech možných smrtelných polohách, dveře a poklopy vyhozené do vzduchu, jiskry sršící z rozvodných skříní a několik malých požárů, které se díky nedostatku hořlavého materiálu v okolí zdály být dostatečně lokalizované.

Odněkud před sebou uslyšel zvuk automatické zbraně. Prošel dalšími dveřmi. Uvnitř, v místě, kde průchod přes údržbovou místnost blokovaly dvě velké zkřížené trubky, hořel oheň. Byl blízko kryogenní komoře, nebo si to alespoň myslel, ale potřeboval najít cestu dovnitř.

Nechtělo se mu skákat přes plameny, dokud to nebude nezbytně nutné, takže raději zahnul doprava. Zvuky boje nyní zesílily a dveře před ním se otevřely do velké místnosti, v níž horda forem Potopy bojovala s hejnem strážců. Zastavil se, opřel zbraň o rameno a vypálil. Strážci padali, nositelské formy vybuchovaly a všichni stříleli na všechny v šílené přestřelce vzájemně propletených energetických paprsků, projektilů ráže 7,62mm a vybuchujících jehel.

Jakmile byli roboti vyřazeni z boje a většina Potopy ležela mrtvá na zemi, mohl John dojít doprostřed místnosti, vyšplhat po žebříku a dostat se na úzkou plošinu nahoře. Z tohoto vyvýšeného místa viděl celou řídící místnost údržby, kde se hrstka strážců snažila vymazat ze světa skupinu forem Potopy, z níž ani jedna se nehodlala nechat usmažit bez boje. Všichni zúčastnění měli příliš práce, než aby se starali o jednoho člověka, a John toho využil a sešel nezpozorován dolů do řídící místnosti.

A to, jak si brzy uvědomil, byla velká chyba.

Nejdřív to nebylo tak zlé, nebo se to alespoň nezdálo být, protože zničil oba strážce a začal pracovat na Potopě. Ale kdykoli zneškodnil některou z forem, jako by její místo zaujaly dvě další, a brzy ho zatlačily do defenzivy.

Ustoupil do kajuty sousedící s řídící místností. Tam neměl člověk jinou možnost než se zády opřít o zamčené dveře. Větší formy se na něj valily po dvou i po třech – zatímco infekční formy v celých hejnech. Některé útoky se zdály být zcela nepřipravené, ale mnoho jiných jako by bylo koordinovaných, protože na Sparťana se vrhla jedna, dvě nebo tři bojové formy, zahynuly pod ohlušující palbou jeho automatické zbraně a padly v okamžiku, kdy Johnovi došla munice. V tu chvíli se zezadu přibelhaly nositelské formy.

John hodil útočnou pušku na rameno, vzal do ruky brokovnici – v koutku duše doufal, že bude mít možnost ji občas dobít – a znovu spustil palbu na nafouklé zrůdy, než se mohly dostat tak blízko, že by ho síla výbuchu jejich těl mohla zranit.

Následovalo uklízení, protože na všechny strany se rozlétly infekční formy. Pak zoufalá snaha dobít obě zbraně, než ho zaplaví další vlna monster.

Soustředil se jen na střelbu a pohyb. Postupoval dál lodí, čím dál blíž ke strojovně, a zastavoval se, jen aby pokropil náboji občasný shluk nepřátel. Pak vždy ustoupil, dobil a rozběhl se dále do nitra lodi.

V uších mu duněl hluk jeho vlastních zbraní, v hrdle měl odpornou pachuť krve Potopy, ze které se mu chtělo zvracet, a ze všeho toho zabíjení měl mysl otupělou.

Když zlikvidoval další bojový tým Smečky, skrčil se za vzpěrou a začal plnit brokovnici náboji. Bez varování mu najednou na záda skočila bojová forma a vzala ho po hlavě velkým francouzákem. Štít se mu silou té rány ocitl na minimu, což umožnilo infekční formě přilepit se mu na hledí.

Zavrávoral, a přestože rukou chytil slizké vetřelcovo tělo, pronikl mu nechráněným místem mezi pláty zbroje na krku ostrý bodec, zaryl se do kůže a pokračoval dál.

Sparťan zařval bolestí, ucítil, jak se mu chapadlo dostává k páteři, a věděl, že je konec.

I když nebyla schopna zvednout zbraň a infekční formu zabít přímo, měla Cortana jiné možnosti a hodlala je využít co nejrychleji. Opatrně, aby neodčerpala příliš mnoho, přesměrovala část energie ze zbroje MJOLNIR a proměnila ji v elektrický výboj. Infekční forma se roztřepala, jak jí začala procházet elektřina. I Náčelník sebou škubl, protože vetřelcovým bodcem do jeho nervového systému prošel šok. Pak nafouklá zrůda praskla a postříkala Sparťanovo hledí zelenou krví.

John ovšem viděl dost, aby mohl bojovat, a taky to dělal. Souvislou dávkou zabil bojovou formu s francouzským klíčem.

„Omlouvám se,“ řekla Cortana, když Sparťan vyčistil prostor kolem sebe, „ale nic jiného mě nenapadlo.“

„Udělalas to dobře,“ odpověděl a zastavil se, aby dobil. „To bylo jen tak-tak.“

Přešly další dvě nebo tři minuty, než to Potopa vzdala a on si mohl sundat helmu, vytrhnout z těla bodec a přiložit na ránu samolepící antiseptický obvaz. Pálilo to jako čert. Sparťan sebou škubl, když si znovu nasazoval helmu. Pak ještě zaizoloval oblek.

Vydal se dál hledat vchod do kryogenní komory a při procházení bludištěm chodeb a údržbových tunelů se zastavoval, jen aby pozabíjel několik dalších infekčních forem. Nakonec vešel do chodby, v níž si na zemi všiml červené šipky s nápisem STROJOVNA.

Konečně se pohnul dál.

Když se už nemusel zaobírat tím, jak najde vchod do kryogenní komory, prošel dveřmi a vešel do první chodby, která byla dobře osvětlená, prosta stop krve i mrtvol na podlaze. Po několika zatáčkách došel ke dveřím.

„Strojovna nalezena,“ ohlásila Cortana. „Jsme tu.“

Sparťan uslyšel, jak si někdo brouká, a pochopil, že Provinilá jiskra 343 je poblíž. Už začal ustupovat dveřmi zpět, když Cortana řekla: „Pozor! Monitor znemožnil veškerý přístup. Nemůžeme znovu spustit odpočítávání. Jediná zbývající možnost je odpálit fúzní reaktory lodi. To by mělo způsobit dostatečné škody, aby to zničilo celé Halo.“

„Bez obav… mám přístup k veškerým schématům a provozním manuálům reaktorů. Provedu vás. Nejdřív potřebujeme stáhnout výfukový systém. Tak odhalíme šachtu, která vede k jádru primárního fúzního pohonu.“

„Jo, dobře,“ odpověděl Sparťan. „Už jsem se bál, že by to mohlo být složité.“

John otevřel dveře, vstoupil do strojovny a přímo do hledí mu vrazila infekční forma.

Útok na Pravdu a smíření přišel s omračující rychlostí, neboť ze slunce s kvílením přilétlo patnáct ukořistěných Banshee, zaútočilo na zhruba stejný počet letounů Smečky, které měly chránit křižník ze vzduchu, a polovinu jich sestřelily během prvních šedesáti sekund boje.

Pak, zatímco pokračovalo několik jednotlivých vzdušných soubojů, poručík „Sušenka“ Peterson a ostatní piloti Pelicanů dopravili do hangáru nepřátelského křižníku Silvu, Wellesleye a čtyřicet pět těžce ozbrojených mariňáků. Ti tam salvou kulek smetli bezpečnostní tým Smečky, zabezpečili vchody a poslali družstvo patnácti Skokanů, aby se co nejrychleji dostali do řídící místnosti.

Vědomi si skutečnosti, že obsazení řídící místnosti nemusí vůbec nic znamenat, pokud zároveň nebudou ovládat i strojovnu, spustili lidé prakticky simultánní pozemní útok. Díky předešlé operaci, při níž se John se skupinou mariňáků na loď dostal, když hledali kapitána Keyese, měla McKayová výhodu spočívající v tom, že se dozvěděla vše potřebné, včetně detailního popisu antigravitačního výtahu, videa z vnitřních chodeb a provozních dat, která jí Cortana vytáhla z lodních systémů.

Nebylo velkým překvapením, že hlídky kolem antigravitačního výtahu byly od posledního incidentu ztrojnásobeny, což znamenalo, že i když se McKayové a Skokanům podařilo připlížit se jen na několik metrů ke kopci, z něhož výtah vedl, stále ještě měli před sebou šest Lovců, dvanáct Elitářů a směsku Chrochtů a Šakalů a s těmi se museli vypořádat, než se vůbec budou moci dostat na palubu.

McKayová podobné potíže předpokládala a vybavila svůj patnáctičlenný tým osmi raketomety. Všechny byly nyní namířeny na Lovce.

Smečkou ovládané Banshee se právě dostaly pod palbu těch lidských a všechna monstra hleděla k téměř bezmračné obloze, když McKayová vydala rozkaz: „Teď!“

Všech osm raketometů vypálilo jednu a pak hned i druhou raketu, takže k vetřelcům mířilo šestnáct kouřových stop. Důvodem bylo, aby neměli sebemenší šanci pustit se do boje. Série žlutooranžových explozí je vzápětí roztrhala na kusy.

Z nebe ještě pršely kusy masa a mariňáci už dobíjeli raketomety. Ihned poté vylétla další salva.

Tři nebo čtyři Elitáři byli zabiti už při prvním útoku, a to znamenalo, že někteří přeživší se stali cílem i dvou raket najednou a jednoduše byli při výbuchu střel ráže 102mm vymazáni ze světa.

Ti, co salvu přežili, a nebylo jich mnoho, padli rovněž rychle, protože mariňáci zasypali pozice vetřelců granáty a soustavně je kropili palbou z automatických zbraní. Doba trvání akce: 36 sekund.

Celou minutu jim pak zabralo vyběhnout na kopec a zbavit se hlídky nahoře, což znamenalo, že uběhlo 1:36, než se lidé objevili na palubě Pravdy a smíření, pobili Chrochty na hlídce a deaktivovali výtah.

Jenkins byl připoután mezi dvěma hřmotnými mariňáky. McKayová na všechny tři mávla, aby se pohnuli dopředu. „Jdeme, mariňáci. Máme obsadit strojovnu – takže do toho.“

Jenkins, nebo to co z Jenkinse zbývalo, cítil Potopu. Byla tady, skrývala se na lodi a on se to zoufale pokoušel McKayové říct. Ale jediná věc, která z něj vyšla, bylo několik zachrochtání a zahoukání. Lidé se zmocnili lodi, ale s ní získali i cosi jiného. Cosi, co by je mohlo všechny zabít.

‘Zamamee dotáhl Yayapa do těžce střeženého komunikačního centra Smečky – a dal Chrochtovi chvíli, aby se rozhlédl.

V tomhle prostoru bylo kdysi umístěno veškeré komunikační zařízení zajišťující spojení se stíhači, raketoplány i transportéry. Lidské přístroje však byly odstraněny, aby udělaly místo vybavení Smečky, ovšem všechno ostatní bylo relativně na svém místě. Ve službě zde byl tým šesti techniků. Všichni stáli otočeni zády do místnosti a před sebou haldy různého vybavení. Přes reproduktory bylo slyšet nepřetržitou konverzaci, někdy přerušenou zvuky bitvy, jak rozkazy mířily ven a zpátky se vracela hlášení.

„Tady budeš sedět,“ vysvětloval Elitář a ukazoval na prázdnou židli. „Stačí, když budeš poslouchat příchozí zprávy, psát poznámky z hlášení, která se budou týkat toho člověka, a podávat mi zprávy vysílačkou.“

„On má nějaký úkol, tím si můžeme být jistí, a jakmile zjistíme, kam jde, půjdu ho přivítat. Vím, že bys raději byl u toho, ale jsi jediný, komu můžu věřit, že se postará o veškerou komunikaci, takže doufám, že to pochopíš.“

Yayap, který rozhodně nechtěl být nikde poblíž, až dojde k zabíjení člověka, se pokusil vypadat zkroušeně. „Svůj úkol splním, Výsosti, a budu mít radost z týmového vítězství.“

„To je slovo!“ řekl ‘Zamamee povzbudivě. „Věděl jsem, že se na tebe můžu spolehnout. A teď si sedni k přístroji, nasaď sluchátka a připrav se dělat si poznámky. Víme, že odešel z místa, kterému lidé říkají ,můstek’, bojoval poblíž řídící místnosti údržby a naposledy ho viděli mířit ke strojovně.

V tom prostoru zrovna žádné muže nemáme, ale to je jedno, protože jde hlavně o to zjistit, kam chce jít pak. Tuhle informaci mi dodáš ty. Já vezmu bojovou skupinu na vhodné místo a člověk se chytí do pasti. Zbytek už bude snadný.“

Yayap si pamatoval předchozí střetnutí s člověkem, ucítil mrazení v zádech a sedl si. Něco mu říkalo, že až dojde k závěrečné konfrontaci Elitáře a člověka, může to dopadnout všelijak, ale jednoznačné to rozhodně nebude.

Dveře do strojovny se otevřely. Johnovi skočila po obličeji infekční forma a on do ní vystřílel čtvrtinu zásobníku. To bylo mnohem víc kulek, než kolik bylo třeba, ale vzpomínka na to, jak se mu pod kůži dostal ostrý bodec, byla ještě čerstvá a on si nehodlal nafouklé koule znovu pustit k obličeji, hlavně když měl nyní díru v krku jen provizorně zalepenou. Červená navigační značka ukazovala k rampě na druhém konci obrovské místnosti.

Vyběhl na vyvýšenou plošinu, proběhl kolem řady ovládačů a skrčený prolezl vchodem, který vedl do druhého patra. Pokračoval chodbou ven na otevřené prostranství a pak po rampě do třetího patra. Skoro nahoře padly pod jeho dobře mířenou střelbou dvě bojové formy. Obral jejich mrtvá těla o munici a granáty a pokračoval dál.

„Nepřípustné, Napraviteli,“ zazpívala Provinilá jiskra 343. „Musíte mi umělou inteligenci vydat.“

John Monitor ignoroval, konečně se dostal až do třetího patra a tam narazil na uvítací výbor složený z různých forem Potopy. Zahájil palbu, sundal z rampy dvě bojové formy a jednoho nositele a ustoupil, aby mohl dobít.

S plným zásobníkem znovu začal pálit, rozpůlil nejbližší formu nad koleny a hodil granát do davu za sebou. Ten explodoval a odpálil všechny do pekla.

Rychlé dávky z automatické zbraně stačily, aby zlikvidovaly všechny, co ještě přežily, a umožnily Johnovi dostat se na druhou stranu chodby. Tam ho chtěla přivítat další skupina forem, ale rychle se poddala jeho odhodlanému útoku, když se na ně přiřítil po ocelové podlaze kluzké od krve a dveřmi na vrcholku rampy.

Pokračoval na visutý chodník, kde ho okamžitě zasáhla nepřátelské palba. Rozpoutal se tu naprostý chaos, neboť strážci stříleli na Potopu, Potopa oplácela stejnou mincí a zároveň to vypadalo, že všichni jako bonus chtějí kousek z něho. Bylo důležité soustředit se na úkol, takže Sparťan zoufale skočil k nejbližšímu kontrolnímu panelu. Stiskl tlačítko s nápisem OTEVŘÍT a uslyšel bzučák následovaný zvukem Cortanina hlasu.

„Dobře! První krok máte za sebou. Můžete nyní volně vystřelit přímo do fúzního reaktoru. Potřebujeme katalytickou explozi, aby destabilizovala magnetické pole chránící fúzní jádro.“

„Ana,“ řekl John, když seskočil na silnou duralovou desku a ucítil, jak se rozhoupala. „Myslel jsem, že mám jenom hodit granát do díry.“

„To jsem právě řekla.“

John se zazubil, když se před ním objevil jasně ozářený čtvercový otvor a on jím dovnitř prohodil granát.

Následná exploze vyhodila ven kusy očouzeného kovu a celou místnost naplnil kouř.

Jeden dole, zbývají tři, řekl si sám pro sebe Sparťan, zatímco na něj začali střílet strážci a jeden laserový paprsek ho zasáhl do hrudi.

Díky bleskurychlému a extrémně dobře koordinovanému útoku lidé ovládali více než osmdesát procent Pravdy a smíření a připravovali se ke startu. Ty části lodě, které ještě nebyly pod lidskou kontrolou, budou moci zajistit později. Už nějakou dobu nenavázali kontakt s Cortanou – a Silva měl v úmyslu hrát to na jistotu. Jestli mělo Halo vybuchnout, chtěl být daleko, až se to stane.

Řídící místnost křižníku představovala scénu plnou akce. Wellesley zápasil s ne zrovna vstřícným navigačním počítačem, námořníci se pokoušeli spřátelit se všemi možnými mimozemskými ovládacími mechanismy a Silva se kochal pohledem na svůj nejnovější úspěch. Útok byl tak rychlý, tak efektivní, že jeho Skokani dokonce zajali bytost, která si říkala „Prorok“ a tvrdila, že je vysoce postaveným členem vládnoucí kasty Smečky. Když ho nyní bezpečně zamkli, měl se vetřelec stát jen další součástí Silvova triumfálního návratu na Zemi. Důstojník se usmál, když ucítil, že byly uvolněny gravitační zámky lodi, trup se zhoupl a začaly poslední předletové kontroly.

O mnoho palub níže ucítila McKayová, že se něco dotklo její ruky. „Poručíku? Máte chvilku?“

Třebaže poručík velitel Gail Purdyová nebyla její přímá nadřízená, měla vyšší hodnost, a proto McKayová odpověděla slovy: „Ano, madam. Co pro vás mohu udělat?“

Purdyová byla technický důstojník a jedna z těch šestnácti, kterým byli přiděleni osobní strážci. Ti nyní oba stáli k důstojnici zády. Byla středního věku, robustní postavy a kaštanových vlasů. V očích, které upřela na McKayovou, měla vážný výraz.

„Pojďte sem. Chtěla bych vám něco ukázat.“

McKayová šla za důstojnicí k široké hadici, která se táhla jako most přes metrovou díru mezi dvěma masivními zařízeními. Jenkins, který neměl jinou možnost než poslušně všude následovat své strážce, šel s nimi.

„Vidíte to?“ ukazovala námořní důstojnice na hadici.

„Ano, madam,“ odpověděla McKayová zmateně, protože neměla ponětí, co by s ní mohlo mít tohle zařízení společného.

„To je přístupový bod můstku z optického vlákna, který spojuje řídící místnost s motory,“ vysvětlovala technička. „Kdyby tohle spojení někdo přerušil, generátory by se zbláznily. Možná je někde udělaný bypass, ale ten jsme ještě nenašli. Když uvážím, že dvacet procent lodi je ještě ovládáno Smečkou, navrhuji, abyste na tohle místo postavila hlídku, než budeme mít veškerou Smečku pod zámkem.“

Návrh Purdyové měl sílu rozkazu a McKayová řekla: „Ano, madam. Postarám se o to.“

Námořní důstojnice přikývla a paluba se naklonila a přinutila obě ženy chytit se vedení. Dva lidi to shodilo na zem. Purdyová se ušklíbla: „Pěkně s tím mává, co? Kapitán Keyes by mu dal!“

* * *

Silva si vůbec nedělal s jemným ovládáním lodi těžkou hlavu. Poslední příslušníci UNSC byli usazeni v hangáru, Pelicani zabezpečeni, vnější dveře zavřeny a Pravda a smíření se pokoušela odpoutat z okovů, kterými Halo drželo její trup.

Ne, Silva byl spokojen s tím, že se dostal z povrchu a že cítí vibrace z paluby, jak se motory křižníku snažily zvednout nesčetné tuny mrtvé váhy z gravitačního pole prstence k místu, kde bude loď konečně volná.

Probuzena k akci náhlými vibracemi, nebo snad už jednoduše unavena čekáním, si Potopa tenhle okamžik vybrala k útoku na strojovnu. Otevřela se ventilační šachta, vyhrnula se z ní lavina infekčních forem a dostala se okamžitě pod palbu.

Jenkins byl nepříčetný, trhal řetězy a nesrozumitelně chrčel, zatímco se ho mariňáci snažili dostat pod kontrolu.

Bitva netrvala ani minutu, než byly všechny formy Potopy zabity a otvor ve ventilační šachtě zavařen. Ale tenhle útok jen potvrdil obavy, které McKayová měla už dřív. Potopa byla jako extrémně smrtící virus – a bylo naivní věřit, že by ji mohli dostat pod kontrolu čímkoli slabším než naprostým vyhlazením. Důstojnice využila svého postavení zástupce, aby získala spojení se Silvou, podala mu hlášení o útoku a skončila slovy: „Je jasné, že loď je stále ještě infikována, pane. Navrhuji, abychom přistáli a sterilizovali každičký čtvereční centimetr, než zase odstartujeme.“

„Zamítá se, poručíku,“ odpověděl Silva zasmušile. „Mám důvod se domnívat, že Halo vyletí do povětří, a to brzy. Kromě toho, několik jedinců chci, takže se snažte, abyste mi pár těch odporných bastardů chytili.“

„Poručík má pravdu,“ vložil se do rozhovoru nevzrušeně Wellesley. „Riziko je příliš velké. Naléhám, abyste své rozhodnutí zvážil.“

„Mé rozhodnutí je konečné,“ zavrčel Silva. „A teď se vraťte ke svým povinnostem. To je rozkaz!“ 

McKayová přerušila spojení. Život vojáka s sebou přinášel mnoho předností, alespoň z jejího pohledu, a jednou z nejdůležitějších byl smysl pro povinnost. Povinnost ne jen k UNSC, ale i k miliardám lidí na Zemi, za které byla zodpovědná především. Nyní čelila konfliktu mezi vojenskou disciplínou – pojítkem, které drželo všechno pohromadě, a povinností, smyslem toho všeho. Co měla dělat?

Odpověď, jakkoli to bylo podivné, přišla od Jenkinse, který byl celou dobu přítomen jejímu rozhovoru a nyní trhl řetězem. To jeden z hlídkujících mariňáků nečekal. Spadl, Jenkins se mezitím vrhl k optickému kabelu, a zatímco se voják pokoušel znovu vstát, bojová forma se dostala na konec řetězu a škubla. Řetěz naštěstí vydržel a o pár vteřin později měli mariňáci Jenkinse znovu pod kontrolou.

Když se Jenkinsovi nepodařilo udělat, co považoval za správné, a nyní stál opět pevně připoutaný v řetězech, upřel na McKayovou prosebný pohled.

McKayová si uvědomila, že rozhodnutí je jen v jejích rukou a že i když je téměř nepředstavitelně strašné, je zároveň i jednoduché. Tak jednoduché, že dokonce i znetvořený a přeměněný Jenkins věděl, v čem spočívá jeho povinnost.

Pomalu, ale odhodlaně přešla důstojnice k místu, kde stál voják hlídkující u Jenkinse, řekla mu, aby si dal pauzu, naposledy se rozhlédla a odjistila granát. Jenkins, stále neschopen promluvit, alespoň ústy napodobil slovo: „Děkuju.“

Silva byl příliš daleko, aby výbuch cítil nebo třeba slyšel tlumenou ránu, ale výsledek pocítil na vlastní kůži jako první. Někdo zařval: „Ovládání je v tahu!“ Paluba se naklonila, jak se Pravda a smíření otočila nosem k zemi, a Wellesley pronesl poslední poznámku.

„Byl jste jí dobrým učitelem, majore. Na to můžete být hrdý.“

Pak se nos lodi zabořil do země, po celé délce trupu loď trhaly exploze a plavidlo, stejně jako všichni na palubě, přestalo existovat.

„Jsi si jistý?“ ptal se ‘Zamamee, jehož hlas byl poněkud zkreslen, samotnou vysílačkou i stále hlasitějším šumem v ní.

Yayap si nebyl jistý ničím až na skutečnost, že všechna hlášení kolem něj jsou extrémně negativní, protože jednotky Smečky byly pod těžkou palbou Potopy i strážců. Něco způsobilo, že se Chrochtovi v břichu vytvořil kámen a způsoboval mu mírnou nevolnost.

Ale nikdy by to neřekl nahlas, ne někomu jako ‘Zamamee, takže místo toho zalhal: „Ano, Výsosti. Podle hlášení, a i když se dívám na schémata v komunikačním centru, to vypadá, že ten člověk nemá jinou možnost než utéct východem E-117, dostat se k výtahu V-1269 a vyjet do obslužné chodby třídy sedm, která vede napříč lodí.“

„Dobrá práce, Yayape,“ řekl Elitář. „Vyrážíme.“

Z důvodů, kterými si nebyl zcela jistý, a navzdory mnoha selháním Chrocht pocítil k Elitáři podivnou vlnu náklonnosti. „Buďte opatrný, Výsosti. Ten člověk je nesmírně nebezpečný.“

„Neměj strach,“ odpověděl ‘Zamamee. „Mám pro našeho protivníka překvapení. Takovou maličkost, která trochu vyrovná síly. Zavolám ti hned, jak bude mrtvý.“

Yayap řekl: „Ano, Výsosti,“ uslyšel cvaknutí a pochopil, že to bylo naposledy, kdy slyšel důstojníkův hlas. Nemyslel si, že zemře jen ‘Zamamee, byl přesvědčen, že zemřou všichni. 

Proto drobný vetřelec ohlásil, že si dává pauzu, odešel z komunikačního centra a už se nikdy nevrátil.

Krátce poté si naložil do Ducha jídlo na jeden den a zásobní láhev metanu, zamířil se vznášedlem pryč od Pilíře podzimu a okamžitě našel, co hledal: pocit míru. Poprvé za mnoho, mnoho dní byl Yayap šťastný.

Když vybuchl i poslední granát, John ucítil, jak se šachta, na níž stál, přívětivě chvěje a Cortana mu křičela do ucha: „A je to! Motory vybuchnou. Máme patnáct minut, abychom se dostali z lodi! Měli bychom vyjít ven a dostat se k výtahu na třetí palubě. Tím vyjedeme na obslužnou chodbu třídy sedm, která vede napříč lodí. Rychle!“

John vyskočil na plošinu ve třetím patře, odstřelil bojovou formu a obrátil se ke dveřím po pravici. Otevřely se, on prošel a běžel chodbou. Druhé dveře se otevřely na prostranství přímo před velkým servisním výtahem.

John slyšel, jak mechanismus přede, došlo mu, že ho zachytil senzor, a čekal, až výtah dorazí. Poprvé za několik hodin mu nehrozilo bezprostřední nebezpečí a Sparťan si dovolil částečně se uvolnit. Byla to chyba.

„Náčelníku!“ řekla Cortana. „Zpátky!“

Díky jejímu varování už ustupoval od dveří, když zespodu přijel výtah a Elitář sedící za plasmovým dělem zahájil palbu.

Důstojník pro zvláštní operace Zuka ‘Zamamee vystřelil ze Stínu. Energetická zbraň zabrala většinu plošiny, takže zůstalo jen tak-tak místo pro Chrochty, kteří pomáhali Elitáři dostat ji do výtahu. Výboje modře zazářily, zasáhly dveře, které se už začínaly zavírat, a roztavily polovinu podlahy.

Elitář cítil cosi blízkého euforii, když se vlny vystřelené energie valily vzduchem k cíli. Brzy bude jeho vítězství úplné a on bude mít zpátky svou čest. Pak se vypořádá s tím otravným Chrochtem, Yayapem.

Bude to jednoduše velkolepý den.

„Sakra!“ zanadával John. „Kde se tu vzalo zase tohle?“

„Vypadá to, že vás někdo sledoval,“ řekla naštvaně Cortana. „A teď se připravte – já převezmu kontrolu nad výtahem a spustím ho dolů. Vy hodíte do šachty pár granátů.“

‘Zamamee viděl, jak energetický výboj zasáhl dveře, rozjařil se při pohledu na to, jak se člověk pokouší uniknout, a ucítil, jak se plošina výtahu s trhnutím zastavila.

Elitář znovu vystřelil a zlikvidoval to, co ještě zbylo z člověkova krytu, když uslyšel cvaknutí a výtah se rozjel dolů.

„Ne!“ zařval, přesvědčený že za tenhle náhlý pohyb může jeden z Chrochtů, a zoufalý, že by mu člověk zase mohl proklouznout mezi prsty. Ale bylo pozdě a ani menší vetřelci nemohli nic dělat. Výtah padal dolů.

Když ‘Zamameemu zmizel cíl z dohledu a on se hrubě obořil na své podřízené, dopadlo s bouchnutím na střechu výtahu několik granátů, chvíli se kutálely a pak vybuchly.

Síla exploze vytáhla Elitáře ze sedadla a dopřála mu poslední pohled na protivníka. Vzápětí se opět odebral dolů. Dopadl s hlasitým žuchnutím, ucítil, jak něco prasklo, a už jen čekal, až spatří ráj.

Cortana vyjela s výtahem znovu nahoru. John neměl jinou možnost než vejít na tělními tekutinami pokrytou plošinu a nechat se odvézt na servisní chodbu nahoře. Cortana té chvíle využila, aby zpracovala plán útěku.

„Cortana volá Echo 419, ozvi se, Echo 419.“

„Slyším, Cortano,“ řekla Sbíječka odněkud shora, „Jasně a zřetelně.“ 

John ucítil, jak výtahem otřáslo několik explozí, pochopil, že loď se začíná rozpadat, a těšil se na okamžik, až z ní bude venku.

„Motory Pilíře podzimu vybuchnou, Sbíječko,“ pokračovala Cortana. „Žádám okamžitou evakuaci. Vyzvednete nás u vnějšího přístupového bodu ke křižovatce čtyři-C, jakmile dostanete můj signál.“

„Rozumím. Echo 419 Cortaně – začíná tam být trochu hlučno… všechno v pořádku?“

Výtah se znovu otřásl a AI řekla: „Negativní! Není! Máme tu nečekanou destabilizaci fúzního jádra lodi. Motory musely utrpět větší škody, než jsme si mysleli.“

Když se pak plošina s trhnutím zastavila a odněkud shora spadly kusy trosek, AI řekla Sparťanovi: „Máme šest minut, než fúzní pohon exploduje. Musíme okamžitě zmizet! Výbuch způsobí nárůst teploty na sto milionů stupňů. Nebuďte tu, až to bouchne!“

To znělo jako dobrá rada. John proběhl dveřmi do garáže plné Warthogů, každý zaparkovaný ve své kóji. Vybral si toho, který stál nejblíže, skočil za volant a s úlevou slyšel, jak motor naskočil.

Odpočítávání, které mu Cortana pustila na čelní displej, nejenže běželo, ale běželo rychle, nebo to tak alespoň Johnovi připadalo. Jakmile vyjel z garáže, prudce strhl volant doleva, aby se vyhnul hořícímu Warthogu, a prorazil hloučkem Smečky a Potopy. Jeden Elitář se dostal pod velké terénní pneumatiky a způsobil, že vozidlo nadskočilo. Plošina stoupající mírně vzhůru z garáže byla zaplavena infekčními formami. Praskaly jako výbušné ohňostrojové žabky, zatímco se Sparťan řítil nahoru a zezadu ho stíhaly plasmové výboje. Pak opatrně, aby neudělal chybu a neztratil drahocenný čas, sundal nohu z plynu a zastavil na rampě.

Před ním se do dálky táhla široká chodba s chodníky na obou stranách, mostem pro pěší, který je spojoval kus dál před ním a úzkým servisním tunelem uprostřed. Nad vjezdem do tunelu stálo několik forem Potopy, a když zamířil s Warthogem přímo pod ně, okamžitě po něm začaly střílet.

Rampa se mírně svažovala, Sparťan šlápl na brzdu a byl rád, že to udělal, protože něco udělalo prásk! a hodilo to na cestu před něj ostré kusy plechu. John přestal brzdit, rozmáčkl na kaši nositelskou formu a zamířil s vozidlem vzhůru po stoupající plošině na druhém konci tunelu.

Vyjel ven, a protože přímo před ním byla vysoká příčka, strhl volant doleva a projel podél zdi. Uviděl úzkou rampu nakloněnou vzhůru, zrychlil a přeskočil s vozidlem dvě díry, o což by se nikdy nepokoušel, kdyby je dopředu viděl. Dopadl na rovnou plochu, reflexivně přibrzdil a s povděkem sledoval, jak jeho Warthog na konci plošiny vjel nosem dolů do dalšího servisního tunelu.

Nyní měl před sebou další skupinu forem Potopy. Projel jí a většinu monster rozdrtil pod koly.

„Ten poslední úsek jste projel pěkně,“ řekla Cortana obdivné. „Jak jste věděl o té rampě na konci?“

„Nevěděl,“ řekl John, zatímco vozidlo vyjelo z tunelu a ihned zamířilo do dalšího.

„Aha.“

Tenhle tunel byl prázdný, což Sparťanovi umožnilo nabrat rychlost a vjet do většího tunelu. Warthog se na okamžik zvedl do vzduchu, jak John s plynem na podlaze přejel přes práh ve snaze získat čas.

Tenhle velký tunel byl bez překážek i nepřátel, ale brzy je zavedl do hotového pekla plného létajících kusů plechu, vražedné Potopy a laserem se ohánějících strážců, kteří se všichni snažili sebrat mu lístek na letadlo. Zastavil se, všiml si rampy zvedající se doleva a zahnul na ni, zatímco mu po zbroji přejížděly laserové paprsky a zkoumaly interiér vozidla.

Sparťan se zuřivě snažil udržet kontrolu nad vozem, když jedno kolo najelo na kovový obrubník a hrozilo nebezpečí, že se uprostřed všeho toho chaosu převrátí. Bylo to těžké, zejména vzhledem k tomu, že na něj pálili snad ze všech stran, ale John provedl potřebnou korekci volantem, sjel z rampy, strhnul auto doleva a objevil se v ohromném tunelu táhnoucím se daleko dopředu s pilíři uprostřed.

Opatrně kličkoval mezi pilíři, vědomý si skutečnosti, že nemá čas, a za okamžik projel přestřelkou mezi Smečkou a Potopou. Několikrát ho zasáhlo hejno strážců a dostal se s vozidlem do dalšího otevřeného prostoru s bariérou před sebou. Rychlý pohled mu potvrdil, že na levé straně obrovské chodby je další z ramp, po kterých už jel, takže zahnul k ní.

Několik explozí poslalo mřížemi před ním oblak plamenů a kouře a hrozilo, že tlaková vlna Warthoga smete z cesty.

Jakmile sjel z rampy dolů, zdálo se být všechno trochu snazší, protože se vřítil do velkého tunelu, projel jím na plný plyn, vystřelil na otevřené prostranství a bez potíží projel menším servisním tunelem. Infekční formy jen vydávaly hlasité praskavé zvuky, jak je velká kola zaživa mačkala. Motor řval a John o něj málem přišel, když vyjel z tunelu příliš rychle. Uvědomil si, že přímo před ním je hned další, a vyletěl s Warthogem do vzduchu, takže při následném dopadu nejen zarazil kola hluboko do karoserie, ale málem vozidlo převrátil. Jen prudké zabrzdění na poslední chvíli a velká porce štěstí způsobily, že Warthog zůstal na kolech a John mohl vyjet z tunelu mezi další les pilířů.

Hlasitě zaklel, protože byl nucen kličkovat mezi překážkami, zatímco mu na displeji ubíhaly drahocenné vteřiny a všichni vetřelci, formy Potopy a roboti snad stříleli na něj. Pak se mu naskytl příjemný pohled na rovnou cestu, následoval krátký průjezd servisním tunelem a rampa do většího tunelu. Tam Cortana požádala o evakuaci.

„Cortana volá Echo 419! Žádám okamžité vyzvednutí! Rychle!“

„Rozumím, Cortano,“ odpověděla pilotka a John vyjel na širokou visutou lávku.

„Počkejte! Zastavte!“ řekla naléhavě Cortana. „Tady nás Sbíječka vyzvedne. Držte pozici.“

Sparťan zabrzdil, uslyšel útržek radiového vysílání a spatřil, že zleva se k nim blíží výsadková loď UNSC. Za Pelicanem se táhla kouřová čára a bylo zřejmé, co ji způsobovalo. Přímo za transportérem se vynořila Banshee a pokoušela se zasáhnout jeden z motorů. Objevil se záblesk, jak agregát na pravoboku dostal přímý zásah a vybuchl v plamenech.

John si dokázal představit Sbíječku u řízení, jak se zuřivě snaží zachránit loď a očima sleduje blížící se most před sebou.

„Zvedni to! Zvedni to!“ vykřikl Sparťan a doufal, že by se jí to mohlo podařit, ale už bylo příliš pozdě. Pelican ztratil výšku, proletěl pod lávkou a brzy zmizel z dohledu. Hlasitá exploze přišla o tři vteřiny později.

Cortana zavolala: „Echo 419!“ a když nedostala žádnou odpověď, řekla: „Je po ní.“

John si vybavil veselý hlas ve vysílačce, nekonečné množství případů, kdy pilotka někomu zachránila život, a pocítil hlubokou lítost.

Následovala krátká pauza, než se AI napojila na to, co zbylo ze systémů lodi. „V hangáru sedm je Longsword. Jestli vyrazíme hned, můžeme to stihnout!“

Pneumatiky zakvílely, jak John sešlápl pedál plynu, otočil Warthoga k výjezdu z lávky a sjel po rampě dolů do dalšího tunelu. Uprostřed znovu stály vysoké pilíře a několik vystouplých mříží způsobilo, že se vozidlo několikrát prudce zhouplo, než se doslova dokolébalo na rovnou cestu. Exploze na ně vrhaly z obou stran tunelu kusy trosek a kvůli nim John Cortanu málem ani neslyšel. Zaregistroval jen cosi jako „plný plyn“ a pak už nic.

Dupl na plyn, ale zbytek byl spíše otázkou štěstí než schopností. John vyjel s Warthogem po rampě nahoru, ucítil, jak se mu zhoupl žaludek, když vozidlo vylétlo do vzduchu a následně spadlo o dvě nebo snad tři patra níž, tvrdě narazilo na podlahu, dostalo se do bočního smyku a zastavilo.

John zuřivě otočil volantem, obrátil auto správným směrem a stočil, zrak k ukazateli zbývajícího času. Stálo tam: 01:10:20. Sešlápl plyn. Warthog vystřelil vpřed, projel úzkým tunelem a pak zpomalil, protože John si všiml řady sudů postavených v cestě. A nejen to – celé prostranství za nimi se hemžilo Smečkou a Potopou. John vyskočil z auta rovnou do prudkého běhu a sestřelil Elitáře, který měl tu smůlu, že se mu připletl do cesty.

Stíhačka stála přímo před ním a čekala, až nasedne. Vedla k ní rampa. Nad hlavou Sparťanovi zasyčely plasmové střely a exploze rozhazovaly kusy trosek na všechny strany. A pak byl tam. Těžké boty dupaly po kovové podlaze a on byl na palubě.

Rampa se zvedla přesně v okamžiku, kdy dorazil celý dav forem Potopy. Longsword se otřásl další z explozí, které trhaly Pilíř podzimu, a Sparťan zavrávoral. To ho stálo drahocenné vteřiny, ale nakonec přeci jen skočil do sedadla pilota, nastartoval motory a chopil se řízení.

„A jedem.“

John zažehl trysky na břichu stíhačky, aby Longsword zvedl z paluby. Obrátil ho proti směru hodinových ručiček a zažehl hlavní motory naplno. Přetížení ho zatlačilo do sedačky, stíhačka vyletěla z hangáru jako vystřelená jednou z explozí a rychle stoupala vzhůru atmosférou.

Yayap, který už se mezitím dostal až k úpatí kopců, uslyšel několik dunivých ran a otočil se právě včas, aby spatřil, jak se po celé délce poničeného trupu Pilíře podzimu otevírají ohnivě oranžové květy.

Když se fúzní motory křižníku zahřály na kritickou mez, vyšlo na povrchu Halo nové slunce. Termonukleární koule vytvořila v superhustém materiálu, z něhož byl prstenec vyroben, pětikilometrový kráter a vyslala na všechny strany tlakovou vlnu, která gigantickou stavbu rvala na kusy. Proti i po směru otáčení se objevovaly exploze, ohnivá koule se zploštila a smetla vše na povrchu ze světa. Během několika okamžiků zkonzumovalo žlutobílé jádro všechno dostupné palivo, zhroutilo se samo do sebe a zhaslo.

Prstenec, který se sice stále otáčel, ale už nemohl dál odolávat silám působícím na jeho oslabenou část, se pomalu roztrhl. Do vesmíru se vyvalily obrovské rotující kusy trosek a pak se z prstence oddělil pět set kilometrů dlouhý kus, narazil do jiné části dokonale zpracovaného kovu, země a vody a způsobil kaskádu děsivě tichých výbuchů.

Ozvalo se naléhavé pípání, na ovládacím panelu se rozsvítila slova TEPLOTA MOTORŮ KRITICKÁ a Cortana řekla: „Vypněte je, budeme je potřebovat později.“

John natáhl ruku, stiskl několik tlačítek, vstal ze sedadla a přistoupil k oknu právě včas, aby viděl, jak byl poslední relativně celistvý kus Halo rozpůlen strašlivým zpomaleným tancem letícího kovu.

Z nějakého důvodu si vzpomněl na poručíka Melissu McKayovou, její klidné zelené oči a skutečnost, že ji nikdy vlastně blíž nepoznal. „Zvládl to někdo?“

„Skenuji,“ odpověděla AI. Odmlčela se a viděl, jak na hlavním terminálu skrolují data. O chvíli později znovu promluvila a její hlas byl neobvykle tichý. „Jen prach a ozvěny. Jsme to jediné, co zbylo.“

Sparťan sebou škubnul. McKayová, Sbíječka, Keyes a všichni ostatní. Mrtví. Stejně jako děti, s nimiž vyrostl – část jeho já.

Když Cortana znovu promluvila, bylo to, jako by sama cítila, že musí nějak omluvit, co se stalo. „Udělali jsme, co jsme museli – pro Zemi. Zneškodnili jsme celou armádu Smečky. A Potopu – neměli jsme jinou možnost. Halo je zničeno.“

„Ne,“ odpověděl John a znovu se usadil za ovládáním Longswordu. „Smečka tu ještě je a Země je v ohrožení. Teprve začínáme.“

William C. Dietz

Potopa

Anglický originál The Flood

Překlad Jan Netolička

Grafická úprava obálky René Balický

Jazykový redaktor Jiří Popiolek

Odpovědný redaktor Libor Marchlík

Vydalo nakladatelství

Fantom print

jako svou 98. publikaci

Ostrava 2007

Tisk Printo, s.r.o., Ostrava

Doporučená cena vč. DPH 229 Kč

 Lagrangeovy body jsou body v soustavě dvou těles, v nichž je gravitační přitažlivost obou těles stejně veliká, ale opačného směru (pozn. překl). 

 Představte si postavu mexického bandity s nábojovým pásem přes rameno stejně, jako dostávají naše Miss šerpu (pozn. překl). 

 …a hráčům známá pod originální přezdívkou Foehammer (pozn. překl). 

 Halo česky znamená svatozář, ale vzhledem k povaze knihy a hry bych o tu vlastní přišel, kdybych to přeložil:-). Jen pro upřesnění, správná výslovnost je [ heilau ], čili žádný pozdrav (pozn. překl). 

 Anglický výraz swabbie je slangové označení námořníka. Něco takového v češtině nenabízí ani slovník vojenských slangových výrazů, takže jsem si pomohl svým oblíbeným Pepkem Námořníkem (pozn. překl). 

 * Semper fidelis – vždy věrný. Trochu mi to připomíná Sloužím vlasti:-) (pozn. překl). 

 Tohle mi nedalo. Jedná se o žalm krále Davida 23:4, který dál pokračuje: … nebudu se bát ničeho zlého, vždyť se mnou jsi ty. V anglicky mluvících zemích je zřejmě o dost známější než u nás (pozn. překl). 

 část jihozápadních Kordiller na území USA. Český čtenář zná možná spíše sousední Sierra Nevadu (pozn. překl).