Ďáblovo moře

Greg Donegan

(1999)

Hodnocení:

93%

Štítky:

Literatura světová, Sci-fi, Thriller

V Kambodži se Stín pokusil proniknout na náš svět a zničit jej.

Potom zaútočil z Bermudského trojúhelníku – a nechybělo mnoho do zahájení celosvětové apokalypsy. Nyní lidstvo přenáší boj na jejich stranu. Stín se snaží roznítit „ohnivý prstenec“ – řetězec vulkánů a zlomů kolem Tichého oceánu – a zdevastovat povrch Země. Tým vojáků, vedený bývalým příslušníkem Zelených baretů Ericem Danem a vybavený zbraněmi příští generace, musí sestoupit do hlubin Ďáblova moře – a vstoupit bránou na druhou stranu…

GREG DONEGAN

ATLANTIDA

ĎÁBLOVO MOŘE

Přeložil Zdík Dušek

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2007

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2001 by Robert Mayer

All rights reserved.

Z anglického originálu Atlantis, Deviľs Sea

(First published by Berkley Publishing Group, New York, 2001)

přeložil © 2007 Zdík Dušek

Redakce textu: Luděk Příhoda

Jazyková korektura: Jan Řehoř

Grafická úprava obálky © 2007 Robin Brichta

Tisk: CENTA spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7341-979-0

1. kapitola

Dávná minulost

1628 př. n. l.

Bledě modrou oblohu ve Středomoří protínal silný prst kouře, který stoupal vzhůru z vysokého vulkánu uprostřed ostrova. To byla pro ty, jež nazývali Théru svým domovem, pouze jedna z předzvěstí zlého osudu. Blíže k moři na západním horizontu pokrýval modré vody Stín, tmavá stěna na míli vysoká a deset mil široká. Včera byla vyslána loď, aby tento podivný úkaz prozkoumala. Vplula do černoty a už se neobjevila. Ke kráteru sopky se vydali průzkumníci, aby nahlédli do nitra země a zhodnotili hrozící nebezpečí. Přemohly je ale jedovaté plyny a jejich těla byla stále vidět na špici vysoké hory.

Kněžka, která stála na pobřeží a sledovala, jak si její dcera hraje v teplém příboji, řekla válečníkům, co ten mrak znamená i co se stane se sopkou, ale protože se jednalo o muže a bojovníky, stejně vyslali zvědy a průzkumnou loď. Kněžčino slovo ztratilo léty podstatnou část své váhy.

Na Théře žily desítky kněžek, které udržovaly pyramidu v centru hlavního města Akrotiri, ale Pri Lo byla Obránkyní. Toto jedinečné postavení signalizovalo tmavě červené lemování na bílém rouchu a křišťálový amulet navlečený kolem krku. Věděla, že nadchází její čas. Její lid tu žil po mnoho generací v míru a předchozí Obránkyně nikdy nebyly povolány, aby sehrály svou úlohu. Proč její čas nadešel současně se Stínem, to netušila, ale nelitovala se. Byla vychována ve vědomí, že tento okamžik brzy nastane. Veškeré pocity soustředila na sedmileté děvčátko ve vodě. Její dcera, Pri Kala, bude Obránkyní následující generace, pokud doroste dospělosti.

Dunění, které ucítila přes písek pod chodidly, ji přimělo, aby přenesla pohled od moře k obrovské sopce. Začala dýmat před dvěma dny, těsně předtím, než se na západě objevil Stín.

Na důvod, proč si její předci při útěku z Atlantidy zvolili jako svůj nový domov tento nebezpečný ostrov, se během tisíciletí zapomnělo, ale Pri Lo uznávala, že musel být dosti pádný. Ostrov byl umístěn uprostřed překotně se rozvíjejících civilizací Středozemního moře. Řecko leželo na severozápad, Persie na jihovýchod, Kréta na jih a Egypt dále na jihovýchodě. Byli daleko od svého původního domova.

Stín je však přesto našel. Temné síle to trvalo přes osm tisíc let, ale příběhy plné hrůzy, jež si předávala nepřetržitá linie kněžek, se nyní stávaly skutečností.

Po dalším zadunění neklidně přešlápla bosýma nohama. Obrátila se znovu k oceánu a hleděla k mysu, jenž chránil jižní okraj zátoky. Loď měla zpoždění. Pri Lo by měla být u pyramidy a připravovat se na naplnění vlastního osudu, ale ještě předtím potřebovala udělat jednu věc.

Nechtěla, ale zadívala se dále na moře. Stín se přiblížil, o tom se nedalo pochybovat. Sunul se po vodní hladině směrem k ostrovu. Jeho dokonalou černotou nepronikal žádný paprsek jasného slunečního světla. Pri Lo věděla, že jestli dosáhne pobřeží, všechny legendy, jež byly o mnoho horší než nejstrašlivější noční můry, se změní v realitu.

Čas se krátil. Ostatní kněžky už jistě prohledávají Akrotiri a pátrají po ní, aby se ujala svého úkolu. Pri Lo přesto čekala, neboť věděla, že Stín je možné zastavit, ale sopka představovala jiný problém, proti kterému se nemohla bránit. Právě tak kdysi zanikla Atlantida a mnoho lidí si nechtělo pamatovat na doby, kdy běsnila sama Země.

Její dcera, holčička s modrýma očima, světlou pletí a nakrátko ostříhanými zrzavými vlasy, držela v ruce mušli a soustředěně na ni hleděla, jako kdyby něco četla z jejích povrchových závitů.

„Kalo,“ zavolala na ni Pri Lo, když se u mysu konečně objevila příď plachetnice, která vzápětí vplula do zátoky.

„Já tě nechci opustit.“ Děvče vyšlo z příboje ke své matce.

Pri Lo věděla, že nedokáže před svou dcerou zakrývat vlastní myšlenky. Jejich spojení bylo příliš těsné.

„Musíš nastoupit na tu loď. Je to tvoje povinnost, stejně jako já musím odvést svoji.“

Kala povinnost chápala. Pri Lo ji naučila, že před ní není úniku. Loď se blížila ke břehu a muž na přídi na ně mával, aby se k ní přebrodily. Ve vnitrozemí ostrova se ozvala hlasitá exploze. Pri Lo se otočila právě včas, aby viděla, jak se levá část vulkánu hroutí do kráteru.

„Tady máš.“ Pri Lo si sňala amulet z krku a navlékla ho Kale. „Tohle je teď tvoje.“

Její dcera se jí podívala do očí a Pri Lo v jejím pohledu viděla daleko větší moudrost, než jaká odpovídala jejímu věku. Nemělo smysl něco předstírat a říkat Kale, že se ještě uvidí. Její dcera věděla, co si Pri Lo myslí. Cítila, jaké jsou matčiny pocity. Krátce a vášnivě se objaly, pak Pri Lo vzala Kalu za ruku a odvedla ji do vody. Brodily se tak daleko od břehu, až Pri Lo musela držet hlavu své dcery nad hladinou. Podala ji kapitánovi lodě spolu s měšcem plným zlatých mincí. Kapitán pocházel z Knossu na jihu a ona domluvila toto předání včera večer v taverně nedaleko přístaviště Akrotiri. Když se s ním setkala a prohlédla si jeho auru, věděla, že mu může věřit.

„Měla byste taky jet,“ řekl kapitán, když vyzvedl Kalu na palubu. Měšec zmizel někde pod košilí.

„Zůstanu,“ odpověděla Pri Lo.

Kapitán neztrácel žádný další čas a začal vykřikovat na svou posádku pokyny. Muži se opřeli do vesel a zamířili s lodí na moře. Pri Lo stála ve vodě a cítila na krku mírné vlny. Kala stála u hrazení a dívala se na svou matku.

Nezbýval čas, aby sledovala loď celou cestu až za mys.

Miluji tě, vyslala Pri Lo k lodi. Cítila odezvu emocí své dcery – smutek a lásku. Pak se otočila a zamířila do vnitrozemí. Když dorazila ke schodům, jež byly vytesány do skalní stěny kolem zátoky, rychle po nich vyběhla nahoru. Na vrcholu se zastavila a ohlédla se přes rameno. Loď měla napnuté plachty a co nejrychleji plula k jihu. Stihne to ještě před příchodem Stínu.

Cítila tíhu svého úkolu, ale pořád váhala. Nedaleko od zádě lodě spatřila několik šedých tvarů, jak vyskakují z vody a zase do ní se šplouchnutím padají. Proběhla jí krátká vlna klidu a věděla, že Pri Kala bude v bezpečí.

Pod nohama se jí zachvěla země a Pri Lo se zapotácela. Na skále se objevily trhlinky. Čtvrt míle před sebou viděla bílé věže Akrotiri a nad nimi špičku pyramidy, kde na ni čekaly kněžky. Vyběhla k nim a mozolnatou kůží na chodidlech si hledala cestu po kamenné stezce.

Brány města byly otevřené a stráže civěly k sopce. Několik z nich na ni vykřiklo, když kolem nich pospíchala. Teď už mi věří, pomyslela si a sprintovala po hlavní dopravní tepně města, široké deset metrů, jež vedla přímo k základně obrovské pyramidy. To byla první věc, kterou její předci postavili, jakmile před tisíciletími dorazili z Atlantidy. Sto metrů vysoká, vyrobená z kamenných bloků a s plošinou na vrcholu širokou přibližně sedm metrů.

Po straně pyramidy stoupaly schody a Pri Lo je vybíhala po dvou. Už na ni čekalo deset kněžek, spolu se dvěma válečníky, z nichž jeden držel hůl se sedmihlavým hadem na jednom konci a ostřím kopí na druhém. Kromě lidí tu ještě stál kamenný panel s vyrytým obrysem postavy.

„Kde jsi byla?“ Pri Tak, představená jejich řádu, byla již stará a její tvář zbledla strachem. „Poslala jsem vojáky, aby tě našli.“

Pri Lo ji ignorovala. Vzala si od jedné z žen tmavě červené sukno a přehodila si je přes ramena. Byly na něm nápisy, symboly z dávných dob. Pri Lo se podívala k moři. Stín už se přiblížil na míli od pobřeží a nezastavoval.

Pri Lo vylezla na kamenný panel a ulehla. Její tělo dokonale zapadlo do připraveného obrysu. „Jsem připravená,“ oznámila. „Ještě modlitby a…,“ ozvala se Pri Tak, ale Pri Loji skočila do řeči.

„Na to není čas. A není ani čas, abyste odešly.“ Zasmála se. „Copak nevidíte, co přichází? Stejně byste nemohly utéct dost daleko. Nejlepší bude, když se to vyřídí tady.“

Otočila hlavu k válečníkovi, muži jménem Kra Tek, statečnému bojovníkovi, kterému svěřily kopí. Také to byl Kalin otec. Jemně na něj kývla a spatřila, jak mu po tváři krátce přeběhla úleva. Věděla, že si vybrala moudře, když zvolila právě jeho – to bylo na Kale zjevné. „Do toho.“

Zasunul ostří kopí do štěrbiny nedaleko panelu. Zjizvenou ruku položil na sedmihlavého hada. Bez zaváhání jím otočil.

Pyramida se začala chvět. Panel i tělo Pri Lo zahalila namodralá záře. Kněžky odříkávaly modlitby. Záře se soustředila kolem hlavy Pri Lo, na které se jí vlnila kůže, jako kdyby kosti lebky obživly.

Vzápětí se kůže začala sloupávat a z očí se staly dvě modré zářící koule. Objevila se vybělená kost, měnící se z nitra. Bílá barva průsvitněla a získávala podobu krystalu, zahaleného do modré záře. Pri Lo měla široce otevřená ústa, ale nevycházel z nich žádný zvuk, i když ještě žila. Fungovala jako kanál pro energii, která proudila celou stavbou.

Z hlavy směrem k blížící se černé stěně jí vyšlehl modrý blesk. Když se dotkl temnoty, ozval se výbuch.

Znovu a znovu vyrážely z vrcholu pyramidy blesky ke Stínu, dokud se černá stěna nepřestala pohybovat, méně než sto metrů od pobřeží. Její hustota se začínala měnit a objevily se v ní modré víry, které se mísily s černotou.

Pak se pyramida přestala chvět, už nešlehaly žádné blesky a na okamžik zavládl klid. Kněžky a válečníci, kteří padli tváří k zemi, pomalu zvedli hlavy. Stín bledl, drolil se a pronikaly jím sluneční paprsky. Stoupli si a sledovali, jak Stín mizí. Srdce jim naplnila radost. Až na Kra Teka, který zíral na ostatky Pri Lo. Její tělo bylo pryč a zůstala po něm jen lebka z čistého křišťálu. Natáhl se pro ni.

V tu chvíli sopka vybuchla.

Exploze smetla horní třetinu hory a vyslala do vzduchu stovky tisíc tun popele, plynů, prachu a kamenů. Jedovaté plyny postupovaly spolu s tlakovou vlnou dolů po úbočích vulkánu a zabíjely všechny živé bytosti, přes které se převalily.

Kra Tek sevřel křišťálovou lebku v pažích a otočil se zády k přicházející smrti. Plyn ho zabil okamžitě a tepelná vlna výbuchu seškvařila maso z jeho kostí, ale jeho ruce stále svíraly lebku Pri Lo, ještě když jeho tělo dopadlo na plošinu pyramidy.

Několik mil na jihu Pri Kala sledovala, jak se Stín rozpouští pod údery modrých blesků. Cítila sílu své matky, vysílanou z ostrova, která následně vybledla do nicoty, vyplněné jen slabou ozvěnou žalu jejího otce. Z delfínů, kteří plavali u přídi lodě, ale vyzařovala uklidňující aura. Vypadalo to, jako kdyby je odváděli na moře, pryč od ostrova.

Potom explodoval obrovský vulkán v centru ostrova. Všichni členové posádky znehybněli, když k nim dolehl zvuk výbuchu. Viděli šířící se oblak popela. Do vody kolem nich začaly dopadat kameny, stromy a další trosky.

„Veslujte, hlupáci!“ zaječel kapitán a otočil kormidlem, aby loď vystavovala směru od ostrova jen úzkou záď. Přílivová vlna sopečného výbuchu měřila přes patnáct metrů a blížila se k nim rychlostí sto třiceti kilometrů v hodině.

„Držte se!“ vykřikl kapitán. Jednou rukou se pevně chytil kormidla a druhou popadl Pri Kalu. Po hladkých tvářích jí stékaly slzy, ale pevně sevřela jeho ruku. Vlna je dostihla a loď uháněla po ní, záď se zvedla téměř kolmo do vzduchu a několik mužů spadlo přes palubu. Vše, co nebylo přivázané, se rozjelo k přídi. Pak se loď vyrovnala na hřebenu vlny, než zase sklouzla po méně příkrém svahu za vlnou a opět se vyrovnala.

Pri Kala se ohlédla. Nad hladinou zůstala necelá třetina ostrova. Země nezažila takové násilí od zániku Atlantidy před více než osmi tisíci lety. Lidé tisíce mil odtud uslyší zvuk sopečného výbuchu a popel i prach se rozptýlí v atmosféře po celé planetě a na řadu let sníží o několik stupňů teploty. Stín byl opět zastaven, ale za vysokou cenu.

Pri Kala pozvedla svou malou ruku a sevřela křišťál Obránkyně. Věděla, že Stín přijde znovu, a znala svou povinnost.

2. kapitola

Nedávná minulost

2. července 1937 n. I.

„KHAQQ volá Itasku. Musíme být u vás, ale nevidíme vás. Dochází nám palivo. Přepínám.“

Amelia Earhartová věděla, že východ slunce, na který se právě dívá, může být její poslední. Pustila knoflík vysílačky. Na její nejnovější pokus o navázání spojení s lodí pobřežní hlídky Itasca nikdo nereagoval. Z Tichého oceánu se vynořoval horní oblouček slunce. Hladina moře se rozkládala všemi směry, kam až ze svého kokpitu dohlédla. Letěla ve výšce dvanácti tisíc stop, takže měla docela pěkný rozhled. Nikde ani známka po ostrově Howland ani Itasce, která by měla kotvit u tohoto neobydleného kousku země. Čekala na její letadlo, aby jí doplnila palivo.

Amelia Earhartová už se svým navigátorem Fredem Noonanem za posledních pár měsíců uletěla přes třicet tisíc kilometrů při pokusu stát se první ženou, která obletí celý svět. Tento úsek trasy ale byl nejnebezpečnější: jednalo se o nejdelší vzdálenost, kterou měli urazit nad vodou. Včera v poledne odstartovali z Lae na Nové Guineji a Amelia věděla, že v nádržích letadla Lockheed Electra zbývá paliva na dvě hodiny letu. Nechala si letadlo speciálně upravit – bylo vybaveno přídavnými palivovými nádržemi a přístroji na navádění pomocí rádiových vln.

Noonan pracoval s navigačními přístroji celou noc a snažil se je udržet na požadovaném kurzu, ale příjem signálu byl přerušovaný. Itasca měla vysílat nepřetržitě a poskytovat jim tak cíl, na který by se mohli zaměřit, ale docházelo k dlouhým časovým intervalům, kdy nebylo možné naladit žádný signál.

„Řekni mi polohu, Frede.“ Earhartová pohlédla na kompas. Udržovala východní kurz s mírnou odchylkou k severu, ale Howland byl tak drobný ostrůvek, že by sebemenší omyl způsobil, že jej minou. Proto se spoléhali na rádiové vysílání z Itascy. Jestli nedoletí k Howlandu, dojde jim palivo a zřítí se do oceánu. Jiná země, k níž by se mohli odklonit, v doletu nebyla.

„Slyším jen šumění statické elektřiny,“ hlásil Noonan.

Earhartová se natáhla rukou dolů, popadla čichací sůl a zhluboka vdechla. Do očí jí vhrkly slzy. Kávu nepila a měla vyzkoušené, že na dlouhých letech potřebuje soli. Seděla u řízení osmnáct hodin v kuse a byla tak unavená, že si ani nechtěla začít popisovat, jak se cítí. Nedávno prodělala úplavici a ještě pořád se nezotavila do plné síly. Během cesty se rozhodla, že tohle bude její poslední dobrodružná výprava. Od nynějška bude létat už jen pro svoje potěšení.

Byla to okouzlující žena: vysoká, s dlouhými hnědými vlasy. Řada médií ji nazývala lady Lindberghová a vskutku existovala jistá podobnost mezi první ženou a prvním mužem, kteří přeletěli Atlantik. Jistě, při prvním letu byla Earhartová vlastně jen něčím jako zavazadlem – jen se vezla, zatímco pilotovali dva muži, ale to nijak nezmenšilo její fascinaci létáním, kterou v sobě pocítila v roce 1928. Od té doby šla za svým cílem, jednak kvůli opovržení těch několika lidí, kteří upozorňovali, že při tom prvním letu vůbec nepilotovala, a zčásti také díky tomu, že jí dodával odvahu její manžel, slavný vydavatel George Putnam, který ji tak udržoval v záři reflektorů. Po celý let odesílala zprávy ze svého deníku.

Atlantik přeletěla sólově roku 1932, jako druhý člověk po Lindberghovi, a to byl jen jeden z mnoha rekordně dlouhých letů, které s úspěchem podstoupila. Tato poslední cesta měla představovat její největší úspěch, další prvenství v dlouhém seznamu prvních míst. Jako navigátora si vybrala Noonana, protože sloužil jako navigátor na panamerickém pacifickém klipru, takže znal oblast, kde očekávala největší těžkosti.

Původně měla v úmyslu vyrazit z Havaje a vydat se na západ, ale při startu z Luke Field špička jednoho křídla letadla, zatíženého palivem, narazila do ranveje a došlo k těžkému poškození stroje. Odeslali jej zpátky do Států a Earhartová se rozhodla změnit směr letu a místo startu. 1. června vyletěli z Miami na Floridě a v rámci první fáze letu dorazili na Portoriko. Pokračovali podél severního okraje Jižní Ameriky a následně uskutečnili přelet k Africe v nejužším místě jižního Atlantiku. Poté překlenuli Afriku, jižní cíp Arábie a Indii. Tato etapa byla pro Earhartovou dalším prvenstvím – ještě nikdo předtím neurazil vzdálenost od Rudého moře do Indie na jediný zátah. Pak se vydali směrem k Austrálii – z Karáčí do Kalkaty, přes Rangún, Bangkok, Singapur a Bandung. Tam je zdrželo nepříznivé počasí a Earhartová ulehla s úplavici. Během této doby také Noonan opravoval přijímače a vysílače s dlouhým dosahem, s nimiž měl potíže během celého letu. 27. června přeletěli z Bandungu do Darwinu, kde provedli další opravy navigačních systémů a padáky poslali do Spojených států. Vzhledem k tomu, že zbytek cesty se uskuteční nad Tichým oceánem, padáky už nebyly nezbytné.

29. června dorazili do Lae na Nové Guineji. Dvě třetiny obletu už měli za sebou a zbývalo ještě asi jedenáct tisíc kilometrů. Poslední etapa ale vedla přes Pacifik a jednalo se o nejnebezpečnější část cesty. V Lae odtelegrafovala svůj poslední článek do Herald Tribune a poslala Georgeovi svůj poslední záznam do deníku.

„Potřebuji polohu,“ řekla Amelia. „Už se blížíme a nemáme dost paliva, abychom se otočili, jestli je poprvé mineme.“

„To vím.“ V Noonanově hlase znělo napětí. Oba byli vyčerpaní. „Nechápu, proč nemohu vyladit signál z té lodě. Přístroje pracují správně,“ dodal obranně.

Nad oceánem před nimi se objevila drobná šmouha. Earhartové poskočilo srdce – to musel být kouř z Itasky. Popadla vysílačku a zmáčkla tlačítko. „K-H-A-Q-Q volá Itasku. Vidím kouř. Mohli byste to být vy? Přepínám.“ Neozvala se žádná odpověď.

Noonan měl po ruce dalekohled a přiložil jej k očím. „Neřekl bych, že to je kouř z lodě.“

„Ostrov?“ zeptala se Earhartová. „Spíš to vypadá jako mlha.“

„Nemůže to být mlha,“ řekla Earhartová. „Je to příliš malé.“

„Zvětšuje se to,“ odpověděl Noonan.

To Earhartová viděla i bez brýlí. Mlha měla nažloudý odstín a vzdouvala se do stran i vzhůru nepřirozenou rychlostí.

„Něco jsem zachytil,“ ohlásil Noonan. Oběma rukama si přidržoval na uších sluchátka a napjatě poslouchal.

Amelia čekala a dívala se střídavě na kompas a na rostoucí oblak na obzoru.

„Nevím, co to je,“ řekl nakonec Noonan. „Plno šumu, pak něco, co zní jako morseovka, ale nemůžu…,“ znovu ztichl, jak se soustředil na poslouchání se zavřenýma očima. „Už je to jasnější.“ Noonan otevřel oči, zvedl tužku a začal si zapisovat písmena do leteckého deníku, jak je dekódoval z teček a čárek.

„V-Y-P-N-E-T-E-R-A-D-I-O-N-E-B-O-Z-E-M-R-E-T-E.“

„Cože?“ Earhartová byla tak unavená, že její mozek nebyl schopen okamžitě rozpoznat smysl písmen.

„Vypněte rádio nebo zemřete,“ zopakoval jí větu Noonan.

„To nemůžeme. Nemohli bychom se navigovat.“

„Ksakru, už několik hodin letíme stejně naslepo,“ poznamenal Noonan.

„Kdo to vysílá?“ Earhartová byla zmatená. Jestli to není Itasca, kdo tu byl uprostřed prázdnoty?

„Nemám tušení.“

Mlha už byla necelých osm kilometrů před nimi a její obrovská masa dosahovala výšky dvanácti tisíc stop, odřezávala jim cestu a stále stoupala. Earhartová ještě nikdy neviděla nic podobného. Měla pocit, že by do ní neměla vletět, ale jestli změní směr, spálí více paliva a ještě ztratí kurz na Howland. Hlavou jí proletěla znepokojivá myšlenka: Co když už kolem Howlandu a Itasky proletěli? Zapudila negativní myšlenky stranou. Věděla přesně, jak rychle letí a jak dlouho jsou ve vzduchu. Jenže, namítla sama sobě, existovala možnost, že je urychlil nebo naopak zpomalil silný vítr. Malá odchylka se za devatenáct hodin letu mohla znásobit a zcela znehodnotit její výpočty.

„Myslím, že bychom měli vypnout rádio,“ navrhl Noonan a přitáhl tak její pozornost k bezprostřednímu problému. „Ta mlha se mi nelíbí.“

„Zjisti, kdo vysílá,“ přikázala mu Earhartová.

Noonan už měl na stehně telegrafický klíč, na který vyťukal morseovkou rychlý dotaz po totožnosti vysílajícího.

Z mlhy vystřelil zlatý paprsek přímo proti Electře. Earhartová zareagovala a rychle sklonila nos letadla k hladině. Zlatý paprsek je minul o necelé tři metry.

„Přestaň vysílat!“ vykřikla, vyrovnala let a zatočila ostře doleva. Mlha byla sotva tři kilometry před nimi – stěna, která se tyčila na sever i na jih, kam až oko dohlédlo, a nahoru dosahovala nejméně do výšky patnácti tisíc stop.

„Co to bylo?“ Noonan rychle projížděl prsty všechny páčky a vypínal vysílačky i přijímače.

Earhartová se podívala na ukazatel paliva. Moc ho nezbývalo a ona neměla ponětí, kde jsou. Vyhlédla z okénka a všimla si, že i když letí rovnoběžně s mlhou, stěna se nepřestává blížit, což znamenalo, že se stále rozšiřuje.

„Jdu na nouzové přistání,“ oznámila.

Noonan nic neříkal. Věděl, že nemají žádnou jinou možnost. Na palubě byl nafukovací člun a je vždycky lepší jít na přistání s fungujícími motory, kdy má pilot pořád vládu nad letadlem.

Earhartová se odvrátila od podivné mlhy a začala klesat. Hladina moře byla naštěstí poměrně klidná, vlnění nedosahovalo ani patnácti centimetrů. Když se ocitli tři metry nad vodou, ubrala plyn a letěla nejnižší možnou rychlostí, při které se mohli udržet ve vzduchu.

Electra narazila na hladinu, odskočila, znovu narazila a znovu poskočila. Pak se ustálili na vodě a setrvačnost oba vrhla proti zapnutým popruhům. Earhartová vypnula motory a zavládlo přízračné ticho, zvláštní po tolika hodinách letu, kdy zvuk motorů představoval neustálého společníka. Nejprve ji napadlo, že ticho je zvukem porážky – nedorazila do cíle. Potřásla hlavou, aby se této myšlenky zbavila. Věděla, že se musí starat o naléhavější problém, jenž spočíval v tom, aby se dostali z letadla. Odepjala si pásy s vědomím, že mají chvíli čas, protože prázdné palivové nádrže nějakou dobu udrží letadlo na hladině. Vstala a jala se shromažďovat nezbytnou výbavu.

Noonan otevřel dveře pod pravým křídlem a došel pro člun. Earhartová vystrčila hlavu ze dveří a podívala se dozadu. Mlha se stále blížila, už od nich byla jen asi čtyři sta metrů. Noonan začal nafukovat člun, poté, co jej přivázal ke vzpěře pravého křídla, a ona mezitím hromadila vedle dveří zásoby. Zvažovala, jestli nemá vyslat tísňové volání, ale vzpomínka na to, co se stalo při posledním vysílání, ji od toho odradila. Když nedorazí na místo určení, Itasca se je vydá hledat. A věděla, že její manžel přesvědčí prezidenta, aby spustil pátrací operaci.

„Doufám, že ti, kdo nás varovali, jsou někde nablízku,“ řekla Nonanovi.

„To nebyl blesk, co nás málem zasáhlo,“ odpověděl. „Jako kdyby po nás někdo vystřelil.“

„Čím?“

Noonan měl člun téměř nafouknutý a ještě stále pumpoval, když mlha dospěla k ocasu letadla. Earhartová neviděla dál než na několik metrů. Letadlo se začínalo potápět – voda už dosahovala skoro ke dveřím.

„Jdeme,“ pokynula. „Nafukování můžeme dokončit, až budeme pryč od letadla.“ Pak si vzpomněla na fotografie a deník. „Počkej vteřinu.“

Vyrazila zpátky do letadla, přeběhla do kokpitu a popadla krabici se snímky, jež pořídila pro námořnictvo, a svůj deník. Když se vrátila, sotva viděla Noonana, jak stojí na člunu a drží se křídla. Zrovna se chystala vystoupit ze dveří, když z vody vystřelilo dlouhé chapadlo a obtočilo se kolem Noonana, který překvapeně vyjekl. Earhartová ztuhla na místě.

„Pomoz mi!“ vykřikl Noonan, když ho chapadlo vyzvedlo do vzduchu.

Vynořilo se druhé rameno a hmatem prohledávalo spodní stranu křídla. Následovalo je deset dalších, jako kdyby z vody naráz vypučel červený les. Earhartová se nehýbala, strach a pud sebezáchovy jí nedovolil opustit letadlo. Na konci chapadel viděla něco, co připomínalo ústa, asi patnáct centimetrů široká, která po otevření odhalovala zuby ostré jako žiletky.

Bezmocně přihlížela, jak se jedna tlama zakousla Noonanovi do hrudi. Vystříkla krev. Noonan zaječel, tvář mu strnula bolestí, prohnul záda a snažil se uniknout, ale první chapadlo, jež měl ovinuté kolem těla, ho drželo pevně. Earhartová potácivě ustoupila zpátky, když se stále zuřivě chňapající ústa vynořila Noonanovi ze zad. Navigátorovo mrtvé tělo ochablo.

Jedno z ostatních chapadel se otočilo směrem k ní a ona se konečně pohnula, aby přibouchla dveře. Slyšela, jak po kovovém povrchu letadla kloužou ramena, a v tu chvíli si uvědomila, že má mokré nohy. V letadle už bylo skoro třicet čísel vody a hladina stále stoupala, jak se stroj potápěl.

Doběhla do kokpitu a vyhlédla ven. Hladina vířila změtí červených chapadel. Ohlédla se, ale po Noonanovi a člunu nebylo nikde ani stopy a letadlo zcela obklopovala mlha.

Náhle z mlhy vyrazil zlatý paprsek, který hladce přetínal ramena, jež mu stála v cestě. V mžiku všechna zmizela pod hladinou. Objevila se záře, která odsunovala mlhu stranou – ale přicházela z hlubiny. Earhartová zalapala po dechu, když se na všech stranách kolem letadla z vody vynořila zakřivená černá stěna. Několik okamžiků Earhartová nechápala, co vidí, ale když se stěna z oceánu vynořovala stále víc a uzavírala se nad ní, uvědomila si, že se i s letadlem nachází uprostřed nějaké obrovské koule.

Otvor se začal stahovat jako panenka oka a letadla se zespoda dotklo něco pevného, takže se Earhartová zapotácela. Jakmile se otvor uzavřel docela, obklopila ji naprostá tma.

Pak letadlo zalila modrá záře a Earhartová ztratila vědomí.

3. kapitola

Nedávná minulost

26. dubna 1986 n. I.

Moc. Právě to přitáhlo Andreje Šašenku do Černobylu. Možnost řídit jaderný reaktor a ovládat energii v té nejzákladnější formě, na úrovni atomů. Čtvrtý reaktor byl Andrejovou doménou a on právě dohlížel na jeho vypínání kvůli pravidelné údržbě. Jednalo se o jeden ze čtyř reaktorů, jež vytvářely černobylský komplex a z nichž každý byl schopen produkovat tisíc megawattů energie. Čtyřka právě vyráběla jen dvě stě megawattů, což bylo bohatě v rámci koeficientů požadovaných pro danou operaci.

Byla jedna hodina ráno a padesát tisíc lidí žijících ve městě stejného jména pokojně spalo ve svých postelích, včetně Andrejovy ženy a jeho třech dětí. Zítra mu začínala dovolená a hodlal vzít rodinu na návštěvu svých bratrů, dvojčat Pyotra a Felixe, kteří sloužili v armádě. Bude to od pohřbu matky poprvé, co se všichni tři sejdou. Dychtil po tom, aby už dokončil vypínání a mohl předat reaktor týmu techniků.

Vypínání představovalo obtížný proces snižování výkonu, aby zároveň reaktor poskytoval dostatek energie pro udržování chladicích systémů v chodu. Tyto systémy zabraňovaly přehřátí jádra reaktoru a za normálních okolností reaktor běžel jako soběstačný stroj – dodával energii na vlastní chlazení. Nyní Andrej přepínal chlazení na generátorový pohon.

Přesně v 1:23, když dokončil přepnutí, si Andrej všiml slabého poklesu výkonu. Přejel pohledem ostatní ukazatele kontrolního panelu, aby se ujistil, že vše běží tak, jak má, když Leona Kirilová, jeho pobočnice, vyděšeně vyjekla.

„Co se děje?“ Andrej přešel k jejímu místu.

Leona dokázala jen mlčky v šoku ukázat na monitor, na němž viděla jádro reaktoru. Přímo nad tyčemi s palivem se vznášel černý trojúhelník o stranách pět metrů a tři metry silný.

„Co to k čertu je?“ Andrej nic takového ještě neviděl.

Z každého vrcholu trojúhelníku vyšlehly zlaté paprsky, které se napojily na palivové tyče. Ozval se alarm, když naráz prudce poklesl výkon. Současně v kontrolní místnosti zhasla světla a všechny přístroje se vypnuly.

„Nouzové zálohy!“ vykřikl Andrej. Jeho lidé byli cvičeni na práci ve tmě a vzápětí slyšel, jak se všichni pohybují a jak cvakají vypínače. Nic se nestalo.

„Nic nefunguje,“ zvolal někdo.

Pokud vysadil primární i záložní generátor, zbývala jediná možnost. Andrej otočil spínačem, který zvyšoval výkon reaktoru. „Co nejrychleji zvýšit výkon,“ přikázal.

Světla se rozsvítila spolu s přístroji, jak kontrolní místnost začala odebírat energii z reaktoru, ale z toho, co si Andrej přečetl na ukazatelích, ho polil studený pot. Ať už ten černý trojúhelník byl cokoliv, odebíral z jádra reaktoru energii rychleji, než ji reaktor dokázal produkovat. Andrej věděl, že mají několik sekund, než se situace opět změní v kritickou: reaktor nebude schopen dodávat dostatek energie pro chladicí systémy, což znamenalo, že brzy nastane bod, kdy se rozběhne nekontrolovatelná reakce, která bude produkovat stále více a více tepla, až se překročí kritická mez a reaktor exploduje.

„Nouzové odpojení!“ zaječel Andrej, i když věděl, že už je příliš pozdě. Bouchl pěstí na nouzový vypínač reaktoru.

„Řetězová reakce!“ vykřikl někdo.

V reaktoru se produkce energie každou sekundu zdvojnásobovala a tento cyklus se stále zrychloval, až ke zdvojnásobení předchozího stavu docházelo každou milisekundu. Během čtyř vteřin dosáhli kritické hodnoty.

Poslední věc, kterou Andrej viděl, byl černý trojúhelník na monitoru, jehož zlaté paprsky stále vysávaly energii z reaktoru, když tu voda v jádře vybuchla v oblaku páry, zničila palivové tyče a vyslala superhorký, radioaktivní plyn vzhůru, skrz střechu budovy, i přes stěny do kontrolní místnosti. Všichni byli okamžitě mrtví.

Grafit v reaktoru, rozpálený doběla, začal hořet a vymrštil radioaktivní oblak do vzduchu na dva kilometry vysoko.

Oheň hořel několik dní a chrlil do atmosféry čtyřicetinásobek radioaktivity, který se uvolnil při výbuchu atomových bomb shozených na Nagasaki a Hirošimu. Na reaktor bylo z vrtulníků shozeno pět tisíc tun olova a kamenů, aby uhasily oheň a zadržely radioaktivitu. Při této akci zasáhla mnoho členů záchranných týmů smrtelná dávka záření.

Kromě černého trojúhelníku byla na čtvrtém reaktoru divná ještě jedna věc: olovo i kameny jako by dopadaly na neviditelnou, polokulovou stěnu, jež zakrývala reaktor a zvedala se nad ním. To samé platilo i o betonu, který nalili nakonec a jímž vytvořili nad celým reaktorem neprodyšný sarkofág.

Celou Evropu zasáhl radioaktivní spad, nejvíce na severu.

Po celém světě se zvedla silná vlna hněvu nad mizernou konstrukcí reaktoru. Jen několik lidí na nejvyšších místech ruské vlády vidělo kopii záznamu odeslaného monitorovacím systémem těsně před výbuchem, a vědělo, co se ve skutečnosti stalo.

Ještě během záchranných operací se utvořila zvláštní jednotka, jejímž úkolem bylo sledovat čtvrtý reaktor a cizí objekt uvnitř.

4. kapitola

Současnost

Tichý oceán obkružuje Ohnivý prstenec, táhnoucí se po délce třiceti tisíc kilometrů. Vytyčuje ho linie sopek a zlomů, které představují povrchové doklady o hlubokém narušení planetární kůry pod nimi. Vede z Nového Zélandu k Nové Guineji, přes Filipíny, Japonsko, zatáčí k Aleutám a po západním pobřeží Severní Ameriky směřuje do Ameriky Jižní.

Prstenec tvoří tektonické desky, alespoň podle teorie, která je ve vědeckých kruzích poměrně nová – poprvé byla zformulována v polovině šedesátých let dvacátého století. Podle ní je povrch Země, litosféra, rozdělen na devět hlavních desek a tucet menších. Litosféra pluje na povrchu zemského pláště. Každá deska v podstatě vymezuje jeden kontinent – každá kromě Pacifiku, který sestává z desek několika. Na hranicích mezi jednotlivými deskami může nastávat jeden ze tří typů efektů. Tam, kde se desky od sebe vzdalují, vzniká z materiálu, jenž prýští z hlubin, mezi nimi hřeben. Pokud se jedna deska sune pod druhou, vytváří se takzvaná zóna subdukce. A tam, kde se dvě desky pohybují rovnoběžně, ale v opačných směrech, vzniká transformační zlom, jehož klasickým příkladem je zlom San Andreas podél západního pobřeží Spojených států.

Podél Ohnivého prstence všechny tyto pochody probíhaly již po tisíciletí. Ohnivý prstenec dostal své jméno podle toho, že prakticky po celém obvodu Tichého oceánu v místech, kde se stýkaly sousední desky, vyrůstaly sopky, z nichž se na povrch vylévalo vroucí magma. Síly, které stály za zformováním Ohnivého prstence, byly ohromující, ale jejich účinky se projevovaly na tak dlouhé časové škále, že si jich lidstvo ani nepovšimlo, s výjimkou případů jako bylo roku 1906 zemětřesení v San Francisku, způsobené erupcí vulkánu Mount St. Helens v Oregonu. A to byly jen jednotlivé události na nepatrném výseku prstence, při nichž se uvolnilo zanedbatelné procento jeho celkového ničivého potenciálu.

Stín už prokázal, že dovede těmito silami mistrně manipulovat, když vypálil salvu z jaderných zbraní z ukořistěné americké ponorky na Island. Střely zasáhly ostrov podél tektonické linie uprostřed a doslova ho rozpoltily. Lidem se podařilo Stín na poslední chvíli zastavit, když se chystal pokračovat v ničení podél Středoatlantského hřbetu, což by mělo fatální důsledky pro východní pobřeží Severní Ameriky a Evropu.

Nyní se vysouvala průzkumná tykadla z brány v Ďáblově moři nedaleko japonského pobřeží, zaznamenávala tvar a složení Ohnivého prstence, pozici jednotlivých sopek a kritických zlomů i jejich momentální stav.

Stín se hotovil k druhému útoku proti naší planetě.

Tento průzkum nezůstal nepovšimnut. Pět kilometrů pod povrchem země v severním Japonsku se skupina vědců vedených profesorem Nagojou skláněla nad svými monitory a koordinovala data, jež získávala ze superkamiokande pod jejich nohama. Nacházeli se v horní části přírodní dutiny, kde byly jejich počítače, stoly a židle umístěny na ocelových roštech nad šedesát metrů širokou a dvacet metrů hlubokou nádrží z nerezavějící, naleštěné oceli, naplněné vodou. Stěny nádrže lemovalo dvacet tisíc fotonásobičů. Jednalo se o vysoce citlivé detektory světla, které dokázaly zachytit pouť jednotlivých fotonů vodou nádrže.

Superkamiokande byl vlastně vodním Čerenkovovým detektorem. Čerenkovovo záření vzniká při průchodu částic gama vodou a důvod, proč musela být nádrž tak hluboko pod zemí, spočíval v tom, aby několikakilometrová vrstva země a skály odstínila fotony produkované lidmi na povrchu planety.

I když profesor Nagoja a jeho spolupracovníci nevěděli skoro nic o bránách a Stínu, věděli, že aktivity Stínu produkují emise muonů, jež superkamiokande dokázal detekovat. Nagoja zatím netušil, proč brány vyzařují muony ani proč se tyto muony nerozpadají tak rychle, jak by podle fyziků měly.

„Stín ohledává zlomy,“ poznamenala Ahana, Nagojova vrchní asistentka. Byla to mladá žena s tou nejbystřejší myslí, s jakou se kdy Nagoja setkal. „A taky sopky. Stejně jako to dělal v případě Středoatlantského hřbetu,“ dodala v narážce na události, jež bezprostředně předcházely destrukci Islandu.

Nagoja studoval brány po celé roky a teprve nedávno jim s pomocí superkamiokande začínal rozumět. Poklepal na obrazovku s liniemi průzkumné aktivity Stínu. „Předpokládali jsme, že Stín tyhle průzkumy vykonává přes Zemi,“ řekl, „ale co když místo toho cestuje jinými rozměry nebo červími dírami?“

Ahana se zamračila. „Jak to myslíte?“

„Většina toho, co víme o fyzice, je tradičně založena na dvojitém základě obecné relativity a kvantové mechaniky. Jenže, jak víte, obě tyto teorie nemohou platit zároveň v té podobě, jak je interpretují jejich stoupenci. Tak, jak jsou v současnosti formulované, se totiž vylučují. Někteří tvrdí, že v realitě existuje jakási trhlina, že obecná relativita popisuje chování hmoty a energie na velkých vzdálenostech a kvantová mechanika zase na vzdálenostech malých, ale takový názor je absurdní. Kde by ta trhlina měla být? Existuje snad nějaká kouzelná velikost objektů, při které se mění zákony fyziky?“

„A co teorie superstrun?“ zeptala se Ahana. „Ta obě teorie sjednocuje.“

„To je pravda,“ souhlasil Nagoja. Skutečnost, že Ahana měla přehled o nejnovějších pokrocích teoretické fyziky, představovalo další důvod, proč byl rád, že ji má ve svém týmu. „A teorie strun vyžaduje, abychom přebudovali naše chápání času, prostoru i hmoty. Podle ní je v našem vesmíru více rozměrů, než kolik vidíme.“

Ahana zvedla ruku. „Ale zatím jsou ostatní rozměry svinuté do Calabi-Yauových prostorů.“

„Které dosud nikdo neviděl a známe je jen jako postuláty z matematických rovnic,“ doplnil Nagoja. „I tak, přestaneme-li se na Zemi dívat jako na jednoduchý trojrozměrný předmět a připustíme-li možnost, že v ní může být skryto mnoho tajemství, o nichž zatím nemáme sebemenší tušení, třeba nám to pomůže v lepším pochopení těch bran.“ Znovu poklepal na obrazovku. „Muonové emise, které tryskají z bran, mají delší poločas rozpadu, než by podle našich znalostí fyziky měly. Jsou ale opravdu nějak odlišné? Nebo je jen odlišně vnímáme?“

„Relativita.“ Ahana chápala, kam Nagoja míří. „Muony z bran se možná chovají úplně stejně jako ty v laboratoři, jenže my pozorujeme odlišné chování. To znamená, že se liší běh času v branách a v našem světě, jak vás už dříve napadlo.“

„To by vysvětlilo, jak se mohla ponorka Scorpion objevit po třiceti letech, aniž by členové posádky zestárli třeba jen o den,“ řekl Nagoja. „Myslím, že viseli v červí díře mezi bránami. Myslím, že brány jsou propojené prostorem, kde čas funguje jako proměnná.

Vzpomínám si, jak Foreman v sedmdesátých letech zkoušel vysokofrekvenční komunikaci mezi Angkorskou bránou a bránou Bermudského trojúhelníku. Podařilo se mu prokázat, že mezi bránami existuje spojení, které by podle soudobých fyzikálních zákonů existovat nemělo. Vysokofrekvenční signál pronikl z jedné brány do druhé, i když vlny nemohly obletět zeměkouli. Kdyby se nám podařilo získat nějakou představu o tom, jak vypadá svět za bránami, prozkoumat podrobněji jejich propojení, získali bychom cenné informace.“

„Mohli bychom do brány vyslat muonový vysílač a sledovat, co se stane,“ navrhla Ahana.

„Vysílač a přijímač,“ doplnil Nagoja. „Musíme zjistit, jak se budou jejich signály křížit. Dokázala byste zařídit něco takového?“

Ahana přikývla. „Ano.“

„Budeme muset použít bránu Ďáblova moře a v Černobylu.“

„Ale…,“ začala Ahana.

„Ano?“

„Černobylská brána pořád silně září. Každý, kdo se do ní pokusí vydat, obdrží smrtelnou dávku radioaktivity.“

„Všechny brány jsou nebezpečné,“ podotkl Nagoja. „Ve jménu pokroku je nutné něco obětovat.“

Na Ahanině normálně vyrovnané tváři se rozlil šokovaný výraz, ale jestli si ho Nagoja všiml, zdržel se komentáře.

Dane stál na plošině, která obkružovala vrchol vrtné věže, a díval se přes palubu Glomaru na otevřené moře. Vál mírný větřík a okolní moře bylo klidné. Na východě stoupalo nad obzor slunce jako zářivá oranžová koule, která předpovídala pro tento den hezké počasí.

Mohutná loď nehybně splývala uprostřed prázdného moře. Střední část zabírala obrovská vrtná věž, která se tyčila nad okolní palubou. Glomar nechal postavit v roce 1973 Howard Hughes, naoko proto, aby s ní mohl zkoumat mořské dno a pátrat po vzácných minerálech. Ve skutečnosti, jak se Dane dozvěděl, byla loď postavena pro CIA, aby se pod kódovým označením „projekt Jennifer“ pokusila vyzvednout vrak ruské ponorky, která se potopila do hlubiny. Utajovaným důvodem této mise byl pokus o získání šifrovacích klíčů, jež ponorka používala. I to však byla pouze krycí historka. Dane už znal celou pravdu.

Ruská ponorka, kterou měl Glomar vyzvednout, proplula bránou v Ďáblově moři a na týden zmizela. Dane ani ostatní nevěděli, co přesně je na druhé straně brány, ale bylo jisté, že se tam vyskytovaly nepřátelské síly v podobě Stínu. K překvapení účastníků projektu Jennifer se ukázalo, že z paluby ruské ponorky zmizely některé jaderné zbraně a, což bylo ještě více ohromující, na palubě se našla těla, jež nepatřila ruským námořníkům. Jedním z nich byl asi třicetiletý Japonec, kterého ale zubařské postupy na chrupu datovaly někdy na počátek dvacátého století. Také bylo zjištěno, že ponorku potopili sami Rusové, těsně poté, co se znovu objevila.

Dane slyšel někoho stoupat po kovových schodech, ale neotočil se. Arianinu přítomnost cítil o hodně dřív, než její příchod slyšel. Námořnictvo minulý den dopravilo na palubu lodi novou posádku, která okamžitě vytáhla Deeplab i s připojeným Deepflightem. Po původní posádce Glomaru nebylo ani vidu, ani slechu – zůstaly po ní jen krvavé stopy, nejvíc kolem středu lodi. Další oběti, které je třeba připsat k seznamu, jenž už pomalu dosahuje čísla půl milionu, pomyslel si Dane.

Island se změnil v několik aktivních sopek, které čněly nad hladinu severního Atlantiku. Portoriko se stále pokoušelo vypořádat se škodami způsobenými tsunami, jež vznikly v důsledku akce Stínu z brány Bermudského trojúhelníku. Doky v Grotonu zamořila radioaktivita a mnohakilometrová oblast v jejich okolí musela být evakuovaná po detonaci jaderného reaktoru na palubě Scorpionu. Přišli o útočnou ponorku Seawolf, po které nezbyl ani vrak, i když námořnictvo stále pátralo po jeho pozůstatcích, stejně jako po troskách další jaderné ponorky, Wyomingu.

„Foreman nás chce mít zpátky ve Washingtonu,“ řekla Ariana Micheletová. „Nagoja prý přišel s nějakou zajímavou hypotézou o podstatě těch bran a Foreman chce, abychom si ji poslechli.“ Ariana byla krásná žena a zároveň dcera jednoho z nejbohatších mužů na světě. Dane ji zachránil z Angkorské brány poté, co její průzkumné letadlo díky Stínu havarovalo v nitru brány.

„Dokáže je uzavřít jednou provždy?“ zeptal se Dane.

„To nevím. Podle Foremanových slov – a ta on vždycky pečlivě váží – má Nagoja určitou představu o tom, jak ty brány fungují.“

Dane se neotočil. „Kde jsou všichni ti lidé?“

„Jací lidé?“

„Z lodí a letadel, které jsme viděli na tom hřbitově. Z Deeplabu…“

„Na druhé straně,“ odpověděla Ariana. „Ale co to znamená?“ zeptal se Dane.

„Musíme do Washingtonu, abychom se podívali, na co Nagoja s Foremanem přišli,“ řekla Ariana.

Dane potřásl hlavou. „Odpověď nenajdeme ve Washingtonu. A ještě není po všem. Jenom jsme zopakovali historii. Brány jsme sice zavřeli, ale ony se znovu otevřou. Příště bychom je možná měli otevřít my a přenést válku na druhou stranu.“

Ariana položila Daneovi ruku na rameno. Její otec by mohl být považován za novodobého Howarda Hughese, patřil mezi největší boháče na světě a vlastnil Glomar. Jeho nepřímá spolupráce s Foremanem, pracovníkem CIA, který sledoval brány od té doby, co během druhé světové války přišel o bratra a v roce 1945 se stal svědkem, jak Letka 19 mizí v Bermudském trojúhelníku, představovala krásný příklad toho, jak podloudně musel Foreman po celá desetiletí postupovat, než nedávné očividné útoky z bran přilákaly světovou pozornost.

Asi minutu stáli nehybně a pak se Ariana obrátila k odchodu. „Počkám na vás s Chelsea na přistávací ploše pro vrtulníky.“

Dane slyšel, jak schází dolů po schodech. Díval se na oceán, ale ve skutečnosti viděl před očima vikinského válečníka, stojícího na přídi své lodě s velkou sekyrou v ruce. Vzpomněl si na vzkaz, který ten Viking vyryl do boku Scorpionu.

„Budeš pomstěn,“ zašeptal Dane, než se vydal za Arianou.

5. kapitola

Minulost

79 n. I.

Delfská vědma trávila už šest dní v Kórycké jeskyni. Jasnovidka odmítala potravu a pila jen čistou vodu, kterou jí nosily její kněžky z Kastalijského pramene. Po celou dobu nepromluvila jediné slovo a ti, jež přicestovali zblízka i z dálky, aby se poradili v delfské věštírně, se museli vracet s nepořízenou. Těchto poutníků přitom nebylo málo, protože se na mnoha místech objevovala zlá znamení. I když Řím nyní vládl celému Středomoří, vliv Řeků a jejich věrouk byl stále velmi silný. Čekali tu urození lidé z Říma a dokonce i z Persie a ještě vzdálenějších království za hranicemi říše. Jasnovidka vyslechla před odchodem do jeskyně mnohé příběhy a věděla, že se se světem děje něco vážného. Odloučila se od ostatních, aby mohla rozmlouvat se svým vnitřním hlasem, který se dokázal spojit s bohy.

Ráno sedmého dne se objevila ve vchodu do jeskyně a řekla přítomné kněžce jediné slovo: „Obránkyně.“

Mladou ženu, která stoupala po stezce vzhůru, pokrývala tenká vrstva potu. Její opálená kůže se blyštila a krátké zrzavé vlasy měla přilepené k temeni. Na sobě měla plátěné kalhoty a plášť bez rukávů, za opaskem dýku a na zádech vak. Měla široká ramena a byla vysoká, takže se tyčila nad kněžkami, jež ji doprovázely. Modré oči odděloval ostrý nos a tváře lemovaly široké lícní kosti. Kněžky se zastavily u vchodu do jeskyně a pokynuly jí, aby dál pokračovala sama.

Vstoupila a zarazila se, aby si její oči mohly zvyknout na šero. Viděla tmavě modrý ústřední kámen, který spočíval v centru místnosti. Za ním na svém trůnu vedle pukliny, která podle některých vedla až do středu světa, seděla jasnovidka.

„Kněžko Kaio,“ oslovila ji. Stařenin hlas byl velice tichý, ale zněla v něm skrytá síla.

Kaia poklekla vedle ústředního kamene a sklonila hlavu. „Ano, věštkyně?“

Jasnovidka poklepala na svůj kamenný trůn. „Poslouchala jsem Zemi a bohy. Po celý život jsi byla připravena vydat se na cestu, ale nikdy jsem ti neřekla proč a kam. Teď už vím kam a povím ti i proč.“

Věštkyně pokynula Kaie, aby se posadila. „Musím ti sdělit pravdu a ty se pak musíš rozhodnout. Jsi skutečná kněžka, ne jako ta děvčata, která mi tu slouží, ale z dávné rodové linie. Jsi Obránkyně. Vnímáš věci, jež ostatní vnímat nemohou, a disponuješ silami, jaké si ostatní ani nedokáží představit. Proto jsi byla po celý život osamělá. Jsi má vnučka.“

Kaia sebou při posledních slovech trhla. „Proč mi to nebylo řečeno dříve?“

„Nikdy nebyl čas.“

„A má matka?“

„Zemřela při tvém porodu.“

Kaia cítila, že věštkyně mluví pravdu, a zachytila ve stařenině mysli prchavou podobu ženy – své matky. Neměla však čas, aby prodlévala u pocitu ztráty, protože jasnovidka pokračovala.

„Naše linie sahá nazpět mnoho, mnoho let. A čistou krev vždy nesou ženy. Muži, které si vybíráme, jsou určeni nejužším kruhem věštkyň.“

„Má matka…,“ začala Kaia, ale jasnovidka zvedla ruku. „Nemám čas uspokojovat tvou zvědavost a vysvětlovat ti věci, které právě teď nejsou důležité. Je to vůle nejužšího kruhu a tato vůle je zákon. Tak to funguje od té doby, kdy jsme se musely rozdělit a předstírat, že jsme něco jiného, než ve skutečnosti jsme.“

Kaie se na čelisti zachvěl sval, ale přiměla se zůstat v klidu. „Co bráním?“ zeptala se.

„Všechno. Nejsme odtud. Pocházíme z místa zvaného Théra. Tento ostrov je nyní jen zlomkem království, jež jsme kdysi měly. Před Thérou naši lidé žili v Atlantidě.“

Kaia zavrtěla hlavou. V hrudi se jí stále dmula zlost. „Atlantida je mýtus. Četla jsem Platóna a jeho spisy – na tvůj pokyn. Podle Římanů, kteří ho dnes čtou, se jednalo o jeho výmysl, na kterém chtěl ilustrovat své názory.“

„Pocházíme z Atlantidy,“ řekla věštkyně prostě. „Ujišťuji tě, že se jednalo o skutečné místo.“

Kaia opět, i přes svůj hněv, vycítila, že orákulum mluví pravdu. „Jak byla zničena?“

„Zničil ji Stín.“

„Co je ten Stín?“

„Temnota na povrchu Země i v jejím nitru. Nikdo neví přesně, co to je, ale je smrtící pro každou živou bytost. Tu a tam se zvětšuje a snaží se pohltit celý náš svět. Nyní nastal jeden z takových okamžiků.“

Kaie se v mysli vynořil obrázek matky, který před chvílí získala od věštkyně. Slyšela stařenina slova, ale z velké dálky. Celý život přemýšlela o tom, kdo je její matka a kde je – odhalení, že matka je mrtvá a jasnovidka je její babička, ji zcela zaplavilo.

„Dávej pozor!“ Slova věštkyně doprovodilo ostré mentální plesknutí, které Kaiu okamžitě přivedlo zpátky do současnosti. Byla v pokušení odpovědět podobným způsobem, ale celoživotní trénink ji udržel na uzdě.

„Stín,“ zopakovala jasnovidka, „se projevuje dvěma způsoby. Jeden je v nitru Země. S tím nemůžeme dělat nic – vyvolává oheň a zemětřesení. Ale Stín, jenž přichází na povrch planety v podobě, kterou nazýváme brány, můžeme vidět a můžeme s ním také bojovat. Objevuje se jako temnota a ti, kteří do ní vstoupí, už nikdy nevyjdou na denní světlo.

Takovou bránu jsme neviděly od doby, kdy byla zničena Théra. Z Théry jsme přesídlily do Tróje. Helena, o které se povídá tolik příběhů, byla jednou z nás. Po pádu Tróje jsme se znovu rozptýlily a hledaly jsme si útočiště jako orákula a kněžky. Neustále jsme čekaly, naslouchaly a sledovaly. A nyní Stín přichází znovu. Objevila se brána.“

„Kde?“

„Na severu, dokonce až za hranicemi Římské říše. Ale Země je neklidná na mnoha místech a důsledky se dotknou všech.“

„Co chceš, abych udělala?“

„Bylo ti řečeno, aby ses připravovala na svůj úkol, a nyní nastal čas, kdy jej budeš moci splnit. Ale nemáš tušení o velikosti a důležitosti toho, co musíš vykonat. Existuje Štít, který může zastavit Stín a zavřít bránu. Ty jsi jeho součástí.“

„Jak to?“

„To ti nemohu říct. Tato informace se ztratila, ale vím, že cestou najdeš někoho, kdo ti to prozradí. Také vím, že potřebuješ více, než máš.“ Jasnovidka zavřela oči a její hlas se změnil. Kaia věděla, že slyší hlas věštkyně, která má vidění. Sama jich již několik prožila, některé ve spánku, jiné když byla vzhůru.

„Vidím hůl s ostřím na jednom konci a sedmihlavým hadem na druhém. Takový had se nazývá Naga. Musíš tu hůl najít, protože se jedná o součást Štítu a zároveň to je jediná zbraň, která je účinná proti vyslancům Stínu. Jsou to bytosti, které jsem viděla při svých vizích, jež mi byly seslány. S tvrdou bílou kůží a rudýma očima. Říká se jim Valkýry. Na omezený čas dokáží vycestovat ven z brány.

Viděla jsem muže. Zabijáka. Býval voják, ale už není. Budeš potřebovat jeho pomoc a vojenskou sílu, aby ses dostala k bráně a vstoupila do jejího nitra.

Některé obrazy jsou ze současnosti, jiné jsou předávané naší rodovou linií z minulosti.“ Věštkyně se na chvilku odmlčela a pak pokračovala. „Některé jsou ale z časů, jež teprve nastanou.

Musíš jít do Říma. Pověz císaři o té hrozbě.“ Jasnovidka si sáhla do roucha a vytáhla prsten. „Před mnoha lety ho dostala moje babička. Získá ti audienci u císaře. Přesvědčit ho o hrozícím nebezpečí, to je jiná věc. Musíš mít oči otevřené a všímat si znamení. Máš větší sílu, než si myslíš. Kdyby nepřišel Stín, zaujala bys moje místo.“

„Moje matka…,“ ozvala se Kaia.

„Ano?“

„Kde je pohřbena?“

„V posvátném hájku.“

„Než odejdu, přála bych si navštívit její hrob.“

Od kamenných stěn arény se odrážela ozvěna řinčení kovu o kov – zvuky zápasu na život a na smrt, které zněly i přes křik krvelačného davu. V římském amfiteátru se shromáždilo čtyřicet tisíc lidí, kteří stáli na nohou, když se blížil zlatý hřeb prvního dne her – boj na život a na smrt mezi místním favoritem Falcem a čtyřmi retarit.

Falco byl myrmillo, gladiátor s nejtěžším typem výzbroje. To jméno se odvozovalo od symbolu ryby na jeho helmě. Měl náprsní krunýř, kovové kruhy, jež mu chránily levou paži, v níž třímal meč, a jeho výzbroj doplňoval těžký štít v pravé ruce. Retariové, čili muži se sítěmi, byli vyzbrojeni lehčeji – každý měl jen síť, trojzubec a dýku. Také se jednalo o jedinou skupinu gladiátorů, která nenosila helmy. Všichni čtyři měli světlou pleť – byli to vězni ze severních oblastí, možná z Británie.

Vzduchem se mihla síť a Falco ukročil stranou. Odrazil ji štítem, opatrně, aby se síť nezachytila za jeho okraj. Jeho oponenti bojovali ve dvojicích, které se střídaly. Pokoušeli se ho utahat a čekali, až udělá osudnou chybu.

Falco byl velký muž, jak se slušelo na myrmilla, a tyčil se nad soupeři se sítěmi. Jeho svalnaté tělo pokrývalo mnoho jizev z předchozích soubojů. Kůži měl opálenou mnoha hodinami venkovního tréninku. Vlasy měl stažené těsně k lebce. Předčasně šedivěl, což bylo normální u lidí jeho povolání. Nejneobvyklejší na něm ale byly jeho oči – jejich tmavě modrá barva vypovídala o tom, že jeho předci pocházejí z ciziny.

Když se muž, který hodil sítí, přiblížil, aby ji stáhl nazpět, Falco zaryčel a vyrazil proti jeho partnerovi. Ten o krok ustoupil, Falco se v mžiku obrátil k prvnímu muži a máchl mečem. Zastihl prvního retaria, zrovna když si sbíral síť. Ten muž uměl bojovat dobře – zablokoval ránu trojzubcem a pokusil se vykroutit Falcovi meč z ruky tak, že stočil násadu trojzubce stranou a zaklesl ostří meče mezi zuby. To se ale stejně tak mohl pokoušet ukroutit paži ze sochy císaře, který shlížel do arény ze své lóže.

Falco nejen že nepohnul paží, ale ještě sjel mečem až k bázi trojzubce. Vzápětí se ohnal vzhůru svým štítem, kterým udeřil retaria do brady tak prudce, až menší muž vyletěl do vzduchu. Falco se stále pohyboval, využívaje setrvačnost své rány, a otočil se. Věděl, co přichází, ještě předtím, než to spatřil na vlastní oči: druhý retarius se ho pokoušel napadnout zezadu. První muž mu stále visel za okraj štítu a Falco jej při otočce vší silou odhodil na síť. Protivník se zhroutil na zem.

Druzí dva retariové využili příležitosti, aby se rozdělili a zaujali postavení po obou stranách Falca, který stál čelem ke třetímu přežívajícímu. Falco se s velkým úsilím uvolnil a pokoušel se soustředit na ty tři muže, kteří se ho snažili zabít. Hodlají po něm vrhnout obě sítě naráz. Falco to věděl vteřinu předtím, než se oba protivníci na křídlech vůbec pohnuli. Falco vyrazil proti tomu, u kterého vycítil, že se jedná o lepšího bojovníka. Štít držel nad hlavou a meč před sebou. Muž za ním ho minul, ale tomu, proti kterému vyběhl, se podařilo hodit síť přímo na Falca, nebo alespoň na jeho štít, jež Falco pustil o zlomek vteřiny předtím, než síť dopadla až dolů na něj. Síť se snesla k zemi i se štítem jako svým jediným úlovkem. Falco se vrhl k nohám retaria se špičkou meče mířící kupředu a vzhůru. Muž se pokusil uskočit, ale ostří mu proťalo stehenní tepnu.

Falco se dvakrát překulil doprava. Na obnažené kůži cítil písek. Umírající retarius byl statečný – vyrazil ještě proti Falcovi trojzubcem a málem mu s ním probodl krk. Falco se postavil na nohy a ustoupil. Nechával zraněného protivníka vykrvácet. Cítil jeho bolest i slabost, jak mu s každým tepem srdce unikala z těla krev. Zbylí dva retariové zůstávali vzadu a sbírali svoje sítě.

Zraněný muž pozvedl trojzubec, vykřikl něco svým rodným jazykem a rozběhl se proti Falcovi. Falco zůstal stát na místě, odrazil trojzubec mečem a zastavil mužův útok, jako kdyby vběhl do zdi.

Volnou rukou Falco popadl soupeře za hrdlo. Napjal svaly na předloktí a stiskl. Retariova průdušnice povolila. Falco ale neuvolňoval sevření, prolomil se kůží, jeho prsty našly karotidy a rozmáčkly je jako hrozny vína. Přes ruku se mu rozlila krev. Vojákovo tělo ochablo a Falco je odhodil pryč.

Poslední dva retariové se k němu přibližovali velice pomalu a snažili se ho vmanévrovat do pozice, kdy bude stát proti pozdně odpolednímu slunci. Falco riskoval krátký pohled do císařské lóže. Chránilo ji velké stínidlo, ale Falco věděl, že tam je. Cítil její zlou přítomnost. Jeho nenávist vzrostla.

Obrátil svou pozornost zpátky k blížícím se gladiátorům. Rozeznával jejich strach. Zbyla jich jen polovina a on neměl ani škrábnutí. Oba zvedli svoje sítě a on neměl štít, což jim dávalo mírnou výhodu.

Jeden promluvil na druhého, který mu odpověděl. Dorozumívali se svým jazykem. Falco jim sice nerozuměl, ale poznal jejich úmysly. Vždycky dokázal uhodnout úmysly jiných lidí. O této své dovednosti řekl za celý život jediné osobě – své ženě Drusille. Už jako malý chlapec věděl, že je jiný, a také mu bylo instinktivně jasné, že pokud o svých schopnostech řekne ostatním, nezíská si tím jejich přízeň. Jeho um už mu ale mnohokrát zachránil život, v armádě i v aréně, a učinil z něj v posledních dvou letech krále římské gladiátorské školy.

Chystali se na něj zaútočit oba najednou. Žádné lsti. Oba po něm vrhnou současně své sítě, bok po boku, a zaútočí v naději, že ho poraní trojzubci a pak ho dorazí dýkami.

Falco se usmál. Rozpřáhl doširoka ruce a jeho meč, potřísněný krví, se zaleskl na slunci.

Dav souhlasně zahučel a začal skandovat jeho jméno.

Obrátil se k oběma retariům zády. To je překvapilo. Jednalo se o jeho charakteristický znak – obrátit se k nepřátelům zády a rozhlédnout se po davu kolem dokola. Jako kdyby hledal smrt, ale nikdy se mu ji nepodařilo nalézt.

Věděl, že vyrazí, o zlomek vteřiny předtím, než se pohnuli. Zůstával k nim otočený zády a cítil, jak se blíží. Vnímal jejich zlost i strach. Dokonce věděl i to, kdy hodili své sítě – pět metrů od něj, jak byli vycvičeni. V tu chvíli se pro Falca zpomalil čas a každá vteřina se natáhla na dobu minuty. Viděl podrobnosti davu, vzrušené tváře mužů a žen, kteří se sem přišli podívat, jak ostatní umírají, a pak se půjdou domů divoce milovat, s chtíčem posíleným pohledem na krev. Jejich řev k němu doléhal z velké dálky – vlastní tep slyšel daleko hlasitěji. Temné semínko v jeho srdci chtělo, aby zůstal nehybně stát, aby se nechal chytit do sítí, aby dovolil ostrým trojzubcům, ať odvedou svoji práci a zbaví ho bolesti života.

Falco se prudce otočil a máchl mečem, který se chytil do jedné sítě. Pustil jílec a těžká zbraň s sebou strhla síť stranou. Druhá dopadla neškodně po jeho levici. Vnímal nadšení obou mužů, kteří k němu běželi s pozvednutými trojzubci a viděli, že i když ho nechytili do sítě, stojí nyní proti nim neozbrojený.

Falco předvídal první výpad, který přišel od retaria po jeho pravici. Tři zuby ho těsně minuly. Falco skočil proti zbrani. Její rukojeť se ho dotkla na boku a Falco si ji k sobě přitiskl paží, zatímco se otáčel čelem k výpadu druhého muže. Když proti němu retarius bodl trojzubcem, Falco uskočil doleva. Stále přitom držel zbraň překvapeného prvního muže, který se nepustil a nechal se Falcem vtáhnout do cesty ráně svého spolubojovníka. Retarius vykřikl, když mu do těla vnikly všechny tři zuby a nabodly ho jako na rožeň.

Druhý retarius se zoufale pokoušel osvobodit zbraň z těla svého kamaráda, ale zpětné háčky na špici každého zubu mu to neumožnily. Falco pustil trojzubec a pozvedl proti poslednímu přežívajícímu soupeři prázdné ruce. Muž ustoupil a vytrhl z pochvy dýku. Couval před kupředu postupujícím Falcem.

Dav povykoval jako šílený a křičel Falcovo jméno. Retarius se otočil k císařské lóži a zavolal o milost. Aby nemohla být mýlka, odhodil dýku a poklekl. Falco se zarazil a podíval se do stínů, z nichž vykročil nový císař Titus. Hry se pořádaly na jeho počest, protože se ujal úřadu teprve před dvěma měsíci, po smrti svého otce Vespasiana. Titus se rozhlédl po publiku.

Na Falca náhle padla únava. Když začínal jako gladiátor, často byla poraženým prokazována milost a muž, který dobře bojoval, byl obvykle ušetřen. Touha davu po krvi se ale dala každým rokem uspokojovat s většími obtížemi. Lidé neviděli za přítomný okamžik a neuvědomovali si, že každého mrtvého gladiátora lze nahradit jen s obtížemi. Život v aréně nestál za zlámanou grešli a s každými hrami jeho hodnota ještě klesala.

Prakticky pokaždé císař ukázal palcem dolů. Titus dnes neučinil výjimku. Falco zvedl retariovu dýku a vydal se k muži, který nyní klečel se skloněnou hlavou a rty se mu pohybovaly v modlitbě k jeho bohům.

Falco neztrácel čas žádnými dramatickými gesty, podřízl muži hrdlo a ustoupil stranou, aby jej nepotřísnila tryskající krev. Tělo se zhroutilo k zemi a do písku arény se vsakovala jeho krev.

Falco se otočil a pozvedl dýku směrem k císaři. Pak ji pomalu ukázal davům okolo. Publikum souhlasně řvalo. Když Falco dokončil otočku, spatřil, že císař už zase sedí na svém trůně a naslouchá nějakému muži, který se k němu skláněl.

Gaius Marcus byl lanista, neboli šéf císařské gladiátorské školy v Římě. Zpočátku, když byli proti sobě muži stavěni v takovýchto soubojích, pracovali lanistové pro soukromé frakce a jednalo se o normální podnikání. Vzbouření v Capua roku 73 př. n. 1. vedené Spartakem ale přimělo císaře, aby všechny školy sjednotil pod svým vlivem. Nejednalo se jen o bezpečnostní tah, protože z takových škol proudily do císařské pokladny značné finanční částky.

V současnosti v arénách bojovali gladiátoři různého původu. Mnozí byli otroky, prodanými do gladiátorské školy. Někteří bývali vojáky a vstupovali do arény ze soukromých důvodů, většinou pro peníze, ale někdo i kvůli temnotě v nitru, před níž nalézal klid jen v boji. Falco patřil současně do obou skupin. Narodil se jako otrok a byl prodán lanistovi ještě jako mladý chlapec. Při kruté občanské válce v roce 69 se dostal do armády a po vojenské službě se vrátil do arény.

Falco neviděl temnotu jen ve vlastním srdci, ale v duších většiny lidí, a nic nedokázalo utišit hlasy v jeho hlavě. Nezáleželo mu příliš na tom, jestli písek arény zkropí jeho krev, ale zatím ve všech soubojích zvítězil. Věděl, že má nad ostatními výhodu právě i díky tomu, že necítí strach ze smrti, který dokáže ochromit i nejsilnější muže. A pokaždé, když se dostal do situace jako dnes, kdy se mohl odevzdat do náruče smrti, něco v jeho nitru vzkypělo na povrch a přimělo ho bojovat a přežít. Falco nevěděl, co je to za tajemnou sílu.

Do arény vyběhl legionář s pohrabáčem rozpáleným doruda, který přiložil na kůži všem čtyřem retariům, aby se ujistil, že nikdo smrt jen nepředstírá. Gladiátoři občas používali měchýře naplněné prasečí krví, které schovali pod brnění a pak simulovali zranění. Jakmile se voják ujistil, že to nebyl dnešní případ, přiběhli otroci, aby odnesli těla a uhladili písek před další soutěží.

Falco ji spatřil ve stínu císařské lóže. Usmívala se jako vždycky a nakláněla se kupředu s navoněným šátkem přes ústa. Falco byl propuštěn z otroctví před řadou let, ale ona ho vlastnila stejně bezpečně jako kterýkoliv z jeho předchozích majitelů.

Falco pomalu došel k východu z arény, který vedl do podzemních chodeb. Dnešek byl teprve prvním dnem her, jež měly probíhat celý měsíc. Mrtvých ještě přibude.

Zastavil se těsně před chodbou a otočil hlavu k jihu. Před očima se mu zjevila nechtěná vize. Hora, tyčící se nad městem, z jejíhož vrcholu stoupal dým. Ten vrchol už dříve viděl, i to město, ale nejprve mu to nedošlo – pak je poznal. To město byly Pompeje, kde příležitostně také bojoval. A ta hora byl Vesuv.

Jako kdyby dokázal hledět do nitra samotné Země. Viděl v ní temnotu, jako nemoc, která se vzdouvá vzhůru a hledá si cestu na povrch. Padla na něj drtivá hrůza.

Pak do něj vrazil gladiátor, který vstupoval do arény. V očích měl skelný pohled člověka, který se nepředstavitelně bojí. Falcová vize zmizela.

Vešel do chodby.

Kaia měla obě dlaně položené na trávě, která porůstala hrob její matky, označený malým kouskem mramoru. Obklopovaly ji stromy posvátného hájku, kam směly chodit jen delfské kněžky. Otočila se, když za sebou vycítila něčí přítomnost. Stála za ní věštkyně, zahalená do svého jemného roucha. Stařenina tvář byla vrásčitá a bledá.

„Proč jsi mi nikdy neřekla, kdo jsem?“ zeptala se Kaia a postavila se.

„Tvé myšlenky musejí být čisté,“ odpověděla jasnovidka. „Je toho tolik, co nevím, že jsem považovala za nejlepší, když tě nebudu ovlivňovat. Tak to děláme již dlouhou dobu.“

To Kaie nedávalo velký smysl, ale zůstala zticha.

Veštkyne jí podala velký krystal. „Tohle je tvoje. Stejně jako to kdysi patřilo tvé matce, a před ní i mně.“ Kaia převzala krystal a jasnovidka na ni kývla prstem. „Pojď.“

Kaia ji následovala z hájku do chrámu. Přešly k oltáři a stařena jí pokynula: „Zvedni vrchní kámen.“

Kaia opatrně nadzvedla těžký mramor. Pod ním se nacházela černá deska s vyrytými nápisy.

„Toto je seznam věštkyň, který vede až k první, jež opustila Théru, kněžce Kale.“ Jasnovidka přejela starými prsty po písmenech. „Zde je jméno tvé matky, poslední v řadě. Nechám sem připojit i tvé.“

„A co když se nevrátím?“ zeptala se Kaia. „Skončí tato linie se mnou?“

„Věci, které vidím,“ odpověděla stařena, „jsou nejasné. Vize pocházejí od bohů, ale kdo jsou bohové?“

„Bohové jsou bohové,“ odpověděla Kaia prostě.

Věštkyně se usmála. „Tak jsme tě to naučily. Řeknu ti, co vím. Hovořila jsem o Stínu, ale na druhé straně, odkud Stín pochází, jsou i jeho protivníci. Nazývají se Ti Dřívější. Nevím, jestli to jsou bohové, ale pomáhají nám. Před dlouhou dobou nám svěřili moc, jak zastavit Stín.

Musíš si promluvit s věštkyní v Akrotiri na Théře. Ví o tom více než já. Právě tam naši předci bojovali se Stínem naposledy.“ Stařena položila ruku Kaie na rameno. „Radím ti, abys zapomněla vše, co ses naučila. Musíš důvěřovat vizím, které máš. Jejich prostřednictvím k tobě promlouvají bohové.“ Přejela prstem po dlouhém seznamu jmen až k prvnímu. „Kněžka Kala byla první. Unikla zničení Théry. Doufejme, že nejsi poslední. Je čas, aby ses vydala na cestu.“

Gaius Marcus poplácal Falca po zádech. „Vynikající zápas, příteli.“

Falco sotva vnímal pochvalu a očima přejížděl po řadách stolů v recepční síni. Cítil její přítomnost jako maligní nádor, který byl rozpoznatelný dokonce i na rakovinou prolezlém Římě.

„Chtěl bych, abys poslední den her předvedl s Corliem malou exhibici,“ pokračoval Marcus. „S dřevěnými meči. Mezi ostatními zápasy.“

Falco přikývl. „Dobře.“ Takových exhibicí, kdy nikdo nebyl zraněn, už měl za sebou pěknou řádku. Gladiátoři jeho kalibru nebyli pokaždé nasazováni do bojů na život a na smrt. Na to byli příliš cenní.

Vtom ji Falco spatřil. „Omluv mě.“

Marcus sledoval jeho pohled. „Buď opatrný.“

„Já jsem pokaždé opatrný,“ odpověděl Falco.

„V aréně ano,“ připustil Marcus. „Tam jsi neuvěřitelně dobrý. Ale tohle…,“ mávl rukou směrem k římské smetánce, která právě hodovala na svých pohovkách, „je úplně jiná aréna.“

„Co bych měl podle tebe dělat?“ zeptal se Falco. „Ignorovat ji? Její bratr je velitel pretorijské gardy. Její rodina má prsty všude.“

„S nástupem nového císaře se věci mají často tendenci měnit,“ podotkl Marcus.

„Slíbila mi, že mi po hrách řekne, kde jsou moje děti,“ odvětil Falco.

„Proč?“

„Tvrdí, že díky tomu, jak mě miluje.“

Marcus se zasmál. „Ta miluje jen sama sebe. Pohrává si s tvou myslí i srdcem.“

„V čem je horší než ty?“ otázal se Falco. „Ty si zase pohráváš s mým životem.“

„Jenže já to dělám jako zaměstnání,“ namítl Marcus a podíval se na tu ženu. „Ona to dělá jen tak ze sportu.“

„To tys mě za ní poslal,“ připomněl mu Falco.

„Víš, že jsem neměl na výběr. Služba ženám jako je ona je součástí tvého života. To přece víš. Všichni to vědí.“

„Ale ona je jiná než ostatní ženy,“ řekl Falco.

„Chtěla tě,“ odpověděl Marcus prostě. „Buď opatrný.“

„Já se o sebe postarám.“ Falco přešel k okraji stolu a pozdravil se s řadou urozených mužů a žen, kteří vyjadřovali svá uznání, jak zvládl dnešní zápas.

„Ach, setník Falco,“ oslovil ho generál Cassius a zvedl ruku na pozdrav, když Falco dorazil k čelnímu stolu. „Připoj se k nám.“

Falco usedl na pohovku s polštáři. Přiběhl otrok, nalil mu víno a postavil před něj talíř s jídlem. Teď už mu málokdo říkal setník, ale s Cassiem sloužil před léty v Palestině, kde byli oba členy slavné Desáté legie, která byla přítomna pádu Jeruzaléma. Cassius byl vysoký štíhlý muž s velkým nosem, zapadlýma, smutnýma očima a řídnoucími bílými vlasy. Pravou ruku měl ohnutou v nepřirozeném úhlu v lokti, kde mu ji v jedné bitvě proklál oštěp a chirurgovo úsilí o nápravu nebylo úspěšné.

„Zdravím, generále,“ řekl Falco, jakmile se otrok vzdálil. Věděl, že Cassius vystoupil z armády, zhnusený tím, co se stalo v Jeruzalémě, a odešel žít na venkovské sídlo. V Římě ho nečekala žádná budoucnost, protože si s sebou jako svou manželku přivedl židovskou ženu. Dokonce i ve zhýralém Římě bylo takové spojení pokládáno za nemoudré. „Jak se daří Lupině?“

Starému muži přejel po tváři stín. „V zimě zemřela.“

„To je mi moc líto, generále.“ Falco doprovázel generála při návratu z Palestiny a znal Lupinu docela dobře. Drobná žena, nepříliš hezká, ale veselá a inteligentní. Viděl mezi Cassiem a Lupinou lásku, i když na ni vrhly stín události, ke kterým došlo v Jeruzalémě.

„Děkuji,“ odpověděl Cassius.

Falco poznal, že Cassius si nepřeje hovořit o Lupině, protože jizva z její ztráty je ještě příliš čerstvá. Tyto pocity chápal. „Nevěděl jsem, že jste v Římě,“ řekl.

Cassius se zašklebil. „Nový císař počítá hlavy, jak se říká. Rozhoduje se, na které se může spolehnout a které by měl raději useknout.“

„Generále…“ Falca jeho slova překvapila. Na bitevním poli vždycky oceňoval Cassiův přímý přístup, ale v císařově vlastním paláci byla taková poznámka nevhodná.

Cassius se usmál. „Pořád bráníš stranu mého meče, Falco?“ Narážel tím na muže po pravé straně ve hradbě ze štítů, kde štít každého vojáka kryl jen polovinu jeho těla a polovinu těla muže po jeho levici. Taková obrana vyžadovala, aby vojáci stáli vedle sebe a mohli se spolehnout jeden na druhého. Pokud některý z nich selhal nebo padl, odkryl svého souseda a celá řada se zhroutila.

„Se mnou můžete vždycky počítat,“ řekl Falco a pohlédl podél stolu na ženu, která právě usedla na pohovku po generálově druhém boku.

Generál jeho pohled zachytil. „Dovol, abych ti představil paní Epionu, manželku senátora Domidica, císařova synovce.“ Cassius ukázal na ženu po své levici.

„Paní,“ sklonil Falco hlavu. Alespoň v této záležitosti se Cassius zachoval diplomaticky, protože samozřejmě věděl o vztazích mezi Falcem a Epionou. Generál se do nich dokonce před rokem pokusil zasáhnout, což představovalo další důvod k jeho exilu na venkov a odchod z veřejného a armádního života.

„Vznešený gladiátore,“ pozdravila ho Epiona a lehla si na bok. Modré šaty z ní volně splývaly na pohovku. Zvedla hrozen a položila si na jazyk kuličku hroznového vína. Za řeči ji pomalu schovala v ústech. „Bojoval jsi dobře a statečně.“

„Bohové stáli při mně, paní,“ odpověděl Falco.

„Kteří bohové?“ zeptala se Epiona.

Falco věděl, že Epiona patří ke kultu bohyně Isis, tvořeném velice mocnou skupinou žen. „Všichni, jež dohlížejí na arénu,“ odvětil.

Epiona se rozesmála. „Pěkně řečeno. O hodně lepší než to židovské náboženství, kde mají jen jednoho boha. Jak by mohl jediný bůh zvládnout sledovat všechno, co je třeba?“ Přitom se otočila ke Cassiovi a Falco věděl, že to je jízlivá poznámka, která generála kritizuje za to, že si přivedl z Palestiny Lupinu a začal s ní žít na svém sídle. Cassius se nenechal vyprovokovat.

Epiona se obrátila zpátky na Falca. „Později bych si s tebou ráda promluvila o dnešním zápase.“

Falco viděl, jak Cassius hledí střídavě na něj a na ni, ale generál nic neříkal.

„Vaše přání je mi rozkazem,“ odpověděl Falco. „Ano, to je pravda, že?“ přikývla Epiona.

„Císař,“ Cassius trhl hlavou ke dveřím, kde lidé spěšně vstávali a dávali tak najevo svou úctu Titovi.

Falco se také vyhrabal z polštářů a stál se skloněnou hlavou, zatímco Titus obcházel jednotlivé stoly. Jeho pobočník mu představoval každou osobu, již Titus neznal.

„Gladiátor…,“ začal pobočník, ale Titus ho přerušil.

„Falco. Vzpomínám si. Setník nejvybranější Desáté legie. Sloužili jsme spolu v Palestině. Ta nejbídnější země s těmi nejbídnějšími lidmi. Docela mne překvapilo, když jsem tě dnes viděl v aréně. Zdá se, že bojuješ jako gladiátor již několik let.“

„Císaři,“ Falco sklonil hlavu ještě níže, pak vzhlédl a podíval se císaři do očí. Věděl, že Titus byl povolán do Říma teprve nedávno, když se zhoršil Vespasiánův zdravotní stav a předpokládalo se, že se brzy ujme otcova trůnu.

„A Cassius,“ Titus se obrátil čelem ke starému generálovi. „Je to už hodně dlouhá doba, co jsem tě viděl naposled, generále. Tehdy jsi vlastně také měl po boku Falca, nebo ne?“

„Ano, císaři,“ řekl Cassius.

„Zvláštní,“ zamumlal Titus a díval se z jednoho na druhého. „Hodně zvláštní.“ Poplácal Cassia po rameni. „Později si promluvíme. Z hranic přicházejí podivné zvěsti a já vím, jak máš rád všechny podivnosti.“ Pak se císař přesunul k vedlejšímu stolu.

„Co tím myslel?“ zeptal se Falco Cassia, jakmile se císař vzdálil z doslechu.

„Bojí se všech,“ odvětil Cassius a sledoval pohledem Tita. „Musí. Jen hodně málo císařů umírá z přirozených příčin. Musí čelit dvěma obavám. Jednu starost má o zdraví říše. A druhou o svoje vlastní. Problém Říma spočívá v tom, že bez ohledu na to, co si myslí císař, jsou tyto starosti jen málokdy shodné.“

„A pokud si bude muset vybrat mezi těmito dvěma?“ zeptal se Falco.

„Co by sis zvolil na jeho místě ty?“ odpověděl mu Cassius otázkou.

Kaia stála na vrcholu horského průsmyku a ohlížela se zpátky k Delfám. Cítila, že věštkyně stojí v posvátném hájku o několik mil dál a vzhlíží ve tmě vzhůru směrem k ní. Kaia se zdráhavé otočila k Delfám zády a vykročila k tmavému pobřeží, aby nastoupila na loď do Říma.

Cestou pátrala svým vnitřním zrakem, který jí umožňoval pozorovat i události vzdálené v čase a v prostoru. Viděla toho muže, o kterém jí řekla jasnovidka. Zabijáka. Neviděla jeho tvář, ale osobnost. Nepochybovala, že ho pozná, až ho spatří. Pak obrátila vnitřní zrak směrem k Římu. Všude kolem sebe cítila moc říše, ale v ní a pod ní se skrývala temná rakovina.

Viděla horu, z jejíhož vrcholu stoupal dým. Pak v duchu uslyšela ozvěnu slov věštkyně. Měsíc srpen. Dvacátý pátý den. Pamatuj.

6. kapitola

Současnost

Dane se věnoval spíše drbání Chelsea za ušima než tomu, co říkal ministr obrany. Chelsea, stará fenka zlatého retrívra, mu chyběla, když si ji nemohl vzít na svou výpravu do Karibiku. Tloukla ohonem do jeho křesla, k rozhořčení předsedy sboru náčelníků štábů, který seděl po Daneově pravici. Po levici mu seděla Ariana Micheletová.

Nacházeli se hluboko pod Pentagonem ve Válečné místnosti a panovala tu pochmurná nálada. Dane nepotřeboval ani své zvláštní schopnosti, aby to poznal. Monitory na stěnách ukazovaly zkázu Islandu, Portorika a Connecticutu. To vše bylo dílem Stínu. A oni stále nevěděli, co ten Stín vlastně je.

Dane přenesl svou pozornost od Chelsea na stupínek, kde právě ministra obrany vystřídal Foreman. Poprvé se s Foremanem setkal před třiceti lety na tajné základně CIA v Kambodži, těsně předtím, než nevědomky vstoupil se svou jednotkou do Angkorské brány. Dane tehdy Foremanovi nedůvěřoval, a to platilo i dnes. Uznával ale, že Foreman je přední světový odborník na to málo, co bylo známo o bránách.

„Zastavili jsme tento útok, který hrozil z brány Bermudského trojúhelníku.“ Foreman neztrácel čas obecným úvodem. „A zastavili jsme i první útok ještě předtím, v Angkorské bráně. Nemyslím však, že budeme schopni zastavit i útok třetí.“

„K čertu,“ ozval se předseda sboru náčelníků štábů, „hoďme na jednu z těch věcí pár jaderných hlavic.“

„To by se pravděpodobně obrátilo proti nám,“ odpověděl Foreman. „Pánové, nezapomínejme, že Stín už prokázal svoji obratnost v používání našich vlastních zbraní proti nám.“

Dane se pohnul. „Stín proti nám zaútočí nějak jinak. V prvních dvou případech jsme měli štěstí. Poprvé proti nám použili naše družice a podruhé zase naše vlastní jaderné zbraně na Wyomingu. Myslím, že je zjevné, že se Stín učí ze svých chyb.“

Ariana Micheletová se předklonila. „Stín ví, jak způsobit masovou zkázu. Zničení Islandu to potvrzuje. Využil hranice mezi dvěma tektonickými deskami ve Středoatlantském hřbetu, uvolnil síly, které tam pracují, a podívejte se, co se stalo.

Zrovna jsem zjistila, že profesor Nagoja v Japonsku zachytil muonové emise, které indikují, že Stín zkoumá okolí brány Ďáblova moře nedaleko pobřeží jeho země a také Ohnivý prstenec, který lemuje Tichomorský hřbet. Jestli se jim tam podaří to, co s Islandem, bude zničena polovina světa. Myslím, že Island byl jen zkouška.“

„Před deseti tisíci lety Stín zničil Atlantidu,“ navázal Dane, „takže víme, že je schopen dokázat víc než zlikvidovat Island.“

„Dokonce ani nevíme, co ty brány vlastně jsou,“ poznamenala Ariana.

Foreman odpověděl: „Mohlo by se jednat o dveře do jiných rozměrů našeho vlastního světa, do nichž jsme sami ještě nepronikli, ale které možná koexistují vedle světa, jak jej známe. Nebo může jít o vstupní brány do paralelního vesmíru. Nebo se jedná o pokus mimozemšťanů otevřít mezihvězdnou bránu z jejich planety na naši.

Rusové přišli s jistou teorií,“ pokračoval Foreman. „V roce 1964 publikovali tři jejich vědci, vzdělaní v elektronice, historii a inženýrství, v časopise staré Sovětské akademie věd Chimija i žizň článek s názvem ‚Je Země velký krystal?‘ Podle nich byl do naší planety při jejím vzniku vestavěn matrix kosmické energie a tyto brány se nacházejí v kritických bodech tohoto matrixu. Rozdělili svět do dvanácti pětiúhelníkových oblastí a přes ně nakreslili dvacet rovnostranných trojúhelníků. Na tomto vzoru pak ukázali, že linie podél stran trojúhelníků mají na naši planetu hluboký vliv: podél nich leží geologické zlomy, kde vznikají zemětřesení, magnetické anomálie a podél některých z nich se také rozvíjely dávné civilizace.

Body, kde se trojúhelníky stýkaly, tito vědci nazvali Nebezpečnými víry a jde právě o místa, kde se objevuje většina našich bran. To znamená, že museli mít v něčem pravdu, i když použili podivnou logiku. Sestavili matematický vzorec, který měl vysvětlit fluktuace oněch Nebezpečných vírů na základě struktury krystalu.“

„Původně jsem tuto teorii odmítala,“ ozvala se Ariana, „protože litosféra, svrchní vrstva naší planety, je už miliony let v pohybu. Taková krystalická struktura by se tedy na povrchu rychle setřela, ale možná je zakotvena hlouběji.

Třeba se až tak moc nepletli,“ pokračovala a otočila se na Danea. „Když se Sin Fen proměnila, její hlava se změnila v krystal, kterým byla usměrňována energie pyramidy?“

Dane přikývl. Na to, co se stalo se Sin Fen na vrcholu podvodní pyramidy nedaleko brány Bermudského trojúhelníku, nikdy nezapomene.

„Taky jsem se trochu ponořila do studia a zjistila jsem, že to není poprvé, kdy se objevily křišťálové lebky. Zřejmě se jedná o docela populární předmět mezi nadšenci hnutí New Age a na různých místech se jich našlo hned několik.“

„Kde?“ chtěl vědět Dane.

„V Jižní Americe, Rusku a na dalších územích. Dá se to těžko odhadnout přesněji, protože většina z nich je v soukromých rukách a také se jednotlivé lebky od sebe liší.“

Dane se nad tím zamyslel. „Našly se v blízkosti pyramid?“

„To nevím,“ odvětila Ariana.

„Jediná věc, která účinkuje proti bránám, je tahle starobylá zbraň, která kombinuje osobu jako byla Sin Fen s pyramidou a tou zvláštní holí s Nagou,“ řekl Dane. „Myslím, že budeme muset zjistit přesný původ těch krystalových lebek. Budeme se muset pokusit přijít na to, odkud pocházejí.“

„To je dobrý nápad,“ souhlasila Ariana.

„Dávní lidé měli při boji se Stínem pomoc,“ pokračoval Dane. „To jsme viděli i díky událostem u brány Bermudského trojúhelníku. Ať už ten chrám byl cokoliv, nemyslím, že ho navrhli lidé. Měli bychom někoho poslat, aby prozkoumal pyramidu, u které jsme byli já se Sin Fen. A budeme se muset spojit s Těmi Dřívějšími. Věřím, že nepřítel našeho nepřítele je náš přítel. To mi řekl i člen mého bývalého týmu seržant Flaherty.“

„Ten voják, který zmizel před více než třiceti lety,“ ozval se předseda sboru náčelníků štábů, „a který se vám zjevil v Kambodži, aniž by vypadal o jediný den starší?“

„Neumím to vysvětlit,“ odpověděl Dane. „Jen vám mohu popsat, co se stalo. Viděl jste Scorpiona a jeho posádku. Ztratili se na několik desetiletí a když se znovu objevili, vypadali všichni úplně stejně jako před lety.“

„A pak došlo ke zničení ponorkových doků v Grotonu,“ poznamenal předseda. „Tak proč bychom měli věřit vašemu příteli Flahertymu?“

Dane rozpřáhl ruce. „Věřte si, čemu chcete. To nás nijak nepřibližuje řešení našich problémů.“

„Jak se můžeme spojit s Těmi Dřívějšími?“ zeptal se ministr obrany.

„Půjdeme do brány,“ odvětil Dane.

„To není zrovna bezpečné,“ podotkla Ariana.

„Protože jsme vstupovali do bran jedině tehdy, když je otevřel Stín,“ odpověděl Foreman. „A podařilo se nám vkročit pouze do té části brány, která se nachází na naší planetě, kam Stín rozšířil svůj vliv. Musíme proniknout bránou do světa Stínu.“

„Jak navrhujete, abychom to učinili?“ zeptal se Dane.

„Profesor Nagoja na tom pracuje. Zdá se, že se brána skládá ze dvou fází. Mlha a černota, která se objevuje na naší planetě, je něco jako vstupní hala, promítnutá do našeho světa. Ale někde v nitru brány je menší oblast, která představuje vlastní vstup na stranu Stínu. Nagoja ji nazývá portál.“ Foreman se podíval na hodinky. „Vlastně právě začíná první část Nagojovy operace. Nagoja detekoval stopy muonů, které naznačují, že by mohl existovat druhý ‚hřbitov‘, podobný tomu, jaký jste objevili v Karibiku. Nalezl velkou komnatu v nejhlubším místě oceánu, v Challenger Deep Mariánského příkopu. Právě tam jsme vyslali speciálně upravenou ponorku, aby to prozkoumala.“

„Jak to souvisí s další fází?“ zajímal se Dane.

„Chceme se podívat, jestli ponorka vyvolá nějakou reakci z brány Ďáblova moře, která tam odtud není příliš daleko,“ vysvětlil Foreman. „Jestli se objeví nějaká aktivita, Nagoja může využít data, jež nashromáždí, k tomu, aby prověřil svoji teorii a pokusil se určit přesnou polohu portálu v bráně Ďáblova moře.“

Do hlubiny Challenger Deep by se mohl postavit celý Mount Everest a přitom by nad jeho špičkou stále ještě byla dvoukilometrová vrstva vody. Jednalo se o nejhlubší bod na povrchu planety, který se nacházel v Mariánském příkopu, tvořícím více než dva tisíce kilometrů dlouhý oblouk od Iwo Jimy k jihu Guamu. Ležel jižně od brány Ďáblova moře, oné oblasti u pobřeží Japonska, kde po celé dějiny docházelo k záhadnému mizení letadel a lodí.

Pro dva členy posádky ponorky Deepflight III představovala možnost potopit se do Challenger Deep ekvivalent příležitosti pro horolezce vyšplhat na Everest. Hlavním rozdílem byl střízlivý tón příprav při spouštění ponorky z boku lodě námořnictva Spojených států Roger Revelle.

Deepflight III byl radikálně odlišným strojem od svých předchůdců. Vzhledem připomínal spíše letadlo než ponorku. Oddíl pro posádku tvořila titanová koule v centru. Po obou stranách vystupovala z trupu křídla s ovladatelnými klapkami. Na špici ponorky se nacházel speciálně navržený zobák, který snižoval tření, když se stroj pohyboval kupředu. Na zádi byly dvě vertikální ploutve, umístěné hned za dvojitým lodním šroubem.

Do koule vedly jen dva otvory: jeden do komory, kterou vstupovali a vystupovali členové posádky, a druhý, menší, z něhož byl přístup k hlavním kabelům. Ven z ponorky posádka viděla díky různým kamerám a radarům. Po celém povrchu stroje byly rozmístěny silné reflektory, které umožňovaly osvítit oblast bezprostředně kolem ponorky. Celé plavidlo bylo třináct metrů dlouhé a rozpětí křídel dosahovalo necelých pěti metrů. Na poslední chvíli bylo k ponorce přidáno ještě jedno pouzdro, jehož účel posádce nikdo nevysvětlil.

Uvnitř Deepflightu kapitán Gann provedl všechny kontroly před ponořením a obrátil se ke svému společníkovi, poručíku Murphymu. „Připraven, Murphy?“

„Připraven.“

„Uvolnit spojovací lana.“

„Lana uvolněna.“

„Jdeme na to.“

„Ponorka je v hloubce deseti tisíc metrů,“ hlásila Ahana. „Pouzdro funguje.“ Vzhlédla od počítačového monitoru. „Pane, vědí ti muži v Deepflightu, jaký je přesně jejich úkol?“

„Průzkum,“ odpověděl Nagoja krátce.

„Jejich skutečný úkol,“ doplnila Ahana.

„To je Foremanova odpovědnost,“ řekl Nagoja.

„Pane…,“ začala, ale zmlkla.

„Je to nebezpečné,“ souhlasil Nagoja. „A to pouzdro je navrženo tak, aby je na příslušném místě odhodili. Nevíme, jak bude Stín reagovat, ani jestli vůbec bude reagovat.“

„A pokud nebude?“

„Pak pošleme ponorku přímo do brány. Doufáme, že když se přiblížíme k hřbitovu a z toho pouzdra budeme vysílat na frekvenci, od které očekáváme, že vyvolá nějakou odezvu, bude mít posádka dost času na ústup. Jejich šance by byly o hodně nižší, kdyby museli jít přímo do brány.“

„A v Rusku?“

„Kolkov říká, že pracuje na plánu, jak umístit do brány jejich pouzdro. To je fáze dvě.“

Deepflight III minul hloubku devíti tisíc metrů. Klesal středem Mariánského příkopu a posádka si radarem ověřovala, že se nepřibližuje ke stěnám po obou stranách. Gann i Murphy se soustředili na navigaci a ověřovali si, že vše funguje bez problémů. Při venkovním tlaku sedmi tun na čtvereční palec by sebemenší porucha mohla mít smrtelné následky.

„Zbývající hloubka?“ zeptal se Gann.

„Dva tisíce jedno sto třicet tři metrů,“ odpověděl Murphy.

„Blížíme se k cíli.“

„Podívejte.“ Ahana ukazovala na počítačovou obrazovku. Černý trojúhelník, který označoval bránu Ďáblova moře, měnil tvar. Nejjižnější cíp se protahoval, jako kdyby se z něj mělo každou chvíli něco oddělit.

„Všichni se připravte!“ zvolal Nagoja. Jeho asistenti si naposledy překontrolovali, zda všechny přístroje pracují, jak mají. Všichni přihlíželi, jak se z brány odděluje kruh a vyráží stále rychleji k jihu.

„Přesně jako ta koule z bermudské brány,“ řekla nakonec Ahana.

Ve Válečné místnosti Dane vzhlédl, když Foreman aktivoval obrazovku, která přenášela to, co snímali Nagojovi lidé v Japonsku.

„V bráně Ďáblova moře se objevila aktivita,“ ohlásil Foreman.

Všichni jasně viděli kouli muonové aktivity, která se pohybovala na jih.

„K čemu míří?“ zeptal se Dane.

„K naší sondě,“ odpověděl Foreman.

Ministr obrany a předseda sboru náčelníků štábů odspěchali do hlavního operačního centra a ponechali Foremana v konferenční místnosti samotného.

„Vědí, že slouží jako návnada?“ zeptal se Dane.

„Vědí tolik, aby provedli svůj úkol,“ řekl Foreman.

Gann a Murphy v Deepflightu neměli sebemenší tušení o kouli, která se k nim blížila. Ponorka se vznášela třináct set metrů nad dnem Challenger Deep, když si Murphy všiml na radaru anomálie. „Kapitáne, podívejte se na postranní radar.“

Gann se podíval na monitor a okamžitě spatřil, co upoutalo pozornost jeho společníka. Severní stěna se náhle zcela vyhladila. Gann okamžitě zastavil sestup.

„Vzdálenost ode dna?“ zeptal se.

„Dvanáct set metrů.“

„Podíváme se na to z větší blízkosti.“ Gann zatáhl za páčky a navedl ponorku k severní stěně příkopu. „Rozsvítit vnější reflektory.“

Murphy stiskl vypínač, ovládající silné reflektory na svrchní a spodní straně ponorky.

„Zapnout kamery,“ přikázal Gann.

Obrazovky videokamer se rozsvítily a vzápětí se na nich ukázaly kužely světel reflektorů, ale nic jiného. „Vzdálenost od severní stěny?“ zeptal se Gann.

„Čtyři sta metru.“

„Co si myslíte, že to je?“

„Buď ta nejdokonalejší podmořská geologická formace, jaká kde vznikla, nebo tady dole někdo něco postavil,“ odpověděl Murphy.

„V hloubce jedenácti kilometrů?“

„Jen říkám, co naznačují data.“

„Vzdálenost od stěny?“

„Tři sta metrů.“

Největšími ponorkami, jaké lidstvo zkonstruovalo, jsou ruské ponorky třídy Tajfun, které jsou dlouhé sto sedmdesát jeden metr, tedy jen nepatrně kratší než dvě fotbalová hřiště za sebou, a mají výtlak dvacet šest tisíc pět set tun. Vedle černé koule, která mířila k Challenger Deep, by i ponorka třídy Tajfun vypadala jako trpaslík – koule měla průměr téměř sedm set metrů. Nejenže byla větší než jakýkoliv pohyblivý objekt vytvořený lidmi, byla větší i než většina statických objektů včetně Velké pyramidy.

Také se pohybovala rychleji než jakákoliv lidská ponorka a probíjela se oceánem rychlostí osmdesáti uzlů.

„Padesát metrů,“ varoval Murphy a Gann ještě Deepflight zpomalil.

Zatímco Murphy sledoval monitory radaru, Gann přenesl pozornost na obrazovky videokamer.

„Čtyřicet. Třicet. Dvacet.“

Gann zastavil. „Podívejte,“ řekl Murphymu.

Přímo před nimi se skalní stěna severní strany Mariánského příkopu měnila na hladký, šedý povrch. Okraje šedé vrstvy zahýbaly mírně dolů.

„Podívejte se radarem podél té stěny dolů,“ přikázal Gann.

Murphy provedl pokyn a hvízdl. „Máme tu dokonale kruhovou, plochou zeď s průměrem něco přes půl míle.“

„Tak co to tedy je?“

Ve Válečné místnosti Dane viděl obraz přenášený z videokamery Deepflightu a dokázal by na Gannovu otázku odpovědět. Jednalo se o přesné dvojče vstupu, který objevili na nejhlubším místě Atlantského oceánu severně od portorického pobřeží a který vedl do obrovské místnosti se všemi stroji, ztracenými v Bermudském trojúhelníku. Přenesl pohled z obrazu kamery na monitor sledující postup velké koule, která opustila bránu Ďáblova moře a přibližovala se k Challenger Deep. Vstal a přešel k Foremanovi.

„Budete je varovat?“ zeptal se ho.

„K čemu by to bylo?“ odpověděl Foreman otázkou.

„Poslal jste je tam schválně.“

„Jsme ve válce. I vy už to musíte přijmout.“

„Je snadné posílat jiné na smrt, že ano?“

Foreman se k němu otočil. „Ne, není to snadné a já už mám dost toho, jak si pořád hrajete na moralistu. Dělám si starosti o přežití celého našeho druhu a vy mi vyčítáte každého jednotlivce.“

„Druh se skládá z jednotlivců,“ opáčil Dane. „Proč jste nesdělil posádce Deepflightu, jaký je jejich úkol?“

„Byl by v tom nějaký rozdíl?“

„Jaký byl přesně jejich úkol? Poslal jste je, aby našli dveře, nebo aby vylákali něco z brány?“

„Obojí.“

Dane zahlédl něco z Foremanovy přísně střežené mysli. „Co vysílali?“

„Pouzdro, které mají s sebou, vysílá muony o frekvenci, u níž se Nagoja domníval, že by mohla přilákat pozornost Stínu.“

„Úkol splněn,“ řekl Dane. „Teď je tam odtud dostaňte.“

„Není dost času, aby se dostali k hladině,“ odpověděl Foreman. „A i kdyby se jim to podařilo, proč si myslíte, že by na hladině byli v bezpečí? Vzpomeňte si, co se stalo s posádkou Glomaru. Taková je cena, kterou musíme zaplatit, a s tím se nedá nic dělat. Věděli jsme, že existuje značná pravděpodobnost, že to, co pošleme, vyprovokuje nějakou reakci a že pokud se tak stane, nebudeme na tom schopni nic změnit.“

„Mohou se ukrýt na tom hřbitově,“ navrhl Dane. „My jsme propluli menším vchodem v centru té stěny, kterou jsme objevili v Atlantiku. Řekněte jim, ať se po něm podívají.“

„Jak myslíte, že se všechny ty stroje na ten hřbitov dostaly?“ zeptal se Foreman.

„Nejspíše v kouli,“ odvětil Dane, „ale stojí to za pokus.“ Podíval se na obrazovku. „Nemají moc času. Uvnitř by mohli být v bezpečí.“

„Dobře,“ souhlasil Foreman. Zvedl sluchátka a zavolal prostřednictvím Revelle ponorku.

Gann a Murphy užasle hleděli na obrovské dveře, když se z vysílačky ozval Foremanův hlas.

„Deepflighte, tady je Anděl Šest. Přepínám.“

Gann zvedl mikrofon. „Tady Deepflight. Přepínám.“

„Udělejte přesně to, co vám řeknu,“ přikázal jim Foreman. „Odplujte do středu kruhu. Vyhledejte menší černý kruh. Vplujte do něj. Ještě předtím odhoďte připojené pouzdro.“

„Co to je?“ ptal se Gann.

„Nemáte čas na dohadování nebo kladení otázek,“ odpověděl Foreman. „Blíží se k vám nepřátelské plavidlo.“

„Nepřátelské plavidlo?“ zopakoval Gann a střelil pohledem po Murphym.

Ozval se nový hlas. „Tady je Revelle. Potvrzuji tuto informaci, Deepflighte! Potvrzuji! Naším směrem se blíží něco hodně velkého. Vzdálenost deset kilometrů a rychlost osmdesát uzlů. Je to zatraceně obrovské a nereaguje to na naše signály!“

Gann chytil ovládání a obrátil Deepflight nosem k oceánskému dnu. Přidal rychlost a začali klesat.

„Revelle, tady je Anděl Šest. Doporučuji, abyste vyrazili plnou rychlostí pryč.“

„Rozumím!“

Dane sledoval, jak se koule na monitorech blíží k Challenger Deep. Na stejné obrazovce bylo vidět i údaje ministerstva obrany o poloze Deepflightu a Revelle. Bude to hodně těsné. Připadal si bezmocný, když nemohl nijak ovlivnit to, co se děje.

„Páni, podívejte se na to,“ zašeptal Murphy. „Ať už sem pluje cokoliv, zaplňuje to na severu celou obrazovku.“

Gann neměl čas sledovat radar. Navigoval od oka a udržoval ponorku orientovanou k šedé zdi těsně vedle.

„Támhle,“ řekl Gann, když se šedá barva změnila v černou. Otočil ponorkou tak, aby špičkou mířila na malý černý kruh.

„Vypadá to jako pevná stěna,“ poznamenal Murphy.

Gann konečně střelil pohledem po údajích z radaru. Spatřil, co Murphyho tak šokovalo. Celou horní polovinu monitoru zaplňoval prohnutý okraj cizího předmětu, a stále se přibližoval. Jedinou věcí srovnatelné velikosti, kterou kdy Gann viděl v pohybu, byla ledová kra, ale tahle věc se pohybovala na základě vlastního pohonu.

„Jdu dovnitř,“ řekl Gann a obrátil svou pozornost zpátky k řízení.

„Nezapomeňte, že musíme odhodit to pouzdro,“ dodal Gann. „Hned.“

Na palubě Revelle pracovaly motory naplno a loď mířila k jihu. Kapitán na můstku také sledoval, jak se k jejich plavidlu blíží černá koule. Jeho loď byla bohužel postavena k výzkumům, ne k boji, takže nemohli vyvinout větší rychlost než osmnáct uzlů. A neměli na palubě ani žádné zbraně, i když kapitán pochyboval, že by proti tomu, co se k nim blížilo, byly účinné.

Deepflight náhle zmizel z monitoru a celou roklinu Challenger Deep zaplňoval obraz oné koule. Obrazovka, na které dosud viděli pohled videokamery Deepflightu, zčernala.

Dane si sedl ke stolu a potřásl hlavou. „Kolik jich bylo na palubě?“

„Dva,“ řekl Foreman a nespouštěl oči z monitoru. „Sakra,“ zahučel. Dane vzhlédl. Koule se stále pohybovala a stoupala k hladině. „Jde po Revelle.“

Foreman zvedl mikrofon. „Revelle, tady je Anděl Šest. Přepínám.“

„Máme to na radaru, vzdálenost pět tisíc metrů horizontálně, devět tisíc metrů vertikálně a přibližuje se. Jakékoliv návrhy jsou vítány. Přepínám.“

Foreman se podíval na Danea, který jen zavrtěl hlavou.

„Přepojte nám sem pohledy kamer,“ přikázal Foreman.

Obrazovka na stěně se probudila k životu a objevil se na ní Tichý oceán, snímaný z můstku Revelle. Voda byla dokonale klidná a svítilo slunce. Jediné, co mařilo klid tohoto výjevu, byla čím dál vzrušenější hlášení radisty na Revelle, která se ozývala z reproduktorů.

„Vzdálenost čtyři tisíce metrů horizontálně, sedm tisíc metrů vertikálně a blíží se vysokou rychlostí.“

„Pořád čekáme na jakékoliv návrhy,“ zopakoval kapitán Revelle. „Přepínám.“

„Třeba to jen blufuje,“ poznamenal Foreman.

„A co to vlastně ke všem čertům je?“ ptal se kapitán.

„To nevíme,“ přiznal Foreman.

„Skvělé.“

„Vzdálenost tři tisíce metrů horizontálně, pět tisíc metrů vertikálně a blíží se vysokou rychlostí.“

Gann cítil, jak se kolem něj mění vzduch a zvyšuje se tlak. Bušilo mu ve spáncích a obrazovka videokamer byla tmavá. „Co se sakra stalo?“ zeptal se Murphy.

Před okamžikem se špička ponorky dotkla černého kruhu a vzápětí pomalu vpluli dovnitř, jako kdyby je něco vtahovalo. Rozezněl se alarm. Gann prošel nouzové procedury, ale nemohl přijít na nic, co by bylo v nepořádku, dokud se nepodíval na hodnotu vnějšího tlaku.

„To nemůže být pravda,“ zamumlal.

„Co?“

„Vnější tlak je jedna atmosféra.“

„Přístroj se rozbil,“ okamžitě odhadl Murphy.

Oba muži zamrkali, jak se uvnitř náhle dramaticky rozjasnilo, když tři obrazovky, ukazující vnější pohled, zesvědaly daleko víc, než za co mohly být odpovědné pátrací reflektory.

„Kde to u všech všudy jsme?“ zašeptal Murphy. Díky tvrdému tréninku automaticky zkontroloval přístroje. Nevěřil tomu, co vidí, ale i tak to nahlásil. „Jsme deset metrů pod hladinou.“

„To by vysvětlilo údaje o tlaku,“ podotkl Gann. Zvedl vysílačku a pokusil se navázat spojení s Revelle nebo s Andělem Šest, ale slyšel jen šum statické elektřiny. „Tak se podíváme, kde to vlastně jsme,“ řekl nakonec.

Koule byla černá a dokonale oblá. Nikde žádná známka po jakémkoliv pohonu. I tak ale plula vysokou rychlostí a stále se přibližovala k Revelle.

Nasávala vše, co jí stálo v cestě, otvorem o průměru padesáti metrů, který se rozevřel na přední stěně. Spolkla vysílající pouzdro, vznášející se před velkými dveřmi, pak obrátila směr pohybu a vyrazila k hladině.

„Vzdálenost nula horizontálně, tisíc metrů vertikálně a stoupá vysokou rychlostí. Blíží se k nám, pane,“ dodal radista rozechvělým hlasem.

Kapitán Revelle přikývl. Otevřel dveře, které vedly na pravou stranu můstku a vykročil ven. Následoval ho člen posádky s videokamerou, která byla v satelitním spojení s Válečnou místností. Kapitán se opřel o zábradlí, díval se na klidnou hladinu a čekal.

Na horní straně koule rostl otvor, jak se kovový povrch odsunoval ke stranám. Když se koule přiblížila k hladině a k Revelle, otvor už zabíral čtvrtinu jejího povrchu.

„Ach, Bože,“ slyšeli ve Válečné místnosti kapitánův výkřik. Pak spatřili, co vyvolalo tuto reakci, protože námořník natočil videokameru dolů.

Z oceánu všude kolem Revelle stoupal okraj koule, z něhož stékala voda, dokud se nedostal sto metrů nad stěžeň lodě. Pak se otvor začal opět uzavírat. Rychle ubývalo slunečního světla, až s úplným uzavřením otvoru zmizelo zcela. Obrazovka zčernala.

Kapitán Gann otevřel poklop a zamrkal v jasném světle, pokoušeje se pochopit, co se děje. Vzduch tu byl zatuchlý a měl konzistenci, jakou kapitán Gann nedokázal identifikovat. Nacházel se v obrovské, polokulovité místnosti. Ponorka plula uprostřed vodní hladiny, která od ní sahala skoro dva a půl kilometru všemi směry. Nad nimi vše osvětlovala zářivá koule. Z hladiny se po celém obvodu místnosti zvedala černá pláž, široká asi tři kilometry, která končila stěnou, jež se zvedala vzhůru ke zdroji světla.

Gannovu pozornost ale přitáhly lodě a letadla, poházené po černém pobřeží. Byly jich tu tisíce. Viděl tu starý vor Polynésanů vedle moderního ropného tankeru, stíhačku s ruským nápisem vedle jakéhosi dvojplošníku. Jednalo se o ohromující pohled – o skutečný mechanický hřbitov napříč věky.

„Znovu se pohybuje,“ poznamenal Dane. Sledoval na monitoru po několik vteřin postup koule a uvědomil si, na co se dívá. „Vrací se k příkopu.“

Na snímcích ze špionážní družice, kterou měli nad danou oblastí, nebyla nikde ani stopa po Revelle. Loď zmizela. Koule ji spolkla.

„Podívejte se na to!“ vykřikl Murphy a ukázal.

Gann natočil dalekohled naznačeným směrem. Na pobřeží leželo stříbrné letadlo se dvěma motory, pod každým křídlem jedním. Neviděl na něm mezi všemi ostatními stroji nic zvláštního.

„Lockheed Electra,“ řekl Murphy a zvýšil si přiblížení na svém dalekohledu. „Lockheed Electra 10E!“

„No a?“ Gann se pokoušel strávit rozmanitost plavidel a letadel, která kolem sebe viděl. Některá z nich vůbec nepoznával.

„Víte, co znamená to E v 10E?“ Murphy ani nečekal na odpověď. „Earhartová. To je letadlo Amélie Earhartové!“

Oba muži se zapotáceli, když se těsně před ponorkou vynořila z vody obrovská vzduchová bublina, která rozhoupala loď. Gann ucítil v obou uších bodnutí bolesti a uvědomil si, že došlo k náhlému skoku tlaku. Naklonil se a podíval se dolů, zrovna včas, aby spatřil, jak hladinu všude kolem nich protíná horní okraj otvoru na černé kouli.

„Koule se vrací do brány,“ hlásila Ahana, i když to Nagoja viděl na obrazovce sám. „A co sonda?“ zeptal se.

Ahana stiskla páčku a v kouli se objevila červená tečka. „Pracuje.“

„Výborně.“

Sledovali, jak červená tečka vstoupila do černého trojúhelníku, označujícího hranice brány Ďáblova moře.

„Máte zaznamenanou pozici?“ zeptal se Nagoja úzkostlivě.

„Mám ji zaznamenanou a všechna data jsou nahrána,“ potvrdila Ahana.

Ve Válečné místnosti Dane také viděl, jak se rozsvítila červená tečka. „Co to je?“

„Koule musela nasát pouzdro,“ odpověděl Foreman.

„A co Deepflight?“ zeptala se Ariana.

„Není po něm ani stopy,“ řekl Foreman.

„Jak ta sonda otevře bránu?“ zajímal se Dane.

„Na to se budete muset zeptat Nagoji,“ odvětil Foreman. „Nejsme si dokonce ani jisti, že to bude fungovat. Ale je dobrým znamením, že ji stále vidíme. Zabalte si vybavení – vyrážíme do Japonska. Než se tam dostaneme, Nagoja by měl analyzovat data, která mu sonda vysílá.“

Ariana seděla po celou dobu u svého laptopu. „Našla jsem v New York City někoho, kdo o sobě tvrdí, že je odborník na křišťálové lebky. Muzeum přírodních dějin má také jednu ve svých sbírkách. Domluvila jsem si schůzku s představitelem muzea a s tím odborníkem. Na dnešní večer.“

Dane se postavil. „Zůstaneme ve spojení.“

„Rozhodně.“ Zamyšleně zatočila globem s vyznačenými bránami. „Něco nám uniká.“

Dane se zastavil. „Jak to myslíte?“ Foreman už vyšel z místnosti a zamířil k výtahu.

„Nagoja pracuje na svých teoriích, Foreman studuje tyhle brány skoro celý život a přitom pořád nevíme nic – ani o nich, ani o Stínu, ani o Těch Dřívějších.“ Roztáhla své dlouhé prsty, aby překryla několik z vyznačených bran. „Nevím, o co jde, ale nedochází nám něco hodně podstatného.“

„To vím,“ přikývl Dane. Usmál se. „Jestli na to přijdete, dejte mi vědět, ano?“

„Buďte opatrný,“ varovala ho Ariana.

„Budu.“

„Nedůvěřujte Foremanovi.“

„To je samozřejmé.“

7. kapitola

Minulost

79 n. I.

Císař Vespasianus zemřel bez jednoho dne před dvěma měsíci. Následoval povinný měsíc smutku. Pak začal měsíc her na počest nového panovníka, Tita. Následující den skončí. Hry se setkaly s takovým úspěchem, že Titus už začal plánovat výstavbu větší arény, která měla být nazvána Coloseum a byla by určena pro větší a náročnější hry, jež by mohlo naráz sledovat podstatně více diváků. Už dávno se říkalo, že pokud císař zabezpečí lidem chléb a hry, udrží se u moci.

V císařském paláci na Palatinském pahorku procházel Titus prázdnými místnostmi, z nichž byly vyklizeny věci jeho otce Vespasiana a které čekaly na věci jeho. Sledoval vzestup svého otce z postavení daňového výběrčího až na místo císaře, a vzal si z něj mnohá ponaučení. Jedna klíčová lekce spočívala v tom, že je třeba hledat všude intriky a zastavit je ještě předtím, než získají svou vlastní setrvačnost. Právě s touto myšlenkou Titus prošel dlouhou chodbou ke dveřím, kde čekali dva muži z pretoriánské stráže. Když se k nim přiblížil, zasalutovali a otevřeli mu vysoké dveře.

Titus vstoupil do audienční síně a zamířil přímo ke svému velkému křeslu na stupínku. Čekali tu na něj všichni hlavní poradci. Titus se posadil a opřel si hlavu o vysoké opěradlo křesla. Je císařem teprve dva měsíce a už na svých bedrech cítí tíhu celé říše. Pozvedl prst na Thyesta, Řeka, který radil už Vespasianovi. Říkalo se, že Thyestes má prst na tepu Říma, a tedy zná zdravotní stav říše a – což bylo ještě důležitější – i zdravotní stav císaře.

Thyestes se uklonil a pokročil na stupínek. Naklonil se k císaři, aby jej slyšel jen on. „Ano, císaři?“

„Pověz mi, co víš o generálu Cassiovi.“

Thyestes byl vysoký, štíhlý muž. Měl husté, bílé vlasy a dlouhý plnovous, kterému dávalo přednost tolik Řeků, a díky vyzáblému obličeji neustále vypadal, jako kdyby ho trápily žaludeční potíže. V pravé ruce držel dlouhou hůl, odznak moci jakožto císařova poradního hlasu. Jeho staré prsty se sevřely na holi pevněji, zatímco si v duchu sestavoval odpověď.

„Cassius odešel do ústraní na svoje venkovské sídlo se svou židovskou manželkou. Ta zemřela vloni na horečku a on její smrt nese těžce. Od té doby se zaměstnává dlouhými procházkami a stará se o zahradu.“

„Cassius jako zahradník?“ Tita to překvapilo. V téhle roli si nedokázal starého válečníka představit. „A je věrný?“

„Římu.“

Titus věděl, co tahle krátká odpověď znamená. Cassius měl i přes svůj odchod do ústraní v legiích pořád velký vliv. A legie představovaly základ moci.

„A co ten gladiátor Falco? Sloužil pod Cassiem a dnes jsem v aréně viděl, že je u lidí hodně oblíbený.“

„Dav lidí je ve městě hodně nebezpečná věc. Stačí, aby císař na den nebo na dva šel proti přání davu a mohl by se dočkat útoku na Palatin.“

„Falco je zvláštní muž,“ odpověděl Thyestes. „Má pletky s Domidicovou ženou Epionou. Ona si s ním pohrává, což je okolnost, která se jí může vrátit daleko horšími způsoby, než si vůbec dokáže představit.“

Titus Epionu znal. Byla to mocná a nebezpečná žena.

„Jak to myslíš?“

„Koupila Falcovy děti, když ještě sloužil v armádě, a někam je ukryla. Díky tomu nad ním má moc a nutí ho bojovat, i když mu byla za jeho služby v Desáté legii dána svoboda. Nyní, i když spadá pod lanistu Gaia Marca, ve skutečnosti bojuje pro ni. Ona ho drží pod krkem sliby, že jednoho dne propustí jeho děti. Ten den ale zatím ještě nenastal.“

Ženy. Titus věděl, že jsou jako zmije. Domidicus byl spojenec, mocný člen Senátu. Hrozba Domidicovi představovala hrozbu pro císaře. Jestli Epiona podkopává pozici svého manžela… Titus prozatím tuto myšlenku odložil stranou. Také tu byla skutečnost, že Gaius Marcus pracuje pro něj, ne pro Epionu.

„Má podíl z Falcových vítězství?“

„Ne. Jen se jí líbí, že může mít v hrsti takového muže. Jde o něm pověst, že je stejně dobrý v ložnici jako v aréně.“

„Existuje nějaká spojitost mezi Cassiem a Falcem?“

„Jiná, než jejich společná vojenská služba? O žádné nevím.“

Titus se trochu uvolnil. Pomyšlení na to, jak spolu generál s nemalým vlivem na armádu a gladiátor oblíbený u lidí konspirují, mu dělalo starosti. Když se teď dozvěděl, že Cassius se věnuje zahradničení a Falco je otrokem ženy, jeho obavy se zmenšily. „Co tam máme?“ zeptal se a pokynul ke dveřím, za nimiž čekali ti, kteří chtěli vidět císaře.

„Je tam nanejvýš podivná vyslankyně z Delf, kterou byste, myslím, měl přijmout.“

Titus se zamračil. Věděl, že síň musí být plná čekajících prosebníků a poslů.

Thyestes k němu napřáhl ruku a rozevřel dlaň, na které ležel prsten. „To je Caesarův prsten.“

Bylo mnoho caesarů, jak Titus věděl, nyní včetně něj samotného, ale z Thyestesova tónu poznal, koho má na mysli. Prvního císaře, velkého Julia. Prsten byl ze zlata a v centru se skvěl drahokam.

„Měla ho ta vyslankyně. Není to všeobecně známo, ale Caesar se zastavil v Delfách při cestě do Egypta, aby se poradil s orákulem.“

„Jenže věštkyně ho nevarovala před Kleopatrou,“ poznamenal Titus se smíchem.

„Vlastně mám za to, že ho varovala,“ odpověděl Thyestes.

Titus se zachmuřil. „Co ta vyslankyně chce?“

„To mi neřekla.“

„A kdo to je?“

„Kněžka orákula.“

Titus si přejel prstem po spodním rtu. Kněžky a věštkyně. Ze zkušeností se naučil, že buď lžou, aby přinesly falešnou pozitivní zprávu, nebo mluví pravdu, a pak většinou doručují zprávy špatné.

„Vykliďte místnost a pak ji uveďte dál,“ rozhodl Titus.

Thyestes poslechl a přešel k dvojitým dveřím, jež se nacházely přímo proti Titovi. Prostor před nimi lemovaly sochy předchozích císařů v nadživotní velikosti, jež shlížely dolů na ty, kteří přicházeli na audienci k současnému panovníkovi. Thyestes zaklepal na dveře a ty se otevřely. Dovnitř vešla žena oblečená v kalhotách a tunice s krátkými rukávy pod dlouhým, černým a neozdobeným pláštěm. Jakmile se za ní dveře zavřely, Titus si ji pozorně prohlédl. Byla vysoká a vyzařovala z ní síla, skoro jako z Amazonky, a měla docela zvláštní krátké rusé vlasy. Vůbec nevypadala jako Řekyně. Titus viděl i Germánky, které bojovaly po boku svých mužů, a tahle žena by dobře zapadla mezi ty šílené fúrie, které se vrhaly na římské meče, aby jejich muži mohli zasadit úder.

„Nejvznešenější císaři,“ oslovila ho a uklonila se v pase. Neklekla si, jak vyžadoval patřičný protokol.

Titus to nechal být. Jestli mu přináší falešnou dobrou zprávu, napíchne její hlavu na hradby paláce. A jestli přináší zprávu špatnou, možná udělá to samé, přemítal.

„Co máš na srdci tak důležitého, žes to nemohla sdělit Thyestovi?“ zeptal se.

„Jmenuji se Kaia. Přicházím od orákula s vážnou zprávou.“

Takže to není patolízalka, pomyslel si Titus. Zklamalo ho to. Mohl se s ní trochu pobavit, než by jí nechal srazit hlavu. Pozvedl prsten. „Thyestes mi říká, že patřil Juliu Caesarovi.“

„Jasnovidka mi ho dala, aby mi u vás získal audienci.“

„Musí se jednat o závažnou zprávu,“ podotkl Titus.

„Objevila se hrozba nejen pro vaši říši, ale pro celý svět,“ řekla Kaia prostě.

Titus pozvednul levý koutek, úst v polovičním úsměvu. „Jak pochmurné tvrzení. V čem ta hrozba spočívá?“

„V zemi na sever od vaší provincie v Regnum Bosporus roste Stín,“ odpověděla Kaia.

Titus čekal. Bospor ležel na jižním konci Pontus Euxinus, moře severně od Persie. Jednalo se o chudou oblast, kterou ve skutečnosti neovládal jinak než na papíře, o domov barbarů a o zemi, která nepřinášela žádné zisky.

„Stín má podobu brány na hrozné místo. Čas od času se otevírá, a v takovém případě do našeho světa chrlí smrt a destrukci.“

„Proč bych se měl starat o Stín mimo hranice své říše?“ zeptal se Titus.

„Protože jeho moc dosahuje daleko. Už vyslal svou sílu do země pod vašima nohama. A bude stále silnější, čím déle zůstane brána otevřená.“

„Kam ta brána vede?“ zajímal se Titus.

„To nevím,“ přiznala Kaia.

„Jak vysílá sílu pod moje nohy?“ chtěl vědět Titus. „Je na druhé straně brány nějaký bůh?“

„Je tam něco s božskou mocí,“ odvětila Kaia.

„Máš nějaký důkaz svých slov?“ zeptal se Titus.

„Věštkyně to předpověděla. Stalo se to už dříve. Má domovina na Théře byla před časem zničena právě tímto Stínem.“

Titus Théru znal. Plavil se kolem ní cestou do Palestiny. Na první pohled bylo zjevné, že ten ostrov rozdrtila nějaká ohromná síla.

„Nepochybuji o slovech věštkyně,“ řekl Titus, „ale naučil jsem se, že tato slova mohou mít mnoho významů. Není to snad způsob, jak děláte radost všem prosebníkům?“

„Já tu nejsem, abych vám dělala radost.“ Kaia se mu podívala přímo do očí. „Zítra uvidíte moc Stínu nedaleko odtud.“

Titus se narovnal. „Jak to myslíš?“

„Uvidíte moc Stínu vycházet přímo z nitra Země. Pak si promluvíme znovu. Nechci být neuctivá, císaři, a chápu vaši neochotu uvěřit tomu, co říkám, ale myslím, že zítra už nezbude prostor pro žádné pochyby.“

Titus se podíval na Thyesta a pak zpátky na kněžku. „Hovoříš velice odvážně v přítomnosti panovníka známého světa. Dnes v noci zůstaneš v paláci a zítra se zúčastníš pod dohledem mých pretoriánů her. Jestli mi unikne projev té údajné síly, nechám tě pro pobavení uvrhnout do arény a zítra večer bude tvá hlava zdobit hradby mého paláce.“

„Neunikne vám,“ ujistila ho Kaia.

„Nechám tě navštívit tvoje děti, jakmile hry skončí,“ řekla Epiona. „Dokonce jsem přemýšlela o tom, že bych je osvobodila.“

„Lžeš,“ odpověděl Falco.

Epiona mu naznačila, aby jí začal masírovat druhou nohu. Falco klečel a zjizvenýma rukama hnětl jemnou kůži na jejích chodidlech. Byli v jejích komnatách, připojených k Císařskému paláci. Falco sem přišel krátce po setmění a věděl, že tu stráví celou noc a pryč se dostane, teprve až ji uspokojí.

Epiona se zasmála. „To z tebe dělá takového drahouška. Všichni ostatní muži jsou příliš bojácní na to, aby mluvili upřímně, zvláště se mnou, ale to neplatí pro mého gladiátora Falca. Ten říká, co si myslí, bez ohledu na to, jaké by to mohlo mít následky.“

„Můj život nemůže být horší, než je,“ poznamenal Falco.

„Všechno se vždycky dá ještě zhoršit,“ řekla Epiona. „Potřebuješ více vína. Já taky.“ Pokynula mu, aby došel pro džbánek.

Falcovi už silné, jemné víno stouplo do hlavy. To nebyla ta břečka, kterou podávali v gladiátorské škole. Když je naléval, přemítal o ženě, jež ležela před ním. Byla starší než on, mohlo jí být kolem pětačtyřiceti. Netušil, proč si za svou hračku vybrala právě jeho, a litoval, že na ní kdy spočinul pohledem.

Strávil s ní jednu noc, než vstoupil do armády, a ona na něj čekala, když se vrátil. Tehdy byl ještě otrok a nemohl ji odmítnout. Drusille o tom nikdy neřekl, i když vycítil, že ví, že k něčemu došlo. Oba strávili své životy v zajetí a akceptovali to, co jim jejich nízký původ přinášel, tak jako všichni lidé, kteří nemají na výběr. Falco udělal tu chybu, že využil své zvláštní schopnosti vcítit se do myslí ostatních k tomu, aby ji potěšil, v naději, že tím může získat mocného spojence.

Toho jako otrok mohl potřebovat. Zpětně pochopil, že podal příliš dobrý výkon.

Rozhodně neočekával, že Epiona udělá to, co nakonec udělala, poté, co Drusilla zemřela v Palestině. Phaedra a Fabron byly jediné dvě věci, ke kterým se měl důvod vracet, a ona mu je sebrala.

„Vlastně, můj gladiátore, tak úplně nelžu,“ řekla Epiona, když jí podal plný pohár vína.

Falco seděl a čekal.

„Neosvobodím je. Ještě jsem s tebou neskončila.“

„A kdy skončíš?“

Zasmála se a napila se. „Nevím. Až budu mít chuť. Tvoje děti si nezasloužily svou svobodu jako ty.“

„Co tedy nebyla lež?“

„Možná tě je nechám navštívit. Řekla bych, že si myslíš, že o nich nemluvím pravdu. Ze možná zemřely na stejnou horečku, která zabila tvoji drahou Drusillu, po které pořád teskníš.“

Falco vskutku uvažoval o této možnosti, ale netroufl si to riskovat. Navíc je občas spatřoval ve svých vidinách, i když si nebyl jistý, jestli jim může věřit. „Kde jsou?“

„V Pompejích. U mého důvěryhodného přítele.“

Falco ucítil, jak ho do srdce udeřila pěst.

„Dovolím ti za nimi odcestovat pozítří, až bude po hrách. Setkáš se se svými potomky. A pak se sem vrátíš a budeš mi nadále sloužit.“ Dva dny. Falco si pamatoval na vizi, kterou měl. O Vesuvu. Jestli existovali bohové, kteří dohlížejí na tyto věci, podaří se jim ovládnout hněv hory ještě dva dny?

Epiona si lehla na pohovku. „A teď mi dones další víno, gladiátore.“

8. kapitola

Současnost

Když se vrtulník blížil k černobylskému reaktoru, Pytor a Felix Šašenkovi viděli chladicí věže jako první. Tři byly nedotčené, čtvrtou zakrýval betonový sarkofág. Nejednalo se o jejich první výlet sem. Byli tu už mnohokrát, aby uctili památku svého bratra u jeho hrobky, betonové masy uzavírající čtvrtý reaktor.

Dnešek se ale od předchozích návštěv v jednom důležitém ohledu lišil. Byli tu s jistým úkolem. Obě dvojčata sloužila jako důstojníci v ruské armádě, konkrétně u elitního komanda Specnaz, a obě se na tuto misi přihlásila dobrovolně. Jenže to byl Pytor, kdo měl rakovinu, a tak dovnitř půjde právě on.

Vrtulník přistál vedle třetího reaktoru, který spolu s ostatními dvěma stále fungoval. Pytor s Felixem vystoupili, každý s těžkým báglem na zádech. Čekalo na ně několik vojáků, ze stejné jednotky a těžce vyzbrojených.

„Tudy,“ ukázal major, který měl na starosti detaily bezpečnosti. Následovali ho k masivní hoře betonu, která pokrývala čtvrtý reaktor. Další dva vojáci stáli u ocelových dveří, které major s námahou otevřel. Ocitli se v chodbě, vyvrtané do betonu. Chodba měřila deset metrů a končila místností chráněnou olověnými obklady. Jednu stěnu lemovala řada obrazovek. Tato monitorovací stanice byla přísně tajná a nikdy ji neukazovali žádnému z mnoha cizinců, jež sem přijeli zkontrolovat hladinu radioaktivity.

„To je jádro,“ řekl major. „Museli jsme poslat dálkově ovládaného robota, aby tam nainstaloval kameru.“

Oba bratři se ale dívali na jiný monitor, který snímal zbytky řídicí místnosti. Po podlaze leželo několik koster.

„Zemřeli okamžitě, když jim horký plyn sežehl maso z kostí,“ řekl major. „To je lepší smrt, než pomalu umírat na nemoc z ozáření, jako řada záchranářů.“

Pytor s Felixem věděli, že jedna z těch koster patřila Andrejovi. A věděli i všechno to, co jim řekl major, protože Pytor byl velitelem první skupiny, která dohlížela na zabezpečení reaktoru. Ani jeden z nich nepochyboval, že právě to je příčina Pytorovy rakoviny. I když byla kontrolní místnost stíněna, celá oblast byla velice nebezpečná.

„Rozkazy, které jsem dostal…,“ začal major.

„Ano?“ pobídl ho Pytor. Nyní se díval na jádro. Černý trojúhelník tam byl pořád, už od onoho osudového dne v roce 1986.

„No, podle nich jeden z vás půjde dovnitř. To jistě nemůže být pravda, nebo ano?“ zajíkavě se zeptal major.

„Ano, ty rozkazy jsou správně,“ odpověděl Pytor. Přešel k jednomu batohu a otevřel ho. Začal z něj vytahovat radiační oblek.

„Ale tam je silná radioaktivita. I s tím oblekem dostanete smrtelnou dávku za necelou minutu. Od výbuchu tam nikdo nešel.“

„To vím,“ řekl Pytor a začal si s Felixovou pomocí navlékat oblek. „Zjistili jste při monitorování něco nového?“

„Bylo tu několik vědců z Akademie věd,“ odvětil major. „Získali nějaké náznaky časových proudů, které vycházejí z toho trojúhelníku.“

„Časových proudů?“ Pytor se poprvé zatvářil překvapeně. „Jak to vědí?“

„Časový indikátor na videokamerách přeskakuje a někdy se vrací.“ Major ukázal na obrazovku. „Ať už tam uvnitř chcete dělat cokoliv, proč nepoužijete raději robota?“

„Není čas sestavovat robota na to, co je třeba učinit,“ vysvětlil Pytor. „Třeba bych si mohl vzít protiradiační pilulku?“ dodal v narážce na placebo tablety, které dostávali ruští vojáci s instrukcemi, že je jejich užití ochrání před účinky radiace. Vytáhl helmu a nasadil si ji na hlavu.

Felix zvedl druhý batoh a nasadil jej Pytorovi na ramena.

„Kde jsou nové přístupové body?“ zeptal se Felix.

Major ukázal k ocelovým dveřím po straně místnosti. „Půjdete tudy. Projdete padesátimetrovou chodbou a zatočíte doleva k dalším dveřím. Ty vedou do přetlakové komory. Stisknete červené tlačítko. Až světélko zezelená, vejdete dovnitř. Při východu se postupuje obráceně, ale…,“ major ztichl. Všichni věděli, že jakmile někdo vejde dovnitř, už se nikdy nemůže dostat ven. I roboti na dálkové ovládání museli být ponecháni uvnitř. Proto teď neměli žádný, který by mohli použít. Sonda byla navíc příliš velká na to, aby ji unesli malí roboti, které měli k dispozici.

Felix podal bratrovi ruku a vydali se ke dveřím.

„Hodně štěstí,“ řekl major.

Pytor v uzavřené helmě slyšel zvuk vlastního dechu. Po zádech už mu stékal pot a věděl, že zanedlouho mu bude ještě větší horko. Skoro se nahlas rozesmál: brzy mu bude opravdu zatracené horko. Batoh byl těžký a on ztratil během posledních měsíců, kdy podstupoval chemoterapii, hodně sil. Lékaři mu dávali přinejlepším dva měsíce a všichni se shodovali, že to budou pěkně bolestivé dva měsíce. Proto byl Pytor vlastně šťastný, že může jít na tuto misi a zemřít pro něco pozitivního, místo aby postupně zchátral na nemocniční posteli.

Dorazili k přetlakové komoře a Felix stiskl tlačítko. Ocelové dveře vyjely vzhůru. Než Pytor vkročil dovnitř, Felix ho objal, jak nejlépe mohl přes batoh a nádobu se stlačeným vzduchem. Ani jeden nepromluvil. Vše, co bylo třeba říct, již prodiskutovali. Felix otočil ventilem na vzduchové nádrži a ustoupil. Pytor vešel do komory a Felix znovu stiskl tlačítko. Dveře se zavřely.

Felix se otočil a vydal se do kontrolní místnosti, aby sledoval, jak jeho bratr plní úkol.

Pytor se zachvěl, když se otevřely vnitřní dveře. Věděl, že nyní je chodící mrtvolou. Znovu se zasmál. Chodící mrtvolou byl už předtím. Bylo to zvláštní – pod nohama měl prach. Původně se jednalo o vnější stranu čtvrtého reaktoru. Přešel malé otevřené prostranství ke vstupu do řídicí místnosti. Svět se domníval, že celé jádro a stará budova byla pohřbena pod betonem, který na ni vylili z vrtulníků v týdnech po explozi, ale černý trojúhelník udržoval bezprostřední okolí reaktoru netknuté. Po zatuhnutí betonu tak kolem něj vznikl volný prostor, který tvořil Černobylskou bránu. Ať už trojúhelník produkoval jakékoliv silové pole, které znemožnilo vlití betonu dovnitř, později jej vytvářet přestal, takže robotům ve vstupu nic nebránilo.

Pytor věděl, že zbytek světa naléhá, aby byly odstaveny i zbývající tři reaktory a celá oblast opuštěna, ale existovaly dva důvody, proč udržovat Černobyl nadále v provozu: jeden představovala zoufalá potřeba energie a druhý nutnost monitorovat toto místo a černý trojúhelník uvnitř.

Pytor cítil na kůži mravenčení, ale nebyl si jistý, jestli je skutečné, nebo jde jen o výplod jeho představivosti. Mohla by to způsobovat radiace, která plíživě proniká jeho oblekem, nebo třeba bariéra kolem brány? Jestli tedy už byl v jejím nitru. Tato brána se z nějakého důvodu lišila od ostatních. Pytor se setkal s profesorem Kolkovem, ruským odborníkem na brány, a vědec přiznal, že sám nerozumí důvodům, proč je tak jiná.

Pytorovi na její odlišnosti nezáleželo. Věda ho nezajímala – vědcem byl z těchto tří bratrů Andrej, a tahle věc ho zabila. Šlo o otázku cti, o přísahu, kterou všichni tři složili, když Andrej poprvé opustil domov: že si budou pořád pomáhat a že jestli se kterémukoliv z nich něco stane, ostatní ho pomstí. Pytor musel čekat mnoho let, ale nyní podstupoval první kroky této odplaty. Na Felixovi bude, aby ji dokončil.

Pytor otevřel dveře vedoucí k řídicímu centru a vstoupil dovnitř. První věcí, která upoutala jeho pozornost, byly kostry, ležící na podlaze. Uprostřed místnosti poklekl a z vrchu batohu vytáhl svazeček sedmikrásek, které položil na zem. Dala mu je vdova po Andrejovi.

Pak přešel k těžkým dveřím, jež vedly k jádru reaktoru. Pomalu odsunul závoru a otevřel je. Byl promočený potem a nitro masky se mu počínalo mlžit. I kyslík z nádrže chutnal divně.

Vkročil do jádra a spatřil černý trojúhelník. Jeho strany měřily pět metrů a celý předmět byl asi tři metry vysoký. Dalo se těžko poznat, z čeho je složen – nevypadal pevně, ale strany byly dokonale hladké. Skoro jako kdyby ho vytvářela hustá, černá tekutina. Pytor se k němu přiblížil a zastavil se pouhý metr od jedné strany. Věděl, že ho Felix sleduje na obrazovce, a tak se otočil ke kameře a zamával.

Natáhl ruku kupředu. Když se dotkl rukavicí černé hmoty, měl pocit, jako kdyby strkal prsty do melasy. Stáhl ruku zpět a podíval se na ni. Žádná viditelná změna.

Bez váhání vykročil kupředu a pohltila ho černota.

„Druhá sonda vysílá,“ oznámila Ahana.

„Spojení?“ zeptal se Nagoja, který jí nahlížel přes rameno.

„Vysílání se šíří,“ odpověděla Ahana, když se červená linka na obrazovce začala protahovat ve směru sondy, jež byla vhozena do brány Ďáblova moře. „Kontakt,“ řekla, když se linie s tečkou spojila.

Sondy byly předprogramovány, aby ve spojení jedné s druhou zahájily sérii testů, a Nagoja ustoupil, aby jeho lidé mohli zaznamenávat všechna zjištěná data.

Major Pytor Šašenka klečel nad sondou. Usmál se, když spatřil, jak na monitoru probíhá seznam programů, které dokazovaly, že přístroj funguje. Pak se znovu rozhlédl kolem sebe. Nacházel se v centru trojúhelníku, podlaha pod ním byla zcela hladká a vzduch zaplňovala hustá nažloutlá mlha, přesně jak Kolkov popisoval, že vypadá vnitřek ostatních bran na Zemi. Pytor si uvědomil, že jde o předpokoj ke skutečnému vstupu. Mlha byla tak hutná, že ani neviděl k okrajům černého trojúhelníku.

Už na sobě cítil účinky radiace. Zvedal se mu žaludek a v hlavě mu pulzovala bolest. Celé tělo mu pokrývala vrstva potu. Vyzvracel se do masky, čímž si ji znečistil. Sklonil se před nevyhnutelností a sundal si ji. Věděl, že tím zkrátí čas, jenž mu zbývá, ale neviděl žádný důvod, proč by měl lpět na několika minutách.

Sonda pokračovala v práci a Pytor se zvedl, aby si to tu obešel. Do něčeho narazil nohou a zastavil se. Shýbl se a zvedl ten předmět. Bronzová helma s páskem pod bradu, prvotřídně naleštěná a kožený pásek naolejovaný. Tělem mu projela křeč a zhroutil se na podlahu vedle sondy, s helmou na klíně.

Vzduch tu byl kalný, téměř olejovitý. Pytor si přejel rukou čelo, aby si otřel pot. Postavil helmu na sondu. V jejím bronzu byla vyryta římská čísla. Přimhouřil oči. XXV.

To je divné, pomyslel si ještě, než ztratil vědomí.

Před ním se objevil černý kruh, který se rozšířil směrem dolů do podoby elipsy, dva metry vysoké a metr široké.

„Máme spojení s černobylskou sondou!“ oznámila Ahana. „Přes bránu Ďáblova moře,“ dodala. „Takže ty dvě brány jsou na druhé straně rozhodně propojeny.“

„Výtečně,“ řekl Nagoja. „Fáze dvě byla úspěšná. Nyní nastal čas na fázi tři.“

„Což je?“ chtěla vědět Ahana.

„Vstup do brány a otevření portálu.“

„A jak navrhujete, abychom to učinili?“ zeptala se Ahana.

Nagoja místo vysvětlení odpověděl otázkou: „Co si myslíte o fyzikálních zákonech v bránách, když máte před sebou nová data?“

„Myslím, že ty muonové emise jsou hodně důležité,“ řekla Ahana, „máme-li porozumět bránám.“ Data shromážděná oběma sondami měla před sebou vytištěná na velkém archu papíru a za řeči do nich hleděla.

Nagoja přikývl. „Muony patří do druhé rodiny částic. Většina částic, na které jsme v našem světě zvyklí, patří do první rodiny, sestávající z elektronů, down a up kvarků. Druhá rodina se skládá z muonů, charm a strange kvarků. Podle strunové teorie se ovšem nejedná o body, ale spíše o drobné trojrozměrné smyčky, které vibrují. Tato představa jim dodává takové vlastnosti, které by nám dovolily sjednotit relativitu s kvantovou mechanikou.“

Ahana se nad tím zamyslela. „Chápu, jak to myslíte, ale na této úrovni nejsme schopni částice ani přímo pozorovat. Víme o jejich existenci jen díky jejich efektům, které zaznamenává nádrž, nad níž se právě nacházíme.“

Nagoja znovu přikývl. „Já vím, ale nepotřebujete je vidět, abyste s nimi mohla manipulovat. Obraťte to, co jste právě řekla, vzhůru nohama. Víme, že tyto základní částice existují, protože můžeme studovat jejich účinky. Tak proč bychom nemohli využít účinky, abychom manipulovali s vlastní částicí?“

Pokračoval: „Myslím, že právě to dělá Stín, a proto se taky muony, jež detekujeme, nerozpadají tak rychle, jak by podle nás měly. Protože Stín umí využívat muony a kvarky.“ Zvedl prst. „Síla. Ta je klíčem. Víme, že Stín rád nasává sílu z naší strany, ať už ve formě radioaktivity jako v Černobylu, nebo ze samotné planety podél hranic tektonických desek, jež představují jednu z největších, byť zároveň nejpomalejších sil na planetě. Myslím, že nevyužívá zlomy jen k tomu, aby na nás útočil, ale také k odčerpávání energie. V tom to celé je. A kolik známe základních typů sil?“ zeptal se Ahany.

„V přírodě existují čtyři základní síly: gravitace, elektromagnetismus, silné a slabé interakce.“

„Správně.“

Ahana se pousmála. Vnímala Nagoju jako otce, a když se dostal do takovéhle nálady, cítila k němu hlubokou náklonnost. Takhle spolu v minulosti vyřešili řadu problémů: sestoupili na základní úroveň a zamysleli se nad celou záležitostí od nuly.

„A jaké jim odpovídají částice?“ pokračoval Nagoja.

„K elektromagnetismu patří fotony. Pokud jde o gravitaci… inu, jsou postulovány částice zvané gravitony, ale jen díky jejich účinkům, ne proto, že bychom někdy nějaký detekovali. Nositeli silné interakce jsou gluony. A u slabé bosony W.“

„Myslím, že Stín umí manipulovat se silnou a slabou silou,“ řekl Nagoja. „My to umíme také, ale jen velice hrubě. Silné interakce se uvolňují při výbuchu jaderné zbraně, když štěpíme atomy. Při rozpadu uranu v reaktoru zase využíváme slabé interakce. Ale co kdybychom uměli ovládat silné a slabé síly tak jako elektromagnetismus?“

„Získali bychom ohromný zdroj energie.“ Na Ahanu se přenášelo Nagojovo vzrušení. „Taky nezapomínejme na gravitaci. Ta je velice mocná, ale my s ní neumíme manipulovat vůbec.“

„Správně,“ odpověděl Nagoja. Pozvedl ruku a pak ji zase spustil k boku. „Neustále s ní zápasíme. Jen pomyslete na energii potřebnou k vynesení rakety do vesmíru. I dopravení malé hmotnosti na oběžnou dráhu vyžaduje obrovské množství energie. Teď tu úvahu ale obraťme. Představte si energii, která neustále proudí opačným směrem. Neřekl bych ovšem, že Stín umí ovládat gravitaci. Pokud ano, měl by jí nevyčerpatelné zásoby kdekoliv ve vesmíru. Ne.“ Zavrtěl hlavou. „Stín ovládá silné a slabé interakce na těch nejnižších úrovních.

Představte si,“ pokračoval Nagoja vzrušeně, „že někdo umí manipulovat těmito silami na nejnižší úrovni a pak je správným způsobem zacílí na viditelný vesmír. Myslím, že právě to jsou ty brány. Otázka nyní zní, jak toho využijeme?“

V Ahanině mysli se o překot přelévaly nápady. „Stín přichází na naši stranu a rozšiřuje zde do určité míry vlastní prostředí, aby tu mohl vysávat energii. Nedává smysl, že bychom se mohli pokusit o totéž? Vejít do jeho světa a odebírat energii od něj?“

„Čím?“ zeptal se Nagoja.

Ahana ukázala na superkamiokande pod nimi. „Tuhle nádrž jsme zatím pořád využívali k příjmu, nikdy k vysílání. První sonda prokázala, že se přes portály můžeme zkontaktovat s druhou stranou bran. Ruská sonda dokázala, že brány jsou na druhé straně propojené. Co kdybychom vyvinuli přenosné superkamiokande, dopravili ho k bráně a s pomocí dat, jež jsme právě získali, je použili k vysílání?“

Nagoja se nad tím zamyslel. „To by mohlo fungovat, ale pochybuji, že bychom dokázali zacílit dostatek energie, aby to otevřelo bránu.“

„Víme, že Stín to umí,“ poznamenala Ahana.

„Co tím myslíte?“

„Odebereme energii ze strany Stínu, jako to on dělá u nás, a využijeme ji k vytvoření portálu.“

„Jak?“

„Odvineme prodlužovačku a zapojíme ji do zásuvky,“ řekla Ahana.

Pytora při otevírání bolely oči. Jako kdyby mu víčka slepovala nějaká krusta. S velkým úsilím je otevřel a zamrkal, aby si pročistil zorné pole. Celé tělo mu pulzovalo bolestí.

První věcí, kterou spatřil, byl hladký, bílý obličej bez úst a nosu – jen dvě červené oči, jež na něj nehnutě zíraly. Podíval se dolů. Tělo té bytosti před ním bylo také zahaleno v něčem bílém, co vypadalo jako umělá hmota, ale Pytor dokázal rozpoznat, že o plast nejde. Stvoření mělo přes ramena přehozený plášť. Pytora polekalo, když si všiml, že se zjevení vznáší několik centimetrů nad zemí.

Měl paže připoutané k bokům a hruď i nohy omotané páskami, které ho přidržovaly u kolmo postavené desky. Pokusil se pohnout, ale byl uvázaný pevně. Okolní vzduch mu připadal ještě podivnější a hustší než před chvílí. Za stvořením se rozkládala jeskyně, vytesaná do černého kamene.

Pytor pohlédl doprava a spatřil řadu desek podobných té, k níž byl připoután. Vykřikl, když si všiml, v jakém stavu jsou lidé, jež u nich viseli. Mnozí byli staženi z kůže a ta byla nahrazena nějakým průhledným obalem, který se obscénně leskl a odhaloval svaly a obrys vnitřních orgánů. Do těl, a především do hlav, vedla řada kabelů. Většina z lidí, které viděl, měla hladce odstraněnou horní část lebky a do odhalených mozků byly zapíchány jehly. Vršky jehel tvořily zářící žárovky různých barev, skládajících celé spektrum duhy.

Vedle některých těl ležely hromady šatů a Pytor poznal, že jde o uniformy amerického vojenského námořnictva. Vzhledem ke stavu těl bylo nemožné určit, k jaké národnosti patřila. A ti lidé stále žili. To na tom bylo nejhorší a Pytor přihlížel, jak se zvedá a klesá hruď těch nejbližších u něj.

Přenesl pohled zpátky na bytost před ním, která se konečně pohnula. Její levá paže končila třpytivým ostřím. Špička se přiblížila k Pytorově hrudní kosti. Pytor shlédl a spatřil ošklivé červené skvrny a puchýře, jak postupovala nemoc z ozáření.

Objevilo se další stvoření, které k němu plynule připlachtilo nad zemí s několika jehlami v jednom pařátu a malou červenou trubičkou se zářícím vrškem v druhém. Pozvedlo trubičku a i přes silnou bolest, kterou už tak cítil, Pytor vykřikl, když mu lebku proťal paprsek, čistě prořízl kůži i kost a zastavil se milimetr před jeho mozkem. Omámeným zrakem viděl, jak na zem před něj dopadá vršek jeho lebky. Cítil vzdálená dloubnutí, jak mu ta bytost zasunovala jehly do mozku.

Na rty mu přišla ruská kletba, když mu první stvůra rozřízla kůži na hrudníku. Ta radiace si dává načas, uvědomil si. A rakovina… Bytost přestala pohybovat ostřím, jako kdyby mu čeda myšlenky. Obrátila se čelem k druhé. Několik okamžiků tak setrvaly, jako kdyby si vyměňovaly informace, a pak ta druhá zmizela za ním. O chvilku později se znovu objevila s rozevíracími lékařskými kleštěmi.

Pytor vykřikl, když se mu jejich špičky zanořily mezi žebra a rozevřely je, lámajíce přitom kosti, až odhalily jeho nemocnou plíci. Zdálo se, že obě stvoření považují nádor za nadmíru zajímavý, protože se na něj obě dívala a dloubala do něj. Z prsou mu tekla krev, cítil, jak mu proudí po nohou, ale jedna z trubiček, které do něj zasunuly, ji právě tak rychle nahrazovala.

Pak obě bytosti zmizely. Jedna – netušil která – se znovu objevila s trubičkou. Bodla mu ji do hrudi, přímo do srdce. Pytor konečně omdlel.

Nevěděl, jak dlouho byl v bezvědomí, ale když se probral, jedna z bytostí se stále vznášela před ním. Pytor se přiměl podívat dolů. Ta stvůra s ostřím mu vyřezávala plíce z hrudi. Druhá plíce už byla pryč. Pytora to i přes veškerou bolest ohromilo. Jak mohl být naživu? Nebo je tohle peklo, napadlo ho pojednou, a tihle démoni ho mají za úkol mučit?

A jak to, že byl schopen vydržet tu bolest? Byla silná, ale podle jeho názoru ani zdaleka neodpovídala tomu, co prováděly s jeho tělem. Trubička, která se mu nořila do hrudi, tepala, a Pytor předpokládal, že mu dodává do krve kyslík, i když neměl sebemenší tušení jak.

Do zorného pole mu vklouzla druhá stvůra s něčím hrudkovitým a našedle červeným v pařátech. Plíce. Pytor musel odvrátit zrak, když cítil, jak mu pracují v hrudi. Znovu omdlel.

Když se opět probral, ta bytost se vznášela před ním, nehýbala se a bez mrkání ho pozorovala svýma červenýma očima. Pytor sklopil zrak. Hrudník měl zabalený stejným průhledným materiálem, který mu chránil svaly a kosti. V hrudi měl stále zabodnutou tu trubičku a uvědomil si, že nedýchá. I když se nejednalo o bolestnou zkušenost, byl to zatím ten nejvíce znepokojující prožitek.

Když si stvůra všimla, že je vzhůru, natáhla paži a jediným pohybem mu vytrhla trubičku z prsou. Pytor zalapal po dechu a vzduch mu vnikl do úst, do hrdla a do nových plic. Jeskyní se rozlehl zvuk jeho výkřiku.

Dane stál na pobřeží a díval se, jak si Chelsea hraje v příboji Tichého oceánu. Fenka zlatého retrívra vždycky vyběhla do moře za ustupujícím příbojem a před další vlnou prchla zpátky na pláž, jako kdyby to byla novinka a voda ji pokaždé překvapila. „Nejsi moc bystrá,“ zabručel Dane.

Chelsea se k němu otočila a vrhla na něj nesouhlasný pohled, jen aby ji další vlna zasáhla do boku a celou ji promáčela. Danea také vylekal hlas, který se mu náhle ozval po levici.

„Tam zmizel v roce 1945 můj bratr,“ kývl Foreman k oceánu u japonského pobřeží. Čekali na vrtulník, který je tu měl vyzvednout a dopravit na sever na setkání s Nagojou. Příletová dráha ležela hned vedle pláže a Dane využil příležitosti, aby se prošel s Chelseou. Překvapilo ho, že se k němu Foreman připojil.

„Věříte, že vstoupil do brány Ďáblova moře?“ zeptal se Dane.

„Celá letka kromě mého letadla jednoduše zmizela,“ řekl Foreman. „Já jsem byl ušetřen, protože jsem měl problémy s motorem a musel jsem přistát. Počasí bylo příznivé, s viditelností až k obzoru. Všichni jsme byli zkušení piloti a vraceli jsme se na letadlovou loď. Japonce jsme už zdecimovali natolik, že jsme se ve vzduchu prakticky nesetkávali s žádným odporem. Co jiného mohlo způsobit zmizení všech letadel?“

Dane neviděl žádný důvod, proč se přít s Foremanovými argumenty. Stařec musel nést v souvislosti s bránami vlastní kříže. „To vy jste naverboval Sin Fen, že ano?“ zeptal se místo toho Dane.

Foreman přikývl. „Žila na ulicích Phnompenhu. Sotva přežívala. Vycítil jsem z ní, že je nějak spojena s bránami. Stejně jako jsem to vycítil u vás.“

„Jste si jistý, že jste najal vy ji,“ pokračoval Dane, „a že to nebylo obráceně?“

„Jak to myslíte?“

„To, co udělala, aby zastavila bránu Bermudského trojúhelníku,“ řekl Dane, „nebylo normální, kdybych to měl popsat hodně mírně. Byla něčím zvláštní. Připadá mi divné, že byste měl takovou kliku, abyste našel na ulicích Phnompenhu zrovna ji. Logičtěji mi zní, že to ona vyhledala vás.“

„Jaký je v tom rozdíl?“ zeptal se Foreman.

„Rozdíl spočívá v tom,“ odvětil Dane, „že pokud vyhledala ona vás, znamená to, že nemáte věci tak pevně v rukou, jak byste si rád myslel.“ Po tomto prohlášení se na několik vteřin odmlčel, než navázal: „Neměl jste tušení, že Sin Fen byla součástí toho systému na pyramidě, ani jakou roli měla sehrát. Problémem, jak ho vidím, je to, že Sin Fen je pryč a my jsme na to zbyli sami.“

„A dál?“ zeptal se konečně Foreman.

„A já mám dojem,“ řekl Dane, „že byste ke mně konečně měl začít být upřímný. Přestaňte spřádat plány za mými zády a informovat mě o nich až ex post. Třeba se nám mohlo podařit získat nějaké informace o branách, aniž bychom přišli o Revelle, Deepflight a všechny ty lidi.“

„Dělám to, co musím,“ odpověděl Foreman.

„Jednou někdo ukáže prstem na vás,“ poznamenal Dane.

„A pokud ano, odvedu svoji povinnost,“ řekl Foreman.

Dane si uvědomil, že to Foreman myslí vážně. Byl ochoten položit život, kdyby to znamenalo porazit Stín. „Je tu další problém,“ pokračoval Dane.

„A to?“

„Nemáme po ruce žádnou další Sin Fen,“ upozornil Dane. „A co?“

„A to znamená, že nám chybí důležitá součástka k uzavření bran,“ vysvětlil Dane. „Pocházela z dlouhého rodu kněžek. Víte o tom něco?“

„Ne.“

„Nelžete mi,“ řekl Dane.

„Existovala řada kultů, které měly svoje kněžky,“ odpověděl Foreman. „A ano, něco jsem si o nich zjišťoval. Pošlu vám kopii celé složky. Ale nemám žádné informace o současných kněžkách.“

„Sin Fen byla současná,“ podotkl Dane.

„Nejsem idiot,“ řekl Foreman. „Prověřil jsem si Sin Fen, jak to šlo. Opravdu byla sirotek a žila na ulicích Phnompenhu. Myslím, že pocházela z rodové linie angkorských kněžek, ale ta linie byla rozptýlena a Sin Fen ke mně přilákala síla brány a skutečnost, že jsem je zkoumal, ne nějaký její promyšlený plán.“

„Jak věděla o své úloze v té pyramidě?“ zeptal se Dane.

„To nevím. Předpokládám, že se jedná o nějakou formu genetické paměti. Nebo jí to řekly hlasy bohů, o kterých jste oba pořád mluvili.“

Dane si nebyl jistý, jak moc s Foremanem souhlasí. Mohlo jít o genetickou paměť, nebo mohlo jít o pokyny bohů, které sám slýchal. Netušil, odkud pocházejí, ale učil se čím dál více důvěřovat svému vnitřnímu hlasu.

„Jak by…,“ začal Foreman, ale Dane zvedl ruku na znamení, aby ztichl.

Chelsea stála naprosto nehybně po kolena ve vodě, hlavu měla nakloněnou ke straně a s našpicovanýma ušima hleděla na oceán. Dane téměř napodobil její postoj: stál stejně pozorně a nehybně, až na to, že měl zavřené oči, jak se pokoušel vidět svým zvláštním smyslem.

Ve vodě nedaleko odtud bylo něco silného. Dane necítil žádné nebezpečí, ale jednalo se o velice cizí a zvláštní bytost, jakou ještě nikdy nevnímal. Rozeznával myšlenky, ale nedokázal v nich najít žádný smysl. Oprava. Bylo tu několik bytostí, vysoce inteligentních – velice blízko –, které z bezpečí vody studovaly Foremana, Chelsea a jeho na pláži.

„Co se děje?“ zeptal se konečně Foreman.

Dane znovu zvedl ruku. Foremanův hlas byl jako rušivé hmyzí bzučení. Vykročil k oceánu a k Chelsea. Fakt, že fenka nedávala najevo žádné známky strachu, mu dodával odvahu. Klekl si do příboje vedle Chelsea a položil jí ruku na krk. Z nějakého zvláštního důvodu věděl, že pes vnímá ty podivné bytosti lépe než on.

Rozhlédl se po hladině. Spatřil sloupec vody tryskající do vzduchu a vzápětí modrou vodu rozčeřila hřbetní ploutev, která zatočila k němu a Chelsea. Stoupl si.

„Dane!“ Ve Foremanově hlase znělo znepokojení.

Ale Dane viděl, jak ploutev znovu mění směr a míří doprava od něj. Otočil se a vylekalo ho, když Chelsea skočila do příboje ve stejném směru. Dane vyběhl za ní.

O padesát metrů dál se něco zmítalo v prostoru mezi mořem a souší a zápasilo to v ustupujícím příboji. Měřilo to asi šedesát centimetrů, bylo to modravě šedé a na hřbetě to také mělo malou ploutev. Dane se uvolnil, když mu došlo, že se dívá na mládě delfína. Chelsea přiběhla přímo k němu a začala do něj strkat nosem, aby mu pomohla zpátky do oceánu.

Za několik vteřin se delfíně ocitlo v dostatečně hluboké vodě, aby mohlo plavat. Vyrazilo od Chelsea, která triumfálně zaštěkala a přiběhla zpátky k Daneovi.

„Hodná holka,“ pochválil ji Dane a obrátil se zpátky k Foremanovi, když tu zachytil něco od Chelsea. Společně se zadívali k moři. Blížila se k nim řada nejméně deseti delfínů, která prořezávala hladinu svými hřbetními ploutvemi. Pak se všichni zarazili asi dvacet metrů od pobřeží a vztyčili horní poloviny těl z vody. Všichni se dívali na Chelsea a Danea.

Jeden z nich, mohutný jedinec dlouhý téměř tři metry, postoupil mírně kupředu. Chelsea zaštěkala. Dane věděl, že delfíni nějakým způsobem komunikují s jeho fenkou, ale nedokázal přijímat jejich signály přímo. Pak to spatřil v Chelseině mysli: temnotu v oceánu, nebezpečí.

Právě tak rychle, jako se objevili, delfíni zase odpluli a ztratili se pod vlnami. Danea vylekal zvuk helikoptéry a do vědomí se mu zakouslo tepání vrtulí. Nízko nad hladinou přeletěl japonský vojenský vrtulník, zakroužil a přistál. Otevřela se postranní dvířka a člen posádky na ně zamával, aby nastoupili.

„O co sakra šlo?“ zeptal se Foreman, když Dane vysazoval Chelsea do helikoptéry.

„Nejsme v tom sami,“ odvětil Dane.

Ariana Micheletová vystoupila na ulici Central Park West z taxíku a vzhlédla k velké kouli, uzavřené v prosklené krychli: Centrum Země a vesmíru Fredericka Phinease a Sandry Priest Roseové. Každá strana krychle měřila třicet metrů a koule uvnitř hostila Haydenovo planetárium. Na kouli, osvětlenou barevnými reflektory, byl velkolepý pohled.

Ariana několik okamžiků stála a dívala se. Koule, jejíž horní polovina představovala nejmodernější zařízení virtuální reality na světě, jí vždycky připadala ohromná. Měla průměr dvacet osm metrů a vážila přes dva tisíce tun. Šlo o impozantní stavbu, ale přesto vypadala jako trpaslík v porovnání s koulí, která se vynořila z brány.

Ariana pokrčila rameny, aby setřásla tuto znepokojivou myšlenku, a zamířila k přednímu schodišti Amerického muzea přírodní historie. Vzhledem k tomu, že její otec patřil k hlavním mecenášům stavby planetária, stačil jediný telefonát kurátorovi muzea s žádostí o pomoc a bylo jí rychle vyhověno.

Osoba, která teď na ni čekala na vrcholu schodiště, Jaka Van Litenová, souhlasila, že se setká s Arianou právě tady kvůli důvodu jejich schůzky: křišťálovým lebkám. Když se Ariana přiblížila, viděla, že Van Litenová je postarší, scvrklá žena se zkroucenými prsty, kterými svírá kožený kufřík. Ariana našla její jméno na internetu, kde se o ní všichni zmiňovali jako o přední světové odbornici ohledně křišťálových lebek. Údajně jich měla několik ve vlastní soukromé sbírce. Když ji Ariana pozvala, aby se s ní zašla podívat do muzea na tamní lebku, Van Litenová nadšeně souhlasila, protože bydlela na Manhattanu a mohla k muzeu snadno dojet taxíkem.

„Dobrý večer, paní Van Litenová,“ pozdravila ji Ariana, když dorazila na vrchol schodiště. „Já jsem Ariana Micheletová. Díky, že jste si na mě tak narychlo udělala čas.“

„Micheletová,“ zopakovala Van Litenová. „Před mnoha lety jsem znala vašeho otce.“

To Ariana nevěděla. „Kde jste se seznámili?“

„Má rodina je jako vaše. Ze stejných kruhů. Posledních deset let jsem se držela v ústraní, ale předtím jsem byla docela… jak to říct… chodila jsem ráda na večírky.“

Ariana se usmála při pomyšlení na setkání téhle staré dámy s jejím otcem. Její úsměv ovšem povadl, jakmile Van Litenová položila další otázku.

„Mají ty lebky nějakou souvislost s bránami, které způsobují tolik problémů?“

„Zkoumáme to,“ vyhnula se Ariana odpovědi. Všimla si, že na ně čeká hlídač a drží jim otevřené dveře do jinak už dnes zavřeného muzea. „Půjdeme dovnitř?“

Odvedla starou ženu do muzea. Klapot jejich podpatků se rozléhal po celé Pamětní síni Theodora Roosevelta. Uprostřed síně na ně čekal muž středních let v bílém plášti a s vážným výrazem ve tváři.

„Dobrý večer,“ pozdravila Ariana, když se k němu přiblížily.

„Jsem doktor Fleidman,“ řekl s důrazem na titul.

Ariana představila sebe i svou společnici a jasně vnímala doktorovo opovržení. Vzhledem k tomu, že už se s takovým typem lidí dříve setkala, zamlčela raději své dva doktoráty.

„Tudy,“ řekl Fleidman a vydal se rychle pryč. Obě musely pospíchat, aby mu stačily. Když procházeli síní, Ariana Micheletová vzpomínala na první návštěvu v muzeu. Byla ještě dítě a v paměti jí utkvěl hlavně model obří olihně, který visel v jedné místnosti, a oliheň bojující s plejtvákem obrovským v druhé. Moc se jí tu líbilo a mnohokrát se sem vracela. Muzeum stálo hned naproti Central Parku, na křižovatce Central Park West a West Seventyninth Street, kde zabíralo celý blok budov.

Vyšli z Rooseveltovy vstupní haly a zatočili doleva do Síně biodiverzity, kde ramena olihně vrhala na stěny podivné stíny. Když procházeli pod olihní, Fleidman si všiml, že si ji Ariana prohlíží.

„To je nejstarší vystavený model v muzeu,“ řekl. „Koupený v roce 1895. Je vyroben z papírové drtě a měří třináct metrů. Máme i skutečné tělo obří olihně, osm metrů dlouhé, které jsme získali v roce 1998.“

Ariana přikývla. Viděla videozáznam z Glomaru, na který zaútočila ta podivná, olihňovitá stvoření – Dane je nazýval krakeny – s chapadly, která končila tlamami. Věděla, že model takového bizarního zvířete tu nenajde, protože nepatřilo k přírodní historii tohoto světa.

Dorazili do Síně drahokamů a minerálů, Fleidmanovy domény. Zastavil se u skříňky před vchodem a vyťukal kód. „Tahle síň je dobře zabezpečena. Laserové detektory, tlaková čidla a neustálé sledování videokamerami.“ Mávl rukou ke skryté kameře. „Taková opatření jsou samozřejmě nutná. Máme tu sto čtyřicet tisíc vzorků. Devadesát tisíc minerálů, dvacet tisíc hornin a čtyři tisíce drahokamů. K nejznámějším v naší sbírce patří Hvězda Indie, což je největší modrý safír na světě.“ Ukázal doprava, když míjeli skleněnou vitrínu, kde ležel jediný safír, osvětlený bodovým reflektorem nad ním.

„A kolik máte křišťálových lebek?“ zeptala se Ariana.

Fleidman vytáhl z jedné ze svých hlubokých kapes svazek klíčů a odemkl kovové dveře, na které byl pomocí šablony pečlivě nastříkán nápadný nápis Veřejnosti vstup zakázán. Uvedl Arianu i Van Litenovou dovnitř, do dlouhé, tmavé místnosti, v jejímž středu stály stoly s krabicemi a bednami.

„Jednu,“ odpověděl Fleidman a rozsvítil stropní světla. Lebka spočívala uprostřed jednoho ze stolů. Měla velikost pravé lidské lebky a byla zcela čirá, s prázdnými očními důlky.

Ariana k ní přešla a zadívala se na ni. Byla docela hezká a měla průsvitný povrch. Natáhla k ní ruku, ale zarazila se. „Smím se jí dotknout?“

Fleidman přikývl. Ariana po ní lehce přejela prsty. Povrch byl dokonale hladký a chladný. Vnímala mravenčení skryté síly, tak jemné, že si nebyla jistá, zda se jí to nezdá. Fleidman obešel stůl z druhé strany.

„Křemen se skládá především z oxidu křemičitého a vyskytuje se prakticky ve všech horninách. Dokáže vytvářet obrovské krystaly, které mohou vážit až mnoho tun. Jen velice vzácně se ale nachází v takhle čisté formě křišťálu, který je bezbarvý. Sebemenší příměsi jiných materiálů dokážou křemen výrazně obarvit. Příklady křemene, které jsou zdobené barevnými proužky z jiných prvků, jsou onyx nebo achát. Ametyst je zase fialovou odrůdou.

Křemen se také velice obtížně opracovává,“ pokračoval Fleidman. „Pokud nepostupujete opatrně, krystal se roztříští. Existují tři běžné typy křišťálových lebek. Ty, které jsou považovány za dávné, ty, kterým říkáme staré, a ty vyráběné dnes.“

„Proč by je dnes někdo vyráběl?“ zeptala se Ariana.

Fleidman střelil pohledem po Van Litenové a odpověděl: „Existují lidé, kteří věří, že se v nich ukrývá ohromná síla. Nic se samozřejmě neprokázalo. Je to něco podobného, jako když lidé věří, že pyramidy soustředí energii, což také zůstává v říši domněnek.“

„A co ty dávné lebky?“ chtěla vědět Ariana.

„Jejich počty kolísají, protože většina je v soukromých sbírkách,“ – znovu střelil nepřívětivým pohledem po Van Litenové – „ale podle některých je jich celkem až čtyřicet devět.“

„Ne,“ ozvala se poprvé Van Litenová. „Mnoho z nich jsou kopie. Dávných lebek v čisté formě bylo, pokud vím, nalezeno jen devět.“

„V čisté formě?“ zopakovala Ariana.

„Mnoho lebek, o kterých lidé tvrdí, že pocházejí z dávnověku, je ze špatného materiálu. Tvoří je ametyst, safír, ortoklasy a tak dále. Jako čistá forma se označují jen lebky složené z dokonalého, bezpříměsového křišťálu. Jak uvedl doktor Fleidman, u křemene i nepatrná příměs vede ke změně barvy. Lebky taky musejí mít životní velikost. Existuje několik exemplářů, které sice jsou z čirého křišťálu, ale nedosahují správné velikosti.“

„Tato…,“ – Fleidmana zřejmě popudilo, že Ariana kladla v jeho muzeu otázky Van Litenové – „byla nalezena v dávné mayské pyramidě ve Střední Americe.“

Ariana na ni zírala a něco cítila – jako kdyby jí prázdné oční důlky pohled oplácely. „Proč není vystavena?“ zeptala se.

„No…“ Zdálo se, že Fleidman neví, co říct, a tak Van Litenová odpověděla za něj.

„Protože ji neumí vysvětlit. Nemám pravdu, mladíku?“

„Je to jednoduše umělecký artefakt,“ řekl Fleidman.

„To není žádný prostý artefakt,“ nesouhlasila Van Litenová. „Necítíte z ní tu sílu?“

„Na té lebce je několik zvláštních aspektů,“ připustil Fleidman. „Analyzovali jsme ji a její povrch je dokonale hladký, což se těžko vysvětluje vzhledem ke stáří té pyramidy. Víte, k opracovávání křemene, který má tvrdost sedm na desetistupňové škále, kde desítkou je diamant, potřebujete něco tvrdšího než sedm. Neznáme žádnou dávnou civilizaci, která by měla k dispozici takové nástroje. Opracování, alespoň pokud jsme schopni říct, jde proti přirozené ose krystalu, i když se to dá jen velice obtížně určit. Jak jsem se zmínil, pokud člověk nepostupuje při práci opatrně, křemen se zničí. To se však v tomto případě zjevně nestalo.“

„Protože ji nikdo neopracovával,“ řekla Van Litenová.

„Přirozeným procesem nevznikly, ani nerostou na stromech,“ vyštěkl Fleidman. „Odkud si myslíte, že jsou?“

„Tím si nejsem jistá,“ odpověděla Van Litenová. „Ale alespoň dokážu přiznat svoji nevědomost.“

„Křemen má zajímavé vlastnosti,“ navázal Fleidman ve snaze vrátit diskusi k tématu, kde byl odborník. Ariana se musela téměř kousat do jazyka, aby mu neskočila do řeči.

„Křemen je druhým nejběžnějším minerálem,“ přednášel Fleidman. „Chemicky se skládá z oxidu křemičitého. Jde o primární složku písku. Krystalizuje v klencové symetrii. Vykazuje zajímavé vlastnosti, mezi něž patří piezoelektrický jev, což znamená, že vytváří elektrické napětí, pokud se na něj tlačí podél jistých os. Proto má důležité využití v elektronickém průmyslu při ovládání frekvence rádiových vln.“ Natáhl ruku a otočil lebkou. „Navíc dokáže stáčet rovinu polarizovaného světla.“

„Také po zahřátí prochází strukturálními změnami,“ dodala Ariana. „Pokud zahřejeme nižší křemen na teplotu 573 °C, stane se z něj vyšší křemen s jinou krystalickou strukturou a odlišnými vlastnostmi. Po ochlazení se vyšší křemen vrací zpátky do formy křemene nižšího.“ Ukázala na lebku. „Bylo by zajímavé zjistit, jaké vlastnosti mají tyhle lebky ve formě vyššího křemene.“

Vypadalo to, že Fleidmana vyvedly její podrobné geologické znalosti z rovnováhy. Ariana strávila většinu dospělosti tím, že pracovala pro svého otce a hledala v celém světě vzácné minerály. K fenoménu bran se dostala právě při pátrání po diamantovém poli v severozápadní Kambodži, kde se její letadlo ocitlo uvnitř Angkorské brány.

„Kolik máte těch lebek?“ zeptala se Ariana Van Litenové. Rozhodla se prozatím neříkat nic o tom, co se podle Daneova svědectví stalo se Sin Fen.

Van Litenová sáhla do koženého kufříku a vytáhla pět fotografií, které rozložila na stůl před lebkou. „Pět dávných exemplářů v čisté formě.“

„Odkud?“ zatlačila na ni Ariana, zatímco studovala snímky. Všechny byly téměř stejné, s drobnými rozdíly ve velikosti. Všechny vypadaly jako velice realistická zpodobnění lidských lebek.

„Jednu ze Střední Ameriky. Jednu z Ruska. Jednu z Mongolska. Jednu z Kanady. A jednu z Atlantiku.“

„Všechny byly nalezeny v blízkosti pyramid?“

„U některých znám místo původu jen velice přibližně,“ odpověděla Van Litenová. „Dvě jsem koupila na černém trhu, kde prodávající samozřejmě nebyli ochotni sdělit, jak k nim přišli. Vlastním Šuej Tching Er, která byla objevena v Mongolsku ve velké pohřební mohyle. V mé sbírce je také takzvaná Jezuitská lebka, která má údajně spojitost s jezuity a svatým Františkem z Assisi, a lebka nalezená v Rusku v pohřební mohyle, která obsahovala skytské artefakty.

Musíte nicméně pochopit, že už když jsem je koupila, měla jsem za to, že putovaly daleko od místa svého vzniku. Tvrdí se, že křišťálová lebka dává svému majiteli velkou moc, takže se nedá určit, kde která vznikla a ve vlastnictví kolika lidí se v průběhu času ocitla.“

Ariana se obrátila zpátky k Fleidmanovi. „Zjistili jste o těch lebkách ještě něco?“

„Už jsem vám řekl všechno, co víme.“

Ariana pocítila zklamání. Věděla, že ji sem Dane poslal, aby ji odklidil z cesty a nemohla ho doprovodit do Japonska. K čemu jsou dneska ty lebky? uvažovala. Jsou to bezcenné konečné produkty. Znovu se nad tím zamyslela. Zatím jsou bezcenné, ale to nevylučovalo další možnosti.

„Zkoušeli jste, jestli z ní neproudí nějaké muonové emise?“ zeptala se Fleidmana.

„Muonové emise? Ne.“

Ariana pochybovala o tom, jestli Fleidman vůbec ví, co jsou to muony. Otočila se k Van Litenové. „Co dalšího víte o těch lebkách?“

„Je tu několik teorií,“ odvětila Van Litenová. Pohlédla na Fleidmana. „Většinu z nich vědecká komunita považuje za snůšku nesmyslů, ale v současnosti se po celém světě dějí věci, které vědci jen horko těžko vysvětlují, nemám pravdu?“

Ariana přikývla. „Pokračujte.“

„Někteří věří, že lebky jsou ve skutečnosti nějakým typem – z nedostatku lepšího výrazu použiji moderní termín – počítače, nebo jeho rozhodující součástí, kupříkladu harddiskem, aby se tak řeklo. Tihle lidé se domnívají, že lebky zaznamenávají vše, co se kolem nich děje a že snad i nasávají vzpomínky těch, kteří se jich dotkli. To by z nich dělalo jakési záznamníky dějin.“

Fleidman si odfrkl, ale Van Litenová ho ignorovala a pokračovala.

„Jiní lidé tvrdí, že lebky přivezli na naši planetu mimozemšťani. Další navrhují, že je mohli vyrobit lidé, kteří žili v nitru Země. Podle nich existuje dvanáct čistých lebek, z nichž každá reprezentuje jeden z dvanácti kmenů lidí, kteří tam sídlí.“

Ariana se pokoušela nechat si svoje názory pro sebe, ale Fleidman žádné takové zábrany necítil.

„Teorie duté Země?“

„Jen předkládám přehled jednotlivých teorií,“ řekla Van Litenová. „Nehodnotím, jestli jsou pravdivé nebo ne.“

Ariana to zvážila. Nebylo to tak přitažené za vlasy, jak by si ještě před měsícem myslela. Dávným lidem by brány rozhodně připadaly jako vstupní dveře do samotné Země.

Van Litenová zatím navázala: „V řadě těch teorií se ovšem objevují čísla dvanáct a třináct. Zdá se, že se i radikálně odlišné teorie shodují na čísle dvanácti čistých dávných lebek, spolu s třináctou hlavní lebkou, a že pokud budou všechny shromážděny na jednom místě, stane se něco mimořádného.“

„Existují i nějaké…,“ začala Ariana, ale pak se zarazila.

„Ano?“ pobídla ji Van Litenová.

„Existují nějaké zvěsti, že ty lebky vznikly při nějaké proměně lebek skutečných lidí?“

Tentokrát Fleidman nahlas a znechuceně zamlaskal. Ariana se k němu otočila. „Doktore, máme velice věrohodného svědka, který tuto proměnu viděl na vlastní oči.“

„Děláte si srandu, že ano?“

„Viděl jste, co se stalo s Islandem, že ano?“ Ariana ani nečekala na odpověď. „Ty lebky mají nějakou spojitost s bránami a já si rozhodně nedělám legraci.“

„To je nanejvýš zajímavé.“ Zdálo se, že Van Litenová vyrostla do výšky, jak se narovnala. „Ano, takové příběhy existují. Kde k tomu došlo?“

„Při posledním otevření brány Bermudského trojúhelníku,“ řekla Ariana. Rychle přetlumočila, co Dane viděl, že se stalo se Sin Fen na vrcholu podmořské pyramidy. Když skončila, Van Litenová vzala lebku do ruky a otočila s ní. Lehce přejela svraštělými prsty po jejích lícních kostech. „Takže to opravdu bývala nějaká osoba. Kněžka. Která zemřela, aby zastavila Stín.“

„Vypadá to tak,“ potvrdila Ariana.

„Úžasné,“ shrnula to Van Litenová.

„Říkala jste, že tam byla nějaká hůl se sedmihlavým hadem na jednom konci,“ ozval se Fleidman. „Jak to, že jsme žádnou takovou nenašli?“

„Nevím,“ odpověděla Ariana.

„A ta hlavní lebka – jestli existuje…,“ řekla Van Litenová. „Co ona?“

„Možná,“ odvětila Ariana, „je zatím pořád ještě v něčí hlavě a zatím nebyla proměněna. Domnívám se ovšem, že bychom měli začít shromažďovat dávné lebky v čisté formě, jen pro všechny případy.“

„Dám vám svoje,“ okamžitě jí nabídla Van Litenová.

9. kapitola

Minulost

25. srpna 79 n. I.

Fanfáry válečných trumpet se odrážely od stěn kamenné chodby k uším čekajících gladiátorů a ohlašovaly začátek dalšího kola her. Falco ležel na lavici a zdobné brnění, v němž byl oblečen během pompy neboli procesí do arény, měl vedle sebe, zatímco omlácenou bojovou výstroj si dal z druhé strany. Otrok mu pečlivě olejoval tělo, přičemž zvláštní pozornost věnoval mnoha různým jizvám, které masíroval, aby uvolnil ztuhlé uzly svalů pod nimi. Nastal poslední den her. Byli pod arénou a prostor kolem nich mdle osvětlovaly pochodně. Řev zvířat, schválně vyhladovělých, aby odehrála svůj part – dá-li se tak nazvat sežrání chabě ozbrojených nebo zcela neozbrojených lidí – se mísil s hlučením davu nad jejich hlavami. Celé místo páchlo strachem a smrtí.

Zítra. Na nic jiného se nedokázal soustředit. Pojede do Pompejí. A uvidí Phaedru i Fabrona. Z jeho syna už nyní musí být skoro muž a dcera pomalu dozrává v ženu. Naposledy je viděl, když sotva dokázali chodit.

Falco slyšel šouravé kroky a otočil hlavu, aby sledoval kolemjdoucí, kteří mířili do arény: čtveřici zločinců se zamženým pohledem od vína s drogou, které dostali. Z toho, jak nezkušeně drželi meče, poznal, že ani jeden z nich neprošel žádným bojovým výcvikem. Poprava formou zábavy. Byli odsouzeni ke stětí a prodáni lanistovi pod podmínkou, že během sta dní vstoupí do arény.

Falco položil hlavu na provoněný polštář a uvolnil se, aby otrok mohl odvést svoji práci. Nikdy nepoznal svoje rodiče, ani netušil, z jaké země vlastně pochází. Od narození byl otrokem, protože jeho velikost, zřejmá už od nejútlejšího věku, ho zachránila před tím, aby ho pohodili na úpatí kopce a nechali ho zemřít. Nejranější vzpomínky se týkaly sicilských polí, kde pracoval od věku čtyř let. V sedmi ho prodali lanistovi císařské gladiátorské školy mimo Řím. První tři roky prováděl podřadné práce ve stájích. Pak byl vybrán, aby trénoval pro boj v aréně. Každý den po celý rok. Trénink začínal před svítáním a končil až po soumraku. Pokud je v sázce váš život, berete trénink vážně. Jak dospíval, rostly mu svaly a – což bylo ještě důležitější – naučil se instinktivním pohybům s různými zbraněmi, kterými bojoval, až se z nich staly prodloužené součásti jeho těla.

Při občanské válce v roce 69 byl nucen vstoupit do armády a strávil osm let službou v Desáté legii, po většinu té doby pod velením generála Lucia Cassia. V Palestině upoutal generálovu pozornost. Patřil ke skupině doprovázející generála na inspekční cestě po opevněních, jež umožňovala poslům, aby se co nejrychleji pohybovali po kontrolovaném území, protože si v nich mohli měnit koně za čerstvé.

Při táboření na místě nedaleko Galilejského moře velící setník zřídil špatně tábor, když měl pocit, že malý oplocený pozemek stačí pro generála i pro něj, a jednotky rozmístil venku. Standardní procedurou pro každou skupinu legií bylo, aby kolem tábora byla vztyčena barikáda a ustaveny hlídky. Jenže židovští vzbouřenci byli rozdrceni, v kraji zbývalo jen několik posledních tlup a celá vojenská operace postupně končila.

Falco si všiml nedostatečných příprav, ale byl jen obyčejný voják, a tak si přetáhl plášť přes tělo a okamžitě usnul. Vždycky žasl nad tím, jak se po horkých dnech na poušti v noci ochladí.

Vzbudily ho výkřiky umírajících mužů. Popadl meč a skočil do mely, aniž by věděl, proti komu vlastně bojuje. Jednoduše útočil na každého, koho nepoznal jako spolubojovníka z legie. Všude panoval chaos, nepřátelé pronikli do celého tábora a zabili mnoho mužů ještě ve spánku.

Za svitu hvězd Falco rozeznal skupinu mužů, bezpochyby židovských povstalců, jak se v těsné formaci probíjejí k malé ohradě. Na ní stál generál Cassius s mečem v ruce a křičel rozkazy ve snaze trochu zorganizovat obranu.

Falco vyrazil jeho směrem, stejně jako těch pět vzbouřenců. Doběhl k nim těsně před tím, než se dostali ke generálovi. Dva z nich zabil ještě dřív, než si uvědomili, co se děje. Druzí dva na něj zaútočili, zatímco prostřední pokračoval ke generálovi.

Díky tréninku, jímž Falco prošel, pro něj nebyli rovnocennými soupeři. Předstíral výpad proti muži napravo a když dotyčný uskočil, máchl mečem doleva a uťal druhému muži paži od těla. Z pahýlu vytryskla krev, muž vykřikl a klesl na kolena, zíraje nevěřícně na ruku, která ležela na zemi. Falco se vrhl proti prvnímu muži sérií výpadů a už při pátém pronikl jeho obranou. Ostří jeho gladia rozpoltilo mužovu hlavu jako přezrálý meloun.

Pak se otočil ke generálovi, jehož zraněná pravice ho nutila bojovat s útočníkem levou rukou. Počínal si nicméně dobře a pomalu ustupoval od stěny, dokud nezakopl o kámen a neupadl na záda. Odrazil první ránu, namířenou na jeho obličej. Druhá rána už nikdy nepřišla. Falco bez varování napadl vůdce povstalců zezadu a jediným mocným mávnutím meče mu oddělil hlavu od těla.

Shýbl se a sebral ji ze země. Její oči stále ještě mrkaly a stále z ní vytékala krev. Zvedl ji do výšky a hlasitě zařval. Ostatní útočící vzbouřenci, když spatřili, že jejich velitel padl, přestali bojovat, rozprchli se a zmizeli do noci.

Cassius pomalu vstal a zavolal si velícího setníka. Jakmile důstojník dorazil, Cassius mu přikázal, aby odložil uniformu a svlékl se do naha. Pak jej vyhnal do pouště jako trest za to, že nezřídil patřičný tábor. Falco věděl, že to pro setníka znamená rozsudek smrti. Buď ho dostane poušť, nebo povstalci – v každém případě ho čeká pomalý a krutý konec. Pak se Cassius obrátil k Falcovi a nabídl mu hodnost setníka.

„Pod jednou podmínkou, generále,“ odpověděl Falco.

„Pod podmínkou?“ Cassius si oprášil svůj plášť. „Kdybys mi právě nezachránil život, řekl bych, že jsi drzý a nepříliš vděčný. Pod jakou podmínkou?“

„Až se vrátíme do Říma, koupíte mou ženu a děti a dáte jim svobodu, generále.“

Cassius mu podal ruku. „Máš mé slovo Římana, setníku.“

Nakonec k tomu ale nedošlo. Za jeho nepřítomnosti mu manželka Drusilla zemřela na mor a byla spěšně pohřbena v hromadném hrobě. A do celé věci se vložila Epiona, která koupila děti a poslala mu kopii stvrzenky o proběhlém obchodu a slib, že se o ně postará, pokud se Falco vrátí do arény. Pokud ne… Ta hrozba byla zřejmá.

Po skončení válečného tažení mu nabídli odchod z armády a on učinil to, co po něm Epiona chtěla – vstoupil znovu do arény, do jediného života, jaký znal, k jediné dovednosti, již získal.

„Vodu,“ přikázal Falco a další otrok mu přinesl pohár. Pozvedl se na loket a zhluboka se napil. Tepalo mu v hlavě – následek příliš mnoha vína, které vypil na banketu zahajujícím poslední fázi her včera večer. Obvykle před vystoupením nikdy nepil, ale dnešní zápas bude jen exhibice s dřevěnými meči, ne boj na život a na smrt. Potřeboval stále více a více vína, měl-li trávit čas s Epionou, aby v sobě utopil vztek na ženu, která ho využívala a měla absolutní moc nad životem jeho dětí.

„Gladiátore.“

Falco zvedl hlavu. Překvapilo ho oslovení i jeho tón. U stolu stál Gaius Marcus, oblečený v jemné tunice. „Ano?“

„Připrav se na boj,“ řekl Marcus.

Falco se zamračil. „Mám bojovat až odpoledne.“

„Budeš bojovat, kdy ti řeknu. A to je teď.“

Falco spustil nohy na zem a postavil se. Jeho nahá kůže se leskla olejem. „Co se děje?“

„Tvoji soupeři na tebe čekají v aréně,“ Marcus sklopil zrak a nedokázal se podívat Falcovi do očí.

„Kdo to je?“

„Vykonáš rozsudek podle císařských zákonů nad zločinci, kteří byli odsouzeni ke stětí mečem. Budeš mít v ruce ocel, nikoliv dřevo.“

Falco cítil, jak se mu sevřel žaludek. Ne z pomyšlení, že bude muset bojovat, ale kvůli tomu, že někdo v pozadí zjevně tahal za provázky. Takto bojoval jen na počátku kariéry, kdy musel zápasit se zločinci i se zvířaty, aby si vybrousil svoje smrtící umění. Teď už se něco podobného po celé roky nestalo. Šlo o urážku největšího kalibru a Falco věděl, že za ní nestojí Marcus.

Pokročil kupředu ke svému majiteli. „Marcu. Pověz mi to.“

„Do Říma se vrátil význačný senátor a vznesl tuto prosbu,“ odpověděl Marcus bezvýrazně.

„Přál si, abych bojoval?“

„Ano.“

„Kdo je ten senátor?“

„Domidicus. Dorazil včera pozdě večer.“

Epionin manžel. Měl strávit ještě tři měsíce v Galské provincii, ale vrátil se dříve, zatímco jeho žena ještě stále spočívala Falcovi v náručí. Marcus se podíval Falcovi do očí a oběma bylo jasné, proč se Domidicus vrátil i proč vznesl takovou žádost.

„Nemohu odmítnout,“ pokračoval Marcus. „Je to synovec císaře a císař je s ním zajedno.“

Falco se to pokoušel pochopit. Proč by chtěli, aby bojoval se zločinci? I v situaci čtyři proti jednomu si věřil, že by zvítězil. Tady šlo o víc, než co mu Marcus říkal.

„Měl sis to…,“ – Marcus pokynul k Falcovu rozkroku – „udržet na uzdě.“

„Měl jsem ji odmítnout?“ Do Falca vjela zlost. „To tys mě k ní poslal vůbec poprvé.“

„Obleč se k boji,“ rozkázal Marcus. Otočil se a odkráčel, než Falco stačil říci cokoliv dalšího.

Císaře Tita trápila bolest hlavy. Strávil dopoledne v audienční síni a poslouchal malicherné problémy těch, kteří si přišli vyžádat jeho rozhodnutí. A nyní tu musel sedět na horku, kde se škvařil i ve stínu, a sledovat, jak umírají zločinci – při těch nejrozmanitějších a obvykle velice krátkých střetnutích.

Pak se dostavil Domidicus a žádal si smrt pro jistého gladiátora za to, že mu nasadil parohy. Titus věděl, že kdyby takové žádosti měl vyhovět pokaždé, nezbyli by zanedlouho žádní gladiátoři. I tak ale dovolil Domidicovi, aby podplatil lanistu a připravil zápas podle svých přání. Koneckonců, senátor byl velice mocný muž a jeho synovec. A oním gladiátorem byl Falco, Cassiův přítel. Tím se v aréně zabijí hned dvě mouchy jednou ranou.

A pořád tu ještě byla ta záležitost s delfskou kněžkou. Zatím se neobjevilo žádné znamení, kterým si byla tak jistá. Nechal ji usadit v zadním rohu císařské lóže. Jestli se do setmění nic nestane, dá ji zabít v aréně. Bolest hlavy trochu ustoupila, když vymýšlel různé způsoby, jak by ji mohl zbavit života.

Titus se obrátil k Thyestovi. „Kde je Cassius?“

„V pretoriánské lóži.“

„Povolej ho.“

Titus se ohlédl na Domidica a Epionu, kteří seděli vlevo pod ním. Bude zajímavé vidět jejich reakci, až její gladiátor zemře.

„Císaři.“ Stál před ním Cassius v prosté, bílé tóze.

„Cassie.“ Titus mu kývl na pozdrav. „Vidíš tu ženu?“ Titus mávl císařskou holí ke kněžce. „Jdi k ní a vyslechni si její příběh. Myslím, že tě zaujme.“

„Ano, císaři.“

Za císařem se Kaia vší silou snažila ovládnout svoji nevolnost. Černé emoce proudící z arény ji přemáhaly. Už chápala, proč ji věštkyně držela tak dlouho v izolaci. Bylo obtížné odblokovat změť emocí, které ji bombardovaly zvnějšku. Vnímala krvelačnost davu, strach přímých účastníků v aréně a dokonce i hlas zvířat. Pod tím vším se ale skrývalo něco dalšího. Nějaká přítomnost, jakoby pod samotným povrchem Země. Ze soustředění ji vyrušil příchod nějakého muže.

„Jsem Lucius Cassius,“ představil se jí.

Kaia viděla jeho jizvy, mozolnatou kůži i pohled v jeho očích. Byl to zabiják, ale ne ten správný. „Já jsem Kaia, kněžka delfské vědmy.“

„Císař mě poslal, abych si poslechl tvůj příběh.“

Vesuv nikdy nebyl klidnou horou. V letech 5960 př. n. 1. a 3580 př. n. l. vybuchl se silou, jaké v Evropě nebylo rovno. Roku 62 n. l. došlo k zemětřesení s epicentrem pod touto sopkou, které způsobilo v celém okolí velké škody.

Sopečná půda ale byla velice úrodná a nedaleko se nacházelo moře, takže toto území představovalo žádanou lokalitu a pod kouřícím vrcholem hory vyrostlo několik měst. Největším z nich byly Pompeje jihovýchodně od Vesuvu a nedaleko od nich leželo v Neapolském zálivu přístavní město Herculaneum. V Pompejích žilo dvacet tisíc lidí a v Herculaneu asi pět tisíc.

Na svahu vulkánu, čelem k jižnímu slunci, se rozkládalo menší městečko Oplontis, které zajišťovalo jídlo pro bohaté vily, jež stály roztroušeny po úbočí s nádherným výhledem na venkovskou krajinu do všech směrů. V jedné z těchto vil, Porta Vintus, bydlel Epionin bratr, vážený Flavius Lucella, i když si nikdo nebyl tak úplně jistý, čím je vážený – kromě toho, že vlastnil onu vilu a že zdědil velký majetek po svém otci. Na jeho sídle žilo dvanáct členů rodiny, včetně jeho manželky, šesti dětí a různých bratranců a sestřenic. Také tu mělo domov na dva tisíce otroků, včetně Phaedry a Fabrona, Falcových dětí.

Lucella zprvu protestoval, když mu Epiona vnutila ty dvě malé děti. Ne že by měl něco proti otrokům, ale tihle mu připadali příliš malí na práci. Postupem let ale změnil názor. Obě děti pracovaly tvrdě, nikdy si nestěžovaly, jak byli ostatní otroci zvyklí, a obě vyrůstaly v pohledné dospělce. Lucella si vlastně plánoval, že až jeho tlustá žena příště odjede z domova na jeden z jejích nesnesitelných výletů do Říma, kde utratí bezpočet jeho peněz, pozve si nejprve jedno a pak druhé do svých komnat. Bude příjemné okusit něco z obou světů, horkého i studeného, aby se tak řeklo, a pomyšlení, že se jedná o pannu a panice a navíc o sourozence, ho vzrušovalo.

Ve chvíli, kdy si Falco navlékal výstroj, Lucella ležel za hlavní budovou ve stínu olivovníku, kde si chtěl trochu odpočinout od toho hrozného vedra, které v letošním létě dosud panovalo. Na ty dva otroky zrovna myslel proto, že stáli po jeho boku, každý z jedné strany, a ovívali ho vějíři, kterými trochu rozpohybovali těžký vlhký vzduch kolem jeho korpulentního těla.

„Rychleji,“ přikázal Lucella.

Cítil, jak mu kručí v žaludku. K čertu s tím novým kuchařem, pomyslel si, než mu došlo, že se to neozývají jeho útroby. Vzhlédl. Stovky metrů nad ním se ten neustále přítomný oblak dýmu nad Vesuvem zdál být o něco temnější než obvykle. „Matka Země se protahuje,“ zamumlal. Pokoušel se vzpomenout na všechny ty různé bohy, jež jeho manželka uctívala. Který že to byl zodpovědný za podzemí?

„Phaedro.“

„Ano, pane?“

„Kdo je bohem podsvětí?“

„Bohyně Proserpina, můj pane.“

„Jsi bystrá,“ usmál se na ni Lucella. Bylo jí třináct a právě se měnila v ženu. Její o rok mladší bratr už dosáhl puberty a jednou z něj bude pořádný kus chlapa, jako z jeho otce. Lucella byl rozhodnut, že Fabrona bude muset prodat, ještě než vyroste natolik, aby představoval hrozbu. Hru, kterou jeho sestra hrála s tím gladiátorem, považoval za mimořádně nebezpečnou, ale to byla celá ona. Jeho jediným zájmem byly peníze, jejím zase moc. Věděl, že Epiona nenávidí muže, zejména svého manžela, ale láska k moci překonávala nenávist k mužům. A tak si pohrávala se všemi muži, kteří jí zkřížili cestu.

Země se otřásla a Lucella se chytil rukou postranice pohovky, na níž se rozvaloval. Upřeně se zadíval na Vesuv, jako kdyby pouhým zrakem dokázal nahlédnout do nitra hory. Čekal celou minutu. Klid.

„Ach.“ Lucella opět položil hlavu na polštář. „Rychleji,“ pokynul.

Falco vstoupil do arény za zvuku trubek. Viděl zločince, kteří kolem něj předtím prošli, ale teď jich bylo šest, ne čtyři. A ti dva další, i když měli stejné oblečení a zbraně jako zbývající čtyři, byli trénovaní gladiátoři. To Falco okamžitě poznal podle jejich postoje a chování.

Obrátil se k císařské lóži a pozvedl meč v povinném pozdravu. „Jdoucí na smrt tě zdraví!“ Jeho hlas se odrazil ozvěnou od kamenů stavby a hlučení davu. Šestice oponentů meče nepozvedla, protože k tomu neměla oprávnění, ale Falco si dokázal představit, že dva z nich museli přemáhat nutkání pozdravit.

Viděl císaře a kus pod ním i Epionu s Domidicem. Spatřil na její tváři překvapení. Domidicus se spokojeně usmíval. Zrovna se chystal otočit zpátky do ringu, když ucítil, jako by do něj udeřil blesk, který projel celou jeho bytostí. Úplně vzadu v císařské lóži seděl Cassius, skloněný vedle cizí ženy. To její oči ho přikovaly na místě. Nic takového nepocítil od okamžiku, kdy se poprvé setkal s Drusillou, ale tohle bylo jiné: tady nešlo o jiskru mezi mužem a ženou, ale o spřízněnou duši, o osobu, která také viděla do tmy.

Neměl čas nad tím rozjímat, protože se ozval zvuk trubky, který signalizoval začátek boje.

Kaia cítila v tom starém muži, kterého za ní císař poslal, sebevědomí a odvahu. Pozorně vyslechl její vyprávění o Stínu i o hrozbě, kterou představuje. Položil jí jedinou otázku, když mluvila o tom, jak slíbila císaři, že se právě dnes objeví znamení moci Stínu.

„V jaké podobě?“ zeptal se.

„Z nitra Země.“

Jen přikývl a požádal ji, aby pokračovala, ale když zazněla trumpeta, ohlašující další kolo jatek, zmlkla a její srdce vynechalo úder. Do slunečního světla vyšel muž a pozvedl meč na pozdrav císaři.

Okamžitě ho poznala. Tohle byl ten muž, kterého viděla ve snech a jehož měla podle jasnovidky vyhledat. Ten zabiják. Se srdcem plným temnoty.

A viděla i to, co viděl on: tu samou horu, která se objevila i v jejím vidění. Nyní už věděla, co se blíží, jakou podobu znamení zanedlouho všichni spatří.

Falco se s obtížemi přiměl přesunout pozornost zpátky k aréně. Šest protivníků se roztahovalo do šířky. Dva gladiátoři, jež Falco nikdy předtím neviděl, zaujali pozice na křídlech a čtyři zločince ponechali uprostřed. Jeden z gladiátorů byl vysoký a měl vyholenou hlavu. Druhý byl malý a silný, s pletenci mohutných svalů. I když skutečnou hrozbu představovali právě oni, Falco si byl vědom, že nesmí ignorovat ani ty čtyři zločince, protože zatímco bude zápolit s gladiátorem, kterýkoliv z nich mu mohl vrazit ostří do zad stejně snadno jako po letitém tréninku. Falco vždycky nechával své oponenty, ať se přiblíží oni k němu. Už dříve zjistil, že reakce jsou daleko hůře předvídatelné než akce.

Ta delfská kněžka byla tou nejzvláštnější osobou, s jakou se Cassius kdy setkal. Tato myšlenka ho překvapila, protože ji znal teprve deset minut. Ale vyzařovala z ní jakási aura, která ho přitahovala, stejně jako její příběh o Stínu a bráně na jiné místo. To, jak náhle přenesla svou pozornost do arény, bylo stejně šokující jako šplíchanec studené vody do obličeje. Otočil se a sledoval její pohled. Užasl, když spatřil Falca, jak stojí proti šesti protivníkům. To nemělo být na programu dnešních her.

Cassius přimhouřil oči. Ti dva muži na obou křídlech mohli být všechno možné, jen ne obyčejní zločinci. Podle toho, jak drželi zbraně i jak se pohybovali, poznal, že jde o vycvičené zabijáky.

„Něco tu nehraje,“ řekl Cassius Kaie.

Obrátila se k němu. „Jak to myslíte?“

„Nastražili na něj léčku. Ti dva muži na křídlech nejsou tím, čím se zdají být.“

Podívala se zpátky do arény. „Ne, to nejsou,“ potvrdila po vteřině. „On má zemřít. Chce to císař, ale nejvíce ze všech to chce ten muž támhle,“ ukázala na senátora Domidica.

„Jak to víte?“

„To je můj dar.“

Dva gladiátoři se přesunovali kupředu, aby ho sevřeli mezi sebou do kleští a vpadli mu do zad, až se vrhne na čtyři zbývající muže, kteří pevně svírali své zbraně, nejistí, co by měli udělat. Falco se rozhodl, že nastal čas změnit taktiku. Se štítem těsně u těla tiše vyrazil proti těm čtyřem, s vědomím, že jeho ticho je vyvede z rovnováhy daleko více než křik. Neobratně pozvedli meče, a jak doufal, rozptýlili se.

Jednoho vyřídil okamžitě, když ho probodl mečem a rychlým škubnutím opět svůj meč osvobodil. Vzápětí vyběhl za druhým zločincem, který utíkal ke stěně. Muž odhodil zbraň a skočil s nataženýma rukama, kterýma se pokoušel něčeho chytit. Zeď arény ale byla korunována šedesáticentimetrovými otočnými válci, aby se nikdo nemohl dostat ven. Jeho ruce sklouzly po válci a muž spadl zpátky do arény. Falco mu přeťal podkolenní šlachy a poslal ho k zemi. Udýchaně se otočil a cítil, jak mu pod zbrojí stékají pramínky potu.

Ti dva gladiátoři pochopili, že jejich původní plán nevyjde, a pomalu se k němu blížili, bok po boku. Zbylí dva zločinci se drželi zpátky.

„Nepozdravili jste,“ řekl jim Falco.

„Nemáme v úmyslu zemřít,“ odpověděl ten vysoký.

Každý bojoval jinou rukou, což pro ně představovalo další výhodu – ten vysoký držel meč v levé ruce, ten malý zase v pravé. Falco zamrkal. Na vteřinu se jejich obraz zachvěl. Pak se to stalo znovu.

Byl jsi omámen.

Ta slova neslyšel – jako kdyby mu je někdo vyslal přímo do mozku. A Falco věděl, kdo to byl. Ta žena v zadním rohu císařské lóže, která hovořila s Cassiem.

Znovu zamrkal, pokoušeje se pročistit svůj zrak, ale věděl, že ta žena má pravdu. Ta sklenka vody, kterou mu podal otrok těsně předtím, než mu Marcus přikázal, aby šel bojovat. Viděl, jak se po tvářích obou gladiátorů rozlil úsměv, když před nimi na nejistých nohou o krok ustoupil. I oni to věděli. Falco slyšel o všech možných typech omamných látek – některé zpomalovaly bojovníkovy reakce, jiné dumily bolest, ale tahle působila specificky na oči, takže mu před nimi poskakoval a tančil obraz.

Ti dva se blížili.

Zavři oči. Budu se dívat za tebe.

Falco zařval a zamával mečem kupředu a dozadu jako šílenec. Oba gladiátoři o kousek ustoupili, aby ho nechali mrhat energií na přeludy. Čas pracoval pro ně, protože jeho zrak se zhoršoval.

Důvěřuj mi.

Falco cítil emoce, spíše než že by slyšel v hlavě slova. Po celý život nevěřil nikomu než Drusille. Zavřel oči. V mysli se mu objevil obraz arény, viděný jakoby seshora. Viděl, jak se k němu ti dva blíží s připravenými meči.

Oba naráz zaútočili. Falco to viděl, ale také to dokázal vycítit a tyto dvě informace se doplňovaly. Otočil se s napřaženým štítem, kterým odrazil výpad toho vysokého protivníka, zatímco úder malého muže vykryl mečem. Zatlačil a odstrčil oba muže nazad. Gladiátoři o pár kroků ustoupili a uvažovali nad tou podivnou skutečností, že bojují s mužem, který má obě oči zavřené, a že snadný zápas, jaký čekali, nakonec zřejmě nebude tak jednoduchý.

V Pompejích všichni viděli vysoký sloup kouře, který se zvedal z vrcholu Vesuvu. Byl vyšší, než jaký pamatovali i ti nejstarší obyvatelé, a dosahoval až k nebesům. Také všichni cítili záchvěvy půdy. Ale co měli dělat? Všeho nechat a utíkat pokaždé, když se otřese země a objeví se trochu kouře? Všichni věděli, že žijí ve vypůjčeném čase, ale zároveň všichni doufali, že na splátky dojde až po jejich smrti.

Ve vile Porta Vintus Flavius Lucella konečně usnul a v mysli se mu rojily dekadentní sny. Phaedra a Fabron seděli nedaleko pod olivovníkem a čekali na jeho rozkazy. Věděli, že nemají těžké životy, alespoň ve srovnání s otroky, kteří dřeli na polích. Viděli ale, co Lucella učinil s ostatními domácími otroky, když dosáhli jisté úrovně fyzického vývoje. Oba si všimli, jak se pase pohledem na jejich tělech, když ho ovívali, a bylo jim jasné, že se blíží čas, kdy dojde řada na ně.

„Já mu to nedovolím.“ Phaedra říkala to samé každý den už několik měsíců.

„Přijde si pro nás otec,“ odpověděl s jistotou Fabron.

„Nemůže přijít,“ upozornila ho Phaedra, zvedla ze země větvičku a rozlomila ji. „Je připoutaný k aréně právě tak pevně, jako my jsme připoutáni sem.“

Fabron se podíval na tlusťocha, který vyspával na lůžku. „Jestli nepřijde a Lucella si na tebe nebo na mě něco zkusí, zabiju ho.“

„Pak zabijí oni nás.“

Fabron pokrčil rameny. „Raději zemřu.“

„Proč neutečeme?“ zeptala se Phaedra.

Fabron se na svou sestru usmál. „A kam bychom šli?“

„Kamkoliv.“

„Římané odsuzují k smrti každého, kdo napomáhá otrokům k útěku. Všude kolem nás je moře. Museli bychom se dostat na nějakou loď. A na severu jsou hory. Mluvil jsem s lidmi, kteří je viděli. Podle nich přes ně nemůžeš projít bez průvodce.“

„To není fér!“ Phaedra odhodila větvičku na zem.

„Takový je život, do kterého jsme se narodili,“ řekl Fabron.

„Proč?“ Ukázala na Lucellu. „Proč má takovou moc a tolik peněz, a my jsme přitom otroci? On si svůj úděl nevybral, ani my svůj. Nijak se o něj nezasloužil a my taky ne.“

„Já si ne…,“ začal Fabron, ale zarazil se, když se země znovu zachvěla. Vzhlédli po úbočí hory a byli tak první, kteří spatřili úvodní erupci. Přímo nad nimi, asi o tři sta metrů výš, se na svahu s hromovým zaduněním prolomil otvor. Trhli sebou a zírali na sloup černého kouře, který tryskal v pravém úhlu od země, klenul se jim nad hlavami a dosahoval do vzdálenosti několika kilometrů.

„Co to je?“ zeptala se Phaedra, když ji její bratr objal kolem ramen.

Fabron neměl možnost odpovědět, protože se po svahu rychle blížila vlna žhavého vzduchu, která pálila vše, co jí stálo v cestě. Viděl, jak chytají jednotlivé stromy, přitáhl si Phaedru k hrudi a otočil se zády k přicházející vlně.

Dva gladiátoři se opět přibližovali, tentokrát o něco opatrněji. Falco pozvedl štít a meč, když mu náhlé bodnutí bolesti zatemnilo obraz, jež mu ta žena posílala, a dokonce i jeho vlastní vnímání emocí a myšlenek v aréně. Padl na kolena, odhodil štít i zbraň a rozplakal se žalem.

Dříve si nebyl jistý, jestli Phaedra a Fabron žijí, ale nyní věděl jistě, že právě zemřeli.

Kaia vyskočila ze svého sedadla. „Císaři!“ zvolala.

Titus se rozzlobeně otočil. „Kněžko, co…“

„Přichází to, císaři,“ Kaia ukázala k jihu. „Zastavte zápas.“

Titus pozvedl ruku, což překvapilo i jeho samotného. Zazněly trubky a oba gladiátoři ztuhli, těsně předtím, než zasadili Falcovi smrtící úder.

Na stadion padlo ticho. Titus civěl na svou ruku, jako kdyby ani nebyla jeho. Měl pocit, jako kdyby se na okamžik stal pouhou loutkou, kterou vedl někdo jiný. Nedal ale signál, aby boj pokračoval.

První výbuch na úbočí Vesuvu byl malý ve srovnání s tím, co se stalo vzápětí. Poskytl lidem v Pompejích dostatečné varování, aby většina z nich vyběhla z domů na ulice. Pak explodoval vrchol sopky. Nejprve se přes město převalil zvuk výbuchu.

Těsně za ním dorazila černá stěna ze žhavých plynů a dusivého popela, která se hnala krajem. Když prosvištěla městem, zabila tisíce lidí a vůbec všechno živé, buď horkem nebo udušením, podle toho, jestli se nacházeli v domech nebo venku.

„Zabijte mě.“ Falco gladiátory neviděl, ale věděl, že stojí kousek od něj. „Zabijte mě,“ škemral.

Stadion byl nepřirozeně tichý téměř celou minutu. Nyní se ozývalo mumlání, jak lidé rozmlouvali o tom, proč císař zastavil zápas. A také musel pořád ještě ukázat, co se má stát s Falcem, který klečel se svěšenou hlavou na písku arény.

V císařské lóži Kaia prošla mezi lidmi, jež obklopovali císaře, a zastavila se před ním.

„Nic nevidím,“ řekl Titus. „Nic neslyším. Co se mělo podle tebe stát?“ Otevřeně se zlobil a sám netušil, proč vlastně zastavil hry.

Kaia zvedla ruku a dotkla se svého krku. „Můžete mě zasáhnout svým nejostřejším mečem přímo sem, jestli se mýlím. Už se to stalo.“ Ukázala do arény. „On to ví.“

Císař pokynul, aby přivedli Falca pod jeho lóži. Vyběhli dva vojáci, popadli ho za paže a odtáhli ho po písku. Falco ochable visel v jejich rukách. Dav lidí si toho všiml a začal signalizovat palce nahoru nebo dolů, podle toho, co si kdo přál. Většina palců mířila dolů – roky zábavy, které jim Falco poskytoval, byly rázem zapomenuty s vidinou, že spatří krev.

„Gladiátore, proč jsi přestal bojovat?“ zeptal se Titus.

Falco zvedl hlavu. V očích se mu leskly slzy. „Pompeje jsou zničené. Vybuchl Vesuv. Všichni jsou mrtví. Všichni.“

Mumlání davu zesílilo, jak ti, kteří jeho slova slyšeli, je tlumočili zadním řadám.

„Jak to víš?“ Titus stál na nohou.

„Byly tam moje děti. Cítil jsem, jak umírají.“

Titus se zasmál, ale z jeho smíchu zněla nervozita. „Věštci už mě začínají unavovat, stejně jako lidé, kteří tvrdí, že vidí věci, jež se dějí daleko odtud.“ Pozvedl ruku a jeho palec mířil dolů.

V tu chvíli arénou otřáslo hluboké zaburácení. Titus se musel na okamžik chytit opěradla svého křesla, aby udržel rovnováhu. Na severní straně stadionu lidé někam ukazovali. Všichni pohlédli naznačeným směrem a na vzdáleném obzoru spatřili sloup kouře.

Titus se obrátil k chodbě, která vedla z císařské lóže. „Přiveďte ji za mnou,“ trhl prstem ke Kaie.

„Potřebujeme i jeho,“ Kaia ukazovala do arény, kde jeden z vojáků vytáhl meč, aby zabil Falca.

„Okamžitě,“ přikázal Titus Thyestovi.

Falco si propláchl oči vodou. Viděl, ale pořád ještě trochu rozmazaně. Stačilo to nicméně k tomu, aby poznal, že se nachází v přijímací síni panovníkova Císařského paláce. Ta zvláštní žena stála před císařovým trůnem a Falco byl doveden vedle ni. Cestou si všiml Cassia, Epiony a senátora Domidica v řadách ostatních dvořanů mezi sochami bývalých císařů. Thyestes zastavil v aréně vojáka přesně v okamžiku, kdy byl připraven podříznout mu hrdlo. Falco cítil na kůži chlad ostří a dokonce měl i škrábnutí v místě, kde se ho dotýkala ocel. Chtěl být osvobozen z prázdnoty ve svém nitru i od bolesti, ale zatím k tomu nedošlo.

„Zatím jsme neobdrželi žádnou zprávu z Pompejí,“ řekl Titus. „Žádná nepřijde, císaři,“ odpověděla ta žena. „Město je zničené. Všichni jsou mrtví.“

„Jak to víš?“ chtěl vědět Titus.

„Cítila jsem, jak umírali,“ odvětila žena, což přimělo Falca zamrkat, aby na ni lépe viděl.

„A ty tvrdíš, že to způsobil Stín mimo hranice mé říše?“ zeptal se Titus.

„Ano, císaři,“ odpověděla. „A bude se to zhoršovat. Tohle byl teprve začátek.“

„A ty, Falco?“ otázal se císař. „Co jsi cítil ty?“

„Moje děti jsou mrtvé,“ řekl Falco. Neoslovil císaře podle protokolu a nemohlo mu to být víc jedno.

Císař se podíval někam za něj. „Epiono. Byly jeho děti v Pompejích?“

Epiona pokročila kupředu a pro jednou vypadala zakřiknutě. „Ano, císaři. Na sídle mého bratra v Porta Vintus, přímo na úbočí hory.“

Císař mávl rukou. „Všichni ven kromě těchto tří.“

Ozvalo se šoupání nohou a za chvilku se za všemi zavřely velké dveře. Titus se posadil, opřel se loktem o koleno, položil si bradu na pěst a sledoval Kaiu.

„Jak to ten Stín dokáže?“

„Nevím.“

Titus se zamračil. „Co s tím mohu udělat?“

„Můžete mi pomoci. Vydám se ke Stínu.“

„Můžeš ho porazit?“ zeptal se Titus.

„Ano. To je můj osud.“

Falco slyšel její sebevědomá slova, ale vycítil za nimi nejistotu.

„Jak?“ pokračoval Titus ve vyptávání.

„To ještě není jasné. Ukážou mi to bohové, až přijde čas.“

„Bohové.“ Titus několik okamžiků poklepával svou holí do boku trůnu. „Co ode mne potřebuješ?“

Otočila se a ukázala na Falca. „Jeho. A vojáky, kteří by mi pomáhali cestou ke Stínu.“

Titus se opět postavil. Shlédl na tu ženu. „Nech mě, ať si o tom promluvím se svým poradcem.“

Odvedli je z místnosti.

„Kdo jsi?“ zeptal se Falco té ženy, jakmile se ocitli v předpokoji.

„Jmenuji se Kaia.“

„Pomáhala jsi mi v aréně.“

„Pomohla jsem ti k tomu, aby sis mohl pomoci sám,“ odpověděla. „Máš stejnou moc jako já.“

„A co je to za sílu?“ otázal se Falco.

„Vidět do srdcí a myslí druhých. A slyšet hlasy bohů.“

„Žádní bohové neexistují.“

„Takoví, jaké uctívají Římané, opravdu ne,“ souhlasila. „Ale ty jsi slyšel jejich hlasy, že ano?“

„Jestli existují bohové,“ namítl Falco místo odpovědi, „proč tolik trpíme?“

Kaia neodvětila ihned. Nakonec promluvila tichým hlasem, aby ji slyšel jen on. „Přeješ si zemřít. My všichni zahyneme, gladiátore. Tvůj čas ještě nenastal. Zemřít jako zvíře odvedené na jatka do arény není vhodná smrt pro vojáka.“

„Smrt jako smrt,“ řekl Falco. „Tys mě obrala o tu mou.“

„Pak ti ji dlužím,“ odpověděla Kaia. „Věř mi, že ti tvou smrt splatím.“

Titus popadl pohár a polkl víno jediným dlouhým douškem. Pak se otočil k Thyestovi, který právě vstoupil.

„Císařská galéra přistála v Ostii a právě tam odtud dorazil posel,“ řekl Thyestes. „Hlásí, že nad Vesuvem vidí kouř a oheň.“

„Takže je to pravda?“

„Řekl bych, že ano, císaři.“

„Jaká jsou tvá doporučení ohledně řešení této situace?“

„Každý problém představuje příležitost, pokud se na něj podíváme správně,“ odvětil Thyestes.

„Vyjádři se jasně,“ vyštěkl Titus, otrávený z Řekova zvyku odpovídat v narážkách.

„Ta žena chce Falca. Dejte jí ho. Tím usmíříte Domidica. Dále chce jednotku vojáků. Dejte jí Dvacátou pátou legii.“

Titus se usmál. Dvacátou pátou legii zformoval vzbouřenec Vitellius, který krátce usedl na trůn, než Vespasianus založil dynastii Flaviů. Vespasianus poslal tuto legii do Regnum Dacae na severovýchodním okraji říše, aby čelila barbarům z Asie a udržela je co nejdál od Říma. I přes Vitelliovo zavraždění představovala Dvacátá pátá legie potenciální zdroj potíží.

„A,“ pokračoval Thyestes, „předejte velení jednomu z vašich nejlepších důstojníků: Luciu Cassiovi.“

„Velmi dobře,“ přikývl Titus. Tím zabije tři mouchy jednou ranou: Dvacátou pátou legii, Cassia i Falca. „Přikažte jim, ať sem přijdou.“

Upíjel vína, zatímco přiváděli Falca, Cassia a Kaiu před trůn.

„Generále Lucie Cassie, tvůj císař potřebuje tvé služby.“

Cassius přikývl. „Cokoliv můj císař poručí, je mou povinností.“

Titus přenesl pohled na Falca. „Gladiátore, přikazuji ti, aby ses vrátil do armády ve své bývalé hodnosti setníka. Doprovodíš generála Cassia.“

Falco neodpověděl, ale Titus na to nedbal a obrátil se zpátky na Cassia. „Generále, tímto ti přikazuji, abys císařskou lodí odcestoval do Regnum Dacae a převzal velení Dvacáté páté legie. Odvedeš ji na severovýchod do Regnum Bosporus, kde budeš pátrat po onom Stínu. Pak ho zničíš.“

„A potom, císaři?“ zeptal se Cassius.

„Okamžitě a co nejrychleji vyjedeš do Brundisia. Předám ti rozkazy, které otevřeš, jakmile dorazíš na místo.“

10. kapitola

Současnost

„Tohle je plukovník Felix Šašenka z ruské armády,“ představil Foreman jednoho z mužů, který na ně čekal před vstupem do výtahu. „A plukovník Loomis z našeho Velitelství zvláštních operací.“

Dane oběma potřásl rukou. Dveře výtahu se otevřely a objevil se malý Japonec spolu s o něco vyšší ženou. „Profesor Nagoja a jeho vrchní asistentka, profesorka Ahana,“ pokračoval Foreman v představování.

Všichni nastoupili do zdviže a zahájili sestup. Chelsea se přitiskla Daneovi k noze, nervózní z toho podivného pocitu, že klesá do nitra Země. Dane pracoval s Chelsea jako záchranář lidí ze zasypaných budov, než ho Paul Michelet najal, aby zachránil jeho dceru Arianu z Angkorské brány v Kambodži, a ani jednomu z nich se pod zemí nelíbilo.

„Něco nového ohledně brány Ďáblova moře?“ zeptal se Foreman.

„Obě sondy neustále pracují a my pořád shromažďujeme a analyzujeme data,“ řekl Nagoja.

„Jak nám ty sondy umožní vstup do bran?“ položil Dane otázku, na kterou mu Foreman neuměl odpovědět.

„Tedy, je to jen teorie,“ odvětil Nagoja. „Ale myslíme si…“

Dane ho přerušil. „My budeme tu teorii zkoušet v praxi, profesore. Jak dobrá ta teorie je?“

Odpověděla Ahana. „Já ji budu zkoušet v praxi s vámi, protože vás na vaší průzkumné výpravě doprovodím. Jde o tu nejlepší teorii, jakou jsme byli schopni sestavit na základě dostupných informací. Někde v nitru brány se nachází skutečný vstup na druhou stranu, který nazýváme portál.“

„Ten černý otvor, kterým prošel Flaherty,“ přikývl Dane. Výtah stále jel dolů a kolem nich ubíhaly skalní stěny. „To byl ten portál.“

„Stejně jako černý otvor, kterým jste prošli z Kambodže na Scorpion,“ řekla Ahana. „To spolu s Foremanovým vysokofrekvenčním experimentem před lety naznačuje, že brány jsou nějakým způsobem propojené. Spojení sond v Černobylské bráně a bráně Ďáblova moře to dokazuje. Už se nám podařilo získat značné množství dat.“

„Jak to, že Stín naše sondy nezneškodnil?“ zeptal se Dane.

Nagoja pokrčil rameny. „To nevíme. Ale mám podezření, že si jich vlastně ani nevšimli. Jen se nad tím zamyslete. Stín útočí na náš svět už po tisíce let. My jsme ho dosud byli schopni s pomocí Těch Dřívějších jen tak tak odrážet. Dokážu si představit, že je Stín ve vztahu k nám natolik arogantní, že vůbec neuvažuje o možnosti, že bychom mohli vstoupit na jeho stranu.“

„Připisujete mu lidské vlastnosti,“ poznamenal Dane.

„Máte pravdu,“ souhlasil Nagoja. „A to by mohlo vést k podcenění inteligence, proti které stojíme. Tím ji snižujeme na naši úroveň.“

„To zní, jako byste Stín obdivoval,“ řekl Dane.

„Obdivuji jeho schopnosti, ne jeho cíle,“ odpověděl Nagoja.

„Vraťme se k branám,“ přerušil Foreman jejich diskusi. „Co to propojení mezi nimi?“ pobídl Ahanu.

„Můžete je považovat za červí díry,“ řekla. „Nevíme, jestli na druhé straně čeká jiný rozměr nebo planeta, ale díky sondám známe směr a cíl. Sledovali jsme trasu sondy v Ďáblově moři a jakmile se dostaneme do brány, měli bychom být schopni najít cestu k portálu, čímž přinejmenším získáme představu o tom, kde je jedna z těch červích děr. Ještě důležitější ale je, že nám naše sondy poskytly údaje, jež potřebujeme k výrobě nástroje, který dokáže podle našeho názoru otevřít portál, pokud ho připojíme na dostatečně silný zdroj energie. Dalším zajímavým aspektem je časový rozdíl v datech.“

„Což znamená?“ ozval se Dane.

„Že čas je na druhé straně proměnnou,“ odpověděla Ahana. „Některá data jsme dokonce obdrželi obráceně, jako kdyby tam čas plynul v opačném směru.“

„To by vysvětlovalo Flahertyho i Scorpion,“ podotkl Dane.

Promluvil ten americký důstojník, Loomis. „K průzkumu použijeme speciálně modifikovaný prototyp útočného stroje vytvořeného pro jednotky SEAL. Vodotěsný i vzduchotěsný prostředek. Schopný pohybu ve vodě i na souši. Těžce vyzbrojený. Říkáme mu Krab – Combat Reconnaissance Assault Boat, tedy Vojenský průzkumný útočný člun.“

Dane si pamatoval některá ze stvoření, jež napadla jeho tým v Angkorské bráně před třiceti lety. Uvažoval, jak dobře si s nimi Krab poradí. Než mohl kdokoliv říct cokoliv dalšího, výtah se zastavil.

„Tudy,“ ukázal Nagoja. „Musíme přestoupit do jiné zdviže.“

„Jak hluboko jedeme?“ zeptal se plukovník Šašenka.

„Pět kilometrů pod povrch,“ odpověděl Nagoja, zatímco všichni kráčeli za ním.

„Také máme v úmyslu nasadit biotechnologii,“ navázal Loomis.

„A to znamená co?“ chtěl vědět Dane.

„Projekt Ráchel,“ řekl Loomis.

Dane čekal a dopřál důstojníkovi pocit nadřazenosti, že ví víc než ostatní.

„Na Ráchel námořnictvo pracovalo už hodně dlouhou dobu. Je to samice delfína skákavého, která prošla zvláštním výcvikem, aby poslouchala pokyny a nebála se kontaktu s lidmi. Rozšíří naše průzkumné možnosti. Protože kolem bran jsou problémy s elektromagnetickými přístroji, Ráchel představuje organickou pomocnici, která by neměla přilákat nechtěnou pozornost.“

Dane si vzpomněl na pláž a na ty delfíny. Střelil pohledem po Foremanovi, ale zdálo se, že ten si tyto dvě věci nespojil.

„A po dokončení průzkumu?“ zajímal se Dane. „Řekněme, že najdeme ten portál. Říkali jste, že ho umíte otevřít, pokud budete mít dostatečný zdroj energie.“

Nagoja přikývl. „Ano. Máme v úmyslu odčerpat energii z brány a použít ji k otevření portálu.“

„Jak to chcete udělat?“ zeptal se Dane.

„Prodlužovačkou,“ řekla Ahana.

„A co je zástrčkou?“ pokračoval Dane ve vyptávání.

„My,“ odvětila.

„To je čím dál chytřejší a chytřejší,“ poznamenal Dane. „A dál?“

„Pak vpadneme na druhou stranu,“ řekl Loomis. „Už připravujeme jednotky, stejně jako Rusové,“ kývl na svého ruského druha ve zbrani.

„Jaké jednotky?“ otázal se Dane.

„Cokoliv, co se nám podaří dostat na druhou stranu,“ odpověděl Loomis. „To je další důvod, proč nejprve organizujeme průzkum.“

Dane z toho důstojníka cítil sebevědomí. Armáda věřila v sílu svých zbraní, ale Dane si vůbec nebyl jistý, jestli budou slavit úspěch. Vojenské zbraně byly navrhovány pro boj s lidskými nepřáteli. Druhý výtah se také zastavil a všichni kráčeli za Nagojou do jeho laboratoře.

Nagoja ukázal na obrazovku s pevným černým trojúhelníkem. „To je brána Ďáblova moře. Zaujala tuto velikost o stranách přibližně šest kilometrů a optická hlášení udávají, že ji ohraničuje pevná čerň.“

Kývl na Ahanu, která se usadila ke klávesnici a vyťukala několik povelů. Při základně trojúhelníka se objevila malá červená tečka. „To je naše pouzdro se sondou,“ vysvětlil Nagoja. „Vysílá muony, ovšem trochu odlišné od těch, které vycházejí z brány. Je to poprvé, co se nám podařilo vyslat něco do brány, aniž bychom okamžitě ztratili spojení.“

„Pokud nepočítáme těch několik lidí, kteří z nich vyšli ven,“ poznamenal Dane.

„Ach…“ Nagoju to zjevně zahanbilo. „Ano, to je pravda. Omlouvám se. Zvláštní ovšem je, že to vypadá, jako kdyby energii, jež vychází z brány Ďáblova moře, produkovala brána černobylská.“

„Takže Stín proti nám zase využívá naše vlastní výtvory,“ řekl Dane.

„Vypadá to tak.“

„Za jak dlouho bude váš průzkumný člun připraven u brány?“ zeptal se Foreman Loomise.

„Za šest hodin.“

Ahana přepnula obraz a všichni se dívali na jiný černý trojúhelník s dalším červeným bodem uvnitř, nedaleko Dněpru.

„Jak jste dostali sondu dovnitř?“ otázal se Dane toho Rusa.

„Díky statečnému dobrovolníkovi,“ odpověděl Šašenka.

„Jasně.“ Dane probodl pohledem Foremana, který ho ignoroval. „Tato brána způsobila problémy v Černobylu?“

„Ano,“ přikývl Šašenka. „Držíme to v nejvyšším utajení, ale tato brána se napojila na jádro čtvrtého reaktoru. Když jsme se ho pokoušeli vypnout, bylo příliš pozdě a spustila se řetězová reakce. A tím dobrovolníkem byl můj bratr,“ dodal a upřeně se zadíval na Danea.

„Omlouvám se,“ řekl Dane.

„Umíral na rakovinu,“ vysvětlil Šašenka. „Náš společný bratr byl vedoucí směny u reaktoru a zahynul při výbuchu. Nyní měl můj bratr pocit, že je jeho povinností zakončit svůj život spíše tak, že pomstí Andrejovu smrt, než aby zemřel v nemocniční posteli.“

„Pak to byl opravdu statečný dobrovolník,“ odpověděl Dane. „Ještě jednou se omlouvám.“

„Vaše omluva je přijata,“ řekl Šašenka.

„Proč je ta Černobylská brána tak jiná?“ zeptal se Dane.

„Dobrá otázka,“ přikývl Šašenka. „Náš profesor Kolkov se domnívá, že jedním z hlavních účelů bran, možná jediným účelem, je získávat energii z tohoto světa. Černobylská brána může být menší, protože i tak malá oblast kolem čtvrtého reaktoru stačí k odebírání potřebné energie. Ostatní brány musejí být k dosažení stejného výkonu podstatně větší.

Kolkov analyzoval data, naměřená během stavby černobylského reaktoru, a našel v nich nějaké anomálie. Má za to, že už při výstavbě tam byla brána přítomna, jenže zůstávala neaktivní. Ta data jsou docela zvláštní. Na onom místě byly naměřeny stopy zvýšené radioaktivity ještě před tím, než porazili první strom.“

Ozvala se Ahana. „Vzhledem k tomu, že uvažujeme o času v bránách jako o proměnném faktoru, je možné, že se radioaktivita z brány šíří dopředu i dozadu v čase.“

„O čem to mluvíte?“ chtěl vědět Dane.

Ahana ukázala doprava. „Náš čas plyne v tomto směru. Ale co když čas Stínu uvnitř Černobylské brány plyne i opačně?“

„Takže třeba teď Stín odebírá energii, kterou už spotřeboval?“ zeptal se Dane, jak se pokoušel pochopit, co Ahana říká.

„Víme, že část té energie je odesílána do brány Ďáblova moře v naší současnosti,“ odpověděla Ahana. „Ale také existuje možnost, že Stín onu energii nešíří jen v prostoru, ale také v čase.“

Dane se nad tím zamyslel. „To znamená, že Černobyl může představovat pro Stín kritický uzlový bod.“

Ahana přikývla. „Pomohlo by nám, kdybychom lépe porozuměli celému systému bran a portálů.“

Dane si myslel, že se až příliš soustředí na vědecké aspekty celého problému. „Jaký smysl podle vás ty brány mají kromě odebírání energie?“ zeptal se.

„A kromě toho, že se pokoušejí zničit náš svět?“ doplnil ho Foreman. „Zjevně shromažďují lidi a naše lodě, jak ukazuje hřbitov v Bermudském trojúhelníku.“

„Viděli jsme plavidla a některá z nich někdo rozebíral. Ale co dělají s lidmi?“ uvažoval Dane.

Na to neexistovala žádná odpověď.

Pytora Šašenku vzbudil výkřik z noční můry do ještě horší skutečnosti. Proč stále ještě žije? Proč ho nezabila radiace? Jak mohl přežít to, co s ním prováděli?

Výkřik se rozléhal celou jeskyní. Koutkem oka zahlédl jednu z těch stvůr. Neměl energii, aby otočil hlavu a podíval se, co dělá nebo kdo to křičí.

Byl rád, že Andrej zahynul při explozi a nebyl odnesen sem.

Jedna z těch bytostí se zastavila před ním. Ve spáru držela něco kovového. Bodla s tím kupředu a Pytor cítil, jak mu předmět vniká doprostřed hrudníku a vzápětí je opět vytahován.

Znovu ztratil vědomí.

V jihovýchodním Pacifiku už celá tisíciletí přikrývá asi čtyři sta metrů silná vrstva pevné skály kilometr a půl širokou propast mezi Pacifickou tektonickou deskou a tektonickou deskou Nazca. Prázdná propast vede do hloubky tří kilometrů, k doruda rozžhavené lávě, jež sem vyvěrá ze zemského pláště. I když se od sebe každým rokem desky vzdalují, rychlost jejich pohybu je natolik nízká, že ji skalní přikrývka dokáže vyrovnávat.

Muonový průzkum z brány Ďáblova moře to v mžiku změnil. Když vrstvou skály proběhla energie, kus hmoty se uvolnil a spustil podél šedesátikilometrové pukliny lavinovitý efekt.

Tak hluboko byl tento účinek sotva pozorovatelný, i když se uvolnila obrovská síla. Když se ale dostala na hladinu, vytvořila velice dlouhou a nízkou vlnu, která vyrazila rychlostí jedenácti set kilometrů za hodinu k západnímu pobřeží Jižní Ameriky.

„Jaké je omezení zbraní?“ zeptal se Dane.

„Jak to myslíte?“

„Máte autorizaci použít proti bránám jaderné zbraně?“ rozvedl Dane svůj dotaz.

„Ty už použil Stín,“ odpověděl Foreman.

„Beru to jako ano,“ řekl Dane. Otočil se k Nagojovi. „Vzhledem k tomu, že nevíte, co přesně se nachází na druhé straně nebo jak jsou ty brány propojeny, nemůžete mít ani tušení, co by způsobilo použití jaderné zbraně v nitru brány či portálu, nebo se mýlím?“

„Ne, nemýlíte,“ připustil Nagoja.

„Jsme ve válce,“ upozornil Foreman. „Nepoužijete kladivo, máte-li k dispozici beranidlo.“

„V jakém okamžiku se rozhodnete k použití jaderných zbraní?“ pokračoval Dane.

„Až se ukáže, že jsou potřeba,“ řekl Foreman.

„Doufám, že k tomu nedojde, zatímco budeme ještě uvnitř,“ podotkl Dane.

„Jistěže ne,“ odvětil Foreman. „Tohle je průzkumná mise.“

„Co máte dalšího?“ zeptal se Dane Nagoji. Věděl, že je ztrátou času lákat z Foremana nějaké sliby.

„Stín neustále zkoumá náš svět,“ odpověděl Japonec. „Analyzovali jsme vzor jeho průzkumu, a i když probíhá podél celého Ohnivého prstence, zdá se, že Stín věnuje zvláštní pozornost dvěma klíčovým místům.“ Kývl na Ahanu, která znovu přepnula obraz na svém monitoru.

„Zde,“ ukázala. „Mlount Wrangell na Aljašce. Nejsevernější vulkán Ohnivého prstence. A tady.“ Změnila snímek. „Erebus v Antarktidě. Nejjižnější vulkán.“

„Myslím, že bychom o tom měli zpravit Arianu,“ navrhl Dane Foremanovi.

„Máme vlastní odborníky,“ odvětil Foreman.

„Ariana byla uvnitř brány,“ připomněl mu Dane. „To jí dává vhled, který vašim odborníkům chybí. Kromě toho má doktorát z geologie a spoustu praktických zkušeností.“

„Už jsem jí ta data poslal.“

„Vraťme se k otevření toho portálu,“ řekl Dane. „Jaký je plán?“

Ahana vytáhla složku a otevřela ji. „Naši lidé modifikují toto plavidlo.“ Na snímku se vedle doku objevila dlouhá, tenká loď, která vypadala skoro jako tužka. Příď se vyboulovala do stran.

„Co to je?“

„FLIP,“ odpověděla Ahana. „Floating Instrument Panel, tedy Plovoucí přístrojový panel. Začala na něm pracovat vláda a před šesti měsíci přidala superkamiokande.“ Poklepala na širší příď plavidla. „Objevily se obavy, že by na ni mohl zaútočit Stín, a tak bylo rozhodnuto ještě o přidání detektoru pohybu.

Loď je více než dvě stě metrů dlouhá a nemá žádné motory. Je třeba ji odtáhnout na místo určení. Pak se přesune zátěž k přídi a ta se ponoří. Nakonec se celá loď dostane do vertikální polohy, kdy příď je pod vodou a záď zůstává nad hladinou.

Asi dvacet metrů na zádi, kde je umístěno naše řídicí středisko, zůstane suchých. Podlahy se přetočí, aby vyrovnaly sklon lodě.“

„A jak nám pomůže, že budeme mít na místě detektor?“ zeptal se Dane.

„My nebudeme nic detekovat,“ odvětil Nagoja. „Budeme naopak vysílat. Tohle je druhý konec té prodlužovačky. Zaměříme se na sondu v bráně Ďáblova moře a vyšleme do brány svazek muonů, přímo k naší sondě a dále k sondě v Černobylské bráně. Doufáme, že se tím napojíme na toky energie uvnitř brány – na slabé a silné interakce –, přitáhneme je k sobě a otevřeme s nimi bránu a portál.“

Dane moc nerozuměl tomu, co Nagoja právě řekl, a vycítil, že přítomní vojáci také ne.

„Máme zajištěnou podporu bojové skupiny,“ vmísil se do hovoru plukovník Loomis. „Grayback, naše ponorka určená pro zvláštní operace, vypustí Kraba, a zůstane pět kilometrů před okrajem brány.“

„Kdy vyrazíme?“ otázal se Dane.

„Vše bude připraveno zítra v noci,“ řekl Foreman. „Dnes zaujmeme postavení u bojové skupiny.“

„Co kdybychom se tedy zítra podívali na zdejší hřbitov?“ navrhl Dane. „Pokud nebudeme vysílat signály jako to dělal Deepflight, nemělo by se nám nic stát.“

„Proč se tam chcete dívat?“ zeptal se Foreman.

„Na hřbitově v Bermudském trojúhelníku jsme objevili tu loď z Atlantidy,“ odpověděl Dane. „A taky vikinskou loď. Kdo ví, co může být tady? Třeba letadlo vašeho bratra.“ Viděl, že poslední věta zasáhla cíl.

„Dobře,“ souhlasil Foreman. „Zařídím, aby nám připravili ponorku.“

„Kolik zbývá času v Ohnivém prstenci?“ obrátil se Dane na Ahanu.

„Těžko říct,“ odvětila. „Zatím Stín provádí jen průzkum. Nevíme ani jistě, jestli jeho průzkumy povedou k něčemu dalšímu.“

„Naše ano,“ podotkl Dane. „Předpokládám, že jejich taky.“

Ariana Micheletová si připadala jako nějaký nekrofil, když nastupovala do learjetu svého otce s brašnou plnou šesti křišťálových lebek. Měla u sebe pět Van Litenových plus tu jednu z muzea. Odložila zavazadlo na sedadlo vedle sebe a pokynula pilotovi, aby odstartoval. Mířila z New Yorku do Londýna, kde podle Van Litenové mají v muzeu další pravou lebku.

Fax na opačné straně kabiny letadla začal chrlit nějaké papíry a Ariana si pro ně došla, ignorujíc svítící nápis, aby si zapnula bezpečnostní pás. Mírně se zapotácela, jak letadlo zrychlovalo po rozjezdové dráze mezinárodního letiště JFK.

Okamžitě poznala, co na těch papírech je: muonové snímky z Nagojova superkamiokande. Posadila se a prohlédla si zaznamenané linie. Ihned si všimla, že Stín provádí průzkum podél Ohnivého prstence a soustředí svou pozornost na Erebus a Wrangell.

Připojila se ke geologické databázi a nejprve si vyhledala Erebus. Jednalo se o druhou nejvyšší horu v Antarktidě, kterou překonává jen Vinson Massif. Také šlo o aktivní sopku, tyčící se nad největší lidskou základnou na celém kontinentě, stanicí McMurdo. Na úbočí hory ve výšce tří set metrů se nacházela observatoř, která sloužila k dálkovému měření a představovala odrazový můstek pro každodenní vizuální inspekce během krátkých dvou měsíců relativně slušného počasí.

Sopka byla naštěstí pečlivě sledována, pomyslela si Ariana. Naslouchalo u ní šest vertikálních geofonů, COSPEC V kontroloval plynové emise a seizmické stanice v McMurdu i po celém světě byly vyladěny na detekování případných poruch, ke kterým by mohlo dojít. Ariana přešla na webovou stránku Oddělení geověd na technice v Novém Mexiku, kde se shromažďovala všechna data. Podívala se na nejnovější záznamy a to, co spatřila, ji znepokojilo. Aktivita vulkánu rostla a už byl vydán poplach druhého stupně. Třetí stupeň vyžadoval evakuaci všech, kteří by mohli být výbuchem zasaženi.

Ale proč Erebus? přemítala. V McMurdu bylo jen pár set lidí – ti pro Stín jistě nepředstavují významný cíl. Vrátila se k mapě a ještě jednou zkontrolovala jeho polohu. Erebus se nacházel na Rossově zemi v Antarktidě, téměř na ostrově, propojeném s hlavní pevninou jen úzkou šíjí. Také s ním sousedil Rossův ledový šelf, největší ledový šelf na planetě. Tehdy to částečně pochopila. Kdyby na Erebu došlo k velkému výbuchu, popraskal by ledový šelf a na oceán by vypluly masivní kry. Horko produkované sopkou by kromě toho mělo ničivé důsledky na polární čepičku.

A co Wrangell? Přepnula obrazovku a vyhledala informace o této hoře. Ta stála na Aljašce, na západním konci Wrangellova pohoří. I ona byla aktivní sopkou a i ji vědci sledovali. Ariana zkontrolovala nejnovější údaje. Zvýšená aktivita, ale ne tolik jako u Erebu.

Ariana se podívala na Ohnivý prstenec a okamžitě pochopila význam Wrangellu. Byl to vršek zipu vulkánů podél západního pobřeží Ameriky. Kdyby vybuchl a Stín se přesunul k jihu, mohl by odpálit řetězovou reakci, která by rozervala pobřeží Severní a posléze Jižní Ameriky až dolů k Erebu. Nebo, došlo Arianě, by to mohlo probíhat i opačně, od Erebu k Wrangellu. Vzpomněla si na ničivý účinek erupce Mount St. Helens v Oregonu. Byla členkou jednoho z prvních průzkumných týmů geologů, které se do této oblasti vydaly.

Zachvěla se při pomyšlení, jaký účinek by měly desítky současných erupcí podél celého Pacifického hřbetu.

Jak vlna postupovala do mělčích vod, energie pohybu zemské kůry neměla jinou možnost, než se vybít směrem nahoru. Příbojová vlna rostla, dokud nedosáhla výšky dvaceti metrů, a unášela vysokou rychlostí miliony tun vody k chilskému pobřeží.

Zasáhla bez varování, takže tisíce lidí, jež žily v této oblasti, neměly žádnou šanci na únik. Počet obětí byl nízký ve srovnání s katastrofami, které postihly Portoriko, Island a Connecticut, ale to byla chabá útěcha pro ty, kdo zahynuli.

11. kapitola

Minulost

79 n. I.

„Musíme se zastavit na Théře,“ oznámila Kaia, jakmile jejich loď vyrazila z brundisijského přístavu. „Proč?“ zeptal se generál Cassius.

Tohle byla jejich první skutečná příležitost, aby si promluvili, od okamžiku, kdy opustili Řím. Jeli po Via Brundisii na koních, které měnili na každé stanici, eskortovaní skupinou pretoriánské gardy. Hladce opracované kameny, které označovaly cestu, lemovaly hluboce vyježděnou prašnou stezku. Tato cesta představovala příklad vynikající inženýrské práce a byla určena pro pochodující vojenské jednotky a povozy, nikoliv pro rychlé koně.

Stezka procházela padesát kilometrů východně od Pompejí a jeli po ní v noci, prosvětlované červenou září na vrcholu Vesuvu. Míjeli průvody ohromených uprchlíků a to, co od nich slyšeli, potvrzovalo vidění Kaii i Falca: Pompeje byly úplně zničeny. Vypravování lidí byla tak plná hrůzy, že se Falco přiměl neposlouchat. Jedinou útěchu mu poskytovalo vědomí, že jeho děti zemřely rychle. Tak to alespoň v aréně cítil. Po celou cestu zůstával potichu, s myslí obrácenou do vlastního nitra, a přemítal, proč jeho zvláštní schopnosti pokaždé nějak souvisejí se smrtí a žalem.

„Na Théře žije někdo, s kým si musím promluvit,“ odpověděla Kaia.

Velitelem na třináctimetrové galéře, patřící k císařskému loďstvu, byl kapitán Fabatus. Plavidlo bylo postaveno spíše na rychlost než na převoz nákladu, mělo elegantní, štíhlé linie a dvě řady vesel, ovládaných šedesáti otroky. Na palubě sloužila malá skupinka vojáků, jedno contuberium o osmi mužích. Byli tu spíše jako dozor nad otroky než kvůli obraně, protože Středozemní a Egejské moře patřilo plně Římanům.

Fabatus byl malý, tlustý chlapík s tváří ošlehanou mořem. Načrtl jim trasu, po které loď popluje. Kolem jihovýchodní špičky Řecka, mezi pevninou a Krétou, přes Hellesponte a do Pontus Euxinus, kde přistanou a připojí se k Dvacáté páté legii.

„Mám rozkazy zavézt vás, kamkoliv si budete přát,“ řekl Fabatus, „ale Théra je trochu stranou.“

„S kým se musíš setkat?“ zeptal se Falco.

„S akrotirským orákulem.“

Cassius přikývl, jako kdyby to dávalo dokonalý smysl. „Jak daleko od našeho kurzu je Théra?“ obrátil se na Fabata.

„Půl dne, ale je to zlé místo.“

„Zlé místo?“ zopakoval Falco. Na sobě měl uniformu setníka, ve které se cítil podivně, protože po létech strávených v aréně byl zvyklý na jiný typ výstroje. Gladiátorské vybavení si vzal s sebou také, ale měl je uložené v zavazadle.

„V jedné zátoce je přístav,“ pokračoval Fabatus. „Vedou do něj dva vstupy a obklopují ho vysoké útesy. Šlo by o výtečné kotviště, skutečně vynikající. Ale nikdo ho nevyužívá.“

„Proč?“ zatlačil na něj Falco.

„Kvůli zlým duchům,“ odpověděl Fabatus. „Neptun ho nemá rád. Tam by se vydával jen naprostý pošetilec, není-li to skutečně nezbytné.“

Falco věděl, že námořníci jsou mimořádně pověrčivá cháska, skoro tolik jako gladiátoři, ale obě skupiny k tomu měly dobré důvody. Jejich životy i živobytí závisely do značné míry na silách, nad nimiž neměli kontrolu.

„Je i nějaký přístav na vnější straně ostrova?“ chtěl vědět Cassius.

„Malé molo dole u útesů,“ odvětil Fabatus.

„Tak přistaneme tam,“ přikázal Cassius.

Fabatus se odkolébal pryč, mumlaje si něco o suchozemských krysách a rozmarech bohů.

„Jsem unavený,“ řekl Cassius. „Musím si trochu odpočinout.“

„Zůstanu na hlídce,“ oznámil Falco.

„Jsme uprostřed říše,“ upozornil ho Cassius. „Myslíš, že je to nutné?“

„Je to o to nutnější, že jsme uprostřed říše,“ odpověděl Falco.

Ve tmě zasvítily Cassiovy zuby, jak se generál usmál. „Velmi dobře, setníku. Máš po ruce správnou odpověď jako vždycky. Za čtyři hodiny tě vystřídám.“

Cassius se vydal k zádi galéry. Falco a Kaia slyšeli pleskání vesel o vodu a tiché, pravidelné údery do bubnu na spodní palubě, které udávaly otrokům rytmus. Falco cítil na kůži chladný středomořský vítr a věděl, že na spodní palubě žádnou takovou útěchu nemají.

„Kdo jsi?“ položil Falco otázku, která ho trápila už od toho boje v aréně, kdy mu Kaia pomáhala. „Znáš mé jméno.“

Falco čekal.

Konečně se k němu obrátila. „Co kdybys mi nejprve řekl, kdo jsi ty?“

Falco pokrčil rameny. „Byl jsem otrok. Gladiátor. Pak voják. Pak znovu gladiátor. A teď to vypadá, že jsem se opět stal vojákem.“

„Odkud pocházíš?“

Falco kývl doprostřed lodi a dolů. „To se můžeš jít rovnou zeptat těch přikovaných pod námi. Většina to neví. Nejranější vzpomínky mám na řetězy, pole a tmu dolů. Dokonce jsem sloužil šest měsíců jako veslař na podobné lodi jako je tato, byl jsem připoutaný k sedadlu a bál jsem se a současně jsem si přál, abychom se potopili za bouře nebo aby loď zajali piráti. První místo, na které si jasně vzpomínám, je Sicílie, ale nemyslím, že jsem se tam narodil.“

„A pořád jsi byl odlišný od ostatních lidí?“

„Ano.“

„Ale někoho jsi miloval,“ poznamenala.

„Jak to víš?“

„Cítila jsem tvou bolest, když zemřely tvé děti, a přes ni jsem viděla nějakou ženu, spolu s ještě větší bolestí.“

„Drusillu.“

„Hezké jméno,“ řekla Kaia.

„Byla to jediná milá osoba, s níž jsem se kdy potkal,“ odvětil Falco prostě. „Vždycky jsem dokázal vnímat, co druzí cítí. Otroci…,“ – znovu mávl rukou ke spodní palubě – „jsou buďto otupení do nicoty, nebo kypí vztekem. Vztek dlouho nevydrží. Drusilla, i když byla taky otrokyně, byla jiná. Viděla krásu v těch nejmenších věcech. Nevím proč. Ale cítil jsem to v ní.“

„A ona tě milovala, protože jsi oceňoval to, co na ní bylo nejlepší,“ řekla Kaia.

Falco nikdy neuvažoval, proč miloval Drusillu nebo proč milovala ona jeho, a tak neodpověděl. Necítil se příjemně, když se bavili o tomto tématu.

„Měl jsi štěstí,“ pokračovala Kaia.

Falca to překvapilo. „Štěstí? Vždyť je mrtvá. Moje děti jsou mrtvé.“

„Ale poznal jsi ji a strávili jste spolu nějaký čas,“ vysvětlila Kaia prostě. „Většina lidí nemá ani to. Abys prožíval radost, musíš riskovat bolest.“

„To se lehce řekne.“

„Tak lehce ne,“ odpověděla, aniž by to dál rozvedla. „Proč sis vybral zabíjení?“

„Protože jsem v něm dobrý.“

„Ne, stal ses v něm dobrý,“ upřesnila. „Využil jsi svůj dar k zabíjení.“

„Můj dar?“

„Tvoje vnímání pocitů druhých.“

„A k čemu jsi ho využila ty?“

„Zatím k ničemu,“ odvětila s mírným úsměvem. „Celé dětství jsem byla držena v izolaci a setkávala jsem se jen s těmi, které ke mně vědma poslala. S řadou učitelů a instruktorů. Začínám chápat, proč mě držela o samotě. Mohla jsem dopadnout jako ty.“

Falco se pohnul a Kaia spěšně dodala: „Nechtěla jsem být neuctivá. Jen realistická.“

Falco si připadal nesvůj, jednak kvůli této rozmluvě, jednak kvůli výstroji setníka, již měl na sobě. Úctu, kterou mu dávala najevo posádka lodi i otroci, ho také vyváděla z rovnováhy. Už si tak zvykl na arénu a zvláštní život, který tam vedl, že zapomněl na tento svět, jehož býval kdysi součástí. V aréně vládla ostří a bodce. Mimo arénu vystupoval lanista, urození lidé, sluhové a ostatní gladiátoři. V aréně si byli všichni rovni, alespoň na okamžik. I mimo arénu gladiátora všichni hodnotili podle toho, co dokázal při zápasech. Ale tady se k němu chovali odlišně jen kvůli jeho hodnosti, ať už ji měl zaslouženě nebo ne. V aréně si každý musel svoje postavení zasloužit.

„Proč sis mne vybrala?“ zeptal se Falco, unavený z jejích otázek. Uvědomil si, že Kaia vůbec neodpověděla na jeho dotaz, kterým zahájil celý rozhovor.

„Spatřila jsem tě ve svém vidění.“

„Věříš svým viděním?“

„Ano. Některá se splnila. Jiná se teprve splní.“

Falco zdráhavé přikývl. „Některé věci, jež jsem viděl ve svých snech, se také vyplnily.“

„A co věci, o kterých jsi snil a které se ještě nestaly?“ zeptala se.

Falco plivl přes zábradlí do moře. „Mnoho jsem zapomněl. Některé jsou velice podivné.“

„Doporučuji, aby ses po zbytek cesty soustředil na své sny,“ řekla Kaia. „A říkal mi, co v nich uvidíš. Nepotřebuji tě jen kvůli tomu, jak vládneš mečem.“

Delfská věštkyně stála ve vchodu do své jeskyně, hleděla do tmy a oběma rukama si přitahovala ke kostnatým ramenům svůj nejtěžší plášť. I tak se nepřestávala chvět. Odeslala všechny kněžky do města. Protestovaly, ale nakonec disciplinovaně poslechly. V posvátném hájku se převalovala mlha a vířila kolem kmenů a větví stromů.

Byly tam venku. Pátraly. Každým okamžikem se blížily. Cítila jejich chlad, ale žádné myšlenky, žádné emoce. Vzdáleně jí to připomnělo, jak tudy před lety procházela skupina cestovatelů z Dálného východu. Ti s sebou měli velkou černou kočku, kterou nazývali panter a kterou vezli jako dar císaři do Ríma. Z toho zvířete vyzařoval podobný chlad. Jenže pantera poháněl hlad a vztek. Jasnovidka netušila, co je hnací silou stvoření, která přicházela.

Těkala očima sem a tam, ale zrak se jí léty zhoršil a nic neviděla. Věděla, že jsou velice blízko. Ohlédla se přes rameno, kde ústřední kámen vydával matnou modrou záři, jež osvětlovala stěny jeskyně.

Od chvíle, kdy kámen přepravili do Delf, ještě nikdy nezářil. Před několika hodinami to byla první věc, která ji varovala před nadcházejícím nebezpečím. Netušila, odkud ten kámen pochází. Nebyla si ani úplně jistá, před čím ji vlastně varuje, ale podle toho, co cítila, uhodla, že se její čas brzy naplní.

Ve tmě se něco mihlo. Namáhala oči. Mezi stromy prolétala bílá postava. Pak další. Valkýry. Blížily se k ní. Vědma viděla jejich hladkou bílou kůži a tvář bez nosu a bez úst, z níž na ni žhnuly dvě červené oči. Vznášely se ve vzduchu, aniž by se dotýkaly země, od níž je oddělovalo patnáct centimetrů temnoty.

Věštkyně pokročila kupředu a pozvedla svou dřevěnou hůl. „Můžete přijít sem!“ vykřikla hlasem, který jí samotné zněl staře a slabě, přestože jím kdysi radila králům a císařům a na její sebemenší vyjádření často čekávaly zástupy tisíců lidí.

Podivné bytosti si toho nevšímaly. Jedna přiletěla k jasnovidce a zastavila se asi metr před ní. Druhá ji minula a vplula do jeskyně. Vědma se ji pokusila zarazit holí, ale stvoření ji bez jakékoliv námahy odstrčilo. Po prohledání jeskyně se vrátilo k tomu prvnímu. Obě Valkýry se vznášely kousek před ní.

Jasnovidka stála zpříma a hleděla do jejich červených očí.

Zpod pláště levé bytosti něco prudce vyrazilo kupředu – tenký oštěp, který se pohyboval rychleji, než věštkyně stačila sledovat. Zasáhl ji nad kořenem nosu, probodl kůži i kost a zanořil se jí do mozku. Vědma se pod úderem zapotácela.

Padla by na záda, kdyby jedna z Valkýr už nebyla za ní a s pařáty na jejích ramenou ji nepodpírala. Z bodce vedl tenký provaz do krabičky, kterou držela první Valkýra.

Jasnovidka i přes bolest cítila, jak vstupují do její mysli i jak ji prohledávají, a věděla, co hledají. A také věděla, že to brzy najdou.

Překvapila obě Valkýry tím, že se vrhla kupředu a narazila hlavou do tvrdého hrudníku stvoření před sebou. Tím úderem si vrazila sondu hlouběji do mozku a zadní částí lebky ven. Vzápětí se v pařátech druhé Valkýry zhroutila mrtvá. První Valkýra jí vytáhla sondu z hlavy. Na zem dopadly kapky krve a kousky mozkové hmoty.

Valkýra se otočila a vyrazila pryč. Druhá se sklonila a mávla proti tělu dlouhým drápem, ostrým jako žiletka. Ostří přeťalo krk věštkyně a oddělilo jí hlavu od těla. Valkýra hlavu uchopila oběma pařáty a mocně na ni zatlačila ze stran. Lebka povolila a mezi prsty jí vystříkl mozek a krev.

Vydala se za první Valkýrou a zakrátko zmizela ve tmě.

12. kapitola

Současnost

Dane se díval dalekohledem a nedbal na Chelseino neklidné kňučení. Brána Ďáblova moře tvořila černou stěnu na sever od nich, měřící šestnáct kilometrů na šířku a kilometr a půl na výšku. Podle radaru dosahovala také kilometr a půl pod hladinu oceánu. Dane stál na palubě americké lodě Salvor, klasifikované námořnictvem jako pomocné záchranné plavidlo. Bylo čtyřicet metrů dlouhé a třináct metrů široké, čili menší než torpédoborec, který číhal na obzoru a poskytoval jim špetku bezpečí.

Salvor za sebou táhl FLIP, který vyčníval jen nepatrně nad hladinu. Na obou plavidlech vypnuli veškeré přístroje s výjimkou těch nejnutnějších, aby snížili vyzařování elektromagnetických vln na minimum. Dane sdílel Chelsein neklid, vyvolávaný blízkostí brány. Vnímal přítomnost Stínu, mimozemského zla, které číhá na svoji příležitost, aby mohlo opět udeřit. Stál na pravé straně můstku Salvoru a cítil na kůži chladný oceánský vítr.

Dane se vždycky lišil od ostatních a Sin Fen byla první osobou, s níž se setkal, která měla stejnou unikátní schopnost vnímat věci, jež druzí nedokázali, slyšet hlasy a mít vidění. Vysvětlila mu to, jak nejlépe uměla, ale vzhledem k tomu, že si nechávala pro sebe vlastní tajemství, nebyl si Dane jistý, na kolik informací z toho, co mu říkala, se může spolehnout.

Pověděla mu, že za jejich odlišnost může mozková abnormalita. Že centrum řeči na pravé straně jejich mozků, které je u většiny lidí nedostatečně vyvinuté a nepoužívané, představuje zdroj podstatné části jejich odlišnosti od zbytku lidské rasy. Sin Fen mu řekla, že dávní lidé měli základní telepatické schopnosti ještě před tím, než se u nich rozvinula komunikace pomocí jazyka, a že tyto schopnosti sídlily právě v řečovém centru pravé mozkové hemisféry. Jakmile se rozvinula mluvená řeč, telepatické dovednosti byly odsunuty na vedlejší kolej a nakonec u většiny populace zcela vymizely, s výjimkami lidí jako Dane nebo Sin Fen.

Dane nikdy nepoznal svoje rodiče, vyrůstal v sirotčinci a náhradních domovech a v sedmnácti vstoupil do armády. Sin Fen byla prý také sirotkem. Dane hleděl do temnoty brány a musel uvažovat o tom, odkud ve skutečnosti pocházeli.

Cítil, jak k němu někdo přichází, a otočil se, zrovna když na můstek vystoupal plukovník Loomis. „Ponorka Deepflight je nad Challenger Deep.“

„Co se stalo se Šašenkovým bratrem?“ zeptal se Dane. „S tím, který vešel do černobylské brány?“

„Nevíme. Zmizel. Minutu poté, co vstoupil do reaktoru, dostal smrtelnou dávku radiace, takže předpokládáme, že je mrtvý.“

„Prošel tamním portálem?“

„Videokamery vypadly, když vstoupil dovnitř,“ odpověděl Loomis. „Když potom znovu naskočily, po jeho těle nebylo nikde ani památky.“

Dane přejel pohledem po skvrnách na Loomisově maskáčové košili a všiml si odznáčku bojové pěchoty na prsou a insignií zvláštních sil na pravém rameni, které ukazovaly, že se plukovník s nimi účastnil nějaké bojové operace. Odhadoval, že odznak bojové pěchoty pochází z války v Zálivu nebo možná z jedné z mnoha mírových operací v následných letech. V každém případě se jednalo o úplně jiné zkušenosti než ty, jimiž prošel Dane ve Vietnamu jakožto člen MACVSOG, Vojenské rady při vietnamském velení, skupiny pro průzkum a pozorování, což bylo neškodné označení pro komanda, která byla vysílána na mise přes hranice do Kambodže, Severního Vietnamu a Laosu.

Dane byl členem Průzkumného oddílu Kansas a doprovázel v roce 1968 s dalšími třemi muži důstojníka CIA, vyslaného Foremanem, na operaci hluboko za hranicemi Kambodže, kde se poprvé setkal s bránou. Při této misi tři ze čtyř jeho společníků zahynuli a velitel týmu, seržant Ed Flaherty, byl odvlečen pryč. Dane jako jediný vyvázl živý a přísahal si, že už se nikdy nedostane do takové situace.

Po létech se ale do Angkorské brány vrátil znovu, tentokrát při operaci, jejímž cílem bylo zachránit Arianu Micheletovou. Celé to opět potají nastrojil Foreman. Pravým důvodem, proč Dane souhlasil, byla však kopie Flahertyho odvysílané zprávy. V Angkor Kol Keru, starobylém a opuštěném hlavním městě Khmérské říše, se setkal s Flahertym znovu – s Flahertym, který zřejmě od té doby, kdy před třiceti lety zmizel, nezestárl o jediný den.

Flaherty ho varoval před Stínem a řekl mu o Těch Dřívějších. Také uvedl, že se nikdy nemůže vrátit. Ale Scorpion se vrátil, i když nyní už věděli, že se jednalo o past, nastraženou Stínem. Zdálo se, že brány ovládá Stín a Ti Dřívější toho mnoho nezmohou. Všude bylo příliš neznámých. Pro Danea, který vždycky dokázal předvídat, co druzí udělají, šlo o zneklidňující zkušenost.

„Jste připraven k odletu?“ zeptal se Loomis a pokynul k vrtulníku, který se zahříval na zadní palubě. Plukovník neměl rád mlčení, což byl rys, který Dane nikdy nechápal ani neuznával. Vždycky měl za to, že z toho, co není řečeno, se lze dozvědět právě tolik informací jako z toho, co vyřčeno bylo. „Salvor zůstane tady a vyčká na příjezd Graybacku.“

„A co Chelsea?“ otázal se Dane.

„Pověřím někoho z posádky, aby se o ni postaral, než se vrátíte.“ Dane zdráhavé podrbal Chelseu na hlavě, rozloučil se s ní a následoval Loomise k vrtulníku.

Pršelo, což, jak si Ariana vzpomínala, je v Anglii normální. Když přistála s learjetem, už na ni čekala helikoptéra jedné z přidružených společností jejího otce. Z New Yorku startovala uprostřed noci a do Londýna se tedy dostala časně ráno, těsně po východu slunce.

Odspěchala přes příjezdovou dráhu a neobtěžovala se ani rozevřít deštník, který jí strčili do ruky. Shromážděné lebky zůstaly na palubě learjetu a Ariana přikázala pilotům, aby načerpali palivo a počkali na její návrat. Když si stěžovali na to, že musejí určitý čas odpočívat, zvedla telefon a povolala dva nové piloty. Na téhle misi neexistoval žádný odpočinek, jak naznačovala data z Mount Wrangellu a Erebu.

Minutu poté, co vystoupila z letadla, už byla zase ve vzduchu a vrtulník s ní okamžitě zamířil z Heathrow na západním okraji Londýna směrem k centru. K londýnskému Muzeu přírodních dějin to bylo jen asi šestnáct kilometrů a helikoptéra zanedlouho přistála v Hyde Parku, tři bloky od muzea, přičemž vystrašila časné ranní běžce a lidi, kteří se procházeli se svými psy. Na Kensington Gore čekalo auto. Ariana proběhla kolem muže, který stál s deštníkem vedle vozu, a skočila do otevřených dveří. Muž nastoupil za ní a podal jí poněkud navlhlou ruku.

„Profesor Atkins, k vašim službám.“ Byl to starší muž s hustými bílými vlasy a dlouhým plnovousem. „Jsem vedoucí sbírek nerostů.“

„Ariana Micheletová.“

„Váš otec má dlouhé prsty,“ poznamenal Atkins, jakmile se auto dalo do pohybu. „Ještě nikdy jsem neviděl pro výzkumné účely používat vrtulník. Zejména při takové podivné žádosti.“

„Máte křišťálovou lebku?“ zeptala se Ariana.

„Ano. Je to docela podivný předmět. Nikdy jsme ji nevystavili. Moc nezapadá mezi ostatní, víte.“

„Jak to myslíte?“

Minuli Royal Albertson Hall a zatočili na Exhibition Road. Ariana už tu byla a Londýn představoval jedno z jejích nejoblíbenějších měst, ale věděla, že nemá čas, aby si tento výlet užívala.

Atkins se zasmál. Měl hluboký, příjemný smích. „Moji kolegové nevystavují zrovna rádi předměty, které nedokážou vysvětlit. Nechcete, aby se nějaké zvídavé děcko na školním výletě začalo vyptávat, co to je, když mu na to neumíte odpovědět. To by bylo docela zahanbující, nemyslíte?“

Vůz se zastavil u vchodu do geologického oddělení muzea a Ariana vystoupila, než se Atkins vůbec stačil pohnout. Netrpělivě čekala, až vystoupí také a rozevře deštník, který má pevně připojený k zápěstí snad každý Angličan. Vystoupali po schodech k muzeu a hlídač jim přidržel otevřené dveře.

„Máme tu více než tři sta padesát tisíc vzorků,“ pochlubil se Atkins, zavřel deštník a oklepal jej. „Dokonce tu je dvanáct meteoritů, o kterých se domníváme, že pocházejí z Marsu. Zcela unikátních.“

Ariana se musela zamyslet nad kariérou, která byla založena na počtu vlastněných kamenů a na jejich jedinečnosti. „Ta lebka?“ připomněla.

Atkins ji provedl síní plnou vitrín s různými drahokamy. „Ano, ano. Jak jsem říkal, není vystavena.“ Odemkl dveře a vstoupil do kanceláře přeplněné odbornými časopisy a krabicemi všech velikostí. V rohu stál pod jediným úzkým, vysokým a zamřížovaným oknem stůl. Atkins si svlékl kabát, usadil se do koženého křesla a zamžoural na Arianu přes svoje brýle bez obrouček. Natáhl se za sebe a stáhl látkový přehoz z předmětu na polici. Objevila se křišťálová lebka. Byla dávná, právě jako těch šest ostatních.

„Docela zvláštní,“ podotkl Atkins, když Ariana přešla kolem stolu a jemně se dotkla prsty lebky.

„Co tím myslíte?“

„Vím, že to zní podivně, ale vyvolává v lidech pocity… hm… nejsem si jistý, jak je popsat. Zvláštní? Rozpačité? Bizarní?“

„Odkud pochází?“

„Má velice fascinující historii, velice fascinující,“ odpověděl. Měl před sebou otevřenou složku, ale ani se do ní nemusel dívat. „Dostala se k nám ze sídla lorda Withinghama. To byl poněkud podivínský člen archeologické společnosti a jeho vdova nám věnovala řadu zvláštních a nádherných objektů.

Withingham tuto lebku koupil v Irsku od námořního důstojníka na penzi, na kterého přišly těžké časy. Důstojník, kterému bylo už dost přes devadesát a zdraví mu moc nesloužilo, tvrdil, že ji našel na pohřební pláni u Callanishe na irském pobřeží. Minulé léto jsem o dovolené jel navštívit přátele do Irska a zajel jsem se podívat i do této oblasti. Je krátce řečeno úžasná.“

„Proč?“ zeptala se Ariana.

„No přece kvůli těm kamenům.“

„Kamenům?“

„Ano. Megalitům. Víte o nich něco?“

„Byla jsem ve Stonehenge. To je asi tak všechno.“

„Stonehenge je z nich nejznámější, ale takových míst s megality se všude po Evropě nacházejí stovky. Tahle…,“ – ukázal na lebku – „byla nalezena uvnitř callanishského kruhu v blízkosti Velkého menhiru. Menhir je stojící kámen o výšce více než pět metrů a kruh je tvořen desítkami menších vztyčených kamenů, které jej obklopují. Pohřební mohyla, kde byla objevena ta lebka, se nachází hned vedle Velkého menhiru.

Jak jsem říkal, po Evropě existuje řada míst s megality a Callanish představuje jedno z nejzajímavějších. Vnější kameny jsou seřazeny do určitých vzorů. Většina lidí se pokoušela tyto vzory orientovat podle různých astronomických směrů. To není nic jednoduchého, protože si člověk musí představovat oblohu v časech, kdy byly ty kameny vztyčovány, a to se obtížně určuje. Na kameny totiž nemůžeme použít radiokarbonové datování. I u Stonehenge, které je prozkoumané stejně pečlivě jako ostatní místa s megality, známe jen hrubé odhady doby původu jednotlivých částí.“

Ariana neviděla žádnou spojitost mezi křišťálovou lebkou a vztyčenými kameny. „Nemohli dávní lidé najít tu lebku a postavit kolem ní kameny na znamení úcty?“

Atkins si zamyšleně projel rukou plnovous. „Možná. Ale Callanish je jediným místem, kde byla nalezena křišťálová lebka, alespoň pokud víme. A tato místa byla opravdu podrobně prozkoumána. Stonehenge, Averbury, Carnac i další. Pochybuji, že by to lidem uniklo.“

„Jaké jsou další teorie o těch megalitech?“ zajímala se Ariana.

„V Anglii je nejpopulárnější teorie, podle které Stonehenge a podobná místa postavili druidové, ale to je nesmysl, protože Stonehenge je starší. Podle jiných jsou tato místa jakýmisi astronomickými observatořemi. Některé kameny jsou skutečně orientovány podle významných hvězd, pokud si představíme hvězdnou oblohu, jak vypadala v minulosti. V Callanishi většina menších vnějších kamenů ukazuje do hlavních světových stran. Přemísťování a vztyčování těch kamenů muselo tehdejší obyvatele stát ohromné úsilí, protože některé kameny jsou opravdu hodně těžké, a my nevíme, proč to vlastně dělali. Člověk by řekl, že měli na starosti mnohem důležitější věci, jako shánění potravy a tak.“

„Každá teorie, bez ohledu na to, jak podivně zní, by mi pomohla,“ ozvala se Ariana.

Atkins si povzdechl. „Existují lidé, kteří za tím vším vidí vyšší smysl, ale chce to dost víry, aby to člověk strávil.“

„Jak to myslíte?“

„Podle některých lidí megality a podobné struktury představují obraz celého světa, což je samozřejmě směšné, když si uvědomíme, z jakého období tyto stavby pocházejí.“

„Třeba ne,“ řekla Ariana. „Nyní se domníváme, že kdysi existovala Atlantida a že po jejím zničení se přežívající obyvatelé rozptýlili do celého světa. Co když postavili ty megality právě oni?“

„Ach ano, změny,“ přikývl Atkins. „Sleduji zprávy. To je hrozné, co se přihodilo s Islandem. Zatracená smůla.“

Arianu vždycky fascinovala schopnost Angličanů vnímat katastrofy s jistou lhostejností.

„Víme, že ty brány jsou propojeny,“ navázala Ariana. „Takže v nitru Země opravdu pracují nějaké zvláštní síly.“

„Hm. Asi máte pravdu. Víte, v Oxfordu byste narazila na jednoho chlapíka, který na tomhle odvedl docela zajímavou práci,“ odpověděl Atkins. „Vede něco, čemu říká Dračí projekt. Na některých kamenech provedl různé zkoušky a získal data o zvláštních energiích, které z nich vyzařují a které potvrzují místní legendy o moci oněch kamenů. Také zjistil mírně zvýšené úrovně radioaktivity kolem megalitů. Trochu si to ověřil a přišel na to, že místa s megality po celém světě odpovídají oblastem bohatým na uran, což je docela podivné, když se nad tím zamyslíte.“

Ariana cítila, jak z ní padá únava z pásmové nemoci, když poslouchala Atkinse. Začala věřit, že tu jde o víc než jen o lebky.

„Nejzajímavější údaje,“ pokračoval Atkins, „se ovšem týkají elektromagnetismu kolem megalitů. Dračí projekt odhalil na řadě zkoumaných míst prudké a neobvyklé elektromagnetické toky. Zkoumali to, protože prakticky všude u megalitů existují různé místní pověsti o tom, že tyto kameny mají léčivou moc. V dávné minulosti lidé přiváděli nemocné a stavěli je doprostřed kamenných kruhů. Předpokládám, že v některých případech došlo ke zlepšení stavu, i když s největší pravděpodobností díky placebo efektu než kvůli nějakým magickým schopnostem.“

„Bylo prokázáno, že některé frekvence elektromagnetického spektra mají léčivé účinky,“ podotkla Ariana.

„No, o tomhle toho moc nevím,“ přiznal Atkins. „Davon, který vede Dračí projekt, se ovšem nedokázal držet skutečností, které zjistil, a to mu vyneslo problémy s usedlejší částí vědecké komunity. Uváděl, že on i další členové jeho skupiny uvnitř kruhů viděli různé věci. Podivné bytosti, divné lidi, odlišná místa. Celé to zní nanejvýš bizarně a samozřejmě o tom nemají jediný důkaz. Navíc tím vrhli špatné světlo i na důkazy, které měli.“

Nemohly by ty kruhy megalitů být alternativními bránami? uvažovala Ariana. Nebo jde jednoduše o styčná místa mezi Zemí a tím, co je na druhé straně?

„A některé z těch vidění…,“ Atkins zmlkl.

„Co je s nimi?“

„Ukazovaly lidi z jiných časů, pokud tedy člověk věří, že ty vidiny jsou skutečné.“

„Co se stalo s Dračím projektem?“ zeptala se Ariana.

„Pokud vím, pořád ještě běží,“ řekl Atkins.

„Kde bych mohla zastihnout Davona?“ otázala se.

Atkins se prohrábl složkou. „Tady je adresa Dračí organizace. Předpokládám, že ho najdete právě tam, pokud někde nevede nějaké výzkumy. Zaslechl jsem něco o tom, že rozšířil pole působnosti za oceán.“

Ariana si vzala adresu a vytáhla z kapsy pršipláště látkový vak. „Lebku, prosím.“

Atkins ji neochotně vložil do vaku. „Váš otec má opravdu značný vliv na ředitelství muzea.“

„Tohle je mnohem důležitější než můj otec,“ řekla Ariana. U dveří se ještě zastavila. „Nevíte, kde bych našla další lebky?“

„Jedna žena jménem Van Litenová…“

„S tou jsem se už setkala,“ uťala ho Ariana.

„Ach.“ Atkins propojil konečky prstů a Ariana si uvědomila, že si podvědomě užívá vědomostní převahu, kterou nad ní právě má. Čekala a přinutila se k trpělivosti.

„Naši terénní pracovníci jsou tu a tam kontaktováni různými, řekněme, pochybnými existencemi, které obchodují s takzvanými starožitnostmi nebo s předměty, o které bychom podle jejich názoru mohli mít zájem. Podle všeho věří, že máme k dispozici neomezené zdroje finančních prostředků, což samozřejmě nemůže být dále od pravdy, a nabízejí nám za přemrštěné částky různé vzácné kusy.

Asi před dvěma lety jeden z našich lidí doprovázel exponát, který jsme půjčovali Darwinovu muzeu přírodních dějin v Moskvě, s nímž máme letitou spolupráci. Oslovil ho člověk, který tvrdil, že má ve svém držení křišťálovou lebku. Cena, kterou za ni žádal – padesát tisíc amerických dolarů –, byla pochopitelně směšná, a tak z obchodu sešlo.“

„Dala vám ta osoba nějaké kontaktní informace?“ zeptala se Ariana.

Atkins otevřel zásuvku a vytáhl kus papíru. Přesunul jej přes stůl a Ariana si pro něj došla.

„Vy byste mi to jinak nedal?“ řekla, když si jej brala.

„Správný výzkumník musí umět klást správné otázky,“ odvětil Atkins.

„Tohle není hra.“ Ariana už měla dost všech doktorů a intelektuálů. Vytrhla mu papír z ruky. „V sázce je bezpečí planety.“

„Tedy…,“ začal Atkins, ale pak se zarazil, protože mu na okamžik došla slova. „Nechápu, co mají křišťálové lebky společného s tím, co se děje v těch bránách.“

„Nemám čas, abych vám to vysvětlovala.“ Ariana vyšla z místnosti s lebkou v jedné a papírem v druhé ruce.

Kolem proletěl nějaký stín tak rychle, že si Pytor Šašenka nebyl jistý, jestli opravdu něco viděl, nebo má jen halucinace. Uběhla vteřina a už to věděl najisto. Nebyly to ty bílé stvůry, ale někdo nebo něco jiného. Také zaslechl hlasy, pronesené chraptivým šepotem. Přiměl svou mysl, aby opustila schránku, do níž se uchýlila, a soustředil se.

V jeskyni byli lidé. Volní lidé! Spatřil muže v podivném oblečení – v nějakém brnění či co – a s rovným, tenkým mečem v ruce. Muž stál před jedním ze zajatců. Pytora ohromilo, když se muž napřáhl mečem a vzápětí proťal přivázanému člověku krk. Jeho hlava zůstala připoutána k desce, ale z krku se vyřinula krev a zalila průhledný obal kolem zmrzačeného těla.

Muž se otočil a vydal se k Pytorovi s mečem zalitým krví. Pytor spatřil jeho obličej: orientálec. Muž něco řekl jazykem, jemuž Pytor nerozuměl. Znovu se napřáhl mečem a Pytor čekal ránu. Dychtil po tom, aby byl konec těch hrůz, jimž musel čelit.

Pak se ale ten muž otočil, protože se ozval nějaký hluk – řinčení kovu a překvapené výkřiky. Kolem proběhl další muž v podobném oblečení a s mečem, a křičel něco v té samé cizí řeči.

Muž před Pytorem svého společníka ignoroval a znovu napřáhl meč. V okamžiku, kdy máchl mečem kupředu, jej zasáhl zlatý blesk. Pytor zamrkal, když muži zešedla a ztvrdla kůže, takže se z něj stala pouhá socha.

Vzápětí kolem proběhla nějaká žena, vysoká, s krátkými hnědými vlasy a také v podivném oblečení. Vypadalo to, že tu velí, a vydávala rozkazy. V ruce držela dlouhý, mírně zakřivený meč.

Pohlédla na Pytora a ten v jejích očích spatřil soucit, ale žena byla příliš daleko na to, aby pro něj mohla cokoliv učinit, a navíc mezi nimi stálo tělo jejího společníka. Další zlatý blesk ji sotva minul. Otočila se a vyběhla s ostatními pryč. Jejich řady uzavíral obrovský muž v koženém oblečení s ohromnou sekyrou. Zastavil se a mohutným obloukem vyrazil sekyrou proti blížící se a ječící Valkýře. Těžké ostří se s hlasitým zazvoněním odrazilo od bílého brnění, ale Valkýra odletěla o několik kroků nazad a zdálo se, že je omráčená.

Objevila se další dvě stvoření, která zaútočila na válečníka ze dvou stran. Bojovník vyrazil z hrdla mocný řev a mával sekyrou kolem sebe, aby udržel protivníky v uctivé vzdálenosti. Pytor musel ocenit chrabrost toho muže, protože věděl, že svým manévrem poskytuje ostatním dost času k ústupu, ale jemu samotnému znemožnily únik další tři Valkýry, které mu odřízly cestu a obklíčily ho.

Přes veškerou vlastní bolest Pytora zcela pohltila scéna, jež se před ním odehrávala – to, jak onen válečník odrážel útoky Valkýr. Po těle mu stékal pot a dělal skvrny na jeho už tak špinavé tunice. Od spánku k čelisti se tomu muži po levé straně obličeje táhla dlouhá jizva.

Ječel na Valkýry jazykem, který Pytor neznal, ale smysl mužových slov byl jasný: vysmíval se jim a proklínal je. Ubíhaly minuty a Valkýry nepodnikly žádný vážný pokus o útok, ale udržovaly ho neustále ve střehu rychlými výpady. Pytor poznal, že muži ubývají síly a sekyra mu těžkne v rukou.

Konečně došlo k tomu, nač Valkýry čekaly. Muž uklouzl a sklonil sekyru k zemi, aby udržel rovnováhu. Všechny tři naráz skočily kupředu. Šlo ale o léčku, protože válečník se překulil ke straně a postavil se těsně před jednou z Valkýr. Sekyru držel obráceně a vzápětí zabodl Valkýře do jednoho z rudě žhnoucích očí kovovou špičku na konci držadla zbraně. Oko se roztříštilo.

Stvůra vydala ohavný jek.

Muž tím však dosáhl Pyrrhova vítězství, protože druhé dvě bytosti už mu vytrhly sekyru z ruky a pevně ho sevřely do spárů. Pytor si připadal bezmocný, hůře než bezmocný, a navíc se vrátila bolest, která mu zatemnila mysl. Doznívaly zvuky bitvy a Pytor znovu upadl do požehnaného nevědomí.

13. kapitola

Minulost

79 n. I.

Jakmile se na obzoru objevila Théra, Kaie se zvedla v prsou vlna emocí. Věštkyně měla pravdu – na tomto místě žily její předchůdkyně po mnoho let. V mysli viděla ostrov jako celek, ještě před zničením, s nádherným bílým městem s pyramidou uprostřed. Z přístavu vyplouvaly lodě na všechny strany Středomoří.

„Co to je?“ Po jejím boku stál Falco.

„Cítíš to?“ zeptala se Kaia.

„Cítím moc,“ odpověděl Falco.

„Tohle bylo kdysi významné místo.“

„Tady žili moji lidé dlouhou dobu poté, co přišli z Adantidy,“ řekla Kaia.

„Z Atlantidy?“ Na přídi císařské galéry se k nim přidal generál Cassius. „To je historka, kterou si vymysleli Řekové.“

„Bylo to skutečné místo,“ odporovala Kaia. „Zničil ho Stín.“

„To je ten Stín tedy velice silný,“ podotkl Cassius. „Co proti takové síle zmůžeme my?“

„To se ještě uvidí,“ odvětila Kaia. Ukázala k ostrovu, kde viděli rozbité skalní stěny, které obklopovaly zátoku, v níž se moře vlévalo do centra ostrova. „Toto také způsobil Stín.“

„Proč vlastně Stín chce ničit lidi a města?“ zeptal se Falco. „To nevím,“ přiznala Kaia. „Doufám, že nějaké odpovědi získám právě zde.“

Když se přiblížili, začalo být jasné, že Théru tvoří několik menších ostrůvků. Země, jak bylo v této části světa obvyklé, byla kamenitá a skalnatá. Ke straně útesů, obrácené k moři, se přichylovalo několik bílých budov a pod nimi kotvila galéra. Z ostrova zbývala kaldera dávného vulkánu, s dlouhým, zakřiveným a příkrým hřebenem.

„Tudy,“ řekla Kaia a vyšla z lodi. Cassius s Falcem kráčeli za ní. Těch několik rybářů v přístavu na ně zvědavě hledělo, když stoupali po schodech, vytesaných v samotné skále. Nic neříkali, jen ustupovali před Kaiou.

Nervózní kapitán Fabatus okamžitě odrazil od břehu a odplul do bezpečné vzdálenosti od souše. Jako každý námořník si připadal bezpečněji na moři.

Kaia se nezastavila v malém městečku, ale pokračovala přímo přes něj nahoru. Falco se silně potil a přes veškerý trénink dorazil na vrchol hřebenu mírně udýchaný. Viděl, že generál má ještě větší problémy s dechem, ale také věděl, že nabídka pomoci by se rovnala urážce. Kondice té ženy na něj udělala dojem. Lehce skákala ze schodu na schod, zdánlivě bez jakékoliv námahy. Falco byl vděčný, když došli na vrchol. Ohlédli se a spatřili svou loď hluboko pod sebou, kde vypadala jako dětská hračka, splývající na hladině. Hlavní pozornost ale přitahoval výhled, který se jim nabízel vepředu.

Hřeben se ohýbal vlevo i vpravo od nich a obklopoval vnitřní moře, které bylo na dvou místech propojeno s mořem okolním. Ve středu vyčnívaly nad hladinu dva malé ostrůvky a z většího z nich stoupal k nebi tenký sloup dýmu.

„Tohle bývalo kdysi všechno jedním ostrovem, a toto…,“ – Kaia ukázala ke kouřícímu ostrůvku – „byla ústřední hora. Říká se mu Palaia Kameni, neboli Starý spálený ostrov ve vaší řeči. Ten druhý je Nea Kameni, Nový spálený ostrov. Tam musíme jít.“

Falco se cítil nesvůj. Ohlédl se přes rameno k oceánu. Bylo pozdní odpoledne a slunce se sklánělo k obzoru. „Musíme to tu vyřídit rychle, ať už jde o cokoliv,“ řekl.

Kaia se také ohlédla a přikývla. „Já to cítím rovněž. Nebezpečí. Ale je daleko odtud.“

„Jenže se blíží,“ podotkl Falco.

Bez dalšího slova se Kaia jala sestupovat na vnitřní stranu ostrova, k vnitřnímu moři. Kráčela po úzké pěšince, která vedla sem a tam po příkrém skalnatém svahu dolů. Falco viděl, kam má namířeno: k malému molu, u kterého byla přivázána loďka. Ve stínu velkého balvanu seděl stařec a sledoval jejich příchod.

Jakmile dorazili k molu, Kaia pozvedla ruku v pozdravu. „Hledám převoz na Nea Kameni,“ řekla.

Stařec na ni mžoural zakalenýma očima. Položil si ruku na čelo a několik okamžiků zůstal nehybný, pak přikývl. Natáhl dlaň a Kaia do ní vložila několik zlatých mincí. Stařec se usmál bezzubými dásněmi a ukázal na loďku, to vše bez jediného slova. Kaia do ní nastoupila a Falco s Cassiem ji následovali.

„Zdá se, že jsme si zaplatili půjčení loďky, ne převozníka,“ poznamenal Cassius.

„Jemu by to trvalo celou věčnost,“ odtušil Falco a popadl jedno veslo. Kaia uchopila druhé a vypluli.

„Povídavý chlapík,“ podotkl Cassius a ohlédl se na starce, který se vrátil na své místo ve stínu balvanu.

„Nemá jazyk,“ odvětila Kaia. „Je to strážce brány Akrotirského orákula. Vím o něm. Nosí každé ráno věštkyni jídlo a vodu, ale nemůže nikdy prozradit, co mu říká.“

„O téhle jasnovidce jsem nikdy neslyšel,“ řekl Cassius. Falco vnímal, že generál je neklidný z toho, že sedí na zádi loďky a nechává veslovat ženu.

„O té slyšelo jen málo lidí,“ přikývla Kaia. „Má zvláštní moc, jako každá vědma. Jenže její moc se netýká budoucnosti, jako spíše věcí minulých. Většina lidí se o minulost nezajímá, protože už je za námi, a mají pocit, že ji nemohou nijak změnit. Jistě, řada lidí se pošetile domnívá, že budoucnost změnit mohou.“

„Jsme tedy blázni?“ zeptal se Falco.

„Možná vskutku ano,“ odpověděla Kaia. „Ale nemyslím si to. Osud není všemocný.“

„V mém životě zatím byl,“ namítl Falco.

„Možná,“ připustila Kaia. „Ale mnohdy si vytváříme vlastní osud, aniž bychom si to uvědomovali.“

Falco uvažoval o své neschopnosti nechat se v aréně zabít. Vždycky to připisoval touze zůstat naživu, aby spatřil svoje děti, ale ty teď byly mrtvé a on se vydal na tuto podivnou cestu. Snadno mohl císaře odmítnout a skončit své trápení s hlavou nabodnutou na zeď kolem Císařského paláce.

Pokrčil rameny, aby setřásl takové myšlenky, a zahleděl se dopředu. Už rozeznával úzkou pláž pokrytou oblázky na tom menším ostrově, s ústím do jeskyně hned za ní. „Jestliže nemůžeš změnit minulost ani budoucnost, jaký má všechno smysl?“ zeptal se.

„Je to náš osud,“ řekla Kaia s úsměvem. „A existují i lidé, podle kterých lze měnit obojí.“

Generál Cassius se zasmál. „Filozofové. Argumentují v kruhu, takže skončíš se stejnou otázkou, s jakou jsi začal, ale bude ti trvat týden, než se tam dostaneš.“

Falca to nepobavilo. „Já se nestarám o osud. Osud ke mně ani k mým blízkým nebyl vůbec vlídný.“

„Třeba se to změní,“ odpověděla Kaia a zabírala veslem, zatímco se přibližovali k břehu.

„O tom pochybuji,“ zabručel Falco, když loďka najela na oblázky. Vyskočil z ní a vytáhl ji na pláž.

Kaia okamžitě vyrazila k jeskyni. Otvor byl pět metrů široký a dva metry vysoký a Falco musel při vstupu sklonit hlavu. Před nimi planulo mdlé světlo a všichni se zastavili, aby jejich oči přivykly panujícímu šeru.

Středem jeskyně vedla prošlapaná cestička, která zatáčela doprava k oné záři. Falco uvažoval, kolik generací nohou chodilo touto stezkou. Jakmile zatočili doprava, spatřili, že záře vychází z modrého kamene umístěného uprostřed jeskyně o průměru asi deseti metrů. Falco nikdy takový kámen neviděl. Za kamenem seděla na křesle vyrobeném z černého kamene postava, zahalená do tmavě červených šatů.

„Vítejte, poutníci.“ Ten hlas ho překvapil – čišelo z něj mládí, i když Falco viděl, že ona žena je velice stará, když si odhrnula kápi z obličeje a ukázala jim svou vrásčitou tvář. „Přicházíte zdaleka?“

„Z Delf, matko,“ odpověděla Kaia.

Po stařenině tváři přeletěl mrak. „Má tamní sestra je mrtvá.“

„Ach!“ Kaia se zapotácela a Falco ji podepřel. Omámeně se posadila na zem. Falco rozpačitě postával vedle ní a čekal.

„Není čas na truchlení,“ ozvala se akrotirská jasnovidka.

„Necítila jsem to,“ řekla Kaia tiše, „ale nyní to cítím.“

„Některé věci je lepší necítit,“ odpověděla věštkyně. „Vyslanci Stínu ji našli a zabili. Ve skutečnosti ale hledali tebe. Má sestra tě ochránila před nimi i před tím, abys cítila její smrt.“

Kaia vzhlédla. „Myslela jsem si, že Stín nemůže vystoupit z temnoty.“

„Zapomínáš, co ti bylo řečeno. Mou sestru zabily Valkýry. Mají tvrdou bílou kůži, kterou vaše ostří…,“ – mávla vrásčitou rukou ke Cassiovi a Falcovi – „nemohou proniknout. Vždycky přicházejí v mlze, která se převaluje nad souší či nad mořem.“

Falco neklidně přešlápl z nohy na nohu. Jestli jeho ocel nebude platit na ty věci, o nichž vědma mluvila, jakou tedy mají naději?

„Poslala mě sem má věštkyně.“ Kaia se pomalu dávala dohromady.

„Já vím. Je čas.“

„Proč jsem tu?“ zeptala se Kaia.

„Toto bylo kdysi jedno z útočišť, kam se naši předkové uchýlili poté, co Stín zničil Atlantidu. Ale před necelými dvěma tisíciletími se na moři kus od pobřeží Stín objevil znovu. Na poslední chvíli byl zastaven, ale zkáze ostrova už nešlo zabránit. Jen pár lidí přežilo a ukrylo se v jiných zemích. Ty i já pocházíme ze stejné linie, od Pri Kali, jediné přeživší kněžky. Před mnoha, mnoha lety se naše linie rozdělila a moje se vrátila sem na tento ostrov, zatímco tvoje se přestěhovala do Delf. Existují i další z nás, tu a tam po celém světě, ale na mnoha místech naše linie vymřela nebo se tak naředila, že se skutečná Obránkyně nebo věštkyně rodí jen zřídkakdy.“

„Proč jste se sem vrátily?“ zeptala se Kaia. „Tohle je mrtvé místo.“

„Bylo mi uloženo, abych si pamatovala a studovala minulost,“ řekla vědma prostě. „A také, abych čekala, jako všechny mé sestry.“

„A nyní nastal čas,“ dodala Kaia. „Stín už způsobil mnoho škod Římanům a na severu roste brána.“ Jasnovidka přikývla. „Cítila jsem to.“

„Proč tu jsem?“ zeptala se Kaia znovu.

„Abys vstoupila do nitra Země,“ odpověděla vědma. Postavila se a pokynula jim, aby ji následovali. Vyšli z jeskyně a zastavili se na oblázkové pláži. „Vše na Théře nebylo zničeno.“ Věštkyně rozechvělým prstem ukázala k Palaia Kameni nedaleko odtud. „Tam musíte jít. Je tam otvor, do něhož vstoupíte. Pak musíš následovat své instinkty.“

„Co hledám?“ zeptala se Kaia.

„To poznáš, až to najdeš.“

„Což znamená, že to ve skutečnosti nevíte,“ ozval se poprvé Falco, unavený z věštkyň, kněžek a jejich mlhavých slov.

Stařena se na něj podívala. „Máš temnou duši.“

Falco pokrčil rameny. „To jsem slyšel už mnohokrát.“

Věštkyně se podívala z Falca na Kaiu. „Zajímavé,“ pronesla nakonec jenom.

„Co je zajímavé?“ chtěl vědět Falco. „Rovnováha mezi vámi dvěma,“ odpověděla jasnovidka. Falco se zasmál. „Ona je světlem mé temnoty?“ zeptal se a ukázal na Kaiu.

„Ne. Ona je světlem, které ozáří tvou stinnou stranu,“ odvětila vědma.

„Cítíte tu temnotu, která je nedaleko od nás?“ otázal se Falco a změnil tak téma hovoru.

Přikývla. „Ano. Blíží se. Přicházejí Valkýry. Nezbývá mnoho času.“

„Tak si přestaňte hrát se slovíčky,“ řekl Falco, „a povězte nám, co potřebujeme vědět.“

„Existuje způsob, jak Stín zastavit,“ odvětila stařena. „Ty,“ ukázala na Kaiu, „jsi jeho součástí. Kromě toho potřebuješ hůl se sedmihlavým hadem na jednom konci. Říká se mu Naga. Na druhém je ostří. Říká se jí Nagova hůl. Musí ji třímat nějaký válečník.“

„To mi sdělila má věštkyně,“ řekla Kaia.

„To ostří je účinné v boji proti Valkýrám. A ty tu hůl najdeš tam, kam tě posílám. To jsi nevěděla. Nevím ovšem, zda existuje místo blízko nového Stínu, kde to vše může do sebe zapadnout.“

„Jaké místo?“ zeptal se Falco.

„To uvidíte, až k němu dojdete,“ znovu ukázala k Palaia Kameni. „Tak pojďme.“

Falco vyrazil k loďce. Kaia natáhla ruce a sevřela jimi stařeninu dlaň. „Děkuji.“

„Přeji vám hodně štěstí na vaší pouti,“ řekla věštkyně. „Moje linie zde se mnou končí.“

„Myslím, že byste měla odejít,“ řekla Kaia.

„Kam bych šla? A co bych dělala?“ Stařena zavrtěla hlavou. „Já patřím sem. Jdi už. Tvůj zabiják má pravdu. Nezbývá mnoho času.“

Kaia a generál Cassius se připojili k Falcovi, který byl po pás ve vodě, připravený odstrčit loďku na volnou hladinu. Jediným pohybem strčil do loďky a skočil na palubu. Popadl veslo a soustředil se na zabírání. Jeho svaly si užívaly dotyk dřeva v dlaních a fyzickou námahu. Vzhlédl a spatřil, že jasnovidka stále stojí na pobřeží a dívá se za nimi. Pak se ohlédl přes rameno a všiml si další malé pláže s černou dírou nad ní. Upravil směr, aby měli namířeno přímo k ní. Během několika minut dorazili k druhému ostrůvku.

Kaia okamžitě začala stoupat k vchodu do jeskyně, ale Falco se zarazil. Viděl, jak z vrcholu kuželu, který tvořil většinu ostrůvku, stoupá kouř. Pak se rozhlédl. V jednom otvoru, který vedl na otevřené moře, spatřil náznak temnoty. Otočil se a rozběhl se za Cassiem a Kaiou.

„Nemáme žádné světlo,“ poznamenal Cassius, když se zastavili těsně před vchodem do jeskyně. Do nitra kuželu vedla strmá chodba s hladkými stěnami. Cítili horký vzduch, který ovíval jejich tváře.

„Já umím najít cestu ve tmě,“ řekla Kaia. Vytáhla z vaku dva krátké kusy provazu. Oba podala Cassiovi. Pak uchopila konec jednoho z nich a naznačila Falcovi, aby chytil konec druhého. „Povedu vás.“ Vkročila do otvoru a začala sestupovat dolů. Oba Římané ji následovali jako ovce na řetěze.

Světlo z otvoru postupně mizelo a brzy se ocitli v naprosté tmě. Falco se nicméně nebál, protože cítil to samé co Kaia – chodba zatáčela tu vlevo a tu zase vpravo, ale stále klesala dolů. Teplota stoupala, Falcovi stékal po kůži pot a dráždil ho pod výstrojí.

Kaia se náhle zastavila, takže do ní Cassius narazil.

„Co se děje?“ zeptal se generál.

„Cesta se tu větví. Dál pokračují dvě chodby,“ odpověděla.

„Doleva,“ ozval se Falco zezadu.

„Ano, doleva,“ souhlasila Kaia po chvilce a pokračovali v cestě.

Falco cítil něco před a pod nimi, něco s mohutnou silou, která ale momentálně nebyla aktivní. Nejednalo se o spící sopku, i když vnímal i její moc pod povrchem Země, ale o něco úplně jiného. Zapotácel se, když se mu před očima nečekaně vynořila vidina příkré pyramidy, na jejímž vrcholu na malé plošině ležela nějaká žena. Vzápětí obraz zmizel právě tak rychle, jako se objevil. Falco pokračoval dál, ale zastavil se stejně jako ostatní, když se jim pod nohama zachvěla země.

Na malé pláži Nea Kameni sledovala akrotirská vědma, jak ti tři vcházejí do jeskyně na druhém ostrůvku. Sama na něj nikdy nevkročila, i když byl tak blízko. Vždycky věděla, že není jejím úkolem chodit tam. Byla jen ukazatelem cesty pro jiné.

Přes temnotu, jejíž příchod vnímala, měla srdce plné radosti. Když sama neporodila žádnou dědičku svého postavení, dělala si starosti, že její linie vymře, aniž by naplnila svůj osud. Nyní ale mohla zemřít v klidu, protože věděla, že úloha, jež byla svěřena jejímu rodokmenu, byla splněna. Teď záleželo na ostatních, aby pokračovali v bitvě dál.

Polekala se, když se jí otřásla země pod nohama. Chvění trvalo téměř deset vteřin a pak ustalo. Otočila se k hlavnímu ostrovu, kde stál její vrátný, hleděl na ni a zacláněl si rukou oči. Zamávala na něj, aby odešel, ale věděla, že už nevidí příliš dobře. Zakřičela na něj, když vstoupil do druhé loďky, kterou měl u malého mola, a začal veslovat směrem k ní.

„Jdi pryč, ty starý blázne!“ zvolala.

Nepřestával veslovat.

„Nectarie, jdi pryč. Zachraň se!“ vykřikla znovu, ale stařec se stále blížil. Unaveně si sedla na kámen. Pak její oči přilákal pohled na hnědošedou mlhu, která se valila jižní bránou na vnitřní moře.

„Rychle!“ Falco šeptal, i když netušil proč.

„Jdu, jak nejrychleji mohu,“ odpověděla Kaia. „Co kdyby tu byl nějaký schod nebo dokonce propast?“

„Pak zemřeš,“ řekl Falco. „Ale jestli si nepospíšíš, zemřeš tak jako tak.“

„Držte se!“ vykřikla Kaia a Falco to ucítil ve stejný okamžik. Vzduch tu byl o hodně teplejší a stěny zmizely. Ocitli se v otevřeném prostoru hluboko pod zemí, i když Falco nevěděl, jak velká ta jeskyně je. Zamrkal, když se před nimi objevilo velice slabé světélko.

„Co to je?“ zeptal se Cassius.

„Náš cíl.“ Kaia opět vykročila. Ostatní se už nepotřebovali držet provazů, protože jejich oči, nyní uvyklé na tmu, se upnuly k záři jako k majáku. Když přišli blíž, rozeznal Falco pyramidu, uzavřenou v obrovské podzemní komnatě. Světlo vycházelo z jejího vrcholu. Byla to tatáž pyramida, kterou před chvílí spatřil ve svém vidění. Dorazili k jejímu úpatí a vydali se po příkrých schodech nahoru.

„Co je to za místo?“ Cassiův hlas zněl nepřirozeně hlasitě, jak se odrážel ozvěnou od stěn jeskyně.

„Tady byl před dlouhou dobou poražen Stín,“ řekla Kaia. „Při výbuchu sopky se pyramida dostala do podzemí.“

„Ale jak to, že je v takové jeskyni?“ zeptal se Cassius.

„Po zastavení Stínu tu zbývalo dost energie, aby pyramida nebyla zavalena skálami.“ Kaia už byla skoro nahoře a ostatní se drželi těsně za ní. „Ve starých dobách se jednalo o centrum velkého města.“

„Kdo ji postavil?“ otázal se Cassius.

„Ti Dřívější,“ odpověděla Kaia. „Ti, kteří pomohli mým předchůdkyním a kteří také bojují se Stínem.“

Na plošině úplně na vrcholu pyramidy se zastavila. „Nezbývalo tu ale dost energie, aby zachránila ty, jež tu byli v čase erupce,“ řekla, když spatřila výjev před sebou.

Falco vystoupil na poslední schod a zastavil se vedle ní. Všude po plošině se válely lidské kosti. Záře vycházela z něčeho vedle pozvednuté desky uprostřed plošiny, z něčeho pod kostrou v brnění.

Falco obešel Kaiu a klekl si. Poznal válečnickou výstroj, i když byla velice stará a z bronzu. Mohutné kosti naznačovaly, že kdysi patřily silnému muži. Opatrně odsunul kostru z předmětu, jež pod sebou ukrývala. Zamrkal, když jeho oči na okamžik oslepilo odkryté bílé světlo, vycházející z průhledné lebky, jež osvédovalo celou jeskyni a pyramidu.

„Ach!“ vykřikla Kaia, která se připojila k Falcovi a natáhla se po lebce.

„Opatrně!“ varoval ji Falco. „Může pálit.“

„Ta lebka mi neublíží.“ Kaia ji jemně zvedla. „Patřila mé předkyni.“

Mlha se rychle blížila a nepřirozeně se šířila proti větru. Akrotirská věštkyně viděla, že k ní Nectarios nedorazí před mlhou.

„Ty starý blázne,“ zamumlala, když se mlha převalila přes něj. Srdce jí přitom pokleslo, protože v něm neviděla starého muže, ale mladého, statného válečníka, kterým Nectarios byl, když ho poprvé potkala. Byl jejím dlouholetým milencem, ale nikdy s ním nepočala dítě. Tuto skutečnost brala jako znamení, že nadchází konec její linie, protože věděla, že se nejedná o Nectariovu chybu, ale že její děloha je neplodná. Strávila mnoho dlouhých dní uvažováním, co tento osud znamená. Nyní to už věděla.

Zapotácela se, když cítila, jak Nectarios umírá – tento vjem jí projel až do morku kostí, a v následujícím okamžiku byl právě tak rychle pryč. Stoupla si čelem k blížící se mlze. Mlha se přelila přes pobřeží a vědmě z ní naskákala husí kůže.

Něco se vynořilo z mlhy a zastavilo se to těsně před stařenou, asi půl metru nad oblázky. Viděla tvrdou, bílou kůži a dívala se do nemrkajících červených očí.

„Přišel jsi pozdě, démone,“ řekla statečně. „Už tu byli a zase odešli.“

Nebyla si jistá, jestli ji Valkýra slyšela, protože se z mlhy právě vynořila druhá. Pozvedla pařáty, ze kterých kapala krev. Jasnovidka věděla, že to je Nectariova krev. Alespoň zemřel rychle, pomyslela si.

Cítila ta stvoření, ale nenacházela v nich nic konkrétně zlého, jako spíše natolik odlišného, že pojem „zlo“ byl pro ně zcela cizí. Náhle si uvědomila, že je pro ně stejnou věcí, jako jsou ony pro ni.

Viděla, jak jedna Valkýra pozvedla pařát s tenkým oštěpem. Když proti ní bytost vyrazila sondou, stařena ji zablokovala pravou rukou. Kovová špička prošla skrz.

„Jsou pryč!“ vykřikla a sevřela prsty kolem sondy ve snaze ji chytit. Zapotácela se, jak byla přitažena kupředu. Valkýra jí bez námahy vytrhla sondu z dlaně a připravila se k druhému pokusu.

Druhá Valkýra už se vznášela za ní a popadla ji pařáty za ramena. Přitom jí proťala kůži, jak pevněji svírala, aby první mohla znovu zamířit na stařeninu hlavu.

„Oni vás zabijí,“ řekla vědma a plivla na bytost před sebou.

Sonda jí narazila do čela a zanořila se jí do mozku.

Falco se postavil a rozhlédl se. V desce byla proláklina tvaru a velikosti lidského těla. Nedaleko si všiml hole, zanořené do štěrbiny, s koncem jemně vyřezaným do podoby sedmihlavého hada, přesně jak jim to řekla ta věštkyně. Natáhl ruku a zatáhl za hůl, ale ta se nepohnula. Na vteřinu zavřel oči a pak je zase otevřel. Otočil holí a znovu zatáhl. Tentokrát ze štěrbiny vyjela hladce. Objevilo se kvalitní ostří. Potěžkal hůl v ruce. Byla lehká, velice lehká. V gladiátorské škole trénoval se všemi zbraněmi, včetně oštěpu a kopí, luku, sítě, trojzubce a dalších nástrojů, používaných v aréně nebo ve válce. Poprvé od erupce Vesuvu se usmál, když sevřel prsty kolem rukojeti zbraně. Intuitivně věděl, že má právě v ruce ten nejmocnější nástroj na zabíjení, jaký kdy třímal.

„Ach!“ Kaia se otočila s lebkou přitisknutou k hrudi. „Jsou nad námi. Mají vědmu.“

„Kdo?“ zeptal se Falco.

„Valkýry. Dvě z nich. Ona je nedokáže zastavit. Dozví se, kde jsme.“

„Tak se s nimi pojďme utkat.“ Falco se rozeběhl dolů – každým krokem bral dva schody najednou. V polovině cesty se zastavil. Do místnosti vtékala červená řeka, vybublávající z praskliny v základně pyramidy. Kaia s Cassiem se k němu připojili a spolu sbíhali dolů. Cítili přitom horko a sledovali, jak se proud rozšiřuje z třiceti centimetrů na dvojnásobek.

Dorazili na poslední schod. Lávový proud měřil na šířku metr a půl a stále mohutněl. Horko se skoro nedalo vydržet. Falco se otočil, popadl generála a bez jediného slova ho hodil vzduchem na druhý břeh.

Generál se po dopadu překulil a vstal. Falco se podíval na Kaiu. „Připravena?“

Přikývla. Podal jí hůl a ona ji uchopila těsně u hlav Nagy, zatímco on ji svíral u ostří. „Teď!“ vykřikl a oba skočili. Přistál, překulil se a okamžitě se zvedl na nohy, s Kaiou po boku.

„Honem!“ Generál Cassius na ně mával od ústí chodby.

Poslední myšlenka vědmy se týkala toho, že zklamala. Vzhlédla ke svému tělu, jež stále ještě držela jedna Valkýra. Její uťatá hlava ležela na pláži a vytékala z ní krev. Zamrkala, jednou, dvakrát a pak se jí zamžily oči.

První Valkýra se shýbla, zvedla nyní už neživou hlavu a rozmáčkla ji. Zbytky pak odhodila do vody. Potom obě odplachtily do mlhy směrem k Palaia Kameni.

Záře lebky, kterou nesla Kaia, osvětlovala Falcovu siluetu. Falco stoupal chodbou vzhůru a vrhal dlouhý stín, který poskakoval po stěnách před ním. Soustředil se na to, co ho čekalo, se všemi smysly zbystřenými. Rozhlédl se svou myslí, ale nic neviděl.

Světlo se změnilo a Falco riskoval ohlédnutí přes rameno. Z tunelu za nimi vycházela červená záře, jak je stíhala láva a v úzkém prostoru zrychlovala.

Zasunul si hůl do podpaží a otřel si pot z čela cípem tuniky, který vykukoval zpod hrudního plátu brnění. V chodbě bylo horko jako v peci a Falco se zapotácel, když se jim opět zachvěla půda pod nohama. Znovu se ohlédl a viděl, že se Kaia drží hned za ním. Za ní šel generál, s taseným mečem ve zdravé ruce. Červená záře se blížila.

Falco se pokoušel vzpomenout, jak daleko kráčeli dolů, ale to se dalo těžko odhadnout, protože šli pomalu a ve tmě. V očích ho pálil pot, a tak se oklepal jako divoké zvíře, až mu od obličeje odletovaly slané kapky.

Před nimi se objevilo světlo, ani denní ani hvězdné, ale jakási rozptýlená záře, která Falcovi připadala podivná. Sevřel hůl pevněji a opět se rozhlédl svou myslí. Jako kdyby hned před východem z chodby stály dva ledové bloky. Aura těch bytostí, které na ně čekaly, byla studená. Studená a bezcitná.

Zastavil se. „Generále.“

„Ano, setníku?“

„Stražte ji.“

„Já nepotřebuji…,“ začala Kaia, ale Falco na ni sykl, aby byla zticha.

„Proti těm věcem, které na nás čekají, nic nezmůžeš.“ Pozvedl hůl s Nagou. „Tohle je jediná zbraň, kterou proti nim máme, a já jsem nejlépe způsobilý s ní zacházet. Počkejte tu, dokud nezavolám.“

Cassius se ohlédl na rudou záři. „Nemáme moc času.“

Falco se vydal kupředu, s chodidly roznoženými v bojovém postoji, který se naučil už jako dítě. Teď už viděl z chodby ven a spatřil, že celou oblast pokrývá mlha. Pořád vnímal ty dva chladné body, které rozhodně nepřipomínaly nic, čemu by kdy předtím čelil, a to v aréně nezabíjel jen lidi, ale i nejrozmanitější zvířata. Tohle bylo něco zcela nového. Ty dvě bytosti stály každá po jedné straně východu, asi tři metry ke straně. Svíraly východ jako v kleštích – to byl vždycky manévr, který dodával útočníkům na síle. Falco se s ním setkal už bezpočtukrát.

Věděl, že existuje jediný způsob, jak čelit této hrozbě, a tím způsobem je útok. Tuto lekci mu vtloukalo do hlavy několik různých lanistů, jež po všechny ty roky potkal. Jsi-li na pochybách, zaútoč. Překvapí-li tě, zaútoč. Jsi-li zoufalý, zaútoč. V aréně vede obrana k jedinému, nevyhnutelnému konci: ke smrti.

Nadechl se a prudce vyrazil z ústí tunelu na úbočí kuželu. Ihned se otočil doprava. Nic tam nebylo. Snažil se lépe zaostřit a uvědomil si, že oponent nestojí na zemi, ale vznáší se ve vzduchu a právě k němu klesá, aby ho napadl. Zároveň vnímal nebezpečí, které se k němu blížilo zezadu. Nakrátko zahlédl postavu v bílém brnění a s červenýma očima, a vzápětí proti ní bodl ostřím hole. Minul a skutálel se dolů ze svahu.

Na pláži se vymrštil na nohy a připravil se k dalšímu boji. Obě Valkýry letěly k němu, tři metry od sebe, a na prstech se jim blyštily ostré drápy. Falco si zasunul rukojeť hole pod levou paži s ostřím namířeným kupředu a tasil meč. Ze slov jasnovidky věděl, že jím nemůže těm stvořením ublížit, ale potřeboval ho na vlastní obranu.

Valkýry zaútočily. Učinil výpad proti té nalevo a zároveň mečem odrazil ránu drápy té pravé. V paži pocítil sílu nárazu a vrávoravě o pár kroků ustoupil. Kov meče měl v místě úderu zub. Falco zavrčel a otáčel se, zatímco Valkýry kroužily kolem něj. Necítil jejich úmysly, jako to dokázal v aréně u pozemštějších oponentů, jen jejich chladnou přítomnost. To spolu s jejich schopností vznášet se nad nerovným terénem znamenalo, že je proti nim v nevýhodě. Při vojenském výcviku se naučil, že armáda, která kontroluje vyvýšený kus země, má výhodu, a tak vyběhl kousek do kopce. Valkýry ho sledovaly.

Znovu proti jedné z nich vyrazil holí a Valkýra jeho výpad odrazila mávnutím pařátu s drápy. Pak vydala zvuk, jaký Falco ještě nikdy neslyšel, jek, který se mu vryl přímo do mozku. Bolest z tohoto skřeku byla dvojnásobná, když se k první Valkýře přidala svým nelidským hlasem i druhá.

Falco opět bodl a když Valkýra jeho ránu odrážela, stočil rukojeť tak, že se ostří zbraně zakouslo Valkýře do paže a odřízlo jí pařát v zápěstí. Ruka s drápy dopadla na zem.

Místo krve vytryskla z pahýlu černá pára a Valkýra opět zaječela. Tentokrát ale její skřek zněl trochu jinak, ozývala se v něm bolest a nevíra, a to dodalo Falcovi sebedůvěru. Jeho radost ale neměla dlouhého trvání, protože ucítil přítomnost druhé Valkýry přímo za sebou. Prudce se obrátil a shýbl se právě v okamžiku, kdy mu drápy, ostré jako žiletky, proťaly brnění na zádech a škrábly ho do kůže na rameni.

Zastavil svůj skluz ze svahu tak, že zarazil konec hole s Nagou mezi dva kameny. Oběma rukama sevřel rukojeť hole a namířil ostří vzhůru. Druhá Valkýra se zastavila těsně předtím, než se na ně nabodla.

„Tak pojď!“ vykřikl na ni Falco.

Zraněná Valkýra se připojila ke své společnici. Z pahýlu jí stále unikala pára. Jak se k němu přibližovaly, Falco se postavil na nohy a zatáhl za hůl. Ke své hrůze zjistil, že se hůl nehýbe. Hadí hlavy se vzpříčily mezi dvěma kameny. Kroutil s ní, škubal a trhal, ale nic se nezměnilo. Jeho meč ležel tři metry od něj, kde ho upustil, a nepohyblivá hůl mu byla k ničemu.

Falco pustil hůl a postavil se s pozvednutými pěstmi, připravený bojovat s těmi bytostmi holýma rukama. Ještě kousek se k němu přiblížily, ale pak se zastavily a mírně se otočily. Falco spatřil, co přitáhlo jejich pozornost. Cassius s Kaiou stáli v ústí chodby a jejich siluety obklopovala červená záře. Kněžka držela v jedné ruce dlouhou dýku a v druhé lebku, přikrytou cípem pláště, zatímco Cassius svíral ve zdravé ruce meč. Oba křičeli, aby k sobě přilákali Valkýry. Fungovalo to. Obě bytosti vyrazily ke Cassiovi a Kaie a nechaly Falca být. Falco zaklel a vyběhl za nimi. Cestou si zvedl meč.

Když se Valkýry přiblížily ke vchodu do chodby, Kaia strhla plášť z lebky. Ta okamžitě projasnila mlhu kolem sebe a Falco by mohl přísahat, že od sebe odtlačuje ten podivně lepkavý vzduch. Valkýry se na místě zastavily. S několika skřeky se zvedly do vzduchu a vrátily se zpátky nad moře do mlhy, která ustupovala také.

Falco znehybněl a sledoval, jak Valkýry i podivná mlha beze stopy mizí. Kaia s Cassiem k němu sešli ze svahu. Za nimi z ústí tunelu začala proudit láva.

„Jsi zraněný,“ řekla Kaia.

Falco se podíval na poškrábané rameno. „To nic není.“

„Mohla by se ti tam dostat nějaká nemoc,“ upozornila ho Kaia. „Musíme ránu vyčistit.“

„Musíme se odtud dostat,“ odtušil Falco a ukázal na lávu, která nyní stékala přímo k nim. Otočil se, sešel k Nagově holi a osvobodil ji. Cestou kolem také zvedl několik Valkýřiných drápů, které si zastrčil za opasek.

Odvedl ostatní k loďce a všichni si nastoupili. Kaia opět přikryla lebku pláštěm. Když Falco odrážel od břehu, cítil, jak se mu opět pod nohama chvěje země. Vzhlédl a spatřil, že kouř, který stoupá z vrcholu většího ostrůvku, je nyní mnohem silnější – k nebi se zvedaly chuchvalce hustého, tmavého dýmu. Rychle popadl jedno veslo a Kaia uchopila druhé. Společně začali zabírat a dunění dodávalo jejich tempům naléhavost.

„Miřte na otevřené moře,“ přikázal jim Cassius. „Kapitán Fabatus má pokyny vyplout na moře nedaleko průlivu do nitra ostrova, kdyby se objevily nějaké potíže, a bude to rychlejší než přecházet hřeben.“

Falco upravil směr loďky a opět se opřel do vesla.

„A co věštkyně?“ zeptal se Cassius, když míjeli menší ostrůvek.

„Ta je mrtvá,“ odpověděl Falco. Vzhlédl a střetl se s Kaiiným pohledem. Věděl, že kněžka cítila stařeninu smrt daleko intenzivněji než on. „Proč tyhle věci zabíjejí orákula?“

„Chtějí nás vyhladit,“ řekla Kaia. „Chtějí ukončit linie kněžek.“

Falco přestal mluvit a soustředil se na veslování. Za nimi se ozvalo ostré prásknutí výbuchu a Falco se ohlédl. Část Palaia Kameni se zhroutila a do ovzduší se vznesl mrak prachu. Z ústí chodby vytékala láva a mířila k vodě. Kde se jí dotkla, nastala exploze páry, jak se žhavá hmota středa s chladnou hladinou. Falco s Kaiou veslovali, jak nejrychleji dokázali, a dokonce i Cassius se jim snažil pomáhat zdravou rukou, kterou zabíral ve vodě.

Nastala další exploze a tentokrát se nikdo z nich ani nenamáhal ohlédnout. Loďku nadzvedla metr a půl vysoká vlna, která proběhla kolem nich a mířila na otevřené moře. Vlna je trochu urychlila a Falco riskoval ohlédnutí přes rameno, protože v týle cítil silný tlak. V tu chvíli špička Palaia Kameni s hromovým zaburácením vybuchla. Vysoko do vzduchu vyletěla sprška kamení a prachu a na všechny strany se začal šířit ohnivě rudý mrak.

„Přes palubu!“ vykřikl Falco a zdůraznil svůj pokyn tím, že jediným úderem paže přehodil Kaiu do vody. Otočil se a vrhl se na Cassia, sevřel ho a přeletěl s ním přes okraj loďky. Dopadli do vody a kombinovaná tíha jejich brnění je okamžitě stáhla dolů.

Když se potápěli, Falco ještě vzhlédl. Viděl, jak jasnou oblohu zakrývá oblak popela. Vzápětí ucítil, jak se mu Cassius zmítá v náručí a pustil ho, aby se mohli oba zbavit hrudního plátu brnění. Oba muži nosili bojovou výstroj téměř každodenně, a tak ji uměli svléknout rychle a automaticky. Během několika sekund Falcový prsty uvolnily přezky a vzápětí už kovový plát klesal ke dnu. Falco se natáhl a uchopil generála v okamžiku, kdy se i on zbavil přítěže. Všude kolem dopadaly balvany a mířily střemhlav dolů.

Falco se podíval vzhůru a všiml si, že obloha už není tak tmavá. Vykopl nohama a zamířil k hladině, protože cítil, že mu dochází v plicích kyslík. Vynořil se nad hladinu a začal se dávit, protože se prudce nadechl vzduchu plného popela. Cassius vyplul vedle něj a rozkašlal se. Falco spatřil, že se Kaia právě vynořila vedle loďky, a přeplaval k ní. Viděl, že dřevo loďky je ožehnuté. Sopka nepřestávala chrlit popel, kterého byl plný vzduch, ale žhavý, smrtící mrak už se přehnal.

„Jak jsi věděl, že máme udělat právě tohle?“ vyrazila ze sebe Kaia mezi dvěma zakašláními.

„Prostě mě to napadlo,“ řekl Falco, vyšvihl se do loďky a podal jí ruku, aby jí také pomohl na palubu.

Oba společně pak pomohli Cassiovi. Kaia si odtrhla z pláště pruhy látky a dala je oběma mužům, kteří si je ovázali přes ústa. Pak se dali opět do veslování. Vulkán za nimi chrlil do vzduchu vysoký sloup popela a vytékala z něj láva, která proudila k vodě a měnila ji v páru.

Když propluli bránou na otevřené moře, spatřili kousek vlevo svoji galéru, chráněnou před přímou silou sopky starou kalderou.

14. kapitola

Současnost

Dane viděl, jak pod nimi obkružuje celou oblast torpédoborec a u jedné strany paluby čeká ponorka, už připojená k jeřábu a připravená ke spuštění. S lehkým poskočením vrtulník přistál, Dane otevřel dveře do nákladového prostoru a vystoupil, následován Loomisem. Už na ně čekal Foreman, oblečený do černé kombinézy.

„Jdu s vámi,“ oznámil Foreman Daneovi.

„Ale pane…,“ začal Loomis, než ho Foreman přerušil.

„Pan Dane se domnívá, že pořád posílám do nebezpečí jen druhé,“ řekl Foreman. „Říkal jsem si, že mu dokážu opak.“

Dane věděl, že to není tak úplně pravda. Foreman se chtěl podívat na hřbitov, aby našel letadlo svého bratra. Neviděl ovšem jediný důvod, proč by se o tom měl zmiňovat před Loomisem. Rychle se převlékl do podobné černé kombinézy a připojil se k Foremanovi na palubě. Na Deepflightu byly otevřeny oba poklopy, jež vedly do dvou koulí, představujících dva oddíly pro posádku. Pilot s navigátorem už čekali na palubě. Dane následoval Foremana po krátkém žebříku a pak dolů do malé koule. Poklop se za nimi neprodyšně uzavřel.

Dane si lehl na vycpanou podlahu koule a ignoroval Foremana, který se rozhlížel po obrazovkách a ukazatelích měřicích přístrojů, jako kdyby měl tušení, jak všechny fungují. Dane zavřel oči a rozhlédl se po okolí svou myslí. Vnímal oceán kolem sebe, jak ponorku zvedli z paluby torpédoborce a spustili ji do vody. Ucítil škubnutí, když potápěči uvolnili hák jeřábu. Špička ponorky se sklonila dolů a vzápětí zahájili sestup.

Dane neviděl v nejbližším okolí žádnou hrozbu. Zavřel oči a v minutě už spal, zatímco Deepflight pokračoval v dlouhém sestupu na dno světa.

Vzbudilo ho rýpnutí Foremanovy nohy do hrudi. „Jsme u dveří.“

Dane se podíval Foremanovi přes rameno na jednu videoobrazovku. Na všechny strany se táhla hladká, kovová plocha.

„Nějaké známky aktivity v bráně?“ zeptal se Dane.

„Nagoja ji monitoruje z FLIPU a zatím nic.“

Dane viděl, jak se pohybují podél stěny. „Jak jsme hluboko?“

„Deset tisíc pět set metrů,“ řekl Foreman. Poklepal na monitor a promluvil do sluchátek s mikrofonem, která měl nasazená na hlavě. „To je ono. Vplujte dovnitř.“

Uprostřed kovu se nacházel tmavý kruh, přesně stejný jako v Atlantiku. Zvětšoval se, jak k němu pilot zamířil. Dane vnímal stejný pocit dezorientace a v následující vteřině se ocitli uvnitř.

Ponorka se vynořila na hladině uprostřed obrovské jeskyně. Foreman nebyl tak uvolněný jako Dane, který klidně čekal, až pilot provede všechny nezbytné úkony, aby mohli vylézt ven. Konečně se jim nad hlavou vedle poklopu rozsvítilo zelené světélko a Foreman pomalu otočil klikou, aby ho mohl otevřít.

Dane ho následoval ven a postavil se na mřížku, která lemovala zadní kouli ponorky. Z bezpečnostních důvodů souhlasili s tím, že pilot i navigátor zůstanou po celou dobu mise v přední kouli.

„Můj Bože!“

To byl ten největší projev emoce, jaký kdy Dane od Foremana slyšel. Černé pobřeží bylo pokryté stovkami – tisíci – letadel a lodí. Pohled, který se jim skýtal, byl ohromující jak co do počtu, tak i co do rozmanitosti. Vedle ropného tankeru ležel klipr, hned vedle zase bylo několik vorů Polynésanů, následoval veslařský člun, čínská džunka – to všechno na pásu o šířce dvou set metrů od břehu. Nejznepokojivější ovšem bylo naprosté ticho a nehybnost všeho. Na tomto hřbitově chyběla jakákoliv známka života, stejně jako na hřbitově v Atlantiku.

„Támhle!“ Foreman sevřel Daneovu paži a jeho prsty se Daneovi bolestně vryly do předloktí. Hned u vody leželo několik letadel. „To je moje letka. Čísla na ocasech odpovídají. I kresby na špičkách. Tohle je letadlo mého bratra.“

Foreman už intercomem předával rozkazy pilotovi, aby vyrazil tím směrem. Dane se rozhlížel – nebyl si jistý, co vlastně hledá: něco, co sem nepatřilo, jako ta rytina na Scorpionu nebo plavidlo z Atlantidy, které objevili na prvním pohřebišti.

Deepflight se pomalu pohyboval vodou ke břehu, kde ležela ona letadla. Dane spatřil ruskou ponorku v bezvadném stavu, až na to místo, kde býval jaderný reaktor – zde byl trup plavidla rozřezán a reaktor zmizel. Hned vedle stál na černé pláži japonský torpédoborec, mírně nakloněn ke straně kvůli kýlu. Po straně měl řadu zaschlých stružek krve, které náhle končily v místě, kde musela být původně čára ponoru.

Bylo tu několik Létajících pevností s třpytícími se stříbrnými trupy, seřazených vedle sebe tak, že se téměř dotýkaly špičkami křídel. Dane sebou trhl, když si přečetl jméno na jedné z nich: Enola Gay.

„Foremane?“ Dane poklepal svého společníka.

„Co je?“

Dane jen ukázal na to letadlo.

Foreman pokrčil rameny. „Jo, o tom jsem věděl. Je to v dokumentech, klasifikovaných jako přísně tajné. První Enola Gay zmizela, když letěla shodit bombu. Naštěstí měli tři atomové bomby, ne dvě, jak se dočtete v dějepisných knihách. Můžete se vsadit, že v Bílém domě vypukla pěkná panika, když dostali zprávu o zmizení letadla. Ale zamaskovali to docela pěkně, nemyslíte?“

Bylo to, skoro jako kdyby mu Foreman říkal, že je nebe modré.

„A přesto, i po této zkušenosti,“ Foreman teď promluvil o něco ostřeji, „nechtěli věřit, že brány představují skutečnou hrozbu. První Enola Gay se oficiálně ztratila za letu z neznámých příčin. Víte, kolik takových případů, ztracených za letu nebo na moři, je v té složce?“

Foreman nečekal na odpověď. „Přes padesát let jsem se je snažil přesvědčit. Nikdo mi nechtěl věřit. Nikdo nechtěl slyšet pravdu. Ale teď už to vědí, že?“

„Jakou pravdu?“ zeptal se Dane. „Víme, kde jsou ty lodě a letadla teď, ale pořád nemáme potuchu, proč tu jsou.“

Foreman ukázal na vykuchanou ruskou ponorku. „Chtějí naše technologie, naši energii.“

„Energii možná,“ připustil Dane, „ale pochybuji, že by potřebovali naše technologie. Nenapadlo vás někdy, že třeba chtějí taky lidi? Všechny stroje jsou tady, ale kam zmizely posádky?“

Ponorka se zastavila a předešla tak Foremanově odpovědi. Oba slezli po žebříku do vody a doplavali tu krátkou vzdálenost ke břehu.

Foreman se vydal rovnou k bratrovu letadlu a vyšplhal na křídlo. Skleněný kryt kokpitu byl otevřený a Foreman se naklonil dovnitř. Dane vylezl po opačné straně stroje.

„Přesně jako v den, kdy nastoupil dovnitř,“ řekl Foreman. „Vůbec nezestárlo.“

Vedle jednoho přístrojového panelu byla zastrčená fotografie, zachycující dva mladíky v uniformách, jak stojí na pláži a usmívají se. Foreman si všiml, že si ji Dane prohlíží.

„Naše poslední společná dovolenka na Havaji.“

Pro Danea bylo obtížné spojit si toho usměvavého mladíka s přísným starcem, který stál proti němu. I uprostřed druhé světové války vypadal Foreman šťastněji než nyní.

„Myslíte, že váš bratr může být pořád ještě naživu?“ zeptal se Dane.

Foreman vzal snímek, zasunul jej do plastového váčku a uložil jej do kapsy. „Když jsem viděl ten film Blízká setkání – viděl jste ho?“

Dane přikývl a Foreman pokračoval.

„A všechny ty lidi, kteří vystoupili z mateřské lodi u Ďáblovy věže, dokázal jsem myslet jen na svého bratra a všechny ostatní. Patřil jsem k Letce 19 a byl jsem jediný, kdo se neúčastnil toho posledního letu do Bermudského trojúhelníku.“

„Máte schopnost držet se stranou potíží,“ podotkl Dane.

„Někdy si přeji, abych byl se svým bratrem až do konce.“ Byla to jedna z mála příležitostí během všech jejich rozhovorů, kdy mu Dane věřil.

Foreman slezl z křídla na tu podivnou černou pláž. Rozhlédl se. „Vidíte něco zajímavého?“

Dane se k němu připojil a přejížděl očima po okolí. „Kromě Enoly Gay?“ Ukázal. „A co Indianapolis?“

Křižník ležel asi tři čtvrtě kilometru od nich na boku, do něhož prorazilo japonské torpédo velký, smrtící otvor. Jednalo se o loď, která přepravila první atomovou bombu na Tinian.

„To znamená, že Stín sbírá odpadky ze dna,“ poznamenal Foreman, když si všiml poškození plavidla.

„Támhle je Revelle.“ Dane si právě všiml průzkumné lodě mezi japonskou letadlovou lodí z druhé světové války a otlučenou parolodí. Vydal se k ní, Foreman těsně za ním.

Jak očekávali, na lodi nebyla ani známka přítomnosti něčeho živého. Vystoupali po lodní lávce na palubu a přešli k můstku. Videokamera, kterou držel kapitán, ležela na podlaze. Dane ji zvedl. „Nepodíváme se, jestli pokračovala v nahrávání i poté, co jsme ztratili spojení?“

Místo odpovědi mu Foreman vzal kameru z rukou a vyndal z ní pásku. Prošel můstkem na záď, kde se nacházela kapitánova kajuta. Do knihovny byla vestavěna malá televize a videoprehrávač. Foreman zasunul kazetu do přístroje a přetočil ji kousek zpátky. Pak stiskl tlačítko přehrávání. Dane se posadil na kapitánovu pryčnu, zatímco Foreman se usadil do křesla s dálkovým ovládáním v ruce. Obrazovka se rozzářila. Objevil se výhled na moře. Foreman stiskl zrychlené přehrávání a zanedlouho se dostali ke scéně, kdy se z moře vynořila černá koule.

Otvor se rychle uzavíral a Dane s Foremanem slyšeli poděšené výkřiky členů posádky. Jakmile se otvor zavřel zcela, nastala naprostá tma.

Z reproduktoru se ozval hlas – kapitánův, jak Dane poznal. „Slyším pumpování vody. Je tu divný vzduch. Jsme bez energie, nefungují ani záložní zdroje.“

Objevil se úzký kužel světla.

„Baterka. Kamera také pořád pracuje. Takže baterie fungují, ale jiné zdroje energie nikoliv.“ Zaslechli hlasitý kovový zvuk.

„Jsme na zemi. Jako v suchém doku. Něco se děje. Zlatá záře na pravoboku.“

Teď už viděli popisovanou záři i na obrazovce.

„Přesně jak udávala Ariana v Angkorské bráně,“ řekl Dane.

„Z toho zlatého světla něco vychází,“ hlásil kapitán. „Několik objektů.“

Viděli asi deset bílých teček, rýsujících se proti zlatavé záři a stále se zvětšujících. „Co to k čertu je?“ zahučel Foreman.

Kapitán křičel rozkazy, pustil kameru na zem a nadále už viděli jenom šedý kov. Slyšeli výstřely a křik a poté obraz zčernal. Foreman přetočil nahrávku zpátky k poslednímu užitečnému záběru, na deset bílých objektů proti zlaté záři.

„Myslím, že to je poprvé, co vidíme ty, kteří žijí ve Stínu,“ prohodil Dane a poklepal prstem na obrazovku.

Místo návratu na Heathrow Ariana přikázala pilotovi vrtulníku, aby zamířil severozápadně k Oxfordu. Vytočila Davonovo číslo a domluvila si s ním schůzku na místě, které jí popsal, severně od města.

Když helikoptéra klesala na udané pole, viděla na něm Ariana dva kužely reflektorů stojícího automobilu. Vrtulník přistál a Ariana dala pilotovi pokyny, aby vypnul motor a počkal na ni. Připadala si příliš nápadná a viditelná, když kráčela přes pole k autu, a uvažovala, proč se vůbec Davon namáhal s tím, aby sem jezdil. Jakmile dorazila k silnici, u zaparkovaného BMW se otevřela dvířka na místě pro spolucestujícího.

„Nastupte si,“ zavolal na ni nějaký hlas.

Ariana zaváhala, ale pak si sedla na sedadlo. Ještě než stačila zavřít dveře, auto už se rozjelo. V mdlém svědě palubní desky dokázala sotva rozeznat řidičův profil. Protáhlému obličeji s ostře řezanými rysy dominoval velký orlí nos.

„Jste Davon?“ zeptala se.

„Kdo jiný by tu na vás asi čekal?“ odpověděl. „Kam jedeme?“

„Pryč odsud,“ kývl hlavou přes rameno k poli, kde přistála. Projel zatáčkou trochu příliš rychle a prudce strhnul volant. Pneumatiky zakvílely.

„Poslyšte,“ ozvala se Ariana, „já jenom…“

„Pracujete pro vládu?“ přerušil ji.

„Pro jakou vládu?“

„No, podle prízvuku jste Američanka,“ řekl. „Takže začněme u americké vlády.“

„Ne, nepracuji pro vládu Spojených států.“

„A pro nějakou jinou?“ zatlačil na ni.

„Nepracuji pro žádnou vládu,“ ujistila ho.

„A to vám mám věřit prostě proto, že mi to říkáte, je to tak, slečinko?“

„Čeho se sakra bojíte?“ chtěla vědět Ariana. Jak projeli zostra další zatáčkou, setrvačnost ji hodila na dveře. „A nemohl byste zpomalit?“

„Už se mě pokoušeli dostat,“ řekl.

„Tak zaprvé,“ promluvila pomalu a zřetelně Ariana, „jste Davon?“

„Ano.“

„Dobře. Kdo jsou ti oni, kterých se bojíte?“

„Však víte. Oni. Mocní lidé. Lidé, kteří mají strach z pravdy.“

„Z jaké pravdy?“

Davon se rozrušeně usmál. „Jestli vám to řeknu, půjdou i po vás.“

Ariana začínala věřit tomu, že si sedla do vozu k paranoidnímu šílenci. Chytila se palubní desky, když Davon zatočil ze silnice na úzkou prašnou cestu mezi dvěma řadami živých plotů.

„Kam jedeme?“

„Chtěla jste něco vědět o těch kamenech. O proudech síly, že?“

„O čem?“

„O proudech síly. Právě ty jsou důležité.“ Udeřil dlaní do volantu. „Kameny jsou jen značky. Klíčem je síla v Zemi. A ta se vyskytuje po celém světě. Tady i tam.“ Dupl na brzdu a auto zastavilo. „Chápete?“

„Ne, nechápu,“ řekla Ariana. Byla si jistá, že Atkins to na ni narafičil jako pomstu za to, že mu sebrala křišťálovou lebku. Vzedmula se v ní vlna vzteku na malichernou urážlivost akademických intelektuálů, která stojí v cestě misi, na jejímž úspěchu možná visí osud celého lidstva. Vytáhla mobil. „Zavolám svůj vrtulník, aby mě tu vyzvedl.“ Viděla před sebou další pole a věděla, že tu bude moci helikoptéra snadno přistát. V kapse měla vysílací majáček, který pilotovi prozradí její přesnou polohu.

„Jen se podívejte,“ řekl Davon. Otevřel dveře a vystoupil z vozu.

Pilot odpověděl po prvním zazvonění. Ariana viděla, jak Davon kráčí k výše položenému místu. „Vydržte,“ řekla pilotovi. Uklidila telefon a vystoupila z auta. Následovala Davona vzhůru do mírného svahu a připojila se k němu. Před nimi stál zvláštně tvarovaný kámen. Ve tmě si všimla dalších dvou skupin kamenů.

„Rollright Stones,“ řekl Davon. „Tady se to stalo.“

„Co se tu stalo?“ zeptala se Ariana, ale Davon ji ignoroval, začal ukazovat a vysvětloval.

„Tohle je Královský kámen.“ Pak máchl rukou ke skupině kamenů. „To jsou Šeptající rytíři. Ten název kameny dostaly podle toho, jak se naklánějí k sobě, jako kdyby kuly pikle proti tomuto králi.“ Pak ukázal ke druhé skupině. „A to jsou Královi muži. Vytvářejí dokonalý kruh o průměru třicet čtyři metrů.“

Arianu ohromila změna, která se udála s mužem po jejím boku. Teď mluvil dokonale normálním hlasem, jako kdyby přednášel na univerzitě. Uvědomila si, že pravděpodobně hovoří s paranoidním schizofrenikem a momentálně vidí jeho príčetnou stránku.

„Přišli sem vědci a provedli tu svoje zkoušky. Objevili elektromagnetické fluktuace a dokonce i stopy radioaktivity. Místní lidé už dávno tvrdili, že pobyt uvnitř kruhu Králových mužů přes noc má léčivé účinky.“ Zvláštně se zasmál. „To už ale nikdo nedělá. Od té doby, co jsem tu strávil noc já. Od té doby, co se to přihodilo.“

Ariana čekala, protože věděla, že kladení otázek by mohlo vyvolat další paranoidní záchvat.

„Jenže oni nechápou,“ pokračoval Davon, „že samotné kameny nejsou tak důležité. Dokonce ani na Stonehenge, o kterém všichni cintají a kam všichni courají, nejsou klíčové kameny.“ Mávl rukou před sebou. Jde o ty proudy. O sílu ukrytou v liniích.

„Dějiny anglických králů Geofreye z Monmouthu jsou prvním dokumentem, který se zmiňuje o kamenech a o moci linií,“ řekl Davon. „To se psalo dvanácté století. Alespoň zde v Anglii jde o nejstarší zmínku. V Číně bychom našli záznamy o hodně starší. Tam je nazývají lung mej, což se dá přeložit jako dračí stezky. Odtud také pochází jméno mého projektu.“

Otočil se k ní. „Slyšela jste o feng šuej, ne?“ zeptal se. „V poslední době s tím znovu začali a je to docela populární záležitost.“

Ariana přikývla. „Harmonie věcí a jejich umístění.“

„Ve skutečnosti feng šuej znamená vítr a vodu. Většina lidí přemýšlí o feng šuej jen v malém měřítku,“ vysvětloval Davon. „Jung mej je feng šuej v měřítku celé planety a vlastně feng šuej nahrazuje. První věc, kterou musí mistr feng udělat, je orientovat dračí linie, lung mej. Následně musí určit, zdali jsou jin, což je bílý tygr neboli negativní síla, či jang neboli modrý drak, pozitivní síla.

Číňané věřili, že se v planetě skrývají ohromné síly, a samozřejmě se nemýlili. Zemětřesení, sopky, pohyby tektonických desek, dokonce i příliv a odliv – za to všechno jsou zodpovědné síly, jakým se lidé neumějí přiblížit ani těmi nejmocnějšími zbraněmi. Ti, kteří praktikují feng šuej, se v zásadě primitivním způsobem napojují právě na tyto toky energií.“

Davon znovu mocně máchl rukou dopředu a dozadu, takže Ariana o půlkrok ustoupila. „Existovala skupina zvaná Klub stopařů, která se pokoušela propojit čárami různé megality a uctívaná místa po celé Anglii. Najít nějaký vzor. Zjistili, že Rollright Stones jsou v jedné linii s kostelem v Long Comptonu, s kostelem v Chipping Nortonu a mohylou nedaleko Charlbury.“ Znovu se nervózně zasmál. „Jejich úsilí bylo strašně omezené. Proudy síly jsou o mnoho větší. Vyskytují se po celém světě, nejen v Anglii a nejen u megalitů.

V dávné Číně považovali přímé linie v krajině za špatné. Říkalo se, že podle nich cestují zlí duchové. Feng šuej vlastně začalo jako umění umísťovat hrobky tak, aby nespadaly do těchto zlých linií.“

Odvrátil se od kamenů a zahleděl se k jihozápadu, jako kdyby tam něco ve tmě viděl. „Jižní Amerika. Slyšela jste o poušti Nazca?“

„O kamenech srovnaných do jedné linie?“

„O kamenech srovnaných do jedné linie, která měří mnoho kilometrů,“ doplnil ji. „Některé jsou dokonale rovné a křižují hřebeny i údolí. Jiné jsou rozmístěny v různých komplikovaných vzorech. Kým? A proč?“

Zmlkl a Ariana měla pocit, že by ho měla vrátit k původnímu tématu. „Co se vám stalo uvnitř kruhu?“ zeptala se nakonec.

Davon se obrátil zpátky ke kamenům. „V roce 1936 u Loe Baru na pobřeží Cornishe, kde se protínají dvě linie, jeden muž tvrdil, že spatřil středověkou armádu, která se náhle z ničeho nic objevila a zase zmizela. Vrátil se tam o třicet osm let později a prý viděl to samé, jako kdyby neuběhl jediný den. Stejně jako jeho manželka, která šla s ním.

V roce 1974 u Chactonburského prstence jiný muž, s nímž jsem potom hovořil, vstoupil do středu prstence a neviditelná síla ho zvedla skoro dva metry do vzduchu, kde ho držela skoro celou minutu. Viděli to tři další chlapíci, kteří šli s ním. Chactonbury představuje uzel pěti místních linií a je místem, kde stávala dávná pevnost.

Roku 1976 na uzlu dvou linií nedaleko Chilicomu podle výpovědi jednoho muže a jedné ženy údajně náhle zhasl motor jejich auta a přiblížil se k nim nějaký mimozemšťan, stvoření s bílou kůží a nemrkajícíma červenýma očima, které zmizelo právě tak náhle, jako se objevilo.

Minulý rok…,“ začal Davon a zarazil se.

„Co se stalo minulý rok?“ pobídla ho Ariana.

„Minulý rok jsem strávil noc uprostřed kruhu Králových mužů. Vzal jsem si s sebou nafukovací matraci a spací pytel a utábořil jsem se přesně v centru. Po celé hodiny se nic nedělo, až jsem nakonec usnul. Pak, ve tři ráno, mě něco probudilo. Posadil jsem se. Nejdřív jsem nic neviděl ani neslyšel a už jsem si myslel, že se mi jen něco zdálo. Do kruhu vnikla mlha, takže jsem sotva dohlédl na kameny.

Pak jsem zaslechl hlasy. Volaly o pomoc. Prosily o slitování. Desítky, stovky hlasů. Ještě nikdy jsem neslyšel takovou bolest. Bylo to příšerné. Jako duše v pekle, které žebrají o milost. Hovořily cizím jazykem, ale já jsem jim nějak rozuměl. Pak si pro mě přišli.“

„Ti lidé, kteří volali o slitování?“

„Ne. Ti mimozemšťané. Dva z nich. Najednou se objevili přímo přede mnou. Hladká, bílá kůže. Velké, červené oči. Dlouhé, černé pláště. Vznášeli se přede mnou ve vzduchu a dívali se na mě. Jejich ruce… měli na nich pařáty, ostré drápy, jako ten chlápek v tom americkém hororovém filmu. Věděl jsem, že to kvůli nim ty hlasy volají o pomoc, a taky jsem věděl, že si přišli pro mě. Utekl jsem. Nechal jsem tam svoje věci a utekl jsem. Nepoužil jsem ani kameru ani magnetofon. Prostě jsem utekl.“

Ariana čekala, ale nic dalšího už Davon neřekl. Po chvilce vytáhla mobilní telefon a zavolala vrtulník. Megality, silové linie, křišťálové lebky – věděla, že tu existuje nějaká spojitost se Stínem, ale neměla tušení jaká, ani jak tyto věci souvisejí jedna s druhou.

Zatímco čekala na přílet helikoptéry, přešla o něco níže ke kruhu, jemuž Davon říkal Šeptající rytíři.

„Co to děláte?“ zeptal se jí Davon, ale Ariana na něj nedbala.

Prošla mezi dvěma vztyčenými kameny. Na kůži ucítila slaboučké zamravenčení. Na tomhle místě se opravdu skrývala nějaká síla. Přešla do středu a pomalu se otáčela. Davon zůstal mimo kruh a vypadal neklidně.

Ariana naklonila hlavu ke straně. Měla pocit, že vnímá něco na samém prahu slyšitelnosti. Pak ji ohlušil zvuk vrtulníku a Ariana rychle kamenný kruh opustila.

Celý svět Pytora Šašenky se skládal z bolesti a bezvědomí. Dával přednost tomu druhému, ale neměl vládu ani nad jedním.

Neochotně otevřel oči. K desce naproti němu byl připoutaný ten válečník. Napínal svaly, aby se osvobodil, ale popruhy nepovolily. Po tváři mu splývaly zamotané černé vlasy. Oblečení mu leželo u nohou. Kromě paží měl bledou kůži. Valkýry na něm zjevně ještě nezapracovaly.

„Kdo jsi?“ zavolal na něj Pytor rusky, aniž by čekal odpověď. Muž na něj pohlédl. V očích se mu blýskal vztek. Zdálo se, že rozumí jeho otázce, protože odpověděl jediným slovem: „Ragnarok.“

„Pytor.“

Ragnarok zamrkal na znamení, že chápe. Řekl něco ve svém rodném jazyce.

„Nerozumím,“ odpověděl Pytor. Už se chystal vyzkoušet angličtinu, když koutkem oka zahlédl nějaký pohyb. Bílá postava doplachtila před Ragnaroka a zastavila se. Pytor ji poznal, protože měla roztříštěné jedno červené oko.

Stvůra vystřelila do Ragnarokovy hlavy sondu a pak se podívala na malý přístroj, spojený se sondou dráty. Po chvilce sondu vytáhla a odhodila ji stranou. Pak pozvedla jednu paži s napřaženým drápem. Brutálním švihem oddělila Ragnarokovu pravou ruku v zápěstí. Válečník ani nevykřikl, ačkoliv se mu čelistní svaly napínaly námahou, aby dokázal nechat zavřená ústa.

Bytost pohyb zopakovala a na podlahu dopadla i Ragnarokova druhá ruka, s prsty zaťatými v pěst.

V druhé paži Valkýry se objevila červená, zářící trubička. Krátce s ní poklepala na oba pahýly a místností se rozšířil zvuk i zápach škvařeného masa. Při kauterizaci ran Ragnarok omdlel.

Pytor zaječel na bytost několik kleteb, ale ničemu tím nepomohl. Nakonec ho přemohla jeho vlastní bolest a on se připojil k tomu válečníkovi v požehnaném stavu bezvědomí.

15. kapitola

Minulost

79 n. I.

Galéra dorazila ke vstupu do Hellespontu za soumraku. Kapitán Fabatus se nechtěl pokoušet o proplutí průlivem za tmy, ale naléhavý rozkaz generála Cassia změnil jeho úmysly.

Hellesponte má za sebou dlouhou a bohatou historii. Jde o dělící linii mezi Evropou a Asií, šedesát kilometrů dlouhou a dva až šest kilometrů širokou, o strategický průliv, jenž se před pár sty lety stal skutečnou příčinou Trojské války. Spojoval Egejské moře s Marmarským mořem, které vede Bosporskou úžinou do Černého moře. Roku 480 př. n. 1. perský král Xerxes I. překročil tuto úžinu po mostě z lodí během tažení proti Řekům.

„Říká se, že se tu utopila Hellé, když spadla ze zad berana Chrysomala,“ poznamenala Kaia, když vpluli do úžiny. „K této oblasti se také váže legenda o Hero a Leanderovi. Podle ní se přímo v těch vodách utopil Leander, když plul navštívit svou milovanou Hero.“

„Věříš mýtům?“ zeptal se Falco. Stáli spolu na přídi lodě a sledovali, jak po obou stranách ubíhají břehy dozadu. Generál Cassius si šel večer trochu odpočinout. Falco cítil, že tato pouť je pro starého muže dosti náročná a že se generál ještě úplně nevzpamatoval z té tvrdé zkoušky na Théře.

„Ve všech mýtech je trochu pravdy,“ odpověděla Kaia.

Odněkud zepředu se ze tmy ozval nějaký hlas. Fabatus přispěchal na příď s lucernou v ruce a odpověděl na pozdrav. Během minuty se přímo pod nimi objevila malá loďka se čtyřmi muži.

Falco viděl, že mají na sobě bojovou výstroj, a když přimhouřil oči, rozeznal i odznaky na jejich helmách: VII. Sedmá legie, vytvořená Claudiem před více než třiceti lety. Falco věděl, že tato legie je posádkou v Makedonii a má za úkol strážit tento průliv.

„Zdravím!“ zavolal Fabatus.

Na zádi loďky se postavil jeden muž a vzhlédl. Na helmě měl znak setníka. „Pozdravení i vám, na lodi s císařskou vlajkou. Kam máte namířeno?“

„Do Horní Thrákie, abychom se připojili k Dvacáté páté legii,“ odpověděl Falco. Formulace pozdravu toho muže mu připadala docela zvláštní. Čím dále se člověk ocitl od Říma, tím slabší vliv tu císař měl.

„Proč jste se vydali do úžiny v noci?“ ptal se muž.

„Já jsem Falco, setník generála Cassia. A ty?“

„Attius, setník primus pilus Sedmé legie.“

Falco věděl, že primus pilus znamená, že Attius je velitelem první setniny první kohorty své legie, z čehož vyplývalo, že je nejvýše postaveným setníkem. Fabatus pokynul jednomu muži posádky, aby z boku lodi spustil provazový žebřík, a Attius po něm vzápětí vyšplhal k nim na palubu.

„Jaký máte důvod k noční plavbě?“ zeptal se Attius znovu, když se rozhlédl po lodi a všiml si přítomnosti Kaii.

„Máme naspěch,“ odvětil Falco.

Attius zavrtěl hlavou. „Nikdo nepropluje v noci. Viděli jsme vaše světlo už na mnoho kilometrů a čekali jsme, až spustíte kotvu, ale když jsem viděl, že vplouváte dovnitř, domníval jsem se, že bude nejlépe, když se vás vypravím varovat.“

„Varovat před čím?“

Attius si promnul strniště na bradě. „Na severu jsou nějaké potíže. Podivné příběhy. Už dávno se ví, že se v Pontus Euxinus ztrácejí lodě, ale v poslední době se tento problém rozšířil i na jih do úžiny.“

„Jaký problém?“ zeptal se Falco.

„Jak jsem říkal – ztrácejí se tam lodě i s posádkami. Nikde ani stopa po nějakém vraku a děje se to za dobrého počasí. Zničehonic se tam také objevuje podivná mlha. Někteří tvrdí, že se jedná o dílo démonů, podle jiných se na nás hněvají bohové a trestají nás.“ Ukázal ke světlu na západním pobřeží. „Můžete strávit noc v naší pevnosti a ráno pokračovat v cestě.“

Poprvé se ozvala Kaia. „Před námi opravdu je nebezpečí, ale nemyslím si, že bude nějaký rozdíl v tom, jestli vplujeme do Hellespontu v noci nebo během dne. Nebezpečí tam bude stále.“

„Je toho víc,“ začal Attius, ale pak zaváhal.

„Pokračuj,“ pobídl ho Falco.

„Říkal jsem vám, že jsem v hospůdkách slyšel vyprávět podivné příběhy. Obchodníci z Bosporu tvrdí, že nad zemí leží tma a kdokoliv vejde, už nikdy se neobjeví.“

„Kde je tato temnota?“ zeptal se Falco.

„Nedaleko řeky Dněpr, asi čtyři sta stadií od moře. A…,“ Attius se rozhlédl. „Kde je generál?“

„Odpočívá,“ odvětil Falco.

„Jsi ten setník Falco, který sloužil s Cassiem v Desáté legii? A pak jsi bojoval v aréně?“

Falco přikývl.

Attius k němu přikročil a ztišil hlas. „Mohl bych si s tebou promluvit v soukromí?“

Falco přemítal, jaká zpráva by mohla být ještě horší než to, co už setník řekl, ale pokynul Fabatovi a Kaie, aby se od nich vzdálili.

„O co jde?“ otázal se Falco.

„Říkal jsi, že se chystáte připojit k Dvacáté páté legii?“

„Ano.“

„Stane se Cassius legátem?“ zeptal se Attius. Chtěl vědět, jestli Cassius převezme velení legie.

„Po dobu našeho úkolu ano.“

Po Attiově tváři přeletěl výraz úlevy. „To můj velitel velice rád uslyší a bude doufat, že váš úkol potrvá velice dlouhou dobu. Dvacátá pátá legie se nachází napravo od nás, mezi námi a bosporskými barbary, a byli bychom na tom stejně, kdyby tam místo ní stála jen řada rákosí.“

„Jsou špatně trénovaní?“

Attius se hořce zasmál. „Ne, trénovaní jsou dobře, ale jsou to samí provinční vojáci, kterým nezáleží na Římě. Původní Dvacátou pátou legii poslal Vespasianus do exilu k Bosporu kvůli její pochybné loajalitě. A od té doby doplňuje svoje řady místními lidmi. Necítí žádnou věrnost císaři, starému ani novému.“

Falco si vzpomněl na rozkaz, který u sebe měl Cassius. Co mělo následovat po splnění úlohy pomoci Kaie?

„Oceňuji tvoje informace,“ řekl Attiovi. „A co barbaři na severu? Představují hrozbu?“

Attius se poškrábal na bradě. „Pokud je necháváme na pokoji, nemáme s nimi moc velké potíže. Ale když se na sever vydá nějaká patrola, inu, je to jako za starých časů, když jsme překročili Rýn. Jako když člověk strká ruku do hnízda sršňů.“

Falco věděl, na co Attius naráží, protože pár let sloužil na hranicích říše u Rýna. Tu a tam císaře posedl vrtoch překročit řeku a podmanit si divoké kmeny, které žily v temných lesích. I když už k tomu došlo před více než sedmdesáti lety, každý římský voják si pamatoval, co se stalo s Quinctiliem Varem a třemi legiemi, Sedmnáctou, Osmnáctou a Devatenáctou, které převedl před řeku. Germánské kmeny se spojily, přepadly pochodující Římany a vyhladily je. Uštědřily tak Římu jednu z nejtěžších porážek.

„Vydáte se za hranice?“ zeptal se Attius, když mu došel význam Falcovy otázky.

„Neznám přání císaře,“ lhal Falco. „Mým úkolem je být připravený na cokoliv, co může nastat. A dnes v noci musíme proplout úžinou a pokračovat v plnění svých povinností.“

Attius zdráhavě přikývl. „Pak vám tedy přeji hodně štěstí.“ Rychle slezl po žebříku zpátky do loďky. Fabatus vydal rozkaz, aby otroci začali znovu veslovat, a jejich loď vyplula do temnoty Hellespontu.

Attiova loďka se rozplynula ve tmě a po obou stranách se objevily pobřežní skály.

Falco s Kaiou stáli zcela nehybně a dívali se dopředu.

„Cítíš to?“ zeptal se Falco.

Kaia přikývla. „Před námi je nebezpečí.“

„Jak mohou ty věci – ty Valkýry – létat mimo bránu?“ položil Falco otázku, která ho trápila od chvíle, kdy opustili Théru.

„To nevím,“ přiznala Kaia. „Bylo mi řečeno, že jsou to jediní vyslanci Stínu, kteří tak mohou činit.“

Falco hleděl kupředu, kde se oba protější břehy přibližovaly do nejužšího průlivu v celém Hellespontu. Čekala tam na ně mlha, o níž Falco i Kaia věděli, že nevznikla přirozeně.

„Vzbudím generála,“ řekl Falco. Přešel na záď lodě, kde Cassius ležel na tvrdé dřevěné pryčně, chatrná ramena přehozená tenkou pokrývkou.

„Generále,“ zašeptal Falco.

Cassius prudce otevřel oči. „Co se děje?“

„Před námi je mlha. Cítím z ní nebezpečí.“

Cassius stál v mžiku na nohou a vyrazil k přídi s Falcem po boku. Jediný zvuk představovalo rytmické šplouchání vesel o vodu. Mlha už byla jen necelý kilometr před nimi. Oba břehy tvořily vysoké skály, nevhodné k přistání.

„Mohli bychom se otočit,“ navrhl Falco.

„Není čas,“ odporovala Kaia. „Při téhle rychlosti možná i tak dorazíme k bráně pozdě.“

„Otroci veslují proti proudu, který vychází z Marmary,“ dodal Cassius. „Mají dost sil na jeden pokus. Jestli se otočíme a budeme to zkoušet znovu, bude nám to trvat více než dvojnásobek té doby.“

„Pak musíme bojovat.“ Falco už držel v ruce hůl s Nagou.

Cassius zavolal na velitele jejich malé skupiny. Vojáci se rozmístili podél přední části galéry s připravenými štíty a pily – středně dlouhými vrhacími oštěpy – a sledovali blížící se mlhu. Falco stál na úplné špici, Cassius na jeho štítové straně a Kaia hned za generálem.

Ve vzduchu se ozval podivný zvuk a Falco špicoval uši, aby poznal, co to je. Když se přiblížili na vzdálenost sta metrů od mlhy, všichni na palubě uslyšeli naříkavý zvuk, jako kdyby skupina žen lkala nad ztrátou svých dětí. Všem na lodi projel mráz až do morku kostí a otroci dokonce na okamžik přestali veslovat, dokud je rytmus bubnu a několik dobře umístěných ran bičem nepřivedly zpátky k práci. „Sirény,“ řekl Cassius.

„Ten zvuk mě nepřitahuje,“ namítl Falco. „Neměly by mě Sirény vábit?“ Ještě to ani nestačil doříct a křik se změnil. Ženské hlasy nyní volaly o pomoc a o slitování.

Vpluli do mlhy. Výkřiky přicházely z pravé strany lodi a odněkud seshora.

„Navrhuji, abychom se vzdálili od toho břehu,“ radila Kaia, když si všimla, že se kormidelník mírně přiblížil k pravé straně, kde dokázal rozeznat obrysy skal.

„Ach,“ sykl Falco a ukázal rukou.

Na skalní stěně visela lidská postava s rozpaženýma rukama – ukřižovaná na skále kovovými hřeby skrz zápěstí a kotníky. Vedle ní další a další. Ty hlasy přicházely od nich. Ženy žadonící o slitování – zvrácená píseň Sirén.

„Potřebují pomoc,“ řekl Fabatus.

„Těm už nemůžeme pomoci.“ Falco vnímal zoufalství těch žen na útesu. Podíval se na jednoho legionáře. „Máš luk?“

Muž odběhl do malé zbrojnice a vrátil se s lukem a toulcem. Falco podal hůl s Nagou Kaie a napjal tětivu. První postava už skoro zmizela vzadu za lodí, když vystřelil. Šíp proletěl rovnou čarou a zabodl se ženě do hrudi. Její tělo se bez života zhroutilo. Falcovy ruce se pohybovaly automaticky, nacvičenými gesty, vytáhly z toulce další šíp, přiložily jej k tětivě, pozvedly luk a vypustily jej k další postavě. Výkřiky slábly, jak postupně ubývalo hlasů, které je vydávaly.

Legionáři a Fabatus sledovali Falcovu činnost s hrůzou nad jeho nemilosrdností, ale Falco cítil, že Cassius i Kaia jeho jednání schvalují. Cassius sloužil v Germanii, kde nepřátelé často využívali zajatce k nastražení léčky, která vždy končila smrtí zajatých i těch, kteří se pokusili o jejich záchranu. Věděl, že tohle je to jediné, co pro ty ženy mohou udělat.

V toulci zbývaly už jen tři šípy, když Falco usmrtil poslední postavu, kterou viděl, a výkřiky o pomoc zcela utichly. Mlha byla stále stejně hustá, pravý břeh sotva rozeznávali, levý nebyl vidět vůbec. Falco vzhlédl a všiml si na vrcholu pravého útesu nějakého pohybu – jejich postup tam sledovalo něco bílého.

„Ta hůl je prozatím drží od lodě dál.“ Kaia spatřila to samé. „Proto nás chtěly vylákat ke břehu.“

„Musejí…,“ začal Falco, ale zmlkl, když celým útesem, u něhož byly připoutány ty ženy, otřásl mohutný výbuch. Do vzduchu se vznesla sprška kamenů, které vzápětí popadaly do vody. Většina jich naštěstí jejich loď minula, takže nezpůsobily žádné větší poškození.

„Kdybychom byli blíž, už bychom se potápěli,“ poznamenal Cassius.

Falco se otočil a přešel k malému poklopu, který vedl na spodní palubu. Nedaleko zádě spatřil volné místo u vesla a ihned k němu zamířil, nedbaje na zvědavé a bojácné pohledy otroků. Usadil se vedle jednoho páchnoucího otroka, chytil do mozolnatých dlaní konec vesla a začal zabírat ve stejném rytmu jako jeho soused.

16. kapitola

Současnost

„Grayback se vynoří každou chvíli,“ ukázal Loomis na pravobok.

Dane s Foremanem se vrátili na hladinu na palubě Deepflightu bez problémů. V bráně nedošlo k žádné aktivitě. Let zpátky na Salvor proběhl v tichosti a oba muži v duchu uvažovali nad tím, co viděli na podmořském hřbitově. Foreman se nechal dopravit k FLIPU, aby koordinoval postup s Nagojou, zatímco Dane se přivítal s Chelseou a čekal na zahájení další cesty.

Přihlížel, jak hladinu prořízl periskop, následovaný řídicí věží. Jakmile se ponorka vynořila, okamžitě si všiml dvou velkých kovových hangárů přivařených k jejím bokům.

„V nich jsou umístěni Krabi,“ řekl Loomis.

„Kolik lidí se vejde do každého z nich?“ zeptal se Dane.

„Dvoučlenná posádka a deset pasažérů.“

„Výzbroj?“

„Třicetimilimetrové dělo. Raketomety TOW pro pozemní použití a torpéda MK-24 do vody. Pancéřování vydrží přímý zásah z velkorážního kulometu.“

„Kolik lidí půjde na průzkum?“ chtěl vědět Dane.

„Vy, já, plukovník Šašenka a profesorka Ahana.“

„Kdo bude řídit?“

„Já,“ odpověděl Loomis.

„Kdo bude obsluhovat zbraně?“

„Plukovník Šašenka.“

Grayback zakroužil kolem lodi a znehybněl u jejího boku. Dane věděl, že zanedlouho vyrazí do tmy. Shýbl se a podrbal Chelsea na zlaté hlavě mezi ušima. Polekalo ho, když vyrazila krátké štěknutí. Dívala se dolů na palubu ponorky. Nejprve se Dane domníval, že hledí na oba hangáry, ale pak si všiml menšího kovového pouzdra, zpola vynořeného nad hladinu, na vzdálenější straně ponorky. Na palubě stála žena v neoprénové kombinéze a zrovna otvírala zadní stranu pouzdra. Vzápětí z něj do vody vyklouzl šedivý delfín. Začal plavat kolem a žena ho sledovala.

„Projekt Ráchel.“

Dane téměř zapomněl, že vedle něj stále stojí Loomis. Vnímal radost delfína, že je konečně volný. Proháněl se kolem ponorky, vplul mezi ni a loď a pak se zastavil, zvedl horní polovinu těla z vody a chvíli hleděl na Danea a Chelsea, než opět vyskočil a padl znovu do vody.

„To je doktorka Martsenová, trénerka Ráchel a výzkumná pracovnice.“

„Proč se s námi nezúčastní průzkumné výpravy v Krabu?“

„Nepotřebujeme ji, jen Ráchel. Až zamíříme do brány, delfínice poplave po našem boku. Už s Krabem cvičila. Ve vaku na zádech těsně před hřbetní ploutví bude mít připevněnou malou videokameru a vysílačku, z níž bude předávat signál do Kraba, takže to bude jako mít další pár očí navíc.“

Dane přikývl, ale pomyslel si, že Ráchel tu je z jiného důvodu, než se Loomis domnívá. Zatím si ovšem nebyl jistý, co tím důvodem je.

„Přesuňme se na palubu ponorky,“ řekl Loomis.

Když Arianin learjet zastavil na Centrálním letišti v Moskvě, už na ni čekali dva muži. Oba měli na sobě kvalitně ušité obleky, tmavé brýle a vyzařovala z nich ta strohá výkonnost, kterou se Ariana naučila spojovat s osobními strážci.

„Slečno Micheletová,“ jeden z mužů pokročil kupředu, zatímco druhý hleděl opačným směrem k přistavenému mercedesu. „Jsem Jonathan Miles.“

„Předpokládám, že pracujete pro mého otce,“ řekla Ariana.

Miles přikývl. „Bylo nám oznámeno, že jste na cestě sem.“ Kývl na druhého muže. „Jim Getty.“ Getty se neotočil a nespouštěl oči ze sektoru, který měl na starosti. Ariana si i přes Milesovy tmavé brýle všimla, že se většinu času dívá někam za ni.

„Víte, proč tu jsem?“

„Po tom mi nic není,“ odpověděl Miles. „Mým úkolem je postarat se o vaši bezpečnost. Moskva není bezpečná.“

Ariana vytáhla list papíru, který dostala od Atkinse. „Potřebuji se setkat s tímto mužem.“

Miles pohlédl na papír a zamračil se.

„Znáte ho?“ zeptala se ho Ariana.

„Slyšel jsem o něm,“ odvětil Miles. „Obchoduje na černém trhu s řadou zdejších zločineckých klanů.“

„Dokážete mi s ním dojednat schůzku?“

„Jak rychle?“

„Okamžitě.“

Miles už se zase kabonil a Arianu napadlo, že takhle zřejmě Milesův obličej vypadá po většinu času, jak se slušelo na bodyguarda, který měl zodpovědnost za bezpečí jiných lidí.

„Okamžitá schůzka bude obtížně zajistitelná, a – což je ještě horší – bude obtížně zajistitelná na bezpečném místě.“

„Já to risknu,“ řekla Ariana.

„No…,“ Miles zaváhal.

„Já vím, že pracujete pro mého otce,“ pokračovala Ariana, „ale tady jde o ty brány, které po celém světě vyvolaly už tolik potíží. Jde o mnohem důležitější záležitost, než jsou zájmy mého otce.“

„Proč se chcete setkat s Roskovem?“

„Potřebuji od něj něco koupit.“

„Co?“

„Křišťálovou lebku. Nabízel ji Britskému muzeu.“ Zdálo se, že Milese zvláštnost odpovědi nijak nepřekvapila. „Je to tak důležité, že jste kvůli tomu ochotna riskovat svůj život?“

„Ano.“

„Dobrá. Nasedněte si a já cestou vyřídím několik telefonátů.“ Pokynul jí, aby nastoupila do mercedesu.

Každý z mužů ji doprovodil z jedné strany k autu a vzápětí vyrazili. Ariana si povšimla neprůstřelného skla a tlumeného bouchnutí při zavírání dveří a ihned jí bylo jasné, že jedou v pancéřovaném voze. Rychle sjeli z příjezdové dráhy na silnici. Miles seděl vedle řidiče a telefonoval, zatímco Getty řídil.

Miles se na ni otočil. „Za hodinu. Roskov říká, abyste s sebou měla peníze.“

„Kolik?“

„Sto tisíc amerických dolarů.“

Ariana věděla, že od muzea žádal padesát. „Máte hotovost pro případ únosu, že?“

Miles přikývl.

„Máte sto tisíc?“

Tentokrát Miles přikývl o něco zdráhavěji. Ariana věděla, že její otec má podobné zaměstnance po celém světě a na každé malé stanici je dostatečná finanční hotovost na vykoupení zaměstnanců některé z poboček, kterých by se mohli zmocnit nějací únosci. V mnoha oblastech světa, zejména v Jižní Americe a Rusku, únosy představovaly výnosné podnikání a existovali tu zprostředkovatelé, kteří si vydělávali na živobytí vyjednáváním mezi zúčastněnými stranami za určité procento provize.

„Tak pro ně zajeďte.“

Miles ukázal za ni. „V kufru je čtvrt milionu.“

„Dobře.“

„Musím si vyžádat povolení vašeho otce, že smím použít tento fond na něco jiného,“ řekl Miles.

„Otec s tím bude souhlasit,“ odpověděla Ariana. Její otec by klidně utratil sto tisíc za umělecké dílo bez jediného mrknutí.

I tak se Miles na svém sedadle narovnal a znovu si přiložil telefon k uchu. Ariana vyhlížela přes silná okna na špinavé moskevské ulice, zatímco auto uhánělo k centru města. Tohle město se jí nikdy nelíbilo – pořád vypadalo špinavé a ve vzduchu stále visela hmatatelná atmosféra útlaku. Právě svítalo a budovy se koupaly v prvních paprscích ranního slunce.

Getty prudce zatočil a vjeli do úzké uličky, kde vzápětí zastavili. Bylo tu sotva dost místa na otevření dveří na straně pro spolucestující.

„Počkejte uvnitř, než přinesu peníze,“ řekl Miles. To byla jediná známka toho, že její otec s transakcí souhlasil. Ariana věděla, že to otec učiní, vzhledem ke všem těm rokům, po které pracoval v souladu s Foremanem. Kromě toho si tu částku pravděpodobně nechá od Foremana stejně uhradit. Nedávno se přesvědčila o tom, že otci leží více na srdci jeho obchodní impérium než vlastní dcera. Jediný důvod jeho spojení s Foremanem představovaly vládní zakázky. Arianě bylo jasné, že hlavním motivem, proč její otec stále spolupracuje s Foremanem, je skutečnost, že Stín, jakožto hrozba pro celý svět, je zároveň i hrozbou pro jeho majetek. Tak její otec dosáhl takového úspěchu: vnímal všechno výhradně podle toho, jaký efekt to bude mít na něj.

Miles znovu nastoupil do auta s kovovým kufříkem v jedné ruce a s plastovým pouzdrem v druhé. Kovový kufřík podal Arianě. „Sto tisíc. Roskov má pověst férového obchodníka, což znamená, že by se nás neměl pokusit okrást. Něco takového není dobré pro byznys, ve kterém podniká, ale nemůžeme se na to stoprocentně spolehnout. Na schůzku půjdu s vámi. Jim…,“ – kývl na řidiče – „nás bude krýt ostřelovací puškou. Kromě toho mám i přátele v Omonu, zvláštní moskevské policii, kteří budou nablízku.“

„Kolik bude tohle krytí stát?“ zauvažovala Ariana.

„Deset tisíc.“

„Kde proběhne schůzka?“

„Pod Velkým kamenným mostem nedaleko Kremlu. V tuhle denní dobu je tam poměrně liduprázdno.“

„Tak jedeme.“

Vyjeli z uličky a pokračovali v cestě. Když projížděli po Alexandrově třídě, nalevo od nich se objevil Kreml. Dorazili k řece a zahnuli podél zdí doleva. Ariana před sebou spatřila most a tmavý úsek ulice, kde silnice procházela pod železnými nosníky. Ze stínu vyšlehl pár reflektorů.

Mercedes zastavil. Miles otevřel plastové pouzdro a podal Gettymu ostřelovací pušku. Pak vytáhl samopal MP-5, ujistil se, že je v komoře náboj, zasunul si do kapes kabátu dva náhradní zásobníky a ohlédl se na Arianu. „Připravena?“

„Pro mě zbraň nemáte?“

Miles se už zase mračil.

„To, že budu ozbrojená, nic nezmění, ale může nám to pomoci, pokud bychom narazili na nějaké problémy,“ upozornila ho Ariana.

Miles sáhl do plastového pouzdra a vytáhl pistoli. „Browning ráže devět milimetrů. Umíte s tím zacházet?“

„Jistě.“ Odtáhla mírně zásobník a přesvědčila se, že je v hlavni náboj. Zasunula si pistoli za opasek a překryla ji sakem. Miles jí podal ještě několik náhradních zásobníků, které si uložila do kapsy.

„Dobře. Už jste připravena?“

Místo odpovědi otevřela dveře a vystoupila. Na kraji ulice asi o sto metrů dál viděla zaparkované auto. Pořád bylo časné ráno a po mostě podle zvuku jezdilo jen málo vozidel. Na téhle ulici nebyl nikdo jiný a Ariana přemítala, jestli to je kvůli té hodině, kvůli ruské policii, nebo kombinací obojího.

Miles se k ní připojil a samopal, který měl pověšený na řemínku přes rameno, si tiskl pod kabátem k tělu. Vydali se kupředu a vzápětí někdo vystoupil i z auta, ke kterému mířili. Bylo to BMW, které spočívalo na svých pneumatikách nízko nad vozovkou – pravděpodobně bylo stejně opancéřované jako jejich mercedes. Šlo o vysokého muže s vyholenou hlavou v dlouhém koženém kabátě, který obešel svůj vůz tak, aby stál mezi nimi a jím.

„Tohle je Roskov?“ zeptala se Ariana, když přišli blíž.

„Nemám tušení,“ odpověděl Miles. „Předpokládám, že ano.“

Ariana se zastavila tři metry před autem. „Jste Roskov?“ zeptala se. Nebyla si jistá, jestli ten muž umí anglicky. Miles zopakoval její otázku plynnou ruštinou.

Muž přikývl a odpověděl anglicky. „Ano.“

„Máte tu lebku?“ zeptala se Ariana.

„Ano, mám ji.“

„Mohu ji vidět?“

„Ne.“

Ariana už ztrácela trpělivost. „Nepřijela jsem, abych s vámi hrála nějaké hry.“

„Proč tohle místo obklíčila policie?“ zeptal se Roskov.

„Aby zajistili, že nás nikdo nebude rušit,“ řekla Ariana. „Jestli máte dost peněz na to, abyste zaplatili Omonu za dohled nad naší schůzkou, je moje cena příliš nízká,“ podotkl Roskov.

„Na ceně jsme se už dohodli,“ ozval se Miles.

„To bylo dřív. Teď je teď.“ Roskov se usmál.

„Kolik?“ zeptala se Ariana.

„Půl milionu.“

Arianě bylo jasné, že nemají dost času na sehnání takové částky. „Zdvojnásobím dohodnutou sumu. Dvě stě tisíc.“

„Půl milionu,“ zopakoval Roskov. Ariana se obrátila na Milese.

„Zabijte ho.“

Dalo se těžko poznat, koho to překvapilo víc – zda Milese nebo Roskova.

Roskov pozvedl ruce. „Neukvapujme se.“

„Já nemám čas na to, abych s vámi hrála nějaké hry. Britskému muzeu jste tu lebku nabízel za padesát tisíc. Tuto cenu jsme zdvojnásobili a já ji právě zdvojnásobila ještě jednou. Berte, nebo zemřete.“

„Nejste dobrá vyjednávačka,“ řekl Roskov. „Já jsem taky nepřišel sám.“ Kývl hlavou nahoru do přítmí železných nosníků.

Ariana vzhlédla a rozeznala na nosnících dva muže s puškami, kterými mířili dolů na ně.

„Vy zase nejste dobrý obchodník,“ odpověděla Ariana. „Dvě stě tisíc.“

Roskov se znovu usmál. „Možná za sebou máte policii, ale za mnou stojí mafie. Ta nyní obklíčila vaše policisty a je lépe vyzbrojena. Vyřídil jsem si pár telefonátů, zatímco jsem na vás čekal. Máte lebky Van Litenové i tu z amerického a britského muzea. Musejí pro vás být hodně důležité. Zjevně nejde jen o zvědavost.“

Ariana se podívala na Milese. Uvědomila si, že by tu takhle mohli stát celou věčnost. Neměla s sebou tolik peněz, kolik Roskov požadoval, a věděla, že odjezd, shánění peněz a domlouvání další schůzky by trvalo příliš dlouho. Usmála se na Milese, který se nyní mračil ještě víc než obvykle.

„Tak dobře,“ řekla Ariana. Položila kovový kufřík na kapotu BMW. „Tady je vašich prvních sto tisíc dolarů. Stačí to k tomu, abych se mohla podívat na lebku a ujistit se, že to je opravdu to, co chci?“

Roskovovi mírně úlevou poklesla ramena. „Jistě.“ Dálkovým ovládáním odemkl kufr auta. Zvedl kufřík z penězi a otevřel jej. Pak jej položil do zavazadlového prostoru vedle předmětu v lepenkové krabici, zabaleného do pokrývky. Zkontroloval si peníze a kývl ke krabici.

Ariana do ní sáhla a zvedla předmět. Váhu měl správnou. Opatrně jej rozbalila a ještě před tím, než lebku spatřila, podle aury věděla, že je pravá. Lebka se třpytila i ve stínu pod mostem. Znovu ji zabalila a vrátila ji do krabice.

„Zbytek peněz máme ve voze,“ řekla.

„Je tu další věc,“ ozval se Roskov.

„A to?“

„Jste dcera Paula Micheleta. Někteří lidé se domnívají, že byste mohla mít větší cenu než ta lebka. Takže vám mám sdělit, že celková částka je půl milionu za lebku a milion za vás. Dohromady milion a půl, což je pro někoho jako je váš otec zanedbatelný obnos.“

Ariana nezaváhala. V mžiku vytrhla zpoza opasku pistoli a zabořila hlaveň Roskovovi do boku. Miles vytáhl samopal, podepřel si jej o kapotu vozu a zamířil nahoru na ty dva ostřelovače, od kterých je oddělovala kovová konstrukce mostu.

„Máte sto tisíc dolarů,“ řekla Ariana. „Mluvila jsem vážně. Berte, nebo teď zemřete.“

„Nikdy se odtud nedostanete živá,“ zasyčel Roskov. „Tohle není můj nápad.“ Kývl ke kovovému kufříku. „To je všechno, co dostanu já. Nemůžu s tím nic udělat. Jim nesejde na tom, jestli mě zabijete.“

„Tak to máte smůlu,“ odpověděla Ariana. „Kde jsou klíčky od vozu?“

„V zapalování.“

Zprava přijely dva vozy a zastavily asi dvacet metrů od nich.

„Buď policii proklouzli, nebo jim dali větší úplatek,“ poznamenal Miles se samopalem stále namířeným na ty dva ostřelovače nahoře.

„Mému šéfovi patří celé tohle město,“ ozval se Roskov. „Neexistuje žádný způsob, jak byste se odtud mohli dostat.“

Ariana se podívala na druhou stranu. Getty stál za dveřmi mercedesu s ostřelovací puškou opřenou o vršek dveří.

„Odtud vede jediná cesta,“ řekla.

„A to?“ zeptal se Miles.

„Tudy,“ Ariana ukázala na zavazadlový prostor vozu.

„Teď,“ pokynul Miles.

Ariana odstrčila Roskova z bezpečí za otevřeným pancéřovaným kufrem auta a skočila dovnitř. Miles těsně za ní. Slyšela výstřely, a když za nimi Miles zavíral víko, spatřila, jak Roskov vrávoravě ustupuje pod náporem kulek, které mu narážejí do hrudi. Vzápětí se kufr zavřel a ocitli se ve tmě.

Ozývalo se bubnování projektilů o kovové pancéřování, ale dovnitř žádná střela nepronikla. Temnotu proťal úzký paprsek světla – Miles svíral mezi zuby malou baterku.

„Promiňte,“ zamumlal, protáhl se přes Arianu a namířil hlaveň samopalu na opěradlo zadního sedadla, viditelné mezi kovovým rámem. Vypálil rychlou dávku, vzápětí další, další a ještě jednu, kterými vystřílel do materiálu čtvercový obrys o délce strany zhruba šedesát centimetrů. Otočil se, takže kyčlem narazil Arianě do zad, a vykopl oběma nohama do středu vystříleného čtverce. Kop nepřinesl žádný výsledek, a tak ho Miles zopakoval. Kůže a péra povolily a zavazadlový prostor zalilo světlo z malého otvoru v opěradle zadního sedadla.

Miles se jím protáhl. Ariana ho následovala a zaklela, když ji kovové pero dloublo do ramene. Než se dostala na zadní sedadlo, Miles už seděl za volantem a nastartoval motor. Do silného skla ze všech stran bubnovaly kulky, ale zase se neškodně odrážely. Ariana si přelezla na sedadlo vedle řidiče a Miles se rozjel.

Ariana se rychle rozhlédla. Getty stále střílel, i když mercedes byl pod stejnou silnou palbou. Po celé ulici stáli rozptýlení muži z těch dvou vozů, které ke konci přijely, a všichni třímali v rukách automaty. Ti dva ostřelovači na mostní konstrukci nezůstávali pozadu. Ariana viděla, jak se z obou směrů blíží další auta, jak Getty skáče do momentálního bezpečí pancéřovaného mercedesu a startuje motor.

Miles prudce projel kolem mercedesu, jen aby se ocitl čelem proti čtyřem bílým dodávkám. Dupl na brzdu a zkušeně otočil smykem. Přidal plyn a vyrazil opačným směrem. Getty ho následoval. Muži, kteří vystoupili z aut, stále stříleli a kulky se odrážely od neprůstřelných skel, na kterých tu a tam zanechávaly pukliny. Na poslední chvíli uskočili z cesty, protože Miles nedal nijak najevo, že by se jim hodlal vyhnout.

„Ach, ksakru,“ zahučel Miles. Silnici pod mostem blokovaly další čtyři dodávky. „Radši se připoutejte,“ dodal, strhl volant proti směru hodinových ručiček a těžký vůz se na okamžik zvedl na dvě kola, než opět dopadl na zem. Nyní mířili k rampě na most vedoucí ke Kremlu.

Do okénka hned vedle Ariany narazila další kulka a Ariana se rychle shýbla, když se na skle objevila pavučina prasklinek. Jen tak tak se jí podařilo zapnout pás, když vůz náhle zastavil a jen bezpečnostní pás Arianu zachránil před tím, aby si nevyrazila mozek z hlavy o palubní desku. Vyhlédla ven. Padesát metrů před nimi rampu blokovaly dvě dodávky zaparkované do písmene V. Za nimi čekalo asi pět mužů s automatickými zbraněmi a jeden s granátometem. Ze čtyřicetimilimetrové trubky vyčníval kulatý granát o průměru osmdesát osm milimetrů, připravený k odpálení. Explozivní hlavice dokáže proniknout třiceticentimetrovým pancířem tanku, což znamenalo, že v autě proti ní nebyli v bezpečí.

Miles křečovitě svíral volant a nohou stál na brzdě. Getty zastavil mercedesem vedle nich. Miles pohlédl doleva a Getty přikývl.

„Co to dělá?“ zeptala se Ariana, když se mercedes dal do pohybu.

„Svoji práci,“ odvětil Miles.

Ariana v hrůze přihlížela, jak mercedes vyjíždí plnou rychlostí proti oběma dodávkám. Muži zahájili palbu. Miles sundal nohu z brzdy a místo toho šlápl také na plyn. Zařadil se asi dvacet metrů za mercedes. Muž s granátometem pečlivě zamířil a stiskl spoušť. Getty uhnul, ale vzdálenost byla příliš malá na to, aby ho granát minul, ovšem ne zase tak malá, jak Getty doufal. Raketový granát potřebuje deset metrů letu, aby vybuchl. Getty to téměř stihl, ale k nárazu došlo po dvanácti metrech. Granát zasáhl mercedes těsně pod pravým reflektorem, zanořil se do motoru a explodoval.

Ariana se shýbla, když nad nimi přeletěla těžká kapota vozu a odrazila se od střechy jejich BMW, do které udělala velký zub. Mercedes se stále pohyboval a čtyři tuny setrvačnosti narazily do špičky písmena V, tvořeného dodávkami. Vůz odsunul obě lehčí dodávky z cesty a pak se sám zastavil s hořícím motorem.

Miles prosvištěl mezerou a zahnul k řidičově straně mercedesu. „Krycí palba,“ vykřikl na Arianu, když kopnutím otevřel dveře a pokropil omráčené ozbrojence dávkou ze samopalu.

Ariana otevřela svoje dveře a mačkala spoušť, jak nejrychleji to šlo. Zásobník s patnácti náboji vyprázdnila během čtyř vteřin. Pak se ohlédla na řidiče mercedesu. Gettyho udržel vzpřímeně zapnutý pás, ale hlavu měl svěšenou. Buď byl mrtvý, nebo v bezvědomí.

„Kryjte mě,“ vykřikla přes střechu BMW na Milese, opustila bezpečí svých otevřených dveří a otevřela dveře u mercedesu. Byly zamknuté. Podívala se přes rameno, ale Miles si toho už všiml a držel v ruce dálkové ovládání. Stiskl tlačítko a dveře klaply. Ariana je ihned otevřela.

Jedna Gettyho noha končila pod kolenem a stříkala z ní krev. To ale Ariana brala jako dobré znamení – znamenalo to, že Getty stále ještě žije. Zastrčila si pistoli za opasek a popadla ho za paže. Otočila se k němu zády, přehodila si jeho paže přes ramena a odtáhla ho k jejich vozu.

Kolem hlavy jí proletělo několik kulek. „Promiňte,“ vykřikl Miles a vypálil další dávku těsně kolem ní, namířenou na někoho, kdo stál za ní.

Strčila Gettyho na sedadlo pro spolujezdce, sedla si na něj a zavřela dveře. Miles vklouzl na své místo a vyjeli za zvuku nárazů střel do zadního okénka.

Zatímco Miles ujížděl co nejrychleji zadními uličkami Moskvy, Ariana si sundala opasek. Umístila jej pod Gettyho koleno a stáhla ho tak pevně, jak dokázala. Pak pod něj zastrčila hlaveň browningu a otáčela s ní, aby toto provizorní škrtidlo utáhla ještě víc.

„Kam jedete?“ zeptala se nakonec Milese, uspokojená, že z Gettyho pahýlu už neteče žádná krev.

„Na letiště.“

Zavrtěla hlavou. „Musíme ho dopravit do nemocnice.“

„V takovém případě by ho mafie dostala, než byste řekla švec,“ zavrtěl hlavou Miles. „Jedeme s vámi.“

Dane pokrčil kolena a nechal se pohupovat vlnami, na kterých splýval Grayback. V každém ze dvou hangárů byl jeden Krab a ten pravý právě připravovali na nadcházející operaci.

Krab vypadal jako kříženec mezi obrněným vozidlem a miniaturní ponorkou. Měl válcovité tělo, dlouhé deset metrů a široké tři metry, se střeleckou věžičkou uprostřed, z níž odstupovala hlaveň třicetimi-limetrového kulometu, raketometu a odpalovacího zařízení na torpéda. Na zádi byly umístěny dva lodní šrouby a horizontální i vertikální ploutev na potápění. Podél spodní části trupu zase vedly pásy, poháněné stejným silným motorem. Do nitra Kraba se vstupovalo dveřmi po obou stranách zádě těsně před motorem, které se vyklápěly dolů a sloužily zároveň jako rampy.

„Působivé, že?“ zeptal se ho plukovník Loomis.

„Působivý byl bombardér B-52 zabořený čumákem kolmo do země v Angkorské bráně,“ odtušil Dane. „Působivé bylo zničení Islandu. Působivé bylo vyslání tsunami, které obrátily v trosky sto padesát kilometrů pobřeží Portorika jako vedlejší produkt při něčem úplně jiném. Působivé bylo i zničení Atlantidy, tak dokonalé, že jsme si mysleli, že šlo jen o Platonovu literární fikci.“

„Co máte za problém?“ zeptal se ho Loomis. „Od té chvíle, co jste sem přišel, jste samé chmury a můry.“

„To bych měl tančit radostí?“ odpověděl Dane otázkou a otočil se čelem k důstojníkovi. „Já už jsem v bráně byl. Díval jsem se, jak v ní zahynul můj tým. Tímhle,“ poklepal na bok Kraba, „Stín neporazíme. Je to jen dopravní prostředek, nic víc. Nemáme tušení, co tam najdeme.“ Dane trhl hlavou k tmavé stěně na severním obzoru. „Nevíme, jak to vypadá v bráně a už vůbec netušíme, co bude, až projdeme portálem. Pokud jím tedy vůbec projdeme.“

„To všechno vím,“ řekl Loomis. „Ale poprvé přenášíme boj na stranu Stínu, místo toho, abychom se jenom bránili. Myslím, že byste měl zaujmout trochu pozitivnější postoj.“

„Proč si myslíte, že to je poprvé, co lidé přenesli boj bránou ke Stínu?“ zajímal se Dane.

„Jak to myslíte?“ zeptal se zmateně Loomis.

„Ale nijak,“ mávl rukou Dane.

„Za třicet minut vyrážíme,“ vyštěkl Loomis.

„Dobře.“ Dane si na zádi Graybacku všiml doktorky Martsenové, která zrovna hleděla do vody. Loomisovi už nic dalšího neřekl a přešel místo toho k ní. Když se přiblížil, spatřil Rachelinu hřbetní ploutev, která právě protínala hladinu, a vzápětí i delfíní hlavu, která chytila rybu, jež jí Martsenová hodila.

„Zdravím,“ řekl a zastavil se vedle ní. „Jsem Eric Dane.“

Martsenová byla malá a štíhlá žena s tmavými, nakrátko ostříhanými vlasy. Kolem očí se jí rýsovaly hluboké vrásky. „Takže tohle je váš nápad?“

„Kdo vám to řekl?“ Danea zarazila zlost v jejím hlase.

„Bylo mi řečeno, že jste odborník na tohle…,“ ukázala k bráně.

„Jsem stejný odborník jako kdokoliv jiný,“ řekl Dane.

„Takže to byl váš nápad se tam vydat a vzít s sebou Ráchel,“ obvinila ho znovu.

„Já jsem o ni nežádal,“ bránil se Dane. Vnímal zlost doktorky Martsenové a uvědomil si, že přesně zrcadlí zlost, již on sám právě dal najevo Loomisovi. Pohlédl k temné stěně brány. Její blízkost má vliv na všechny.

Martsenová pevně sevřela rty, jak se pokoušela ovládat svoje pocity. „Tak kdo tedy?“

„Nevím,“ lhal Dane. „Já dokonce ani nevím úplně přesně, proč tu jste, ale řekl bych, že Ráchel má sehrát nějakou významnou roli.“

„Proč si to myslíte?“

Dane jí vyprávěl, co se stalo na pláži v Japonsku. Za řeči viděl, že se Martsenová mírně uvolňuje. „Vy dokážete číst myšlenky?“ zeptala se, když skončil.

„Vnímám různé věci.“

Přikývla. „Občas mám dojem, jako kdyby se mnou Ráchel komunikovala.“

„Já vím, že Chelsea se mnou opravdu komunikuje,“ řekl Dane a podíval se do vody. „Abych byl upřímný, nevím toho o delfínech moc. Nejsou prý docela dost inteligentní a nedorozumívají se mezi sebou?“

„Ráchel je Tursiops truncatus,“ odvětila Martsenová. „Většina lidí ji zná jako delfína skákavého.“

„Je veliká,“ poznamenal Dane, když se Ráchel na okamžik vynořila na hladinu.

„Tři metry,“ řekla Martsenová hrdě. „Už s ní pracuji osm let.“

„Po celou dobu pro námořnictvo?“ zeptal se Dane.

„To je jediný způsob, jak sehnat peníze,“ vysvětlila Martsenová obranně. „A naše práce byla zaměřena na záchranu ponorek a hledání min. Nic útočného.“

„Jak dlouho vydrží pod hladinou?“ zajímal se Dane. Díval se na místo, kde se Ráchel potopila. Zatím po ní nikde nebylo ani stopy. Martsenová si všimla, kam se dívá.

„Patnáct minut,“ řekla. „A může se ponořit do hloubky šesti set metrů.“

„Copak nedýchá vzduch?“ Dane si připadal jako nevzdělanec, ale oceán nenavštěvoval příliš často.

„Je to savec, stejně jako vy nebo já. Dýchá vzduch a je teplokrevná.“

„Tak jak se může potápět tak hluboko a na tak dlouho?“

„Má účinnější plíce než my. Dokáže na jediné nadechnutí vyměnit o hodně vyšší procento kapacity plic než my.“

„Ona je inteligentní,“ řekl Dane.

„Svým způsobem inteligentnější než lidé,“ přikývla Martsenová. „Delfíni nevedou války a nezabíjejí jeden druhého.“

„To je dobrý argument,“ uznal Dane. „Člověka napadá, co přesně máme vlastně na mysli, když hovoříme o inteligenci.“

„Hodně lidí si plete tyto delfíny se sviňuchami, ale sviňuchy mají kulatou hlavu bez protažených čelistí a taky menší hřbetní ploutve. A delfíni jsou chytřejší,“ dodala.

Ráchel se vynořila na hladinu. Z dýchacího otvoru vyrazila obláček vodní tříště a začala si lenivě plavat kolem nich.

„Když se potápí, uzavírá neprodyšně dýchací otvor, a po vynoření si ho musí pročistit,“ vysvětlila Martsenová.

Daneovu pozornost přilákal FLIP necelý půlkilometr od nich a blíže k bráně. Baňatá příď plavidla se právě zanořovala do vody a záď se zvedala nad hladinu. Příď i s muonovým generátorem mizela ve vlnách. Za necelých pět minut už byla většina lodě pod vodou a kolmá záď se pohupovala v mírných vlnách.

Martsenová si povzdychla. „Já vím, proč ji námořnictvo chce na tuhle misi. Plukovník Loomis říkal, že vplují dovnitř naslepo, bez elektromagnetických emisí. Takže využijí Ráchel jako svůj sonar.“

„Jak to myslíte?“ chtěl vědět Dane.

„Ráchel využívá sonar k navigaci a chytání kořisti – jenže u ní hovoříme o echolokaci. Vysílá sérii klapnutí, které produkuje dýchacím otvorem a vydává čelem. Potom vnímá odrazy těchto zvukových vln čelistí. Její mozek je schopen takto získané informace analyzovat a vytvořit z nich určitý druh obrázku okolí. Někteří výzkumníci spekulují o tom, že delfíni dokonce umějí vyslat vysokofrekvenční salvy, kterými omračují kořist.“

„Dokážete s ní komunikovat?“ zeptal se Dane.

Martsenová poklepala na přístroj, který měla připevněný u pasu. „Tady mám nahrané záznamy zvuků, jejichž význam jsem vyluštila. Hodně vědců tvrdí, že delfíni spolu nehovoří a že nemají žádný jazyk, ale podle mých zkušeností Ráchel jasně rozeznává různé významy těchto zvuků.“

Stiskla tlačítko a krabička vydala vysoce postavené zapískání. Ráchel přestala kroužit kolem, připlula k nim a vyčkávavě se na ně zahleděla.

Dane viděl v jejích očích inteligenci a měl zvláštní pocit, že ho delfinice také zkoumá a odhaduje.

„To bylo Rachelino jméno,“ řekla Martsenová. „Každý delfín má svoje vlastní jméno, konkrétní zvuk, který ho identifikuje. Podstatnou část delfíní řeči nemůžeme ani slyšet, protože spadá do vlnění s příliš vysokou frekvencí. Ráchel slyší zvuky až do sto padesáti kilohertzů, daleko více než my. Abyste si mohl udělat nějakou představu, jak vysoko to je, vězte, že netopýr slyší jen do sto dvaceti. Takže tu existuje celé spektrum zvuků, které většina výzkumníků mnoho let ignorovala.“

„Jak je tedy inteligentní?“ Dane si vzpomněl na skupinu delfínů, kteří se na něj dívali na japonském pobřeží. Nepochyboval o tom, že ho pozorovali a odhadovali.

Martsenová pokrčila rameny. „Nevím. Její svět je tak odlišný od našeho, že se to dá těžko porovnat. Jen proto, že si delfíni nestavějí města, ještě nemusejí být o nic méně chytří než my. Žijí v rovnováze se svým prostředím, na rozdíl od lidí. Někdy přemýšlím, kdy si vybrali k životu vodní prostředí.“

„Jak to myslíte?“

„Říkala jsem vám, že to jsou savci. Vyvinuli se na pevnině a pak v nějakém okamžiku vývoje vstoupili do oceánu.“

„To je divné,“ podotkl Dane. „Proč by to dělali?“

„Třeba aby unikli před námi,“ navrhla Martsenová.

„Proč?“

„Protože jsme jejich nejhoršími nepřáteli. Je úžasné, že s námi Ráchel vůbec spolupracuje.“

„Jak to, že jsme jejich nejhoršími nepřáteli?“

„Zabíjíme je, pane Dane. Po milionech. Rybáři spouštějí do moře tisíce kilometrů sítí, které pochytají všechno, co jim přijde do cesty, včetně delfínů. Odhaduje se, že jen tady v Tichém oceánu jich bylo za posledních deset let zabito více než pět milionů. Rusové prakticky zlikvidovali populaci delfínů v Černém moři.“

„To je současnost,“ řekl Dane. „Tím se nevysvětluje to, co se událo před miliony let.“

Martsenová pokrčila rameny. „Míra našich neznalostí o delfínech převyšuje naše vědomosti. Někdy si přeji, abych mohla také uniknout do oceánu.“

„Vy asi nemáte moc ráda lidi, viďte?“

„Já mám lidi ráda,“ bránila se Martsenová. „Znám pár lékařů, kteří využívají delfíny při léčbě pacientů s rakovinou. Už jsem se s Ráchel na několika takových programech podílela.“

„Cože?“ Dane se znovu zadíval na Ráchel, která právě plavala kolem něho a oplácela mu pohled.

„Někteří lékaři se domnívají, že delfíní echolokace může ovlivňovat náš mozek.“

Dane teď věnoval Martsenové plnou pozornost. „Jak?“

„Nikdo to neví jistě. Někdo si myslí, že zvuky, které delfíni vydávají, mohou měnit buněčný metabolismus. Máme několik zdokumentovaných případů, kdy u lidí s velkým mozkovým nádorem došlo po ‚delfínoterapi‘ k ústupu onemocnění.“

„A co si myslíte vy?“ zeptal se Dane.

„Já si myslím, že mně o sobě Ráchel neprozrazuje ani zdaleka všechno,“ odpověděla Martsenová. „Občas mi to připadá, jako kdyby se snažila vycvičit ona mě.“

Dane se zasmál. „Když chodím doma s Chelsea na procházku a kráčím za ní s lopatkou na sbírání psích výkalů, často mě napadá, že kdyby mě při tom sledovali nějací mimozemšťané, mysleli by si, že skutečným pánem tu je Chelsea a já jsem její domácí mazlíček.“

Dane slyšel, jak ho volá plukovník Loomis, ale neotočil se. Jestli delfíni umějí ovlivňovat mozky… Loomis zavolal znovu, zazněla houkačka a z reproduktoru se ozvalo hlášení, vyzývající veškerý personál, aby opustil palubu, protože se ponorka bude potápět.

„Musím jít,“ řekl Dane.

Martsenová přikývla. „Dejte pozor na Ráchel.“ Odepnula si od pasu krabičku a ukázala na malý displej. „Můžete si projít seznam a podívat se, na jaká slovíčka už jsem přišla.“

„A jak budu rozumět já jí?“ zeptal se Dane.

„Myslím, že s tím nebudete mít žádný problém.“

Dane se otočil. Loomis stál na levé rampě Kraba a mával na něj. „Raději si vlezte dovnitř,“ řekl Martsenové.

„Hodně štěstí,“ popřála Daneovi.

„Tudy.“ Loomis ukázal na Kraba v pravém hangáru.

Dane si všiml dlouhého objektu, připomínajícího torpédo, který přibyl na přídi plavidla. „Co to je?“

„Nagojova zástrčka.“

Lékárnička learjetu nebyla vybavena k ošetřování takového druhu zranění, jaké utrpěl Getty. Škrtidlo sice zastavilo krvácení, ale Getty byl stále v bezvědomí a zhrouceně seděl na jednom z luxusních sedadel, zatímco se letadlo připravovalo ke startu.

Miles vyhlížel z okénka. „Překvapuje mě, že ještě nezavřeli letiště.“

„To tu má mafie takovou moc?“ zeptala se Ariana a prohrabávala se skrovným obsahem lékárničky.

„Vládne tu kapitalismus v té nejhorší podobě,“ odvětil Miles. Uvolnil se a sedl si, teprve když se letadlo rozjelo a vzápětí vzlétlo.

Nejlepší, co Ariana mohla udělat, bylo dát Gettymu injekci antibiotik a morfinu. Přikázala pilotovi, aby zamířil do Berlína a zařídil, aby na ně na příjezdové dráze čekala sanitka.

„A kam z Berlína?“ zeptal se Miles.

Ariana si uvědomila, že to je správná otázka. Už měla v držení osm lebek, ale vůbec netušila, kde by mohly být zbývající, i když už pověřila několik zaměstnanců svého otce, aby se to pokusili zjistit.

„Nevím,“ přiznala nakonec.

„Byla ta lebka tak důležitá?“ zajímal se Miles.

Podle tónu jeho hlasu poznala, že to považuje za vrtoch bohatého člověka, jakých během svého života pravděpodobně viděl víc než dost.

„Má nějakou spojitost s bránami.“

„To už jste říkala. Jakou?“

„To přesně nevíme.“

„Je natolik důležitá, aby kvůli ní můj přítel přišel o nohu?“

„Pro něj asi ne,“ řekla Ariana.

„Mafie si myslí, že jste cennější vy.“

„To je na omylu.“

Miles neodpověděl a Ariana přešla k faxu. Na podnosu ležela malá hromádka papírů. Vzala je a odnesla si je zpátky k sedadlu.

Zpráva od Nagoji o jeho nejnovějších teoriích ohledně bran a toho, co navrhoval, aby provedl Krab, přilákala její pozornost jako první. Rychle si ji pročetla. Fyzice sice zcela nerozuměla, ale to podstatné pochopila. Ještě nikdy ji nenapadlo, že by tektonická aktivita nemusela být jen čistě destruktivní silou, ale vedlejším produktem touhy Stínu po energii. Lidé přišli s teorií o tektonických deskách teprve před třemi desetiletími a z větší části stále neznali podstatu sil, o které tu kráčí.

„Z Berlína zamíříme do New Yorku,“ řekla Milesovi.

„Co je v New Yorku?“ zeptal se.

„Něco, na co se chci podívat.“ Zvedla satelitní telefon, aby zařídila vše potřebné.

V roce 1925, kdy se nad hladinu vynořil první vrcholek, byl pojmenován Anak Krakatoa – Dítě Krakatoy. Roku 1950 slabá erupce zvedla jeho výšku na šedesát metrů nad úrovní mořské hladiny. Během následujících padesáti let ostrůvek vyrostl o dalších třicet metrů.

Průzkum Stínu to změnil během necelé minuty. Hlavní lávový komín pod Anak Krakatoa měřil na šířku sto metrů a byl udržován tlakem roztaveného pláště. Po celé roky ho uzavírala hmotnost necelého půl kilometru zchladlé skály v kaldeře nad ním.

Proud energie narazil na puklinu v zátce a rozšířil ji. Jako kdyby láva toto náhlé oslabení vycítila, vedrala se do praskliny a ještě ji zvětšila. A vzápětí zátka explodovala.

Výbuch byl slyšet ještě na jižním konci Sumatry a severním výběžku Jávy. Zdejší obyvatelé ihned věděli, co ten zvuk znamená, a utekli do výše položených částí ostrovů. Těsně tak unikli vlně tsunami, která dospěla k jejich pobřeží o několik minut později.

„Kolik zbývá času, než vybuchne celý hřbet?“ zeptal se Foreman Nagoji, když k nim do řídící místnosti na FLIPU z různých seizmických stanic dorazily zprávy o erupci Anak Krakatoa.

„Těžko říct,“ odpověděl Nagoja. „Nezapomeňte, že Stín vyvolal zkázu Islandu jadernými zbraněmi. Teď využívá energii, kterou odčerpává z Černobylu. Jediné, co mohu udělat, je pokusit se o porovnání hodnot energií.“

„A?“ naléhal netrpělivě Foreman.

„A řekl bych, že máme dvanáct hodin s možnou dvacetiprocentní chybou oběma směry.“

17. kapitola

Minulost

79 n. I.

Pontus Euxinus se rozkládal před galérou tak daleko, kam jen oko dohlédlo. Po proplutí Hellespontem se kapitán Fabatus držel v blízkosti pobřeží a plížil se s lodí po obvodu moře. Falco vždycky vnímal námořníky jako zvláštní lidi plné protikladů. Tvrdili, že milují vodu, a přitom se báli vyplout z dohledu souše. Bylo třeba přímého rozkazu generála Cassia, aby se Fabatus vydal po tři dny přímým, severo-severovýchodním směrem přes Pontus Euxinus. Jakmile před sebou konečně spatřili zemi, kapitán Fabatus, stejně jako všichni na palubě, vydechl ulehčením. Pak znovu začal kopírovat linii pobřeží po pravoboku.

Falco stál na přídi a sledoval, jak se loď prořezává vodou. Vycítil za sebou Kaiinu přítomnost, ale jeho pozornost poutaly šedé obrysy, které vedle nich vyskakovaly nad hladinu a znovu se nořily do vln.

„Dobré ráno, kněžko.“

„Dobré ráno, vojáku.“ Kaia pohlédla přes zábradlí. „Zdá se, že máme dobrý čas.“

„Po tom, co se stalo v Hellespontu, jsou všichni včetně otroků celí dychtiví, aby se nás zbavili,“ poznamenal Falco.

„Já už bych také ráda vystoupila z lodě,“ řekla Kaia.

„Vidíš?“ Falco ukázal na delfíny.

„Ano.“

„Vnímáš je?“

Kaia přikývla. „Posílají mi sny od toho okamžiku, kdy jsme vypluli na moře.“

„Jaké sny?“ zeptal se Falco.

„Minulost, budoucnost, těžko říci. Výjevy.“

„Lžeš,“ řekl Falco. „Něco z toho, co vidíš, znáš, a víš, co to znamená, ale máš pocit, že by mě pravda mohla zranit.“

„Ne,“ odvětila Kaia. „Bojím se, že když ti to řeknu, změním tím budoucnost. To je jedna z věcí, které mě věštkyně naučila. Musela být při sestavování proroctví velice opatrná, protože vědomost je velmi nebezpečná.“

„Jak mohou vědět, co nás čeká?“ zeptal se Falco a kývl hlavou k delfínům. „Jak nás oslovují?“

„To nevím,“ připustila Kaia.

„Viděla jsi mou smrt,“ Falco to řekl zcela bez emocí. „Nechceš mi o tom povědět, protože máš dojem, že by mě to mohlo vystrašit. Viděla jsi mě v aréně. Myslíš, že se bojím smrti?“

„Ne. Ty hledáš smrt.“

„Proč mi tedy neřekneš, co ti bylo ukázáno?“

„Není správný čas.“

Falco hleděl k severu a zmlkl.

„Víš, kdy dorazíme k cíli?“ zeptala se Kaia.

Falco ukázal před sebe a doleva, kde z vody vyčníval pevninský mys. „Za tímhle výběžkem leží Varna, kde se nachází velitelství Dvacáté páté legie.“

„Což znamená, že mohu otevřít své rozkazy,“ ozval se generál Cassius, který se k nim připojil, oděný ve svém nejlepším brnění a jasně červeném plášti připevněném k ramenům. V ruce držel svitek s císařskou pečetí. Falco by jej otevřel v tu chvíli, kdy opustili Řím, ale věděl, že to nemá smysl navrhovat Cassiovi, muži, pro nějž čest představovala věc prvořadé důležitosti.

Cassius zasunul pod voskovou pečeť dýku a hladčeji rozřízl. Rozmotal svitek a přeběhl očima po řádcích odshora dolů.

„To, co už jsme věděli. Převezmi velení Dvacáté páté legie. Nechte se vést Kaiou, kněžkou delfského orákula, na silový průzkum na sever Bosporu. Zničte všechny nepřátelské síly.“

„A to, co jsme dosud nevěděli, pane?“ zeptal se Falco.

„Po splnění této mise,“ odpověděl pomalu Cassius a znovu svitek sroloval, „má Dvacátá pátá legie pokračovat v průzkumu a pochodovat na severovýchod, dokud ji císař nepovolá zpět.“

„To je šílené,“ vyhrkl Falco bez přemýšlení.

Cassius se usmál. „Drahý příteli, řekl bych, že jsi strávil dost času v Římě, abys věděl, že příčetnost nemá s císařskými dekrety co do činění.“

„Já to nechápu,“ ozvala se Kaia.

Cassius se za řeči díval k zemi na sever od nich. „Legie, ke které máme namířeno, není nijak zvlášť věrná císaři. A císař za zvlášť věrného nepovažuje ani mě. Navíc má za to, že jsem nebezpečně populární mezi pretoriány a legiemi vůbec. Falca… inu, řekl bych, že Falca považuje jednoduše za nebezpečného, což je pravděpodobně nejpřesnější dojem z těchto tří. Poté, co ti pomůžeme při tvém úkolu, máme pochodovat do neznámých oblastí Asie a čekat na to, až nás císař zavolá nazpět, což se samozřejmě nikdy nestane. Je to celé dokonale logické, když se na to podíváte císařskýma očima.“

„Já navrhuji, abychom…,“ začal Falco, ale Cassius pozvedl ruku.

„Tiše, příteli. Všude jsou tu uši. Uši, které se vrátí do Říma.“

Falco si všiml, že se k nim přiblížil Fabatus, i když loď obeplula špičku mysu a mířila do přístavu, nad nímž se na kopci tyčila dřevěná pevnost v tradičním římském stylu.

„Kromě toho,“ dodal Cassius, „bychom měli vyřizovat věci jednu po druhé. Starosti s těmito rozkazy…,“ – poklepal na svitek – „jsou předčasné. Nejprve musíme splnit první přidělený úkol.“

Císařská galéra byla asi kilometr a půl od Herculanea, nebo lépe řečeno od místa, kde toto přístavní město stávalo. Nyní na jeho místě viděli jen bahno a popel.

„Přežil někdo v Pompejích?“ zeptal se Titus Thyesta, zatímco obhlížel zkázu.

„Nikdo, císaři.“

„A v Herculaneu?“ pokračoval císař ve vyptávání na město, které sloužilo jako přístav Pompejí.

„Několik rybářů, kteří byli zrovna na moři, když město zavalil popel.“

To není nadějné zahájení panování, pomyslel si Titus.

„Přišla zpráva o další podobné události,“ pokračoval Thyestes. „Vybuchla další sopka.“

Titus se obrátil ke svému poradci. „Kde a kdy?“

„Na ostrově Théře. Před pěti dny. A bylo mi řečeno, že v oné době u tohoto ostrova kotvila císařská loď s Cassiem na palubě.“

„Přežili?“

„Ano, císaři. Jedna galéra je potkala u Cycladu, když měli namířeno do Hellespontu.“

Před týdnem by Titus dával přednost jiné odpovědi, ale když nyní viděl rozsah destrukce, jakou vyvolala erupce Vesuvu, byl rád, že Cassius přežil a že pokračuje v plnění úkolu s tou zvláštní kněžkou z Delf.

„Objevují se hlášení o zemětřeseních, ke kterým dochází prakticky denně ve všech částech říše,“ řekl Thyestes. „Z Hispánie, Galie a dokonce i z Británie. Stejně tak i z našich afrických provincií. V Egyptě dokonce pohyb země zničil několik staveb. Mezi nimi i chrám věnovaný vašemu otci.“

Všude samá zlá znamení, pomyslel si Titus. Nikdy nijak oddaně nevěřil v nejrůznější božstva, ale poté, co viděl, jak židé v Palestině bojovali proti jeho vojákům, uvědomil si, že vskutku existuje síla mocnější meče. I když byl nakonec Jeruzalém dobyt, židovský chrám zničen a stovky tisíc lidí zabito, pořád tam ještě přežívala malá skupinka ve skalní pevnosti zvané Masada uprostřed pouště. Titus věděl, že se s ní bude muset vypořádat, stejně jako s mnoha dalšími problémy, které ohrožovaly jeho říši.

„Thyeste, možná jsme se s rozkazy pro generála Cassia trochu ukvapili.“

Thyestes zůstával potichu a čekal, až císař svou myšlenku rozvede.

„Pošlete za ním posla. Až dokončí tuto misi, chci, aby se odebral do Palestiny a opět se ujal velení Desáté legie. Dokončí tam, co před tolika lety začal.“

„Ano, císaři.“

Na nábřeží na ně čekal manipul, oddíl legie, který se bezpochyby shromáždil v reakci na císařskou korouhev, jež vlála z hlavního stěžně. Jakmile byla loď přivázána k molu, Falco si kriticky prohlédl seřazené muže. Neměli naleštěné brnění, ale jinak jejich výstroj vypadala ve funkčním stavu. Zbraně byly ostré a leskly se na slunci, což bylo podstatnější než nablýskaná brnění. Všichni muži sledovali jejich loď a uvažovali o tom, jaký osud jim z Říma přiváží. Falco věděl, jaké myšlenky se jim honí hlavou: Návrat? Výprava proti nějakému domnělému nebo skutečnému nepříteli říše? Nebo jde jednoduše o císařského vyslance s běžnými provozními rozkazy? Možná nový velitel?

„Vypadají provozuschopní,“ poznamenal Cassius tiše. Falco svěřil generálovi slova setníka Attia.

„Ano, pane, to ano.“ Ale Falco také viděl pohledy v jejich očích, kterými si ho vojáci měřili. Žádná známka strachu a dokonce ani respektu. „Nicméně, pokud dostanou rozkaz, který nebudou zrovna považovat za dobrý…“ Falco svou myšlenku nedokončil, protože věděl, že Cassius vidí totéž co on. Většina římských důstojníků by sem vpadla jako tornádo, práskala by bičem a nešetřila by tresty, možná by i pár mužů dala ukřižovat, aby si zdejší vojáci co nejrychleji uvědomili, kdo je tu novým pánem. Falco ale věděl, že Cassius není jako většina římských důstojníků.

Jakmile byl položen můstek na břeh, Cassius vyrazil k otvoru v lodním zábradlí a zastavil se. Nastala chvíle, kdy by měla být pronesena úvodní řeč z nějakého vyvýšeného místa na lodi, z něhož by shlížel ke svým jednotkám. Cassius prošel přes můstek bez jediného slova, Falco hned za ním.

V čele manipulu stál důstojník. Tribune laticlavius, jak Falco poznal podle jeho charakteristických odznaků, což znamenalo, že jde o staršího tribuna, druhého nejvyššího velitele legie. Také se obvykle jednalo o pozici, která bývala přidělována politickým pověřencům, kteří potřebovali odsloužit nějakou dobu v armádě, než se pokusí o zvolení do senátu, spíše než vojákům z povolání.

Tribun pozvedl paži na pozdrav. „Zdravím, císařův vyslanče.“

Cassius pozdrav opětoval a zastavil se přímo před tribunem. Podal mu kopii Titových rozkazů, podle kterých měl převzít velení legie. Tribun byl mladý muž s červenou kůží z příliš dlouhého pobytu na slunci a zpod naleštěné helmy mu vytékaly potůčky potu.

Převzal od Cassia svitek, rozmotal jej a rychle si jej přečetl. Ztuhl a znovu zasalutoval. „Buďte pozdraven, generále Cassie.“ Spustil paži a pokračoval tichým hlasem, aby ho muži za ním neslyšeli. „Tohle je překvapení, generále. Nic se nám nedoneslo. Kdybychom to věděli, připravili bychom vhodnější uvítání.“

„Cestovali jsme tak rychle, že by nás žádný posel pravděpodobně nepředběhl,“ přerušil ho Cassius. „Můžete dát jednotce rozchod a odvést mě na velitelství.“

„Ano, pane.“ Tribun se obrátil a předal generálův rozkaz setníkovi za sebou. Pak se otočil zpátky ke Cassiovi.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se ho Cassius.

Důstojníka to vyvedlo z míry. „Marco Liberalius, generále.“

„Tribune Liberalie, tohle je setník Falco.“

Falco vyššímu důstojníkovi krátce zasalutoval a tribun mu oplatil stejně.

„Kde je velitel?“ zeptal se Cassius.

„Legatus Flavius je, ehm, pane, právě indisponovaný.“

„To je zajímavá formulace,“ poznamenal Cassius. Ukázal k dřevěné palisádě na vrcholu kopce nad přístavem. „Půjdeme?“

„Za pár minut tu budou koně,“ řekl Liberalius. „Můj setník to právě zařizuje.“

„Dávám přednost chůzi,“ odpověděl Cassius. Vyrazil rázně ke kopci, z něhož k přístavu shlížela velká pevnost. Liberalius musel spěchat, aby jim stačil, a odmávl svého pobočníka, který se dostavil s koněm. Před hradbami stála řada stanů, což Falcovi rozhodně připadalo zajímavé. Odhadoval, že nejméně dvě třetiny posádky táboří před pevností, pokud odečetl obvyklý počet hlídek a předsunutých stanovišť po okolí.

Když kráčeli vzhůru po prašné cestě, ze stanů vycházeli muži a z dálky si je prohlíželi. Většina vojáků měla snědou pleť a tmavé vlasy sčesané k hlavě. Rozhodně nebyli římského původu. Na okrajích stanoviště se zdržovali obvyklí průvodci vojenského tábora: prostitutky, pradleny, obchodníci a hráči. Říkalo se, že kdekoliv se římská armáda utábořila, do rána vyrostlo městečko.

Několik legionářů otevřelo bránu do pevnosti a všichni vstoupili. Podél vnitřních stran hradeb byly postaveny kasárny a hlavní budova stála přímo uprostřed. Vojáci, kteří vyhlíželi z místních kasáren, byli převážně Římané. Vypadalo to, jako kdyby se velitel chránil před částí vlastní armády, což mohla být nakonec klidně pravda.

Liberalius popoběhl před Cassia. „Generále, měl bych ohlásit váš příjezd.“

„Myslím, že už jsme byli ohlášeni,“ poznamenal Cassius, když se otevřely dveře a objevil se muž v krátkých kalhotách a tunice, přes kterou si narychlo přehodil svoje roucho s červeným lemováním.

„Legate Flavie,“ kývl mu Cassius na pozdrav.

„Generále Cassie,“ odpověděl Flavius pokývnutím. Ani jeden muž neplýtval na toho druhého projevy náklonnosti.

Liberalius předal Flaviovi rozkazy a Flavius si je rychle přečetl. Pak se zasmál. „Jste vítán na mém místě, generále. Nebo bych měl říct legáte Cassie? Srdečně vítán. Je načase, aby si v Římě vzpomněli, že bych se mohl vrátit domů. Vidím, že máme nového císaře,“ dodal a ukázal na svitek, který podepsal a zapečetil Titus.

Vzhledem k tomu, jak se Titus díval na Dvacátou pátou legii, považoval Falco Flaviova slova o návratu domů za poněkud naivní, ale protože Cassius nic neříkal, mlčel i on.

„Váš současný stav?“ zeptal se Cassius. Ve dveřích za Flaviem se pohybovaly nějaké postavy a vzápětí se objevilo několik tribunů, kteří se potáceli, jako kdyby byli opilí.

„Stav?“ Flavius se obrátil na jednoho ze svých důstojníků a předal mu Cassiův dotaz.

„Šedesát procent,“ odvětil důstojník.

„Rozmístění?“ vyštěkl Cassius.

„Dvě hlídky jsou v terénu,“ řekl důstojník. „Každá o síle setniny.“

To Falca ohromilo. Jen dvě hlídky a žádná předsunutá stanoviště? V duchu už si to spočítal. Legie o šedesátiprocentním stavu představovala něco přes tři tisíce mužů. Dvě setniny dalších dvě stě vojáků. Na to, že se nacházeli na okraji území ovládaného barbary, to byl dost nebezpečný způsob života.

„Ach, a jen patnáct procent stavu,“ dodal důstojník, „pochází z původního zdroje.“ To byl poměrně přímočarý způsob, jak Cassia upozornit, kolik z vojáků jsou Římané.

„Vypadá to, že zde v pevnosti je shromážděno právě těch patnáct procent,“ podotkl Cassius.

Flavius se znovu zasmál a zbrunátněl ve tváři. „To je sakra pravda. Zdejším křupanům nemůžeme věřit.“

„Můžete odplout na palubě císařské lodi, která mě sem dopravila,“ oznámil mu Cassius. Pak ukázal na jednoho tribuna po druhém. „Vy ostatní jste také propuštěni ze služby a můžete odjet.“

Falco viděl na jejich tvářích šok, když Cassius vykročil kupředu a otřel se ramenem o Flavia. Falco kráčel hned za ním. Vstoupili do budovy, jejíž nitro bylo jen chabě osvětleno. Bylo tu cítit víno a pot a ve vzduchu se vznášel i zatuchlý pach sexu.

„Vyraz okna,“ přikázal Cassius a Falco si pospíšil vyplnit rozkaz. Na okamžik se zarazil, když si pod přikrývkami na nízkých pohovkách všiml dvou postav – nahé ženy, podle pleti a vlasů místní.

„Dejte jim šaty, nějaké peníze a omluvte se jim jménem římské armády,“ vyštěkl Cassius.

„Ano, generále,“ řekl Falco.

„Pak povolejte všechny setníky spolu s tím Liberaliem. A přiveďte sem z lodi Kaiu.“

„Ano, generále.“

Cassius pozvedl ruku a zastavil Falca, než se mohl vydat plnit pokyny. „Zítra za rozbřesku vyrazíme. Nemáme moc času.“

18. kapitola

Současnost

Loomis seděl na místě pilota a plukovník Šašenka vedle něj, na sedadle s připojením ke střelecké věžičce a se zaměřovacími obrazovkami před sebou. Dane s Ahanou seděli za nimi a dívali se jim přes rameno na obrazovku, která ukazovala okolí jejich stroje. Pořád ještě byli na palubě Graybacku, ale ponorka se potápěla, a tak viděli, jak voda zaplavuje šedý kov před Krabem. Brzy hladina dosáhla až ke Krabovi a vyšplhala se po jeho bocích, jak klesali spolu s ponorkou.

„Uvolňuji připojení ke Graybacku,“ oznámil Loomis. Otočil páčkou a Krab se zachvěl. „Oddělení proběhlo úspěšně.“

Jednou rukou Loomis přidal plyn a druhou je obrátil směrem k severu. „Vyrážíme,“ řekl.

„Za jak dlouho dosáhneme brány?“ zeptal se Dane.

„Za pět minut dorazíme na nulovou pozici,“ odpověděl Loomis. „Zůstaneme stát kilometr před bránou a počkáme, až nám profesor Nagoja otevře dveře.“

Dane pohlédl na horní, pravý monitor. Ten přenášel pohled z kamery, připoutané k Racheliným zádům. Krátce se objevil Krab, když se delfínice natočila jejich směrem, a vzápětí ho vystřídalo volné moře, jak. Ráchel vyrazila bok po boku s jejich plavidlem. Polohu delfína mohl Dane sledovat v podobě červené tečky na hlavním displeji, umístěném na přístrojové desce mezi Loomisem a Šašenkou. Šašenka měl ruku položenou na pažbě pistole, zasunuté za pasem. Dane věděl, že se jedná o nevědomé gesto, které prozrazuje vojákovy pocity. Vnímal, jak se před nimi rýsuje temnota brány.

Nagoju překvapilo, když si všiml, že se mu klepou ruce. Všechny ty roky strávené teoretizovaním a studováním bran ho nepřipravily na tento okamžik, kdy se pokusí jednu z nich otevřít. Seděl u počítače na Ahanině obvyklém místě, zíral na obrazovku a pokoušel se skrýt třas rukou před Foremanem, který seděl hned vedle něj.

„Pořád vidíme polohu obou sond,“ řekl Nagoja.

„Krab je na svém místě.“ Foreman měl v klíně otevřený laptop, do něhož přes satelit proudila data z Kraba i od Ráchel.

FLIP pod jejich nohama dosahoval do hloubky dvou set metrů a končil muonovým vysílačem, který k němu Nagoja pro účely tohoto projektu připojil.

„Vše je připraveno,“ řekl Nagoja. Musel doufat, že jeho teorie bude fungovat v praxi, což je pro vědce mimořádně zneklidňující pocit. Byl zvyklý na to, že teorii nejprve ověří experimenty, než ji přijme za svou, ale nyní nedával všanc jen svou reputaci, ale také životy posádky Kraba a dokonce i osud celé planety.

„Co muonová aktivita?“ zeptal se Foreman.

„Nic neobvyklého.“

„Tak to spusťte.“

Nagoja zmáčkl klávesu Enter a program se rozběhl.

Z rozšíření na přídi FLIPU se k první sondě rozeběhl proud muonů.

„Vidím cestu,“ ozvala se Ahana. Na obrazovce se objevila červená linka od jejich polohy do černého trojúhelníku před nimi. „Sledujte ji,“ řekla Loomisovi a přiložila linku přes jeho videoobrazovku.

Stroj se dal do pohybu podél proudu muonů.

Dane sevřel rukama opěradla svého sedadla a po čele mu stekla kapka potu. Ve spáncích mu bušila krev, jak se blížili k bráně. I uprostřed bolesti ale nedaleko cítil Ráchel, která plavala necelé tři metry od pravoboku. Její přítomnost představovala paprsek světla v temnotě, která hrozila tím, že ho zavalí. Čekal by, že třetí výlet do brány bude jednodušší, ale zatím byl z nich ze všech nejhorší.

„K bráně zbývá sto metrů,“ ohlásila Ahana. „Všechny elektromagnetické systémy pracují na minimum.“

Světla v Krabu pohasla a nadále zářily už jen tři monitory: přední videokamery, Ahanin počítač a obraz z kamery na Rachelině hřbetě. Ale Dane nebyl odkázán jen na obrazovky. Cítil bránu jako ohraničení okolí, které dokázal vnímat. A také cítil proud muonů, které vysílal FLIP do oné temnoty.

„Padesát metrů,“ oznámila Ahana.

„Trochu doprava,“ řekl Dane.

Pilot se ohlédl přes rameno, ale Dane měl zavřené oči.

„Udělejte to,“ přikázala mu Ahana. Podívala se na monitor. „Deset metrů. Osm. Šest. Čtyři. Dva. Kontakt.“

Dane cítil vstup do brány jako náraz do vodní hladiny po skoku ze skokanské věže. Škubl sebou, celým tělem mu projela křeč, ale pak se přiměl k tomu, aby se soustředil.

„Jsme v bráně,“ řekla Ahana. „Ztratila jsem linku k portálu!“

„Já ji vidím,“ odpověděl Dane, stále se zavřenýma očima. „Pomalu kupředu.“

„Kontaktovali jsme se s černobylskou sondou,“ ozval se Nagoja. Foreman ztratil spojení s Krabem, jakmile plavidlo vstoupilo do brány. Nevěděl, jestli to bylo kvůli účinkům brány, nebo kvůli energetickým omezením Kraba. Nyní stál za Nagojou a díval se mu přes rameno.

„Propojení energií,“ řekl Nagoja, když program přešel k další fázi. Muonová linka, která vycházela z FLIPU k první sondě, poskočila k sondě v Černobylu.

„Tady je ten portál,“ Nagoja poklepal na obrazovku. „Zvyšuji energii.“

„Ráchel lokalizovala portál,“ řekl Dane. „Pluje podle muonové stopy, kterou vysílá Nagoja.“ Delfínice se držela před nimi a plavala pomalu kupředu, aby se jí mohli držet.

„Jak je to k němu daleko?“ zeptal se Loomis.

„Vzdálenost nepoznám,“ odpověděl Dane. „Vím jenom to, že se k němu přibližujeme.“

„Potřebujeme se zastavit těsně před ním,“ podotkl Loomis.

Podle toho, co Dane vnímal od Ráchel, tvořil portál tvar koule v centru brány. Delfínice od něj vnímala odrazy zvukových vln, stejně jako od ostatních objektů ve vodě. Žádný se zatím nenacházel příliš blízko.

„Tam venku jsou i jiné věci,“ řekl Dane. „Jaké?“ chtěla vědět Ahana.

„Živé.“ Dane si vzpomněl na krakeny, kteří zaútočili na Glomar. Ráchel nyní plavala o něco rychleji. „Zvyšte rychlost,“ pokynul Dane Loomisovi.

Něco se k nim rychle blížilo zprava. Dane vnímal Rachelin strach, ale i tak je delfínice nepřestala navádět k portálu.

Dane sledoval, jak Loomis pilotuje Kraba. Řízení bylo jednoduché: volant, s jehož pomocí zatáčeli doleva a doprava. Pokud na něj pilot zatlačil, plavidlo se začalo potápět, pokud jej přitáhl k sobě, vynořili se. Rychlost ovládal plyn, podobný jako v letadle.

„Přesuňte se,“ řekl Dane a poklepal Loomisovi na rameno.

„Co si myslíte, že děláte?“ obořil se na něj plukovník.

„Stejně plujete naslepo,“ odpověděl Dane. „Já nás tam dopravím.“

Loomis neochotně uvolnil svoje místo a Dane se usadil místo něj. Zavřel oči a viděl to, co viděla Ráchel: portál přímo před nimi a nějaké stvoření, které se k nim blížilo zprava. Ráchel se otočila a postavila se mezi ně a ono stvoření, z něhož se vyklubal kraken, asi sto metrů od nich, který se k nim rychle blížil. Chapadla táhl za sebou a pohyboval se díky vypuzování vody, kterou nasával otvory po stranách hlavy.

„Ne,“ zašeptal Dane a otočil volantem. „Za nás.“

„S kým to mluvíte?“ chtěl vědět Loomis.

Dane ho ani neslyšel. Ráchel poslechla a schovala se před krakenem za Krabem.

„Připravte se na náraz,“ oznámil Dane.

„Na jaký náraz?“ zeptal se Loomis poplašeně.

Dane se shýbl a přidal plyn na maximum. Tupá příď Kraba vrazila krakenovi do hlavy. Plavidlo se otřáslo. Dane otočil volantem a vrátil je do správného směru, zatímco krakena, omráčeného nárazem, pomalu unášel proud. Ráchel se znovu vrátila na své místo před lodí.

„Co to bylo?“

Danea už nebavilo poslouchat Loomisovy otázky. „Portál je asi dvě stě metrů před námi,“ oznámil a ubral plyn. Obklopovalo je několik dalších krakenů, kteří se pomalu přibližovali, aby se na ně podívali. Dane odhadoval, že mají asi tak minutu.

„Vypouštím zástrčku,“ řekla Ahana.

„Nemáme moc času,“ odpověděl Dane. Krab zpomaloval. „Portál je sto metrů před námi.“

„Zástrčka je na cestě,“ oznámila Ahana.

Dane viděl, jak se torpédo pohybuje vodou kolem Ráchel, která mu uhnula. Nyní už také viděl portál – černý kruh přímo před nimi. Torpédo narazilo do černě a zastavilo se.

„Je tam,“ řekl Dane.

Ahana se natáhla kupředu a stiskla páčku. „Doufejme, že to bude fungovat.“

Špička torpéda se otevřela a objevila se sonda o průměru pěti centimetrů. Jádro sondy bylo radioaktivní a vyzařovalo slabou jadernou sílu. Natáhlo se kupředu a vstoupilo do portálu.

„Čerpáme energii!“ Nagoja pleskl dlaní do opěradla svého křesla. „Funguje to. Odebíráme energii z portálu.“ Stiskl na počítači Enter. „Přesměrovávám energii zpátky do portálu a otvírám jej.“

„Dvacet sekund,“ řekl Dane. Směřovalo k nim několik desítek krakenů. Ráchel se držela těsně před přídí Kraba a Dane vnímal její strach.

„Jestli to fungovalo, měli bychom být schopni vstoupit dovnitř,“ ozvala se Ahana.

„Jestli to fungovalo,“ zopakoval Dane, ale už přidával plyn. Prostřednictvím Ráchel viděl, jak se sonda rýsuje proti portálu, ale nevšiml si žádné viditelné změny.

„Připravte se na náraz,“ oznámil znovu Dane.

Ubral plyn přesně v okamžiku, kdy se dotkli portálu, ale k žádnému nárazu nedošlo, protože se Krab s Ráchel po boku dostal dovnitř. Krab se otřásl, když ho jeden z krakenů popadl za střeleckou věž, ale vzápětí se portál, jež otevřeli, za nimi zase uzavřel a odřízl krakenovi chapadlo.

Byli uvnitř.

Ariana si zakryla dlaní oči, aby se chránila před prachem, jež vrtulník zvířil při přistání v Central Parku. Vystoupila, jakmile dosedli na zem, a Miles ji bezprostředně následoval. Už na ně čekalo auto s řidičem, který je zavezl do Centra Sandry Roseové, kde měli domluvenou schůzku s hlavním programátorem Haydenova planetária, profesorem Mikem O’Shaugnesym. O’Shaugnesy je očekával hned uvnitř velké skleněné krychle, která obsahovala promítací kopuli.

Jakmile se vzájemně představili, odvedl je dovnitř. Vnitřek kopule osvětlovaly tisíce hvězd, promítaných na strop dómu nad jejich hlavami.

„Vaše žádost byla nanejvýš neobvyklá,“ řekl O’Shaugnesy Arianě, zatímco je prováděl místností k jejímu přesnému středu, kde byl umístěný řídicí panel. „Zatím jsme vždycky promítali děje na obloze. Nikoho ještě nenapadlo promítat pohled z nitra Země na její povrch.“

„Podařilo se vám to? A zpracovali jste data, která jsem vám poslala?“ Ariana byla příliš vzrušená na to, aby se posadila. Od odletu z Berlína se probírala údaji, které měla od Nagoji, a poslala je O’Shaugnesymu, aby je mohl naprogramovat do počítače.

„Ach, ano,“ odpověděl O’Shaugnesy. „Musel jsem se během posledních pár hodin spojit s několika odborníky, zejména těmi, kteří něco vědí o deskové tektonice. Je to opravdu mimořádně fascinující a také hrozivé, když vezmeme v úvahu vaše data o muonovém průzkumu, který provádí Stín. Vzal jsem v úvahu i to, co se stalo u chilského pobřeží, i erupci Anak Krakatoa.“ Shýbl se a stiskl klávesu. Strop na vteřinu potemněl a vzápětí se na něm objevila projekce Tichomořského hřbetu.

„Hledíme ze středu Země k povrchu planety,“ řekl O’Shaugnesy. „Tady jsou kontinenty.“ Objevily se zelené obrysy světadílů kolem Tichého oceánu. „A tady je Ohnivý prstenec.“ Ten se rozsvítil červeně. Přibližně kopíroval hranice kontinentů.

„Antarktická deska je nejzajímavější,“ pokračoval O’Shaugnesy a ukázal k okraji projekce. „Nyní je relativně stabilní, ale je spojena s několika deskami na severu. Dívejte se.“

Počítačovou myší natočil celý obraz nad jejich hlavami. Ariana viděla, co měl na mysli – nejjižněji umístěná deska se dotýkala několika jiných.

„Einstein přišel s teorií o odsunu zemské kůry, podle které se domníval, že Antarktida byla ve skutečnosti kdysi Atlantidou,“ navázal O’Shaugnesy.

Ariana o tom už také slyšela, ale zůstala potichu a poslouchala, protože věděla, že se brzy s největší pravděpodobností dozví i něco nového.

„Celá deska, na které nyní leží Antarktida, mohla být podle Einsteina umístěna zde, ve středu Atlantského oceánu. Pak nějaká dramatická událost – možná manipulace Stínu s tektonickými deskami – způsobila, že se odtrhla od slabých spojek s planetou pod sebou a po tisíce let se doslova nechala unášet proudy v zemském plášti až na svoje současné místo.

Zajímavé je, že teprve velmi nedávno,“ vykládal O’Shaugnesy, „jsme získali přesnou představu o tom, jak tento světadíl pod vrstvou ledu vlastně vypadá. Odhaduje se, že pokud by se z Antarktidy odstranil veškerý led, zbavila by se obrovské tíhy a díky tomu by se celá země zvedla až o tři kilometry. Průrva kolem Antarktidy má délku třicet tisíc kilometrů a je tedy srovnatelná s Velkým zlomovým údolím v Africe.“

O’Shaugnesy znovu pohnul myší a vrátili se k obrazu planety, vycentrovaném na Tichém oceáně. „Červeně vidíme současný stav muonového průzkumu, jak jste mi ho poslala.“

Červená barva pokrývala celý ohnivý prstenec a tvořila větší skvrny kolem Wrangellu a Erebu.

„Když se zabývám projekcí hvězd,“ pokračoval O’Shaugnesy, „používám postup, kterému říkám progrese. Mohu vám ukázat, jak vypadala obloha v daném okamžiku v minulosti, mohu otáčet celou hvězdnou kopuli a také dokážu spočítat, jak bude vypadat v budoucnosti. A právě to jsem učinil i pro tuto muonovou aktivitu.“

O’Shaugnesy stiskl klávesu a červená barva se začala měnit v karmínovou, jak počítač zobrazoval projekci situace v budoucnosti. Ariana nyní viděla to, co ještě před chvílí byla jen čísla na listech papíru. Uvědomila si, že klíčem je Erebus, nikoliv Wrangell. Erebus je místem, odkud Stín zahájí to, co měl v úmyslu s Ohnivým prstencem. Také se mohlo jednat o ústřední bod, odkud Stín rozšíří zkázu na ostatní tektonické desky po celé planetě.

„Dokážete znázornit, co se stane, pokud bychom zastavili aktivitu Erebu?“ zeptala se.

O’Shaugnesy přikývl a sedl si ke klávesnici, do které zuřivě asi minutu bušil. „Dobře. Vrátím se zpátky na současnou úroveň. A projekce vypadá takto…,“ stiskl Enter.

Kruh muonů se rozpadl. Wrangell byl pořád ovlivněn, ale červené linie podél prstence postupně vybledly. Ariana vyskočila na nohy.

„Co to děláte?“ zeptal se jí Miles.

„Děkuji vám, pane profesore,“ řekla Ariana a vydala se ke dveřím. Cestou vytáhla z kapsy satelitní telefon.

„Kam máme namířeno?“ naléhal Miles, jakmile opustili planetárium.

„Do Antarktidy. Na stanici McMurdo.“ Ze své předchozí návštěvy této stanice věděla, že stojí na úpatí Erebu.

„Tam learjet nemůže přistát,“ upozornil ji Miles. „Přistávací plocha je tvořena jen ledem a sněhem.“

„Já nějaké letadlo seženu.“ Vyťukala Foremanovo číslo.

19. kapitola

Minulost

79 n. I.

Falco si setřel pot z čela, jakmile Cassius zasignalizoval, že se mají zastavit. Stáli na hřebenu západně od Dněpru a za nimi se táhla do dálky Dvacátá pátá legie. O necelý kilometr je předcházelo několik průzkumníků.

Byli za hranicemi říše, hluboko na území barbarů, ale kvůli tomu se nezastavili. Za hranicemi impéria pochodovali už čtyři dny, podél řeky směrem na sever. Dvacátá pátá legie se držela dobře a postupovala obvyklou rychlostí čtyřiceti kilometrů denně.

Přímo před nimi, za několika kilometry bažinaté půdy, se tyčila tmavá a nehybná stěna. Byla velice vysoká, vyšší než vše, co Falco dosud viděl – alespoň osm set metrů. Na šířku měřila šest kilometrů. Materiál, z něhož byla vytvořena, pro něj představoval také novinku. Čerň neměla žádnou strukturu a zdálo se, že zcela pohlcuje sluneční světlo.

Nemuseli se ptát Kaii, je-li to cíl jejich cesty. Kněžka postoupila o několik kroků kupředu a soustředěně hleděla na temnotu před sebou. Falco onu temnotu vnímal už dva dny pochodu a pocit zla se stále blížil. Věděl, že Kaia cítí to samé.

„Vrchní setníku Falco,“ zavolal ho Cassius.

„Ano, pane?“

„Postavte tu castru. A nechci mít v obraně žádnou slabinu.“

„Ano, pane.“

Cassius se podíval na oblohu. Čistá, bez jediného mráčku. „Žádné stany.“

„Ano, pane.“

Když muži zahájili nacvičenými pohyby přípravu k utáboření na noc, opevňovali své pozice a budovali tradiční castru, Falco na ně dohlížel, ale stále jedním okem sledoval temnotu. Každá castra legií se stavěla naprosto stejným způsobem. Tábor obklopovala čtvercová hradba a příkop. Ležení rozdělovaly dvě cesty – jedna se nazývala via principia a druhá via praetoria. Jejich označení, podobně jako samotné uspořádání tábora, byla pokaždé stejná. Každý legionář dokázal najít cestu v libovolné casťře po celém světě třeba i v naprosté tmě.

Slunce už se téměř dotýkalo západního obzoru, když Falco ohlásil, že je všechno připraveno na inspekci. Cassius obešel celý obvod ležení a tu a tam se zastavoval, aby prohodil pár slov se svými muži. Jednotky sice nesplňovaly standardy Desáté legie, ale postupně se lepšily.

„Velmi dobře, Falco,“ řekl Cassius, když dorazili zpátky na výchozí místo přímo proti černé stěně, nyní v šeru již sotva rozeznatelné. Kaia stála tam, kde ji nechali, nehybná jako skála.

„Co teď?“ zeptal se jí Cassius.

„Nejsem si jistá,“ odpověděla Kaia. „Máme hůl a lebku, ale to nestačí.“

„Co ještě potřebuješ?“ chtěl vědět Falco.

„To nevím. Minulou noc jsem měla vidění pyramidy, jakou jsme navštívili na Théře. Ale tady žádnou pyramidu nevidím. Myslím, že musím vstoupit do té temnoty.“

„Průzkum je vždycky užitečný,“ souhlasil Cassius. „Ale počkáme do rána.“

„Navrhuji, abych do brány vstoupil jen já s Kaiou,“ ozval se Falco. „Cítím v ní velké nebezpečí.“

„K tomu člověk nepotřebuje zvláštní schopnosti, aby viděl, že ta věc je nebezpečná,“ řekl Cassius. „Souhlasím. Půjdete vy dva, ale myslím, že bude nejlepší, když přiberete někoho třetího. Já budu čekat nedaleko s oddílem mužů.“

Přiblížil se k nim legionář s miskou, na které bylo stejné jídlo, jaké měli ve svých miskách ostatní muži. V tom se také Cassius odlišoval od ostatních důstojníků, které Falco znal. Na vojenském tažení vždycky jedl to samé, co jeho jednotky. A také vždycky jedl jako předposlední – Falco trval na svém právu jíst jako úplně poslední –, aby se ujistil, že jeho muži se už nasytili. Takhle jedná skutečný vůdce. Cassius přijal od toho muže misku. Přišel k nim další voják s porcí pro Falca a Kaiu. Byla to jedna z drobností, jimiž si Cassius získával respekt svých jednotek. Další představovalo to, že odmítal jet na koni. Pochodoval stejně jako jeho vojáci a přecházel podél jejich řady, aby je trochu lépe poznal.

Hned po setmění u jižního konce tábora propukl nějaký shon a Falco tam odspěchal. Dorazil právě v okamžiku, kdy byla do ležení vpuštěna hlídka, již předtím vyslal na průzkum. Mladý tribun, který ji vedl, byl zjevně znepokojený.

Falco propátral paměť, až si vzpomněl na jeho jméno. „Falvie, jaké přinášíte zprávy?“

Falvius seskočil z koně. „Barbaři. Shromažďují se na jih od nás.“

„Pojď se mnou,“ pokynul mu Falco a vrátili se do středu tábora, kde Cassius odpočíval na tenké pokrývce. Než k němu dorazili, generál už stál na nohou. Nedaleko hořel malý oheň, u kterého si ohříval ruce.

Falvius bryskně zasalutoval. Cassius mu klidně pozdrav opětoval a vyzval ho: „Podejte hlášení, tribune.“

„Generále, na jih od nás je armáda barbarů.“

„Náležité hlášení,“ odvětil Cassius, klidný jako skála tváří v tvář vojákovu vzrušení, „musí být daleko konkrétnější. Kolik jich je, jak jsou daleko a co dělají?“

„Nejméně pět tisíc. A viděli jsme, jak k jejich táboru přicházejí další. Jsou vzdáleni jeden denní pochod. Na noc se utábořili, ale sledovali naše stopy. Jdou za námi.“

„Mají i nějakou jízdu?“ zeptal se Falco. Nedaleko vycítil Kaiinu přítomnost a všiml si jí těsně za hranicí světla, vrhaného ohněm.

„Mají nějaké koně,“ odpověděl Falvius, „ale většina je pěších.“

„Nechal jsi u nich hlídky?“ otázal se Cassius.

„Ano, generále. Jedno contubernium s nejrychlejšími koňmi.“

Falco přihlížel, jak generál uvažuje. Do podobných situací se už dostávali, zejména v Germanii. Pokaždé, když nějaká legie překročila Rýn, několik dní obvykle postupovala bez jakéhokoliv odporu, než místní lidé shromáždili svoje jednotky. Pak se nepřítel většinou objevil za legií – mezi ní a říší, takže se Římané museli domů probojovat.

Cassius kývl na Falvia. „Dobrá práce. Jdi se najíst.“ Jakmile odešel, postoupila Kaia do světla. „Máme společnost,“ řekl jí Cassius.

„Celý den jsem cítila, jak se za námi shromažďují,“ odvětila.

„A nenapadlo vás mě informovat?“ zeptal se Cassius.

„K čemu by to bylo?“ odpověděla otázkou. „Na noc se zastavili a nehodlají se s vámi střetnout hned teď. Chtějí mít početní převahu nejméně dva proti jednomu a to jim ještě den potrvá, než dorazí posily ze vzdálenějších vesnic. Domnívají se, že jste předvoj větší římské armády, která má za úkol dobýt toto území pro říši.“

„Vy dokážete číst jejich mysli na takovou vzdálenost?“ podivil se Cassius.

„Ne. To mi říká selský rozum.“

„Souhlasím s ní,“ promluvil Falco. „Máme nejméně den času.“

„Budou bojovat s námi, ale ne s tím.“ Cassius kývl hlavou k bráně. „Zdá se, že nevědí, kdo je jejich skutečný nepřítel.“

„Bojí se té temnoty,“ řekla Kaia. „Domnívají se, že pochází od bohů. Možná si myslí, že když nás zabijí, usmíří tím své bohy a temnota zmizí.“

„Já se jí také bojím,“ odpověděl Cassius. „Ani nevíme, jakému nepříteli čelíme, a myslím, že to netuší ani místní lidé. Je jednodušší bojovat s tím, co znáte, než s neznámem.“

„Můžeme s tím vůbec bojovat?“ obrátil se Falco na Kaiu.

„Nevím,“ řekla prostě.

„Raději si odpočineme,“ uzavřel debatu Cassius. „Ráno budeme potřebovat všechny síly.“

20. kapitola

Současnost

Arianu vzbudilo jemné poklepání na rameno. V potemnělé kabině nákladního letadla vojenského letectva C-130 rozeznala Milese, který se nad ní skláněl. „Blížíme se ke stanici McMurdo,“ oznámil.

Měli za sebou dlouhý let learjetem na Nový Zéland s několika mezipřistáními kvůli načerpání paliva. V polovině cesty dokonce museli vyměnit posádku za čerstvé piloty. Na Novém Zélandě pak přestoupili na vojenské nákladní letadlo, ve kterém jim Foreman zařídil dopravu na jih.

Miles vytahoval kryty drobných oken a vpouštěl dovnitř sluneční paprsky. Ariana si narovnala sedadlo a vyhlédla ven. Všude pod nimi spatřila oceán pokrytý vlnami s bílými čepičkami, kam až oko dohlédlo. Nedaleko si všimla velké kry, nejméně pět kilometrů dlouhé a dva kilometry široké. Věděla, že se nedávno z Rossova šelfu, na němž leží stanice McMurdo, odlomilo několik velkých ledových hor.

Přešla kupředu a otevřela dveře do kokpitu. Přímo před nimi se tyčil Erebus, z jehož vrcholu do chladného, čistého antarktického vzduchu stoupal sloup kouře. Věděla, že tato sopka byla pojmenována po jedné ze dvou lodí expedice Jamese Rosse, která horu objevila roku 1841.

„Blížíme se k McMurdu,“ informoval ji pilot. „Za deset minut přistáváme.“ Stroj C-130 byl nad koly podvozku vybaven i lyžemi, takže mohl přistát i na tak zrádném povrchu, jaký se postupně vynořoval pod nimi.

Ariana přikývla a vrátila se do nákladního oddílu. Usedla k laptopu se satelitním připojením a otevřela si internet. Vyvolala si poslední údaje z MEVA, Vulkanické observatoře u Mount Erebu. MEVO bylo společným projektem Ústavu pro hornictví a technologie v Novém Mexiku a Viktóriinou univerzitou ve Wellingtonu na Novém Zélandě. Stanice nepřetržitě monitorovala aktivitu sopky pomocí geofonů, detektorů emisí plynů a seizmických senzorů. Během krátkého období relativně mírné zimy geologové navíc podnikali nebezpečné výstupy po úbočích hory a obhlíželi kráter, v němž neustále kypěla láva.

„Raději se připoutejte,“ radil jí Miles, když letadlo zamířilo prudce dolů.

Ariana se naklonila dozadu a zapnula si bezpečnostní pás. Cítila v uších, jak se mění tlak vzduchu, vzápětí se letadlo dotklo země, krátce odskočilo a začalo klouzat.

Ariana se natočila v sedadle, aby viděla ven. Za okénkem se mihl traktor s červenou vlaječkou. Letadlo zpomalilo, pilot otočil a zamířil k traktoru.

„Můžete se vrátit zpátky s letadlem,“ řekla Milesovi.

Miles se usmál. „Nemyslím, že by se to vašemu otci líbilo. Kromě toho rád dotahuji věci do konce.“

„Nevím, jaký konec to bude mít,“ upozornila ho Ariana.

„Proto je to tak zajímavé,“ odpověděl Miles. Hodil jí bundu s kapucou, oteplovačky a rukavice. „Měla byste si to obléct. Venku je pěkná zima,“ dodal, když posádka začala otevírat zadní rampu. Ariana si natáhla oteplovací kalhoty a přehodila si šle přes ramena. Do letadla se prodral mrazivý vzduch a Ariana si honem zapnula i bundu. Za rampou se objevil traktor, do letadla po rampě vystoupali dva muži a začali vykládat zásoby na velké saně, které byly připojeny za traktorem. Tam také čekala dvě další vozidla s uzavřenými kabinami. Arianě vyšel naproti muž v červené bundě.

„Doktorka Micheletová?“ zeptal se a shrnul si dozadu kapucu, pod níž se objevila zcela holá, černá hlava.

„Ano.“ Ariana se postavila.

„Jsem profesor Jordan. Jsem tu na McMurdu služebně nejstarší.“

„Jak je na tom sopka?“ zeptala se Ariana.

„Mizerně,“ odpověděl stručně Jordan. „Vykazuje nejvyšší aktivitu od doby, kdy jsme začali pořizovat záznamy. Odhadujeme, že vybuchne do sedmdesáti dvou hodin, ale to je jen hodně nepřesný odhad. Když k tomu připočítáte skutečnost, že za tím stojí vnější síla…“ Pokrčil rameny.

Vyšli na spuštěnou rampu a pohlédli k východu, kde obzoru dominoval Erebus, vysoký skoro 3800 metrů. Sloup kouře vypadal ještě mohutněji než před okamžikem, kdy jej Ariana viděla ze vzduchu.

Jordan trhl palcem přes rameno, když se otevřely kabiny dvou doprovodných vozidel a začali z nich vystupovat lidé se zavazadly. „První fáze evakuace postradatelného personálu. Na cestě by měla být další dvě letadla, aby odvezla nás ostatní.“ Pokynul k traktoru. „Pojďme.“

Ariana s Milesem ho následovali. Vzduch byl opravdu mrazivý a zabodával se do toho malého kousku kůže, který mu Ariana nastavovala.

„Dneska je vlastně docela hezky,“ poznamenal Jordan, když vylézali do kabiny traktoru, kam se všichni tři jen tak tak vešli. „Máme velké štěstí, že se to všechno děje v létě. Během zimy by tu nemohlo přistát letadlo, i když bychom na základně zase měli méně lidí. Těžko říct, co bychom v takovém případě mohli dělat jiného, než si dát pac a pusu na rozloučenou.“ Zařadil rychlost a traktor se s trhnutím dal do pohybu. Za sebou táhl naložené saně.

„K čemu ty zásoby, když všichni odlétají?“ zeptala se Ariana.

„Pro všechny případy,“ odpověděl Jordan. „Jestli základna nebude zničena, chceme se co nejrychleji vrátit ke své práci. Nemůžeme si dovolit promrhat let.“

Pohlédl na sopku. „Žiji v jejím stínu už pět let. Věděla jste, že Erebus dostal jméno po jedné z lodí kapitána Rosse? Ale zajímavé je, že ta loď byla pojmenována po postavě z řecké mytologie, která převážela duše mrtvých přes řeku Styx v podsvětí. Teď mi to připadá jako obzvláště příhodné jméno.“

Ariana už před nimi viděla shluk budov, který tvořil základnu McMurdo.

„Jste tu jako pozorovatelka?“ zeptal se jí Jordan. „S posledním letadlem sopku obkroužíme v bezpečné vzdálenosti, nebo aspoň v takové vzdálenosti, kterou budeme považovat za bezpečnou.“

„Ne,“ odpověděla Ariana. „Nemůžeme ji nechat vybuchnout. Jestli dojde k erupci, zahájí se řetězová reakce podél celého Ohnivého prstence.“

„Tak proč tu tedy jste?“ Jordan po ní střelil zmateným pohledem. „Abych zabránila erupci.“

Uvnitř Kraba panovala naprostá tma a od kovových stěn se odrazil Loomisův hlas. „Jsme bez energie.“

To Dane pochopil, jakmile zhasla světla i motor. „Ráchel je před námi,“ řekl. Pustil nefunkční řízení.

„Jak to víte?“ zeptal se Loomis.

Dane se neobtěžoval odpovědět. Měl zavřené oči a soustředil se na delfíní auru. „Hladina je hned nad námi.“

„Můžu odhodit zátěž,“ řekl Loomis. „Ale opravdu se chceme vynořit, když jsme bez proudu? Takhle nám nebude fungovat ani kulomet. Potřebuje elektřinu k posunování pásu nábojů.“

Dane cítil, že Ráchel není vyděšená, ale nejistá. Vynoř se, pomyslel si a vyslal tento pokyn k delfínici. Zavřel oči ještě pevněji a cele se koncentroval na Ráchel. Světlo. Chabé, ale přece. Ráchel mohutně máchla ocasní ploutví, vyplula nahoru a proťala čelistmi klidnou hladinu.

Dane v duchu viděl to, co Ráchel. Tmavá voda, dokonale rovná hladina. Bylo tu světlo, ale nepřímé, odražené, a jeho zdroj zůstával skrytý v lehké mlze, díky níž tu byla špatná viditelnost. Ráchel se pomalu otočila kolem dokola. Asi kilometr od nich bylo nějaké pobřeží, v mlze sotva viditelné. Ráchel se opět ponořila a vrátila se ke Krabovi.

„Je tam země,“ oznámil Dane.

„Jaká země?“

„Těžko říct,“ odpověděl. „Nad hladinou je mlha. Moc toho nevidím. Dokážu ale poznat, že je jiná.“

„Vy vidíte to, co Ráchel?“ zeptala se Ahana.

„Ano.“

„Zajímavé.“

„Jak jiná?“ chtěl vědět Loomis.

Dane ho ignoroval a soustředil se na vyslání dalšího pokynu Ráchel. Všichni kromě Danea se polekali, když se ze zadní části plavidla ozval lehký náraz.

„Co to je?“ Loomis už zpola vstal ze svého sedadla.

„Ráchel,“ řekl Dane. „Strká do nás.“

Když teď nemohl od Ráchel nic vidět, otevřel oči. Tmu uvnitř Kraba nenarušovalo sebeslabší světlo. Neměli k dispozici ani energii z baterií, což znamenalo, že tu všechno funguje jinak než v samotné bráně. Dane vnímal nálady ostatních tří členů posádky: Ahany, u níž zatím intelektuální zvědavost držela strach na uzdě, Šašenky, který od vstupu do portálu nepromluvil jediné slovo a kterého spaloval vztek a touha pomstít svoje bratry, a Loomise, nejvystrašenějšího z těch tří, který se držel jen díky smyslu pro povinnost.

Rachelin mocný ocas, schopný vyzvednout její téměř stodvacetikilové tělo nad hladinu, tepal vodu a delfínice strkala Kraba čelem, pevně opřeným těsně pod motory a kormidly. Bylo to pomalé, ale pohybovali se.

„Mám takovou hloupou, ale důležitou otázku,“ ozval se Šašenka po dlouhém období ticha.

„Jakou?“ zeptal se Loomis.

„Jak znovu otevřeme portál, když jsme bez energie?“ zajímal se Rus.

Příď Kraba do něčeho narazila a vzápětí se zastavili. Nikdo se ale okamžitě nezvedl, protože se všichni zamysleli nad tou otázkou. „Já na něco přijdu,“ odpověděla nakonec Ahana. „Napojili jsme se na energii sond, která vycházela z portálu, takže musí existovat nějaký způsob.“

„To je hodně nekonkrétní odpověď,“ podotkl Šašenka. Pokrčil rameny. „Mně je to celkem jedno, ale tohle je průzkumná výprava a musíme nějakým způsobem doručit zjištěné informace, aby mohl být připraven patřičný útok.“

„Doručíme je,“ řekl Dane.

„Jak to víte?“ zeptal se Šašenka.

„Ráchel nás může dostrkat k portálu,“ odpověděl Dane. „Jestli Nagoja pořád vysílá, měli bychom projít skrz, ne?“ obrátil se k Ahaně.

„Myslím, že ano.“

„Navrhuji, abychom se podívali ven,“ Dane ukázal na poklop.

„Jsme si jistí, že je venku dýchatelný vzduch?“ zeptal se Loomis.

Danea už začínaly dotazy těch dvou vojáků unavovat. Popadl páku, která ovládala horní poklop vedle střelecké věže. Poklop se otevřel a dovnitř vteklo několik kapek vody. Dane vystoupal po žebříku. Vzduch tu byl jiný, hustší, jakoby olejovitý, přesně jak si pamatoval ze své výpravy do Angkorské brány v Kambodži.

Vystrčil hlavu a rozhlédl se. Pluli asi pět metrů od pobřeží. Země byla tvořena z nějakého hrubého, černého materiálu a asi padesát metrů ve vnitrozemí se zvedala do podoby duny, za niž nebylo vidět. Když vzhlédl, v pohledu do výšky bránila mlha, ale Dane měl silný dojem, že se nacházejí v obrovském, uzavřeném prostoru. Zaslechl šplouchnutí a otočil se k Ráchel, která plavala za zádí Kraba.

Naklonil se dovnitř. „Jdu na břeh.“

„Někdo by měl zůstat v Krabovi,“ řekl Loomis.

Dane to očekával. Na vojáka neměl Loomis zrovna válečnickou duši. „Dobře. Zůstaňte tu. Má někdo zájem vykonat to, proč jsme sem přišli?“

„Já jdu s vámi,“ ozvala se Ahana.

Šašenka už držel v ruce kalašnikova. „Já taky.“

Dane si vylezl na horní palubu Kraba. Na kůži cítil vzduch skoro jako něco lepkavého. Ani voda nevypadala nijak přitažlivě, byla zcela černá a nehybná. Opatrně se posadil, spustil nohy dolů a když se podrážkami dotkl hladiny, sklouzl dolů. Ponořil se pod vodu, udělalněkolik temp a vzápětí ucítil něco pod nohama. Ahana ho následovala, zatímco Šašenka je kryl se samopalem na rameni.

Dane vyšel na břeh. Nohy se mu mírně bořily do černé hmoty. Vypadala trochu jako písek, ale s většími zrny. Nikde nebyla ani stopa po nějaké vegetaci a mlha nadále bránila v dohledu do větší dálky. Za sebou uslyšel šplouchnutí, jak se Ahana spustila do vody a plavala ke břehu. Jakmile se postavila vedle Danea, vyrazil za nimi Šašenka, který po celou cestu držel samopal nad vodou.

„Kudy?“ zeptal se Šašenka.

Dane odpověděl tím, že se vydal do vnitrozemí, ke hřebeni černé duny. Ahana se Šašenkou ho následovali. Všichni během výstupu lapali po kyslíku.

Těsně před hřebenem se náhle zarazil.

„Co se děje?“ zeptala se Ahana a zastavila se vedle něho.

Dane ukázal na zem. Jejich cestu křižovaly lidské stopy, mířící doprava.

21. kapitola

Minulost

79 n. I.

Falco po noci strávené na chladné, tvrdé zemi cítil staré jizvy a zranění. Vyklouzl zpod své deky a postavil se. Ještě pořád byla tma, do svítání zbývala zhruba půl hodina – nejnebezpečnější denní doba pro armádu v poli. Protáhl se, navlékl si gladiátorskou lorica segmentata a pevně utáhl řemínky, které držely jednotlivé kovové části pohromadě. Tasil meč a otřel ostří kusem látky, aby se ujistil, že na něm nezůstala žádná vlhkost.

Nasadil si helmu a vydal se na obhlídku po obvodu narychlo zbudovaného opevnění. Zkontroloval stráže, jestli neusnuly ve službě. Pak určil muže, kteří dojdou pro vodu, a ověřil si, že ti, kteří mají na starosti přípravu snídaně, už pracují. Než se vrátil, byli vzhůru už i generál Cassius a Kaia. Na východě se objevily první známky nadcházejícího svítání.

„Mezi vojáky se rozšířila zpráva o tom, že máme v zádech barbary,“ řekl Falco Cassiovi. V legii neexistovalo žádné tajemství.

„A nálada?“ zeptal se Cassius.

„Většina mužů si dělá větší starosti s tou černou stěnou před námi než z barbarů,“ odpověděl Falco.

„Během hodiny chci mít připravený oddíl mužů,“ řekl Cassius. „To jsem už zařídil,“ odvětil Falco.

Snídaně proběhla v tichosti – vojáci žvýkali sušené maso a chleba. Falco nejedl nic, jak byl zvyklý před každým bojem. Viděl muže po jídle, kteří utrpěli ránu do žaludku, a věděl, že pravděpodobnost přežití je větší na lačno.

Podíval se na Kaiu. Kněžka také nic nejedla. Oplatila mu pohled. Falco sebou trhl – v jejích očích zahlédl něco, co mu připomnělo Drusillu. Bylo to pryč tak rychle, že si nebyl jistý, jestli se mu to jen nezdálo.

„Jdeme.“ Cassius si zapínal helmu. Zarazil se a přeskočil pohledem z jednoho na druhého. „Chcete…“

Falco se postavil. „Jsem připravený.“

Kaia si zkontrolovala nůž, zastrčený za opaskem. „Já také.“

Cassius přikývl. Bez dalšího slova se vydal k mezeře v severní straně ležení, kde na ně už čekal oddíl vojáků. Cassius se ujal vedení, Falco kráčel půl kroku za ním po pravé straně a Kaia půl kroku za ním po straně levé. Vyrazili kupředu k černé stěně.

Vybírali si nejlepší možnou trasu bažinatou půdou, ale přes všechnu snahu byli všichni zmáčení do půlky stehen a vyčerpaní, ještě než dorazili na tři sta metrů široký pruh suché země před temnotou.

Cassius vydal pokyn, aby se oddíl seřadil do bojové formace čelem ke stěně. Falco vnímal mezi muži strach, ale proti vše pohlcující negativní auře brány to bylo jako bzukot mouchy. Ani při obléhání a plenění Jeruzaléma necítil ve své duši takovou temnotu.

Cassius se obrátil k Liberaliovi. „Potřebuji dobrovolníka, který půjde se setníkem Falcem.“

Liberalius zbledl a po obou tvářích mu stekly pramínky potu. „Bude mi ctí, budu-li moci setníka doprovodit já.“

„Velmi dobře,“ řekl Cassius. „Část mužů se vydá na průzkum po obvodu té černé stěny.“

Falco třímal v rukách hůl s Nagou. Vydal se ke stěně, Cassius, Liberalius a Kaia těsně za ním. Nedokázal rozeznat, z čeho ta zeď je, a zastavil se necelý krok před ní. Natáhl hůl před sebe, kovová špička se zanořila dovnitř a zmizela mu z očí. Rychle ji vytáhl zpátky. Kov se zdál být nezměněn.

„Myslím…,“ začal, ale nestačil větu dokončit, protože Kaia prošla kolem něj do temnoty a zmizela.

„Já budu tady,“ řekl Cassius. „Jak dlouho mám čekat?“

Falco pokrčil rameny. „To záleží na vás, pane. Nedoporučoval bych ale, abyste posílal někoho za námi.“

„Dobře.“

Falco vykročil kupředu. V okamžiku, kdy se dotkl temnoty, se jeho kůže vzepřela a málem ho přiměla k zastavení a návratu, ale nakonec vytrval. Zapotácel se a klesl na koleno, ale ihned se zase postavil na nohy. Pod chodidly měl stejnou půdu, ale vzduch tu byl lepkavý a plný husté, hnědošedé mlhy. Viděl Kaiu, která stála asi tři metry před ním. Vytáhl meč z pochvy a už se rozmachoval proti postavě, která se mu náhle objevila po levé ruce, když si uvědomil, že to je Liberalius. Meč si nechal v ruce a postoupil ke Kaie. Viděli sotva čtyřicet metrů před sebe. Černá stěna za nimi se táhla doleva, doprava i nahoru tak daleko, kam jen dohlédli.

„Kudy dál?“ zeptal se Falco.

Kaia ukázala přímo před sebe. „Ty to necítíš?“

Falco soustředil svou mysl. Celé tohle místo bylo skličující, ale vepředu čekalo ještě něco temnějšího, naprostá čerň, u které Falco věděl, že jestli do ní někdy vkročí, již nikdy se nevrátí do světa světla.

„Ladí to ke tvé duši,“ poznamenala Kaia.

Než mohl Falco odpovědět, vyrazila rychlou chůzí kupředu. Falco si musel pospíšit, aby jí stačil. Země se pozvolna zvedala. Tráva a řídká vegetace byla hnědá a umírala. Nikde žádná stopa po čemkoliv živém. Z tohoto území byl všechen život vyhlazen, nebo měl tolik rozumu, aby po objevení brány sám odešel. Falco se zastavil a kopl sandálem do hlíny. Dokonce neviděl ani žádné mravence. Ohlédl se přes rameno. Liberalius stál jako přimražen a ve tváři se mu zračila bolest.

„Kaio.“ Falca překvapilo, když si uvědomil, že její jméno jen zasykl, jako kdyby se bál, že je někdo nebo něco zaslechne. Kněžka se zastavila. Falco se vrátil k tribunovi.

„Co se děje?“

Liberius zavrtěl hlavou. „Já nemohu pokračovat. Bolí mě to…,“ – poklepal si ze strany na hlavu – „tady. Nesnesitelně.“ Pod nosem se mu objevila kapka krve.

„Pojď,“ Falco se pokusil tribuna odvést pár kroků kupředu, ale tribun klesl na kolena a tvář mu zrůznila agónie.

„Nemůžu.“

Falco střelil pohledem nahoru do svahu, kde na něj netrpělivě čekala Kaia. „Vrať se ke Cassiovi,“ řekl tribunovi. „Pověz mu, co jsi viděl.“

Liberalius slabě přikývl. Falco mu pomohl vstát a postrčil ho k černé stěně. Sledoval, jak se Liberalius potácí dolů a vzápětí mizí z dohledu, jak prošel zdí.

Falco si pospíšil za Kaiou. V mysli vnímal pulzující bolest, která přemohla Liberalia, ale dokázal ji potlačit natolik, aby mohl postupovat dál.

Dorazili na hřeben svahu a zastavili se. Země se opět svažovala dolů. „Je to tam dole,“ řekla Kaia.

„Co tam je?“

„Cesta na druhou stranu.“

„Kam?“

„Na místo, odkud pochází Stín,“ odvětila Kaia. Vydala se dolů a Falco ji následoval. Ušli tři čtvrtě kilometru a země se neustále mírně svažovala, až Falco odhadoval, že už musejí být na úrovni řeky. To se mu potvrdilo, když se zprava ozval zvuk vody, tekoucí směrem, kterým šli.

Falco si klekl na břehu, spojil dlaně a napil se. Voda protékala ohybem v půdě, ale nikoliv vymletým korytem, což v něm vzbudilo myšlenku, že tento pramínek byl k tváři krajiny přidán teprve nedávno. Kaia kráčela po levém břehu potůčku a on ji rychle dohonil.

„Podívej,“ ukázala Kaia.

Na místě, kde půda nadále klesala dolů, stál balvan, rozpolcený na dva kusy. Krajina tu byla pokřivená, jako kdyby tu do země udeřila obří ruka. Několik stromů, které tu původně rostly, bylo vyvráceno směrem ven, jako kdyby ze středu tohoto místa vyrazil prudký poryv větru.

Pokračovali mlčky a oba se soustředili na potlačování bolesti a temnoty, která se jim dobývala do myslí jako neutuchající bouře. Když se Falco ohlédl přes rameno, zjistil, že už nevidí na vrchol hřebene, přes který právě přešli, a ještě pevněji sevřel hůl s Nagou.

Hlídka, kterou Cassius vyslal na objížďku černé stěny, se vrátila z opačného směru s hlášením, že temnota má tvar trojúhelníku s každou stranou stejně dlouhou.

Z tábora dorazila další hlídka a oznámila, že přijel zvěd z jihu. Barbaři se dali do pohybu a jsou vzdáleni necelý denní pochod od nich. Cassius vzhlédl ke slunci a všiml si, jak vysoko už vystoupalo. Obrátil se na Liberalia, který se trochu zotavil z účinků brány, ale pořád vypadal nemocný.

„Přiveď sem zbytek legie. Pak chci, abyste na okraji bažiny postavili násep. Jestli na nás zaútočí, chci, aby se jejich formace musela kvůli bažině rozdělit. Rozumíš?“

„Ano, generále.“ Liberalius měl bledou pleť a vypadal, že mu není dobře, ale Cassius neměl čas ani trpělivost na to, aby si dělal starosti s tribunovým zdravím.

S rukama založenýma za zády se Cassius obrátil zpátky ke stěně a čekal.

Kaia se zastavila tak náhle, že do ní Falco téměř narazil zezadu. Přes mlhu rozeznali černý trojúhelník, který se vznášel asi třicet centimetrů nad zemí sedm metrů před nimi. Každá strana trojúhelníku měřila přibližně tři metry a podstavu od špičky dělilo o něco více než dva metry. „To je ono,“ řekla Kaia.

Falco zůstal zticha. Když se Kaia pohnula, aby vyrazila kupředu, natáhl paži a zarazil ji. Když se k němu otočila s otázkou na rtech, naznačil jí, aby byla potichu. Zježily se mu chlupy na zátylku a brněla ho nervová zakončení. Přikrčil se s holí připravenou k boji a těkal očima sem a tam, aby zjistil, odkud pochází zdroj jeho pocitů.

Z černého trojúhelníku vyrazila bílá postava. Všimla si jich v okamžiku, kdy Falco skočil. Valkýra už pozvedala spár, když jí Falco vrazil špičku hole do hrudi. Ostří prošlo bílým povrchem a zanořilo se nejméně patnáct centimetrů do jejího těla.

Valkýra zaječela a její výkřik proťal strašidelné ticho. Když Falco vytáhl zbraň z její rány, z otvoru vytryskla černá pára. Valkýra se jim zhroutila u nohou. Sotva si toho stačili všimnout, než z černého trojúhelníku vyletěla druhá. Tato na ně byla připravená, odrazila Falcův útok pařátem na pravé ruce a učinila proti němu výpad levou.

Instinkty, vytříbené stovkami soubojů na život a na smrt, nenechaly Falca na holičkách. Shýbl se a vyhnul se tak úderu. Překulil se po zemi a máchl holí. Její ostří projelo Valkýřinou levou paží a oddělilo ji od těla. Z pahýlu vyrazil černý plyn a do uší se jim zařízl další skřek.

Valkýra zbývající rukou uchopila tělo své nehybné společnice a zvedla je do vzduchu. Ustoupila, když Falco znovu zaútočil. Nastavila před sebe tělo, které tak vykrylo Falcovu ránu. Falco zavrčel a učinil další výpad. Znovu proťal bílou kůži první Valkýry, ale tentokrát z ní už nevyšel žádný černý plyn. Obě stvoření zmizela v portálu. Falco o dva kroky ustoupil, hůl s Nagou neustále připravenou k boji. Kaia se držela vpravo za ním, s taseným nožem v ruce.

„Vrátí se,“ řekl Falco.

„Ne,“ odpověděla Kaia a Falco si nejprve myslel, že s ním nesouhlasí. Kněžka ale nespouštěla oči z černého trojúhelníku. Vykročila kupředu. „Musíme jít dovnitř. Musíme se dostat my k nim. Nemůžeme čekat.“

„Souhlasím,“ přikývl Falco. Ale pak se odmlčel. „Cítíš to?“

„Vyzařuje smrt,“ řekla Kaia na adresu portálu.

„Ano.“

„Nevrátíš se.“

„Já vím.“ Falco pokrčil rameny. „To mi nevadí.“

„Takový je tvůj osud.“

Po Falcově tváři přeletěl prchavý úsměv. „Výtečné proroctví.“ Vykročil k černému trojúhelníku a vstoupil do něj.

Liberalius přivedl legii bez problémů, ale po splnění úkolu zkolaboval. Cassius stál nad mladým tribunem, zatímco ho několik minut ohledával chirurg legie. Mladík měl na obličeji červená poranění a zvracel.

„Co s ním je?“ zeptal se Cassius, když se lékař postavil a odvedl ho z doslechu.

„Něco takového jsem ještě nikdy neviděl,“ přiznal chirurg. „Jako kdyby byl poraněný současně z nitra i z vnějšku, ale co to způsobilo, nemám tušení.“

Cassius pohlédl na černou stěnu a uvědomil si, že je v pasti mezi ní a přicházejícími barbary.

22. kapitola

Současnost

Dane pozvedl ruku a zarazil tak oba své společníky. Když sloužil ve Vietnamu, spolubojovníci se naučili oceňovat jeho schopnost vycítit nebezpečí, ještě než vstoupili do nastražené pasti. Zvlněný terén v kombinaci s mlhou významně snižoval viditelnost. Dane jednou zavítal k Little Bighornu a prošel si bitevní pole, kde Custer našel svůj konec. Poté, co si prohlédl tamější krajinu, pochopil, co se stalo se Sedmou kavalerií: v záhybech montanské půdy se mohly schovávat stovky nepřátel, aniž by si jich jednotky všimly dřív, než jim doslova vlezly do rány. Stejný pocit měl i z této podivné země. Stál a snažil se soustředit na to, co ho přimělo, aby se zastavil.

Ukázal doprava, kde černý terén klesal prudce dolů. Šašenka měl samopal pevně opřený o rameno a mířil naznačeným směrem. Dane pozvedl pravou ruku se zaťatou pěstí – vojenský signál k zastavení. Šašenka okamžitě znehybněl a po chvilkovém zmatku stejně tak i Ahana. Dane vykročil kupředu.

Těsně před tím, než dospěl ke srázu, se zastavil a pozvedl před sebe prázdné ruce, když proti němu vyskočilo z úkrytu asi deset mužů, kteří jako by vypučeli přímo ze země. V rukách třímali meče a na sobě měli černé nalakované brnění a ozdobné helmy. Měli šikmé oči a rozestoupili se tak, aby sevřeli Danea ve svém středu.

„Ustupte!“ zaječel Šašenka, ale nedbali na něj.

„Nestřílejte,“ pokynul Dane Šašenkovi. Z mužů nevyzařovala žádná hrozba. Jeden z nich na něj promluvil jazykem, o kterém Dane předpokládal, že to je japonština.

„Nechceme vám ublížit,“ řekl Dane.

Jeden z mužů k němu přistoupil blíže. Prohlédl si ho odshora dolů, jako kdyby ho odhadoval, a otočil se k Daneovým společníkům. Jeho tvář se rozjasnila, když spatřil Ahanu.

„Kdo to je?“ zeptal se Dane.

„Samurajové,“ odpověděla Ahana krátce. Pak promluvila na toho muže svým rodným jazykem. „Chtějí, abychom šli s nimi,“ přeložila potom.

„Co tady dělají?“ chtěl vědět Šašenka a zbraň stále držel připravenou ke střelbě.

Tři samurajové jim přešli do zad, aby podtrhli svou žádost, že je mají následovat.

„Mluví zvláštním dialektem,“ řekla Ahana. „Velice starým. Z těch brnění a zbraní soudím, že tihle muži pocházejí ze třináctého století.“

„To nemůže…,“ začal Šašenka, ale zmlkl, když mu došla pošetilost toho, co se právě chystal říct.

„Říkají, že je pro nás nebezpečné tu zůstávat,“ pokračovala Ahana.

„A kde je to ‚tu‘?“

„Na to není čas,“ odvětila Ahana. „Říkají, že nás odvedou někam, kde budou moci odpovědět na naše otázky.“

„Pojďme s nimi,“ naléhal Dane, který se tu cítil příliš na ráně a chápal touhu oněch mužů zmizet z tohoto místa.

Velitel samurajů odspěchal dolů průrvou v zemi, v níž se ukrýval. Dane ho následoval, Šašenka s Ahanou těsně za ním, a nakonec ostatní samurajové.

Dane si všiml, že se samurajové drží na snížených místech, aby je z obou stran co nejvíc kryly přirozené hřebeny černého materiálu. Mezi jednotlivými puklinami se pohybovali rychle a přikrčeně. Takto se chovají vojáci na území nepřítele.

Zhruba po pěti minutách si Dane všiml změny terénu. Černou hmotu vystřídaly pruhy hnědé půdy, každá malá kapsa vyrytá do strany brázdy. Na těchto místech se snažily růst nějaké rostliny. Když procházeli kolem překřížení dvou brázd, spatřili i tenký pramínek vody, který tekl po dně jedné z nich ve směru, kterým měli namířeno.

Ohlédl se přes rameno na Ahanu a Šašenku. Kráčeli tiše a vstřebávali to, co vidí. Když se Dane podíval zase před sebe, na okamžik se zarazil, protože v mlze zahlédl přímo před sebou stěnu, která se zvedala do výšky a táhla se do obou stran tak daleko, kam až oko za dané viditelnosti dohlédlo. Dane přidal do kroku za prvním samurajem. Zatočili u záhybu stružky a zeď byla dvě stě metrů před nimi. Mizela do výšky a přímo do ní byly vytesány mělké jeskyně, v nichž žili lidé. Několik desítek lidí.

Než Dane stačil přehlédnout všechny muže a ženy, kteří stáli před ním, pokročila k němu nějaká žena. Byla vysoká, měla vlnité hnědé vlasy a krásnou tvář. Dane měl pocit, že už se s ní někdy setkal, nebo že ji už přinejmenším viděl. Pokynula rukou ostatním, kteří se pokoušeli zahlédnout nové příchozí, aby se přestali tlačit.

„Hovoříte anglicky?“ zeptala se.

Dane přikývl. „Ano.“

„Vy jste Američan?“ otázala se.

„Ano.“ Dane se otočil, když se k němu připojili jeho společníci. „Jsem Eric Dane. Tohle je Ahana, vědkyně z Japonska, a plukovník Felix Šašenka z Ruské armády.“

Žena mu podala ruku. „Ráda vás poznávám, pane Dane. Já jsem Amelia Earhartová.“

Ariana se podívala na velký monitor, který zobrazoval počítačovou simulaci, již Jordanovi lidé vyvinuli, aby zachycovala Erebus. Nebyl na ní zmapován jen vnější obrys hory, ale také kráter a vše, co vědci dokázali zjistit nejrůznějšími senzory, čidly a sondami o nitru sopky. Seděli v jedné z budov, které vytvářely základnu McMurdo. Všude kolem nich pobíhali lidé a balili věci nezbytné k evakuaci, zatímco Ariana, Miles a Jordan představovali klidné oko bouře.

„Hlavní silový vektor je tady,“ poklepal Jordan tužkou na obrazovku. „Zde je lávový komín, který sahá do hloubky nejméně šesti kilometrů a je široký téměř čtyři sta metrů. Kromě toho vede i do strany, pod Rossův ledový šelf. Podle dat, jež jste nám poslala, se na tento komín soustředí také muonová aktivita z Ďáblova moře.“

„Jak o něm víte?“ zeptala se Ariana.

„Máme v rukávu dvě esa,“ odpověděl Jordan. Hodil na stůl fotografii. „Tohle je Dante III.“ Na snímku byl mechanický pavouk s osmi kovovýma nohama. Vedle něj stál Jordan, takže si mohli udělat dobrou představu o velikosti robota – na výšku měřil asi tři metry, na šířku dva a půl a na délku tři a půl. Tělo sestávalo z kovového rámu vyplněného mnoha různými snímacími přístroji. Za větší část výšky byl zodpovědný kovový oblouk s nahoře odstupující anténou.

„Používáme Danta k sestupu do vlastního kráteru. Už jsme uskutečnili tři výlety, poslední před dvěma dny, abychom měli ta nejnovější data. Na jejich základě bylo také rozhodnuto o evakuaci. Dante analyzuje žhavé plyny na dně kráteru. Také jsme získali nějaké videosnímky, které nám dost pomohly.“

„Kde je Dante teď?“ zeptala se Ariana.

„Na okraji kráteru. Vyžaduje, aby ho ovládal někdo na místě.“ Položil na stůl další fotografii. „A tohle je naše druhé eso. Právě tím jsme objevili hlavní komín.“

Arianě to připomínalo dálkově ovládanou ponorku, kterou už předtím využívala.

„Tento stroj se jmenuje TROV – telepresence remotely operated vehicle, dálkově ovládané vozidlo přenášející obraz. Navrhla ho NASA a nechali nás s ním pracovat, abychom ho otestovali. Poslali jsme ho pod ledovou vrstvu u úpatí vulkánu. Našel průduch odstupující od hlavního komína a my jsme do něj navedli sondu, která nám vyslala potřebná data.“

„Existuje nějaký způsob, jak zabránit Erebu v erupci?“ otázala se Ariana. Už za letu v duchu přemítala nad několika nápady a hledala k nim dostupné údaje, ale nejprve chtěla slyšet názor místního experta.

„Zabránit sopce ve výbuchu?“ Jordan potřásl hlavou. „O to se ještě nikdy nikdo nepokusil. Všechno se vždycky dělo až po erupci a většinou proto, aby se zastavil výtok lávy. Na to existují tři hlavní postupy. Jeden je odpálit nálože, které by změnily směr toku, další je konstrukce bariér, které by bránily toku v určitém směru, a nakonec existuje metoda chlazení čela lávového proudu vodou, která vlastně využívá ztuhlou lávu jako zátaras pro další rozlévání.“

„Zastavení lávy je to poslední, co nás nyní zajímá,“ řekla Ariana. „Musíme zabránit samotnému výbuchu. Ten totiž slouží jako rozbuška všeho, co Stín dělá podél Tichomořského hřebenu.“

„Když jsme vyslali Danta do kráteru, potvrdil to, co jsme si už dlouho mysleli,“ odpověděl Jordan. „Lávové jezero v kráteru funguje od posledního výbuchu jako zátka, která zadržuje energii zemského nitra. Jestli tato zátka vyletí do povětří, vezme s sebou velkou část vrcholu sopky. To zlikviduje všechno v okruhu osmi set kilometrů. Nejdůležitější a také nejnebezpečnější je účinek na Rossův ledový šelf. Podle mých propočtů se osmdesát procent ledu buďto roztaví nebo roztříští.

Podle dat, která jste mi poslala, erupce Erebu vyvolá řetězovou reakci po celém Ohnivém prstenci,“ pokračoval Jordan. „A v takovém případě nám bude zkáza Islandu připadat jako nepatrná drobnost.“

„Neodpověděl jste na moji otázku,“ řekla Ariana. „Já vím, že to ještě nikdo nezkoušel, ale máte nějakou teorii, jak bychom mohli sopce zabránit v erupci?“

Jordan si povzdychl. Poklepal na monitor. „Kdyby se nám podařilo zastavit nebo změnit směr lávového komínu, aby netlačil zespodu na lávovou zátku v kráteru, mohli bychom minimalizovat účinky výbuchu.“ Pokrčil rameny. „Ale nevidím žádnou možnost, jak toho dosáhnout.“

„Já mám nápad,“ řekla Ariana.

23. kapitola

Minulost

79 n. I.

Falco držel v ruce neustále hůl s Nagou, připravenou k boji, a prošel portálem. Mírně se zapotácel, ale vzápětí znovu našel rovnováhu. Kaia vstoupila hned za ním a oba se zastavili, aby se rozhlédli po novém prostředí, v němž se ocitli. Země tu byla černá a zrnitá. Ve vzduchu pořád visela mlha, snižující viditelnost. K Falcově úlevě nikde neviděli ani stopy po Valkýrách, jen samé zvlněné černé kopce všude kolem, kam až dohlédli. Za nimi se ve vzduchu vznášel černý trojúhelník.

„Kam zmizely?“ zeptala se Kaia.

Falco pokrčil rameny. „Nevím. Tak tady žijí?“ zeptal se na oplátku zase on.

Kaia se pomalu otáčela a rozhlížela se, ale Falco věděl, že se nerozhlíží jen očima, ale celou myslí. Během společného cestování se o ní dost věcí dozvěděl a byl si jistý, že její schopnosti daleko přesahují jeho, zejména pokud šlo o jejich účinnost na větší vzdálenost.

„Jsou tu další,“ řekla nakonec Kaia. „Další lidé.“

„Kde?“ Falco nevnímal ničí přítomnost. Cítil jen to, že toto místo je nebezpečné.

Kaia ukázala. „Tudy.“

Falcovi se nelíbilo pomyšlení, že se vzdálí od portálu. V téhle podivné krajině neexistoval způsob, jak určovat směr, a jakmile ho ztratí z dohledu, může být pěkně obtížné znovu ho najít.

„Jsou ve velkých bolestech,“ řekla Kaia. „Musíme jim pomoci.“

„Proto tu nejsme,“ namítl Falco.

Kaia neodpověděla, ale vydala se směrem, kterým předtím ukázala. Falco ji zdráhavě následoval.

Cassius bojoval od Británie přes okolí Rýna v Germanii až po Palestinu. Jako mladý tribun se dokonce zúčastnil tažení v Africe nedaleko Kartága. Studoval vyprávění Julia Caesara o galských válkách a sloužil pod řadou skvělých generálů, než byl sám povýšen na jednoho z nich.

Jednou z mnoha lekcí, které se naučil, byla poučka, že obranné postavení zaujímají slaboši a jen málokdy vede k vítězství. Proto zatímco muži Dvacáté páté legie kopali rýči do půdy na okraji močálu, zády otočení k černé stěně, shromáždil kolem sebe všechny vojáky na koních, které měl k dispozici, všech dvě stě šest.

Falco a ta kněžka už byli pryč celý den a padala noc. Cassiovi dělala délka jejich nepřítomnosti starosti, ale nemohl s tím dělat nic jiného, než strážit tuto stranu brány. Liberaliova smrt vrhla temný stín na celý tábor a ještě zvýšila účinek, který ta černá stěna na jeho muže už tak měla.

Jak slunce zapadalo, provedl svou kavalérii bažinou. Než dorazili na druhou stranu, už byla tma. Pokračovali v cestě na jih.

Ležení barbarů našli velice snadno, i přes nedostatek světla. Stovky táborových ohňů vydávaly záři, která se odrážela od nebe a bylo ji vidět ze vzdálenosti mnoha kilometrů. Cassius jel v čele svých vojáků, pomalu, protože věděl, že armáda před ním možná rozmístila předsunutou linii hlídek, i když o tom pochyboval. Barbaři byli na svém území a svým počtem převyšovali Římany nejméně v poměru čtyři ku jedné, alespoň soudě podle počtu ohňů, které dokázal rozeznat, když přijeli dostatečně blízko. Byli si příliš jistí. Právě to způsobilo zkázu Vara v Germanii, když byly jeho tři legie přepadeny a na hlavu poraženy barbarskými válečníky. Z porážek římských generálů se Cassius naučil nejméně tolik, ne-li ještě více, jako z jejich vítězství.

Když dorazili asi čtyři sta metrů od barbarského ležení, zastavil Cassius svou jednotku. Už předtím sdělil vojákům své pokyny, takže se nyní muži rychle seřadili do řady a připravili si do rukou kopí. Dále se vydali kupředu nejprve chůzí a dvě stě metrů od tábora klusem. Sto metrů před ležením Cassius pobídl koně do plného cvalu a muži po jeho obou stranách učinili totéž.

Tábor nebyl nijak chráněn, barbaři dokonce ani nerozestavili žádné hlídky. Cassius a jeho muži mezi ně vpadli jako přílivová vlna, napichovali barbary na svá kopí, poté tasili meče a stínali muže, kteří vyskakovali z míst, kde leželi.

V Cassiově mozku tikaly hodinky a když pronikli zhruba sto metrů do nitra barbarského ležení, vykřikl rozkaz ke stažení. Kavalerie se otočila a odcválala zpátky do tmy. Jako důkaz o tom, že tu vůbec byla, zůstala na zemi zkrvavená těla.

Zvuky vřavy za nimi postupně utichaly, jak Cassius odváděl své muže na sever. Odhadoval, že tímto útokem získal další den, pokud ovšem barbary nevede nějaký obzvláště rozhodný vůdce.

Cestou zpátky ke zbytku legie se modlil k tomu jednomu Bohu, jehož uctívala Lupina, aby se Falco s Kaiou vrátili co nejdříve s návrhem, jak účinně porazit Stín.

Falco položil ruku Kaie na rameno a strhl ji k zemi těsně před okrajem hřebene, k němuž se blížili. Nyní už to cítil také – agónii stovek lidí, možná tisíců, přímo před nimi. Bylo to horší než ty nejstrašlivější hry, jichž se stal svědkem, při nichž byly tisíce křesťanů předhozeny za potravu divokým zvířatům. Tehdy vnímal alespoň naději, vyzařující ve smrti z jejich víry. Zde ale žádná naděje nezbývala. Jen vše objímající bolest a zoufalství.

Falco s připlížil k hřebenu a nahlédl přes něj. Těžce polkl, když spatřil stovky bílých, kolmo postavených desek, u nichž byli připoutáni muži a ženy. Mnozí byli staženi z kůže a jejich těla byla zabalena do nějakého průhledného, lesklého materiálu. Jejich utrpení ho téměř přemohlo – přílivová vlna jejich bolesti ho tloukla do hlavy jako obří kladivo. „Nemůžeme je zachránit,“ řekl.

„Potřebujeme informace,“ odpověděla Kaia. Ukázala. „On. Ten ví.“

Falco se podíval, kam ukazuje její prst. Označený muž byl pravý obr a jeho tělo pokrývaly jizvy, jež prozrazovaly, že se jedná o válečníka. Ruce měl ovšem uťaté v zápěstí.

„Dobře.“ Falco se zvedl a přikrčeně seběhl ze svahu ke stolům. Dorazil k muži a ostřím na konci hole mu rychle přesekl pouta. Muž otevřel oči. Pahýlem jedné ruky naznačil Falcovi, aby mu podřízl hrdlo.

Falco zavrtěl hlavou a ukázal do svahu ke Kaie. Muž se zamračil a pak neochotně přikývl. Vyrazil naznačeným směrem a Falco ho následoval. Gladiátor se zarazil, když se vlevo ozval nějaký zvuk. Muž u protějšího stolu právě něco říkal, ale Falco jeho řeči nerozuměl. Zaváhal v pokušení ukončit mužovo trápení, jako to učinil již mnohokrát v aréně, ale měl pocit, že bude nejlepší prozatím rozbouřit věci co nejméně.

Odspěchal po svahu nahoru. Když doběhl na vrchol, válečník stál vedle Kaii se skloněnou hlavou, k níž mu Kaia přiložila obě ruce. „Ví, kde jsou ostatní,“ řekla. „Zavede nás k nim.“

Generál Cassius stál na necelou délku paže před černou stěnou. Minul druhý den a stále žádná známka po Falcovi nebo Kaie. Barbaři už se zase pohybovali a blížili se k legii. Generál vnímal stísněnost, která se šířila mezi jeho muži, a touhu opustit toto bohem zapomenuté místo. Ale disciplína je zatím držela na uzdě a nedošlo k žádnému otevřenému odepření poslušnosti.

Pokusil se vstoupit do brány, ale ušel sotva několik kroků, než ho ochromující bolest v hlavě, již popisoval Liberalius, přiměla k návratu.

Cassius zamrkal, vyrušený ze svých myšlenek. Mohl by přísahat, že stěna je blíž než ještě před minutou. Namáhal oči, ale nic neviděl. Zvedl kamínek, položil jej těsně před černotu a čekal. Po minutě temnota oblázek překryla. Stěna se rozšiřovala.

Cassius se ohlédl přes rameno. Hliněný zátaras, který jeho muži zhotovili, byl asi čtyři sta metrů odtud. Za ním se rozkládala bažina. A zrovna když přihlížel, ozvaly se poplašné výkřiky, jak se na protější straně močálu pět kilometrů daleko objevily první hlídky barbarů.

Dalo se to těžko odhadnout, ale Cassius pochyboval, že bude trvat déle než půl dne, než stěna postoupí až k hradbě a přinutí je vstoupit do bažiny, kde budou vydáni na milost barbarům.

Ať už dospěje k jakémukoliv rozhodnutí, bude tak muset učinit co nejdříve.

Pytor sledoval, jak ten muž v brnění osvobozuje Ragnaroka a vzápětí mu oba mizejí z očí. Necelé dvě minuty poté se objevila Valkýra. Zastavila se před prázdnou bílou deskou, u které byl původně přivázán ten Viking. Několik vteřin se vznášela nehybně ve vzduchu a pak se z různých směrů začaly objevovat další. Brzy jejich počet dosáhl dvacítky a přilétaly stále další a další, až Pytor ztratil přehled o jejich počtu. Řady Valkýr dosahovaly dál, než kam mohl dohlédnout.

Ze svého vojenského výcviku Pytor dokázal odhadnout důvod takového shromáždění. Valkýry se připravovaly na útok.

24. kapitola

Současnost a minulost

„Jak dlouho tu jste?“ zeptal se Dane. Šok ze setkání s legendární nezvěstnou pilotkou prožívali silněji Šašenka s Ahanou, protože Dane se v minulosti ocitl na palubě Scorpionu, kde posádka během třiceti let nezestárla ani o den. Také viděl její letadlo na hřbitově.

Bylo zjevné, že Earhartová je vůdkyní této komunity ztracených duší, do které patřilo asi osmdesát lidí. Po úvodních pozdravech a vzrušení je Earhartová odvedla do jedné z mělkých jeskyní, kde se posadili na staré dřevěné krabice. U vchodu zůstal stát na stráži samuraj.

Earhartová pokrčila rameny. „Já nevím. Tady se nedá nijak určovat čas. Hodinky tu nefungují, jak jste si určitě sami všimli. Odhadovala bych, že tu jsem asi tak rok, ale to se dá těžko říct. Oni…,“ – kývla ke skupině samurajů, kteří sem přivedli Danea, Ahanu a Šašenku – „se domnívají, že tu strávili pět let, ale pocházejí z třináctého století. Jsou tu další…,“ ukázala k lidem, obydlujícím jeskyně podél stěny, „kteří pocházejí z různých období. Od doby dvě stě let před naším letopočtem až do let, která pro mě představují budoucnost, jako vy. Někteří z těch, kteří jsou z dávnějších časů než já, sem dorazili až po mně, což taky nechápu.“

„Myslíme si, že čas tu je proměnná a neplyne lineárním způsobem, na jaký jsme zvyklí,“ pokusila se o vysvětlení Ahana.

„Musím ale říct, že jste první lidé, kteří se kdy ukázali dobrovolně,“ poznamenala Earhartová. „Dokážete se dostat zpátky?“

„Pracujeme na tom,“ odpověděl Dane. „Ve vodě máme ponorku, ale po průchodu portálem jsme přišli o veškerou energii. Myslíme si, že se dokážeme dostat zpátky k portálu, a doufáme, že ho naši lidé stále pro nás udržují otevřený.“

Earhartová přikývla. „Tady nic nefunguje.“ Ukázala na Šašenkovu zbraň. „Jen do toho. Zkuste to. Nevystřelíte.“

Šašenka se zamračil a zvedl hlaveň do vzduchu. Stiskl spoušť, a jak bylo předpovězeno, nestalo se nic jiného, než že se ozvalo prázdné klapnutí úderníku o náboj v komoře.

„Proto používáme tohle,“ ukázala Earhartová na meč, který držela v ruce. „Jediná výhoda spočívá v tom, že Valkýry tu taky mohou používat jenom ostří. Naše zbraně nedokážou proniknout jejich brněním, ale zjistili jsme, že údery do očí je možné je vyřadit z činnosti. Většinou nás nechávají na pokoji, pokud jim neděláme moc velké potíže. Mají ještě další zbraň, kterou mění lidi v kámen, ale tu používají jen vzácně.“

„Kde je tady?“ zeptala se Ahana.

„Na to se pokouším přijít od chvíle, kdy jsem sem přišla,“ odvětila Earhartová. Popsala, co se jí stalo při posledním letu, a Dane si uvědomil, že její zkušenost je podobná té, kterou prožila posádka Revelle.

„Poté, co ta velká koule spolkla moje letadlo,“ pokračovala ve vyprávění, „jsem se ocitla ve tmě. Pak se objevila modrá záře a…“

„Modrá?“ přerušil ji Dane. „Jste si jistá, že byla modrá?“

„Na něco takového nezapomenete,“ odvětila Earhartová.

Dane si pamatoval na dvě různé barvy paprsků, které viděl v nitru Angkorské brány. Vypadalo to, že zlaté paprsky užívá Stín, ale modré patřily Těm Dřívějším.

„Myslím, že ten stroj byl automatický,“ navázala Earhartová, „protože jsem nikoho neviděla. Zdálo se, že modré světlo ukazuje směr, a tak jsem opustila svoje letadlo a následovala paprsek. Kráčela jsem nitrem koule, dokud jsem nenarazila na vnější stěnu. Tam jsem našla poklop a vlezla jsem dovnitř. Přede mnou se objevil další poklop, já jsem za sebou zavřela ten první a otevřela jsem tenhle. Nevěděla jsem, proč to dělám, ale měla jsem pocit, že mě k tomu něco nutí.

Když jsem otevřela vnější poklop, obklopilo mě modré světlo, což bylo štěstí, protože se dovnitř nahrnula voda. To světlo nicméně kolem mě udržovalo malou vzduchovou bublinu a vytáhlo mě z toho stroje. A pak jsem se ocitla tady,“ dokončila prostě. „Na pláži, zpola mrtvá. Pak mě našli.“ Ukázala na lidi před jeskyní. „Všichni prožili podobný příběh. Vstoupili do mlhy, nabrala je obrovská koule a zachránilo je modré světlo.

Zařídili jsme se tu, jak to šlo nejlépe. Odklonili jsme sem vodu. A půdu nasbírali zdejší lidé ještě předtím, než jsem sem dorazila já, po malých množstvích, až jí byl dostatek, abychom na ní mohli pěstovat potravu. Někdy sem projde nějaké zvíře z našeho světa, občas se tu objeví nějaké to zvláštní stvoření z druhé strany.“

„Počkejte vteřinku,“ ozval se Dane. „Právě jste řekla z druhé strany. Copak tohle není druhá strana?“

Earhartová zavrtěla hlavou. „Ptal jste se mě, kde se tohle místo nachází, a na to jsem vám nedokázala odpovědět, ale kdybyste se zeptal, co to je, nazvala bych to prostorem ve stěně mezi naším a jejich světem. Jsme jako krysy chycené ve zdi. Čas od času vidíme, jak se tu objevuje ta velká koule. Občas nám sem modré světlo přivede další lidi. Někdy je ta koule nechává v táboře Valkýr, který je asi šest kilometrů tímhle směrem,“ ukázala. „Valkýry tam dělají experimenty na lidech.“

„Kolik je tam lidí?“ zeptal se Šašenka.

„Stovky, možná tisíce. Před nedávnou dobou jsme proti nim učinili nájezd a ukončili jsme trápení několika lidí, ale Valkýry nás odrazily.“

Dane v Šašenkovi vnímal slaboučký plamínek naděje, že jeho bratr možná pořád ještě žije. Vzhledem k agónii, kterou cítil ze směru, naznačeného Earhartovou, Dane doufal, že tomu tak není.

„Takže pod vodou je nějaký další portál?“ zeptala se Ahana. „Portál, který vede na stranu Stínu?“

„Předpokládám, že ano,“ odpověděla Earhartová. „Tady je řada portálů. Pokoušeli jsme se prozkoumat tak velké území, jak jsme mohli, ale tenhle prostor je obrovský a zdá se, že někdy dokonce mění tvar. Kráčela jsem podél téhle stěny,“ ukázala opačným směrem, než ležel tábor Valkýr, „hodně dlouhou dobu. Možná několik dní. Mírně se stáčí, ale nikdy jsem neobešla celou kružnici. Musela jsem se vrátit stejnou cestou zpátky, protože mi docházely zásoby potravin. Možná tam jsou nějací jiní volní lidé.“

Dane pomyslel na svého bývalého velitele Flahertyho a zauvažoval, kde asi je. „Máte nějaké kontakty s Těmi Dřívějšími? S těmi, kteří stojí za tím modrým světlem?“

Earhartová zavrtěla hlavou. „Ne.“

„Zkusili jste projít některým z jiných portálů?“ zeptal se Dane.

„Někteří ano. Buď se nevrátili vůbec, nebo se vrátili s podivnou nemocí, která je rychle zabila.“

Dane se cítil unavený. Všechno to úsilí a nakonec se dostali jen na půli cesty.

„Tohle by bylo vynikající území, ze kterého by se dal připravit útok,“ podotkl Šašenka.

„Je to nanejvýš fascinující,“ přidala se Ahana. „Tato oblast je pravděpodobně určitou nárazníkovou zónou, která vyrovnává rozdílné fyzikální zákony na obou stranách.“

„Dokážete nás odtud dostat?“ zeptala se Earhartová Danea.

„Můžeme vzít asi tak deset lidí,“ řekl. „Až sem pak přijdou naše ostatní síly, mohou odvést zbytek. Nejprve ale musíme přijít na to, k čemu bude přivést sem další lidi. Protože tu nemůžeme používat moderní zbraně a toto ve skutečnosti není druhá strana, jak jsme doufali…“ Zmateně se odmlčel.

„Jsme o krok blíž Stínu,“ ozvala se Ahana, aby se pokusila podívat na jejich situaci z té světlejší stránky.

„Nemyslím, že…,“ začal Dane, ale náhle mezi samuraji vypukl nějaký rozruch. Jeden z nich přiběhl k Earhartové a rychle na ni něco vychrlil.

Stoupla si a zasunula meč do pochvy. „Blíží se další návštěvníci. Muž v brnění a žena v rouchu. Mají s sebou Ragnaroka.“

„Ragnaroka?“ To jméno znělo Daneovi povědomě.

„Vikinga. Zajaly ho Valkýry při našem útoku na jejich mučírnu. Pojďte.“ Vykročila z jeskyně, Dane a ostatní hned za ní.

Jakmile zahnuli na křižovatce dvou brázd, objevili se před nimi tři lidé. Muže a ženu, které popsala Earhartová, doprovázel obrovský válečník s amputovanýma rukama.

„K čertu s nimi,“ zasykla Earhartová, když spatřila, v jakém stavu Ragnarok je. „Musely mu nasadit sondu a dozvědět se, že největší potupou pro Vikinga je, když se nebude moci bránit, až přijde do Valhaly.“

„Jak se to mohly dozvědět?“ zeptala se Ahana. „Znají způsob, jak se dostat do lidské mysli,“ odpověděla Earhartová záhadně.

Pozdravila se s Vikingem v jeho jazyce a on jí něco řekl. Dane si prohlédl brnění druhého příchozího muže a odhadoval, že pochází někdy z časů střední Římské říše. Ta žena se nedala zařadit tak jednoduše, ale vnímal kolem ní stejnou auru jako kolem Sin Fen. Byla to kněžka, tím si byl jistý. Všiml si, že římský voják svírá v ruce hůl s Nagou.

Earhartová řekla tomu Římanovi něco jazykem, který Dane identifikoval jako latinu. Chvíli se spolu bavili a kněžka se k nim občas připojila. Vikinga, který klesl k zemi, začalo ošetřovat několik lidí ze skupiny Earhartové.

„Setník Falco z Dvacáté páté legie a kněžka Kaia z Delf,“ představila je Earhartová. Pak udala jména ostatních. „Prošli bránou, která leží někde na jihu Ruska,“ řekla nakonec Earhartová Daneovi, Šašenkovi a Ahaně. „Stín vyvolal erupci Vesuvu a ohrožuje Římskou říši.“

Dane se zamračil. „Ale my přece známe naše dějiny. Víme, že brána tehdy nemohla…“

„Ne,“ odporovala Ahana ostře. „Takhle tu nemůžete přemýšlet. Možná čelíme útoku, který překlenuje čas. Vzhledem k tomu, že jsme tu my i oni,“ ukázala na Falca a Kaiu, „existuje nějaké spojení mezi naší a jejich dobou.“

Dane pozvedl ruce a snažil se přemyslet. „No dobrá, dobrá. Počkejte minutku. Prošli portálem v nitru brány, že ano?“ zeptal se Earhartové a pokynul přitom k Falcovi a Kaie.

„Ano.“

„A mohou se tudy zase vrátit?“

„Domnívají se, že mohou, ale to je pravděpodobně zavede zpátky do jejich doby. A tamější situace není nijak růžová. Zdá se, že jejich legie je obklíčena barbary.“

„Můžeme zastavit tok energie, kterou Stín využívá, aby ovlivnil Ohnivý prstenec?“ zeptal se Dane Ahany.

„Musíme najít portál, kterým je sváděna energie z Černobylu,“ odpověděla Ahana. „A ten pak musíme zničit.“

„Máte nějaký návrh, jak bychom to měli učinit?“ chtěl vědět Dane.

„Zatím ne,“ přiznala Ahana. „Třeba by vám při jeho hledání mohla pomoci Ráchel?“

Dane stále vnímal přítomnost delfínice, i když byla dost daleko. Zavřel oči.

„Co to dělá?“ zeptala se Earhartová. „A kdo je Ráchel?“

Dane odstínil Ahanu, která vysvětlovala, o co jde. Ráchel byla nervózní, to poznal okamžitě. Cítila nebezpečí, které se blížilo ze všech stran. Krab s Loomisem byl stále těsně u pobřeží a Ráchel měla stejně tak neustále v mysli i polohu jejich portálu. K Daneově ulehčení to vypadalo, že Nagojova zástrčka je stále na svém místě. Požádal ji, aby se pokusila najít portál, kterým protéká energie Stínu.

Dane vůbec nevnímal lidi kolem sebe, když komunikoval s Ráchel. Takovou zkušenost ještě nikdy nezažil. Jako kdyby se ocitl uvnitř její hlavy a plaval s ní. Delfínice uháněla vodou a vysílala klapavé zvuky pro echolokaci.

„Našla to,“ řekl nakonec Dane a pomalu otevřel oči. „Nedaleko od našeho portálu.“

„Pak budeme…,“ začala Ahana, ale zarazila se, když k nim přiběhl další samuraj a něco spustil.

Earhartová zaklela. „Shromažďuje se armáda Valkýr. Přesunují se, aby nás obklíčily.“

„Potřebujeme čas,“ řekla Ahana. „Musíme se vrátit k Nagojovi a vymyslet, jak přerušíme tok té energie. Pak se vrátíme a uděláme to.“

Falco nerozuměl ničemu, kromě toho, co mu přeložila ta tmavohnědá žena, která se jmenovala Earhartová. To, že zdejší lidé pocházeli z různých dob, mu připadalo matoucí, ale nikoliv podstatné. Viděl temnotu v duši toho muže – Danea –, skoro tak černou jako jeho vlastní. Jejich čas ohrožoval stejný nepřítel jako dobu jeho, a to bylo důležité.

Obrátil se ke Kaie, která také sledovala aury, protože nerozuměla slovům. „Dokážeš sem dostat moje muže?“ Kaia se zamračila. „Jak to myslíš?“

„Chránila jsi nás na Théře. Můžeš ochránit generála Cassia a jeho muže dostatečně dlouho, aby mohli dojít sem?“

Pomalu přikývla. „Ano. Už jsem to viděla. Ta lebka je dokáže ochránit dostatečně dlouho.“

Falco věděl, co má na mysli tím dostatečně dlouho. Otočil se k Earhartové, upoutal její pozornost a rychle jí latinsky vysvětlil svůj plán. Jakmile skončil, Earhartová přerušila ostatní a chvíli s nimi mluvila.

Bombardér B-1 uskutečnil jeden přelet těsně nad rovnou sněhovou a ledovou plání, která sloužila jako přistávací plocha u základny McMurdo. Přiletěl sem ze Spojených států nadzvukovou rychlostí.

Ariana, Miles a profesor Jordan stáli na straně a sledovali, jak se velké letadlo otáčí, vrací se k nim a ztrácí výšku.

„Tohle bude zajímavé,“ poznamenal Jordan.

„Musíte mít pořádně velký vliv v Pentagonu,“ řekl Miles, když se letadlo přiblížilo. Bylo dlouhé a hladké: mělo ryze aerodynamickou konstrukci z časů, kdy se u válečných letounů cenila spíše rychlost než utajení. Pod trupem letadla hned za křídly vyčnívaly dva mohutné motory.

„Pentagon konečně tuto hrozbu bere vážně,“ odpověděla Ariana.

B-l už letěl jen patnáct metrů nad povrchem, asi tři kilometry od nich a ještě neměl spuštěný podvozek. Plíživě se přibližoval k ploše a když byl asi osm set metrů daleko, spodek motorů se dotkl země a vyslal do vzduchu spršku ledu a sněhu. Letadlo poskočilo, na okamžik se vzneslo a vzápětí znovu dosedlo.

Přes planinu se nesl zvuk skřípání kovu, jak se přední části motorů zakusovaly do ledu. Letadlo zpomalilo, pak pravý motor povolil a špička bombardéru se stočila ke straně. Levý motor se naštěstí utrhl bezprostředně poté a břicho letadla dopadlo na zem.

Bombardér ještě zpomalil a nakonec se zastavil asi tři sta metrů od nich. Jordan už měl zařazenou rychlost a vyrazil s traktorem k poškozenému letadlu. Když k němu dojeli, posádka stála venku a obhlížela škodu.

Ariana vyskočila z traktoru a vykřikla několik rozkazů: „Musíme okamžitě vyložit bomby! Dejte je na saně!“

Pilot B-l se k ní otočil. „Měli jsme rozkazy, abychom udělali právě tohle, ale nechápu proč. Proč jsme ty zatracený bomby nemohli shodit, kamkoliv byste potřebovali?“

Ariana ukázala přes neporušený trup bombardéru. „Protože to může každou chvíli vybuchnout a tam, kam potřebujeme umístit ty bomby, se ze vzduchu nedostanete. Tak pohyb!“

Falco běžel za Kaiou. Věřil, že je dokáže dovést tam, odkud přišli. Všude kolem cítil studenou přítomnost Valkýr, ale Kaia rychle postupovala sítí brázd a vyhýbala se jim.

Dva samurajové se opatrně připlížili k hřebenu a Amelia Earhartová dala Daneovi, Ahaně a Šašenkovi znamení, aby se zastavili. Když se samurajové otočili a zasignalizovali, že je vzduch čistý, pokynula Earhartová Daneovi a jeho společníkům, aby pokračovali v cestě. Plížili se kupředu, směrem k vnitřnímu moři.

„Muonové proudy u Erebu dosahují vrcholu.“ Nagoja hleděl na údaje, které dostával přes satelit ze superkamiokande v Japonsku. „Už jsou skoro na stejné úrovni, jakou jsme zaznamenali, když byl zničen Island.“

„Ke zničení Islandu potřeboval Stín naše vlastní jaderné zbraně,“ podotkl Foreman.

Nagoja zavrtěl hlavou. „Stín potřeboval naše zbraně jen k odstartování destrukce. Tady využije energii, která už je nashromážděná v Erebu.“

„Doufejme, že má Ariana pravdu,“ řekl Foreman.

„I jestli se jí podaří zastavit Erebus, Stín může přesunout muonovou energii kamkoliv jinam,“ upozornil ho Nagoja.

„Jedno po druhém,“ odpověděl Foreman. „Kolik času zbývá do erupce Erebu?“

„Může vybuchnout každou chvíli.“

Ariana se zapotácela, když se země zachvěla a v ledu se objevily trhliny, doprovázené ostrým práskáním, připomínajícím výstřely z děla.

„Tu máte!“ Jordan jí vrazil do ruky černou skříňku s malou videoobrazovkou a několika páčkami. Parkovali na Rossově ledovém šelfu hned u úpatí Erebu. Do ledu tu byl vyvrtán čtvercový otvor, vedoucí asi patnáct metrů dolů. Nad ním visel připoután k jeřábu TROV a dva členové posádky B-1 mu ke spodku rychle připevňovali jednu ze dvou jaderných bomb, jež sem dopravili.

„Tohle je dálkové ovládání k TROVU. Sem je přenášen obraz videokamery a ovládání je jednoduché. Mapa komína a okolí je už na hard disku. Doufám, že se s tím umístěním nemýlíte.“

„Osm let studií by ve mně mělo zanechat nějaké následky,“ pokusila se zažertovat Ariana, ale Jordan se neusmál a pohlédl vzhůru do svahu Erebu.

Druhá bomba spočívala na malých saních za silným sněžným vozidlem, které si Jordan přivlastnil. „Budete mít dost času?“ zeptala se Ariana.

„To se brzy dozvíme,“ odpověděl Jordan, sedl si na skútr a protúroval ho.

„Hodně štěstí!“ zavolala na něj Ariana přes burácení motoru. „Vám taky.“ A Jordan vyrazil vzhůru do svahu, jadernou bombu hned za sebou.

Generál Cassius byl sám sebou znechucen. Černá stěna už urazila polovinu vzdálenosti mezi svou původní polohou a začátkem bažiny. Překryla boční opevnění a jeho mužům docházel prostor.

Barbaři viděli, co se děje, a čekali na druhé straně močálu. Bažina, která se měla stát bitevním polem Římanů, nakonec bude místem, kde zahynou.

Ozvaly se poplašné výkřiky a Cassius obrátil svou pozornost od barbarů ke stěně. Právě se zde objevil Falco s Kaiou a oba se rozběhli k němu.

„Už je to dva dny!“ vykřikl na ně Cassius, jakmile se před ním zastavili.

„Dva dny?“ Falco vypadal omámený a potřásl hlavou, jako kdyby si ji chtěl pročistit. „Pane, musíme vstoupit do brány.“

„Liberalius je mrtvý, protože vstoupil do brány,“ upozornil ho Cassius.

„My ne,“ odpověděla Kaia. „Dokážu ochránit vás i vaše muže na tak dlouho, aby mohlo být vykonáno to, co je třeba.“

„A co musí být vykonáno?“ zeptal se Cassius. „Co je tam uvnitř?“

„Nepřítel,“ řekl Falco. „A spojenci, kteří potřebují čas, aby nám pomohli.“ Mávl rukou v gestu, jež zahrnovalo celou legii. „Musíme jim poskytnout čas v boji proti Valkýrám.“

Cassius zůstával několik vteřin potichu. Kaia začala něco říkat, ale Falco pozvedl ruku, aby počkala. Nakonec generál přikývl. „Setníku,“ oslovil Falca, „seřaď muže do pochodové formace.“

„K čertu,“ zaklel Dane. Oči mu potvrdily to, co už předtím vycítil. Po celém pobřeží se táhla řada bílých postav a černý povrch jezera byl prázdný. Loomis musel spatřit, jak se blíží Valkýry, a ponořil se ručním otevřením jedné z nádrží.

„Co teď?“ zeptala se Ahana. „Musíme proniknout skrz.“

„Mohu odvést jejich pozornost,“ nabídl se Šašenka.

„Jeden člověk?“ Dane potřásl hlavou.

„Můžeme se vrátit a počkat,“ navrhla Earhartová.

„Není čas,“ odpověděl Dane. Vnímal to, co vnímala Ráchel. Delfínice plavala kolem černobylského portálu a cítila rostoucí úroveň energie. Stín se chystal udeřit.

„Nemám dostatečné síly, abychom mohli bojovat s tolika Valkýrami,“ upozornila ho Earhartová. Její lidé se seřadili v brázdě za nimi a v rukou drželi připravené zbraně. „Brzy nás přemohou.“

„Musíme…,“ začal Dane, ale zarazil se, když se řada Valkýr dala do pohybu a rovnoměrnou rychlostí se blížila k jejich pozici. „Čas vypršel,“ řekl.

25. kapitola

Současnost a minulost

TROV vklouzl pod hladinu klidné, černé vody a pokračoval v sestupu do ledových hlubin. Ariana hleděla na malou obrazovku, kde byl znázorněn model nitra Erebu. Už jí mrzly ruce, kterými střídavě řídila TROV a zastrkovala je do kapes, aby je trochu zahřála.

„Za jak dlouho budete na cílovém místě?“ zeptal se Miles a poskakoval na místě, aby se do něj nedala zima.

„Nevím.“

Země se zachvěla a necelých dvacet metrů od nich se otevřela prasklina.

„Navrhuji, abyste si pospíšila,“ poznamenal Miles, „je-li to možné.“

Ariana otřela z obrazovky tenkou vrstvičku sněhu. Kamera TROVU neukazovala nic než temnou vodu. Světlo reflektoru nedosahovalo dál než do vzdálenosti asi sedmi metrů. Podle počítačové projekce TROV mířil k podmořskému úpatí Erebu, kde se nalézal hlavní lávový komín.

Jordan zoufale otáčel řídítky sněžného vozidla, aby se nepřevrátil ke straně a neskutálel se dolů po svahu. Přední lyže zabraly, zakously se do ledu a vozidlo se vyrovnalo. Když Jordan vzhlédl, spatřil nad sebou hustý sloup dýmu, který stoupal z vrcholu hory, nyní už jen osm set metrů daleko. Přidal plyn.

„Máte nějaký meč, který bych si mohl půjčit?“ zeptal se Dane, zatímco se Valkýry stále blížily k jejich poloze. Do mysli mu ze všech stran vstupovaly různé emoce: od Ráchel, která kroužila kolem portálu, od studené vlny Valkýr, a nad tím vším se klenul pocit selhání.

„Měli bychom se stáhnout,“ řekla Earhartová.

„A co potom?“ zeptal se Dane. „Nechat se zahnat do jeskyní jako zvířata na honu?“

„Dařilo se nám dobře, dokud jste se neobjevili vy,“ odsekla.

„Co sakra myslíte tím ‚dobře‘?“ nedal se Dane. „Sama jste říkala, že jste jako krysy ve zdi.“

„Aspoň jsme byli naživu,“ odtušila Earhartová. Řekla něco jednomu ze samurajů, který vytáhl z pouzdra krátký meč a podal jí ho. Ona jej pak předala Daneovi. „Omlouvám se. Máte pravdu. Aspoň zemřeme důstojně.“

Dane si vzpomněl, jak mu toto místo připomnělo Litde Bighorn. Toto přirovnání bylo čím dál tím případnější. Všiml si dalšího samuraje, který přivazoval Vikingovi k paži sekyru. Ragnarok vzhlédl k Daneovi a usmál se. Byl připraven odebrat se do Valhaly v boji.

„Kruci,“ zamumlala Ariana, když TROV minul vstup do chodby a narazil do stěny sopky.

„Klid,“ řekl Miles. „Raději buďte přesná, než rychlá.“

„Raději bych měla být obojí,“ odpověděla Ariana, vyrovnala stroj a prudce s ním vyrazila do tunelu.

Když Jordan vypnul motor sněžného vozidla, chvění neustalo. Uvědomil si, že se třese celá hora. Ještě nikdo se neocitl tak blízko sopce, připravené k výbuchu, aby tuto zkušenost přežil a vyprávěl o ní, takže Jordan netušil, jak daleko je od tohoto chvění k erupci.

Dante III stál na okraji kráteru tři metry od něj, jako velký kovový pavouk, který ztuhl na svém místě. Ovládací zařízení stálo vedle něj na malé plošině, sahající Jordanovi do pasu. Jordan slezl z vozidla, přiběhl k robotovi a podíval se dolů do kráteru.

„Ach můj Bože,“ zahučel. Hladina lávy vystoupala od jeho poslední návštěvy nejméně o sto metrů. Kypěla ve středu kráteru a sedm metrů ztvrdlé lávy sotva dokázalo odolávat silám, jež na ni tlačily z podzemí. Jordanovi bylo okamžitě jasné, že není čas na to, aby připojil saně k Dantovi a sešel s ním dolů. Stiskl tlačítko vysílačky, která ho spojovala s Arianou.

„Jste na místě?“

Ariana slyšela jeho hlas v malém sluchátku, které měla zastrčené do ucha, ale neodpověděla hned. V rukách jí sotva zbýval nějaký cit, když nadále hýbala páčkou, kterou ovládala pohyb TROVU kolem ohybu ve starém lávovém komíně.

„Dejte mi minutu,“ řekla nakonec.

„Nemáme minutu.“

Ariana prudce zastavila stroj, když se přímo před ním na obrazovce objevila rudá záře. „Jsem tam. Je Dante na místě?“ zeptala se. „Odjel jste do bezpečí?“

„Odpalte to,“ řekl Jordan. „Hned!“

Ariana kývla na jednoho vojáka z posádky letadla, který vzápětí stiskl červené tlačítko na vysílači.

Vteřinu se nic nedělo. Pak se země otřásla silněji než předtím a Ariana padla na kolena. Vzhlédla a spatřila, jak se na boku hory láme vrstva ledu.

Šest kilometrů daleko a tři sta metrů pod ní rozervala jaderná bomba lávový komín a široce jej otevřela. Rozžhavená láva se setkala s mrazivou vodou, zpočátku vyhrála jejich bitvu a začala se vylévat do moře pod Rossovým ledovým šelfem.

Jordan seděl na sněžném vozidle těsně na okraji kráteru. Země se mohutně otřásla a Jordan věděl, že Ariana odpálila bombu u hlavního komína. Přidal plyn a vozidlo přepadlo přes okraj do kráteru i se saněmi, které stále táhlo za sebou. Jordan ječel z plných plic a padal dolů podél vnitřní stěny.

Předek vozidla narazil do balvanu a Jordan vyletěl do vzduchu, stejně jako saně. Pod sebou viděl lávovou zátku. Už z toho krátkého pohledu věděl, že zátka klesá, ale pořád na ni působil značný tlak, který bylo třeba uvolnit.

Jordan udeřil pěstí do vysílače, připevněného k druhé paži.

Bomba vybuchla v polovině pádu k lávové zátce.

Ariana stále ještě klečela, když uslyšela druhou explozi. Vzhlédla a spatřila, jak vršek sopky vybuchuje do stran a uvolňuje tlak i tam. Věděla, že se Jordan ani náhodou nemohl včas dostat do bezpečí.

Vyhrabala se na nohy.

„Ach ne,“ vydechla, když se popraskaná ledová vrstva z úbočí hory začala řítit jako pomalá, dvanáctimetrová vlna k jejímu stanovišti.

Miles si stoupl mezi ni a blížící se ledovou stěnu a objal ji pažemi. Pak se led pod nimi zvedl a oni se ocitli mezi dvěma bloky.

26. kapitola

Minulost a současnost

Ragnarok se přehnal kolem nich se zuřivým válečným rykem. Linie Valkýr už byla jen necelých patnáct metrů od nich a Viking urazil tuto vzdálenost během pár vteřin. Rozmáchl se sekyrou, kterou měl přivázanou k paži, a udeřil s ní nejbližší Valkýru do obličeje, takže jí roztříštil obě oči. Valkýra zaječela a ostatní, nejblíže k ní, obklopily Ragnaroka, který se otáčel kolem své osy s napřaženou sekyrou. Dane se postavil.

„Jdeme.“

Amelia Earhartová stála po jeho boku s taseným mečem. „Je čas.“

Oba vyběhli kupředu a ostatní je následovali, když si náhle povšimli jasné záře nalevo od sebe. Zastavili se, když se přes ně převalil řev z tisíce hrdel – lidských hrdel. Z mlhy vyrazila armáda mužů v brněních s červenými plášti a s připravenými oštěpy. Vojáci se střetli s Valkýrami za řinčení kovu o mimozemské brnění.

„Erebus nevybuchl,“ oznámil Nagoja. „Pozemní monitorovací stanice i satelitní sledování zaznamenaly dva jaderné výbuchy. Ariana byla úspěšná.“

V řídicí místnosti FLIPU se rozezněl potlesk. Foreman neříkal nic. Ze sluchátka v uchu se mu linula hlášení z družice Národního bezpečnostního úřadu nad Antarktidou. Věděl o výbuchu obou bomb v okamžiku exploze a také věděl, že Ariana nereaguje na volání satelitním telefonem.

Radost rychle zmrazila další Nagojova slova. „Stín přesunuje energii na sever.“

„Kolik máme času?“ zeptal se Foreman.

„Získali jsme hodinu, možná víc, možná méně.“

Hodinu, pomyslel si Foreman. Zaplatili jsme za ni opravdu draze, ale možná se ukáže, že šlo právě o tu kritickou dobu, kterou Dane potřebuje k dokončení mise. „Nějaké zprávy z Kraba?“

„Ne, pane.“

„Miřte jim na oči!“ zněl mlhou Falcův křik.

Stál vedle Kaii, která držela nad hlavou křišťálovou lebku z Théry. Světlo, jež z ní vyzařovalo, pronikalo mlhou a rozhánělo ji. Zdálo se, že má také nějaký negativní účinek na Valkýry, které ustupovaly před prudkým početním i emocionálním náporem Dvacáté páté legie. Neméně důležité bylo, že ta lebka umožnila vojákům vstoupit do brány a vzápětí i do portálu, aniž by utrpěli zničující duševní následky, jež ochromily a zabily Liberalia. Generál Cassius stál vedle Falca, vydával rozkazy a přesunoval svoje muže.

Dane s Earhartovou se setkali s Falcem a Kaiou uprostřed bitevního pole.

„Ta lebka,“ řekl Dane Earhartové, když si všiml, co Kaia drží v rukách.

„Co je s ní?“

„Tu potřebuji k zastavení portálu.“ Dane vyhlížel na hladkou, černou hladinu jezera. Viděl, jak se rychle blíží hřbetní ploutev. Ahana a Felix Šašenka stáli za ním.

Říman řekl něco Earhartové a ta jeho slova přeložila: „Bez té lebky nebude legie nijak chráněna.“

„Bez té lebky,“ odpověděl Dane, „je tohle všechno zbytečné. Povězte mu, že moc Stínu, kterou se pokoušíme zarazit, ovlivňuje i jeho dobu.“

Falco věděl, jak bude vypadat Daneova odpověď ještě předtím, než mu ji ta zvláštní žena stačila přeložit. Obrátil se na Kaiu. „Nevrátí se ani nikdo z legie, že?“ Díval se na probíhající boj. Generál Cassius stál uprostřed svých mužů a křičel rozkazy. Falco vnímal volání boje.

„Ne,“ řekla kněžka, „nevrátí.“

„A ty?“ zeptal se.

„Ten muž má pravdu ohledně úlohy lebky, ale mýlí se, pokud jde o to, kdo se toho úkolu má zhostit,“ odvětila Kaia. „Je mým osudem účastnit se poslední role, kterou sehraje.“ Přejela rukou po hladkém povrchu lebky. „Tohle byla moje předchůdkyně.“

Falco chápal, jak to myslí, a pozvedl hůl s Nagou. Potřebovali ho v boji. „Jdi s nimi. A pak naplň svůj osud, jako já naplním svůj.“

S těmito slovy odběhl do první linie bitvy mezi lidmi a Valkýrami.

Ráchel se zvedla půlkou těla z vody a s mocným šplouchnutím skočila na záda. Earhartová poslouchala Kaiu a pozvedla ruku, když se Dane natahoval po Kaiině lebce.

„To je její osud, aby to dokončila,“ řekla Earhartová. „Vy se musíte vrátit do svého času.“

„A vy?“ zeptal se Dane.

„Tohle tady jsou moji lidé,“ odpověděla Earhartová. „Někteří třeba tu bitvu přežijí. Předpokládám, že všichni moji známí jsou ve vaší době už po smrti.“

Dane věděl, že není čas na žádné další dohady. „Dobře.“

Šašenka pokročil kupředu. „Kde je ta mučírna Valkýr?“ zeptal se Earhartové.

Ukázala. „Tudy.“

Rus se bez dalšího slova rozběhl po hrubé černé půdě. Dane měl pocit, že se všechno rozpojilo – každý z nich se vydával jiným směrem –, ale část jeho já byla spokojená, jako kdyby do sebe konečně zapadly kousky skládačky, aby uprostřed šílenství vytvořily něco rozumného.

Když se kněžka vydala k vodě, následoval ji. „Počkejte na břehu,“ vykřikl na Ahanu.

Spolu s Kaiou vkročil do vody. Podívala se na něj a usmála se. Pak se položila na hladinu a odrazila se. Ráchel se objevila vedle ní a Kaia položila levou ruku na její hřbetní ploutev. V pravé svírala svítící lebku. Obě vyrazily rychle kupředu.

Dane se musel přimět k tomu, aby odvrátil svou pozornost od nich a věnoval se pátrání po Krabu. Nedaleko od sebe zachytil auru Loomisova strachu a vydal se k ní.

Doplaval ke Krabovi, který se vznášel těsně pod hladinou. Zhluboka se nadechl a ponořil se. Sklouzl podél boku ponorky, dokud se nedostal pod ni. Tam našel zátěž a stiskl tlačítko jejího ručního uvolnění. Plavidlo se vzneslo k hladině. Dane vyšplhal na palubu a otevřel poklop.

Kaia se cítila naprosto klidná, když se nechávala unášet delfínem po hladině vody. Teplou lebku si tiskla pravou rukou k hrudi. Věděla, že zanedlouho se kruh uzavře.

Falco se prodral do první linie a nechal se zcela pohltit bitevní vřavou. Hůl s Nagou už vyřídila šest Valkýr. Stvůry před náporem legie pomalu ustupovaly. Generál Cassius klidně vydával rozkazy a držel své muže v jedné linii. Bojovali stejně dobře jako Desátá legie, vzhledem k neobvyklosti okolí a nepřítele vlastně ještě lépe, pomyslel si Falco.

Ragnarok stál ještě kus před ním a rozmachoval se sekyrou proti bílým brněním a rudým očím Valkýr.

„Pojďte!“ zavolal Dane na Ahanu. Jakmile vběhla do vody, rychle vklouzl do nitra Kraba.

Loomis držel v ruce pistoli a mířil přímo na Danea. „Vypadněte! Vypadněte!“ vykřikl plukovník.

Dane ho ignoroval a zamířil k ovládání. Když zaslechl klapnutí úderníku o náboj, otočil se a udeřil Loomise pěstí do hlavy. Plukovník se zhroutil v bezvědomí na podlahu.

„Zavřete poklop,“ pokynul Dane Ahaně, jakmile byla uvnitř.

„Máme energii?“ zeptala se.

„Ne.“

„Co tedy budeme dělat?“

„Čekat.“

Falco se shýbl pod výpadem Valkýry a jediným plynulým máchnutím oddělil stvoření hlavu od těla. Otočil se, aby si našel další cíl, ale Valkýry rychle ustupovaly.

Z hrdel mužů Dvacáté páté legie se vydral vítězný pokřik. Falco se obrátil ke generálu Cassiovi a jejich pohledy se střetly.

„Vydržte!“ vykřikl Falco. „Držte řadu!“

Ale vojáky pohltilo vzrušení z výhry a z toho, že zvítězili nad svým temným strachem, nebo si to alespoň mysleli. Tlačili se kupředu a pronásledovali Valkýry přes dlouhý, černý hřeben.

Felix Šašenka se musel šokovaně zastavit, když před sebou spatřil stovky lidí v různém stadiu mučení připoutaných k deskám. Jeho oči se okamžitě zastavily na jeho bratrovi. Šašenka vytáhl bajonet a rozeběhl se k desce.

Během služby v armádě se mu naskytla řada hrozných pohledů, ale nic ho nemohlo připravit na to, co Valkýry udělaly s Pytorem. Rty jeho bratra, stažené z kůže, se ohnuly vzhůru v mírném úsměvu, když Pytor poznal svého sourozence. Nepatrně sklonil hlavu v pokývnutí na pozdrav.

Felix přejel ostřím po jeho hrdle a cítil, jak se mu přes paži přelévá teplá krev. To byla poslední věc, kterou vnímal, protože vzápětí ho zasáhl zlatý paprsek a změnil jeho kůži v šedou a tvrdou hmotu.

Křišťálová lebka byla stále teplejší, jak Ráchel táhla Kaiu blíže a blíže k energetickému portálu. Pak si Kaia uvědomila, že horko nevychází jen z lebky, kterou drží v ruce, ale také z nitra její vlastní hlavy.

Najednou se portál objevil ve vodě přímo před ní. Černý válec s vířícími červenými linkami, které z něj vycházely vzhůru a mizely v mlze nad hladinou. Kaia se pustila Ráchel, delfínice na ni pohlédla jedním okem, něco zaklapala a rychle vyrazila pryč.

Kaia čekala.

Falco se pokoušel srovnat muže do formace a zastavit jejich bezhlavé pronásledování Valkýr. Cassius se o kus dál snažil o totéž. Trvalo to několik minut, ale nakonec se jim podařilo legii srovnat.

Oba šokovaně vzhlédli, když proti nim přes hřeben kopce vyšlehl zlatý paprsek, který proměňoval muže v kámen. Falco pozvedl hůl s Nagou a v dalším okamžiku se zlatá vlna přelila přes něj. Cítil nesnesitelnou bolest, vycházející z morku kostí, a jeho tělo znehybnělo. Poslední myšlenka patřila jeho dětem, i když mu poskočilo srdce v naději, že se shledá s Drusillou.

Jedna řada legionářů po druhé znehybněla na místě, jejich těla sevřená v pevných, kamenných blocích.

Krab se mírně zachvěl.

„Ráchel,“ řekl Dane prostě v odpověď na Ahanin tázavý pohled. V dálce vnímal Kaiu i horko, které vycházelo z jejího těla, a věděl, že počká tak dlouho, jak to jen půjde.

„Wrangell se připravuje k erupci,“ informoval Foreman Nagoju.

„Tok energie z brány se zvyšuje,“ řekl Nagoja. „Jestli to bude pokračovat…“ Zmlkl.

„Přímo před námi,“ řekl Dane, který cítil přítomnost portálu do Ďáblova moře, jímž sem přišli. Věděl, že Kaia není daleko a čeká u energetického portálu, který drží otevřenou i jejich bránu.

Amelia Earhartová zůstávala se samuraji a dalšími přeživšími vzadu za římskými vojáky. Když se objevil zlatý paprsek, otočila se a dala se na útěk, následovaná ostatními. Vrhla se do jezera právě včas. Zlatý paprsek olízl hladinu a stáhl se zpátky.

Když se Earhartová vrátila na břeh, po Římanech nebylo nikde ani památky. Pokynula ostatním, aby ji následovali, a vydala se k jeskyním.

Kaia věděla, že už nemůže déle čekat. Cítila, jak v portálu vedle ní vzrůstá energie. Uchopila lebku své předchůdkyně oběma rukama a odrazila se nohama k energetickému portálu.

„Vstupuje dovnitř,“ řekl Dane a svíral oběma rukama ovládání plavidla.

„Jak jsme daleko?“

„Moc daleko,“ odpověděl.

Jakmile Kaia vstoupila do energetického portálu, kůže na její hlavě začala vydávat modrou záři. Pak se sloupala a objevila se kost. Její oči vypadaly jako dvě planoucí modré koule. Ústa měla sevřené v bolestném úsměvu.

Z hlavy jí vyrazil modrý blesk do křišťálové lebky, která jej zesílila a vyslala jej oběma směry do válce energie. Modrá se proplétala s černou, bojovala s ní, vzduch hromově praskal a z portálu vystřelovaly ohnivé blesky.

Dane cítil, jak sebou Krab trhnul, když do něj narazila velká vlna. Pozitivní na tom bylo, že je posunula blíže k portálu. Ráchel pracovala svým silným ocasem, seč mohla, a s čelem opřeným o záď plavidla jej tlačila kupředu. Do portálu zbývalo méně než patnáct metrů.

Jdi! Nech nás, naléhal Dane na Ráchel. Delfínice poslechla a vyrazila rychle kolem Kraba do portálu.

„Něčeho se chytněte,“ poradil Dane Ahaně.

Kraba dohnala přílivová vlna, uchopila jej a mrštila jím kupředu. Špička plavidla se dotkla portálu a vše se zklidnilo.

27. kapitola

Minulost a současnost

3378 př. n. L.

Kousek od břehu moře se na malé oblasti území, které se v budoucnu bude nazývat Francie, na několik dní objevila podivná mlha. Místní lidé se jí vyhýbali a povšimli si, že ji nedokáže rozehnat ani vítr. Nejbližší vesnice se jmenovala Carnac a po celé generace se tu předávalo poznání, že do oné mlhy není radno vstupovat. Všichni, kteří byli natolik ztřeštění, že této rady nedbali, se už nikdy nevrátili.

Po čtyřech dnech mlha jednoho rána zmizela. Když lidé vylezli ze svých chatrčí, užasli. Pole, zakryté mlhou, bylo plné řad tisíců a tisíců kamenů, vyrovnaných jako k boji.

Odkud ty kameny pocházely a kdo je takhle srovnal, zůstalo záhadou. Jak ovšem běžely měsíce a léta, shodli se místní obyvatelé, že za klidných, tichých večerů je možné odněkud z dálky slyšet výkřiky mužů a řinčení kovu, jako kdyby se někde odehrávala hrozná bitva.

79 n. l.

Uběhly dva měsíce od doby, kdy Titus vyslal generála Cassia s gladiátorem Falcem a tou podivnou kněžkou na cestu. Z hlavního stanu Dvacáté páté legie dorazil posel, že celá legie zmizela. Posel zároveň informoval císaře, že se ztratil i ten zvláštní černý Stín.

Titus nad tím přemítal několik dní, ale protože žádné další informace už nepřišly, začal se věnovat jiným věcem, jako byla opětná výstavba Pompejí či budování Kolosea. Přidal jméno generála Cassia na svitek cti.

Gladiátor Falco brzy nebyl ničím více než předmětem vyprávění několika odborníků na hry a po další generaci už jeho jméno nezmiňoval nikdo.

V Delfách na místo staré věštkyně nastoupila nová jasnovidka, neteř své zavražděné předchůdkyně. Její první povinností bylo připojit jméno Kaia na seznam skutečných kněžek.

Současnost

Dane otevřel poklop a na kůži mu dopadly sluneční paprsky. Byl to mimořádně vítaný a uklidňující pocit. Vylezl po žebříku na palubu Kraba a rozhlédl se. Brána zmizela a všude kolem se rozkládal volný oceán, který narušoval jen torpédoborec, jenž k nim okamžitě zamířil, Salvor hned za ním a záď FLIPU čnící nad hladinu. Připojila se k němu Ahana. V prudkém světle musela přimhouřit oči.

„Dokázali jsme to,“ řekla.

„Zastavili jsme Stín jen dočasně,“ namítl Dane.

„Tentokrát jsme ho zastavili mezi naším a jeho světem,“ opravila ho Ahana. „To je pokrok.“

„Pořád jsme ale nepronikli na druhou stranu.“ Dane si připadal nekonečně unavený.

„Pronikneme tam,“ řekla Ahana. „Příště přeneseme válku na jejich území.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai