- 1 -

Mladá žena, která ztratila paměť, procitne na hřbitově - a je

napadena neznámým raněným mužem. Jenže ve svitu vycházejícího

slunce se muž rozpadne v prach. Žena ze hřbitova odejde. Od taxiká-

ře se dozví, že je v Sydney - v Austrálii. Najednou pocítí sžíravý hlad

a zakousne se taxikáři do krku. Tím žena rázem vystřízliví - utíká, až

se octne před velmi starým domem - tím nejpodivnějším domem,

jaký je možno si představit, protože jeho dveře a okna jsou pouhými

atrapami. Ženy se zmocní vidiny, které jí postupně vracejí útržky

paměti.

Konečně se dostane ke stařeně, která ji osloví jako Lilith

Edenovou. Řekne jí, že Lilith opustila dům po svém „procitnutí" pří-

liš záhy. Její pronásledovatelé teď prý jen čekají na to, až jim koneč-

ně padne do rukou. A existuje prý poselství její matky, které jí vše

vysvětlí.

Žena zemře. Ve sklepení objeví Lilith rakev se svým jménem

a v ní červené šaty. A najde hrob své matky. Tam se dostaví další

vize. Lilith se dozví, že je dcerou upírky a smrtelníka a že se narodila

v roce 1896. Jak bylo osudem předurčeno, matka při porodu dítěte

zemřela a otec vzal Lilith s sebou do domu, který proměnil pomocí

magie v nedobytnou pevnost. Čas od času musel ovšem dům opustit,

aby pro Lilith obstaral potravu: čerstvou krev! Jako kamarádku, s níž

by si mohla Lilith hrát, přivedl do domu sirotka - dívenku Marshu,

která na rozdíl od Lilith stárla normálním tempem. Aby dívkám v

domě čas ubíhal, upadaly tu a tam do magického spánku, zatímco se

jim zdál „normální" život.

Jednoho dne zabili Lilithina otce upíři. Lilith v té době právě

spala. Marsha otevřela dopis, který otec zanechal, a řídila se jeho

pokyny. Nechala Lilith spát a infúzemi jí dodávala svou vlastní krev.

Bděla nad ní.

A pak, když se blížil konec jejího života, probudila Marsha

Lilith. Ta ve zmatku utekla z domu. Venku ji přepadl upír čekající

téměř sto let - právě onen muž na hřbitově.

Lilith se vrátila do domu, ale vysvětlení její matky jí nedalo

jasnou informaci o tom, co je jejím posláním. Zřejmě se má něco stát

o jejích stých narozeninách - tedy za dva roky. Matka nakonec vy-

zvala Lilith, aby si oblékla šaty. Ty se zakously do Lilithiny pokož-

- 2 -

ky, jako by měly tisíce drobných zoubků.

Ještě jednou se ozval matčin hlas. Varuje před nebezpečnou

skupinou upírů a zejména před jejich vůdcem Landruem. Lilith bude

muset proti upírům bojovat do té doby, než si uvědomí své poslání.

Když se pak Lilith vrátí zpět do haly, čeká už venku dav lidí,

který vede taxikář. Lilith vyšla z domu zadním vchodem. Šaty se

změnily ve velice nenápadné oblečení. Lilith odvlekl producent por-

nofilmů. Myslí si, že se mu podařil životní úlovek, ale nakonec je

více než unaven a Lilith více než zasycena.

Parapsychologovi Brianu Secadovi se mezitím podařilo vnik-

nout do opuštěného domu. To, co v jeho zdech prožil, ho stálo ro-

zum. Když se mu podařilo z molochu uprchnout, byl starší o několik

desítek let. Dům, poté, co vysál životní energii z lidí stojících kolem,

se propadl pod zem.

Detektiv Warner má na příkaz svého šéfa vyšetřovat případ

„zmizelého domu', ačkoliv by se nejraději věnoval vyřešení teorie o

sérii vražd, jejíž pachatel už delší dobu řádí v Sydney a zanechává

oběti se zlomeným vazem.

Krátce poté, co Lilith opustila svého „hostitele", objevil se u

pornoproducenta Hora-hlava upírů v Sydney. Pokusí se z něj dostat

potřebné informace a promění ho ve služebníka. Pak se opět pustí po

stopách Lilith.

Jeho synovi se podařilo Lilith dopadnout - a její šaty ho zabi-

jí. Když se celá upíří smečka shromáždila, zabily Lilithiny šaty i Ho-

ru. Lilith se předtím jen s námahou podařilo utéci do kostela, jehož

atmosféra pro ni, díky podílu lidských genů, není smrtící...

- 3 -

luneční svit neušetřil nic. Bylo to to nejhorší pondělí za uply-

nulých tisíc let. Den, který se raději neměl vůbec objevit v ka-

Slendářích.

Policejní detektiv Jeff Warner byl vždycky proti pověrám.

Stál pevně oběma nohama na zemi, dokud... ano, dokud se jeho jed-

noduchý, vypočitatelný obraz světa nezhroutil během jediného dne

ve smršti zhola nemožných událostí.

Needles byl mrtev. Jeho asistent už zřejmě touto dobou ležel

na Hendriksově pitevním stole. Warner o to policejního patologa

požádal osobně. Ještě horší ovšem byla představa, že se nikdy nedo-

zví, nač vlastně Needles zemřel.

On a tucet dalších mužů, kteří stáli příliš blízko u toho děsi-

vého domu, když to přišlo.

Když přišlo co...?

„To kdybychom věděli," zamručel Warner a projel si rukou

rozcuchané vlasy.

„Prosím?" zeptal se jeden z vědců, kteří pracovali opodál.

Vzhlédl od svého měřícího přístroje a svým zevnějškem Warnerovi

skutečně připomněl zmizelého parapsychologa Briana Seeadu, který

- 4 -

z pověření šéfa policie prohledával onu budovu obklopenou křovím a

stromy. Od té doby ho pohřešovali. Nikdo skutečně nevěděl, co se s

ním stalo. Podle svědeckých výpovědí se z domu vypotácela jakási

stará osoba a pak se lidé v nejbližším okolí skáceli mrtví k zemi.

Možná byl ten stařec Secada, který padl za oběť stejnému fenoménu

jako ti lidé venku. Ale to byla pouhá spekulace. Warner se raději

držel faktů.

Faktem číslo jedna bylo, že včetně Secady zaznamenali až dosud

jedenáct obětí na životech. Většina z nich zemřela - byť to znělo se-

bevíc absurdně - na stařeckou slabost. Mladí zdraví policisté v prů-

měrném věku pětatřiceti let zemřeli na zestárnutí a vypadali teď jako

mumie.

Fakt číslo dvě se týkal areálu, na němž Warner viděl dům

spolu s bující zahradou na vlastní oči. Jinak by možná pochyboval o

jeho existenci, jako mnozí, kteří se dostavili až nyní - k zajišťování

stop. Země se otevřela a pohltila onu budovu bez dveří a oken. Také

veškerá zeleň uvnitř plochy obehnané zdí docela zmizela z povrchu

země. Ale nic z toho nezanechalo jedinou stopu. Nebyl tu ani kráter,

ani prohlubeň - zůstala pouze holá zem, na níž nerostlo ani stéblo

trávy!

Fakt číslo tři vrtal Warnerovi (po Needlesově smrti) hlavou

nejvíce - týkal se ho totiž nejosobněji. Někdo se ho pokusil zabít.

Přibližně ve stejnou dobu, kdy zde vypuklo to příšerné divadlo. Jacísi

tři neskuteční muži si na něj počíhali v podzemní garáži. Tři chlapi,

jejichž tváře jako by byly vymodelovány z plastelíny a jimž kulky z

Warnerovy služební pistole, přestože všechny zasáhly naplno, ani v

nejmenším neublížily. Bylo to k neuvěření.

Pokusili se zlomit Warnerovi vaz, ale v poslední chvíli byli

vyrušeni a utekli.

Mohlo být po mně, pomyslel si Warner bez patosu. Ještě

okamžik a byl jsem zralý pro Hendrikse. Jako Needles.

„Nic," odpověděl Warner se zpožděním. „Jen si tak mluvím

sám pro sebe..."

Vědec přikývl, jako by to chápal.

„Už jste něco našli?" zeptal se Warner a pochopil, že tenhle

pozemek, který teď byl naprosto prázdný, se mu od samého počátku

- 5 -

nezamlouval. A půda pod nohama mu také byla jaksi nepříjemná.

Možná si to pouze namlouval - možná to byla ovšem prostá skuteč-

nost, která hladce zapadala do spousty ostatních nemožností.

Vědec místo odpovědi najednou zasténal.

„Pozor!"

Křikl na kolegu a na Warnera. „Cosi se tady dole děje...! Po-

zor!"

Rychle uchopil složitou aparaturu velikosti kufříku, která pra-

covala na principu hloubkového sonaru, a odběhl s ní směrem k brá-

ně.

Ani Warner, ani ostatní zpočátku nepochopili vážnost situace.

„Hej!" křikl detektiv za mužem, který vzal nohy na ramena. „Co jste

to, k čertu, zjistil?"

Vědec se zastavil. Když otočil tvář k Warnerovi, zračila se v

ní bezradnost. Zvolal: „Nevím! Bože, takovýhle signál jsem ještě

nikdy nezažil! Ale zdá se, že se něco... blíží!"

„Blíží?"

Kdosi se ironicky uchechtl. Ale pak to ucítili všichni. Země

pod jejich nohama se začala zachvívat krátkými tektonickými otřesy.

Země pod zdmi vysokými jako dospělý člověk se začala vlnit jako

hladina rybníka za prudkého větru.

Jenže teď nebylo větrno.

Jenže tohle nebyl rybník.

Jenže...

„Och, zatraceně...!"

Nedalo se zjistit, kdo to vykřikl, ale najednou se všichni roz-

běhli včetně Warnera. Domnívali se, že nebezpečí zmizelo s oním

příšerným domem. Kdo se obával, že to šílenství ještě neskončilo,

ten to zamlčel.

Warner neměl na tu věc vůbec žádný názor. Už šestatřicet

hodin nespal a usnul by patrně i uprostřed hurikánu.

Jenže teď zase zpozorněl.

Po vědci, který varovně vykřikl, byl Warner druhý, kdo pro-

běhl železnou zahradní brankou. Za ním běželi další. Mnozí se třásli i

poté, co už měli pod nohama pevnou zem.

Warner se zastavil, když si všiml, že hranicí toho chvění je

- 6 -

zahradní zeď. Za ní - tedy mimo pozemek, který byl zatajen ve všech

aktech pozemkového úřadu - vládlo téměř strašidelné ticho.

Ze všech stran sem doléhaly hlasy. Také hlasy těch, kteří se

starali, aby výjimečný stav, vyhlášený pro tuto část Paddington

Street, byl dodržován. Zátaras kolem domu číslo 333 byl tak velký,

že Warner ze svého místa vůbec neviděl k jeho hranicím.

Zamířil k bráně.

Přes mříže si mohl pohodlně prohlédnout celý areál. Když se

vedle něj a za ním natlačili další lidé, kteří zjistili, že jev, jenž poli-

cisty vyhnal z pozemku, zde nepůsobí, neotočil se k nim. Upřeně

hleděl na pozemek. Na holou, písčitou zem, kde nerostl ani plevel.

Až na...

Nikdo nechápal, co se to uvnitř zdí děje. Nikdo si to nedovedl

ani v nejmenším vysvětlit. Ale každý to viděl: Zahrada, která zmizela

tak náhle, jako by byla zezdola vtažena za kořeny - se strašidelným

způsobem zase vrátila! Z vyschlé země si váhavě razily cestu první

výhonky. Všude, kam oko dohlédlo, rašila znovu vegetace, o níž se

všichni domnívali, že zmizela navždy!

Během několika vteřin se pustina zazelenala. A rostliny buje-

ly dál. Nabývaly prvních konkrétních tvarů. Nepředstavitelnou rych-

lostí rostly keře, stromy a květiny...

„Můžu nechat trošku víc?" zeptala se Abigail Jonesová. Její

mdlé oči se zabodly do pohledu Duncana Luthera, přičemž výstřihem

se opřela o řeznický pult tak, že přihlížející musel zapochybovat,

jestli růžolící řeznice myslí skutečně pouze šťavnatý kus masa na

váze.

Zdálo se, že mladý aspirant kněžského povolání byl nad tako-

véto úvahy povznesen. Vlastně je to škoda, pomyslela si Abigail.

Když vešel do malého krámku poprvé, strašně se jí zalíbil jeho

úsměv. Abigail si rychle zjistila jeho jméno - ne od něj samotného,

ale od Charlotty, která pracovala vzadu v chladírně jako pomocnice.

Charlotte, pokud se právě neoháněla řeznickou sekyrou - horlivě

chodila do kostela.

Duncan Luther u Lorrimera „sloužil" - takhle opovržlivě se ale-

- 7 -

spoň vyjádřila Charlotte. Zdálo se, že sama hledí zálibně na modroo-

kého chlapce. Abigail ovšem nevěřila, že by tlustá Charlotte měla

sebemenší šanci. Charlotte byla dost svalnatá - jenže její tělo rozhod-

ně nebylo možno nazvat pohlednou postavou. Měla úctyhodnou míru

přes prsa, jenže ta se projevovala nejen na prsou samotných, ale na

rovnoměrně rozděleném tuku po celém obvodu těla. Kdyby Abigail a

Charlotte nebyly přítelkyně, ani ona by se občas rozhodně nedokáza-

la zdržet uštěpačné poznámky, jestli se Charlotte někdy sama nesekla

do kýty.

Ale byly přítelkyněmi. Dokonce dobrými přítelkyněmi, které si

svěřovaly téměř všechna tajemství.

„Ještě trochu," usmál se Luther, „a pult by se rozpadl..." Abi-

gail le zarazila, pohlédla na sebe, pochopila, co tím myslel, a začala

se tak chechtat, že trvalo jen chvíli a ve spojovacích dveřích se obje-

vila Charlottina tvář. Začervenala se a hned zase zmizela.

Abigail se ještě jednou zachechtala a zabalila maso do sáčku.

Luther zaplatil jako obvykle malými bankovkami a několika narych-

lo odpočítanými mincemi. Abigail nemusela vydávat ani cent. „Příští

neděli budu mít první kázání," řekl pohledný budoucí kněz a pak

otevřel dveře opatřené zvonkem. „Byl bych moc rád, kdybyste mi

pak řekly svůj upřímný názor..."

Abigail horlivě přikývla. Od té doby, co se odstěhovala z do-

mova, nechodila do kostela. Jenže když se dozvěděla, koho v kostele

může potkat, chodila tam s Charlottou každou neděli.

„Samozřejmě! Ráda!"

S úsměvem přikývl a zvolal: „To je fajn!" Zavřel pak s cinká-

ním dveře.

Sotva odešel, vklouzla do prodejny Charlotte. Zatím tady neby-

li další zákazníci.

„To je ale úsměv!" rozplývala se. Pak sklopila zrak a řekla: „To

myslel mě?"

„Samozřejmě," zalhala Abigail a dodala: „Že se takový mužský

takhle zahrabe..." Zavrtěla hlavou a pokoušela se ho ještě zahlédnout

přes sklo výlohy.

Charlotte rovněž zavrtěla hlavou.

V téhle věci byly zajedno.

- 8 -

Jako by si - aniž to vyslovily nahlas - umínily, že novice za-

chrání před „posledním krokem", kterého by pak trpce litoval...

„Já už se toho nemůžu dočkat," zavzdychala Charlotte. „Už aby

byla neděle. Zavřeme? Nevěřím, že by ještě někdo přišel. Většina lidí

si už nakoupila. No tak! Kromě toho..."

Když byly o samotě, často se smály důvěřivosti lidí, kteří si

kupovali maso.

Každodenní styk s ním vzbudil v Abigail a Charlotte zdravý

odpor, a už dávno se naučily vážit si předností salátů či zeleniny - v

nichž bylo ovšem stejné množství škodlivých látek.

Momentálně to s pracovní morálkou nebraly nijak vážně. Jejich

šéf odjel na dva týdny na dovolenou, čehož si dopřával jednou do

roka a obchod na tu dobu svěřoval jim. V podstatě se na ně mohl

spolehnout.

To dobře věděl, protože jinak by asi neodjel.

„Kromě toho co?" zeptala se Abigail.

„Kromě toho mají všichni plnou hlavu té policejní akce o kus

dál," řekla Charlotte tlumeným hlasem.

„To myslíš tu věc, o které mluví všichni, co sem přijdou - ale

nikdo neví nic přesnějšího?"

„Přesně tak!" Charlotte přikývla. „Co myslíš, co je to dooprav-

dy? Prý to byla příšerná šlupka. Možná někde prasklo plynové potru-

bí, nebo..."

„Tady přece nikdo nemá plyn!"

„No tak něco jiného. Dneska je toho tolik, co může vyletět do

vzduchu. Možná nějaký kutil, co vymýšlí bomby, zaznamenal při

některém ze svých pokusů nečekaný úspěch..."

„Ten tvůj humor je den ode dne černější. Neměla by ses tolik

zamýšlet nad dobytkem, ale sama nad sebou."

Charlotte se dvojsmyslně usmála a vrátila se k původnímu té-

matu. „Některé obyvatele dokonce evakuovali z domů. Ať chtěli

nebo ne."

„A jak to zdůvodnili?"

„Nijak."

„Metody policejního státu!" zaklela Abigail, která byla vlastně

naprosto nepoliticky založená.

- 9 -

Poté Abigail zabalila uzeniny, zamkla krám a uzavřela poklad-

nu, zatímco Charlotte uklidila vzadu. O půl hodiny později obě vyšly

ze řeznictví a na křižovatce opodál se rozešly. Obě bydlely ve čtvrti

Paddington, i když ne v její nejdražší části.

Všude bylo nezvykle mnoho policistů.

„Takže zítra a pozdravuj ode mě Clarka...!" Charlotte zamávala

a otočila se směrem k viktoriánským domům.

„Jo, zítra," zamumlala Abigail. Zmínka o Clarkovi jí na chvíli

zkazila náladu, ale nedala to na sobě znát. „A ty si nechej zdát o

krásném Duncanovi! Kdoví, možná tě apadne nějaký fígl, jak ho od-

radit od té kněžské kariéry..."

Abigail se otočila směrem k Truperovu parku a snažila se ne-

myslet na nic jiného než na Duncana Luthera.

To ovšem pominulo, když posléze vstoupila do podkrovního

bytu prosyceného výpary piva. Řev televize bylo slyšet už v tmavé

chodbě.

Clark ji už zřejmě čekal a po svém se „zahříval".

„Doprčic!" zaklela Abigail opět jako dáma. Od té doby, co

Clark téměř lehkomyslně hodil za hlavu poslední džob, celý den se

jen líně povaloval na pohovce. Myslel už jen na chlast, žrádlo a pele-

šení. Když ho Abigail poznala, bylo přitom to poslední jednou z jeho

největších předností.

„Pravá láska holt nevydrží navěky," povzdychla si hořce. Sen o

princi v temném hávu se definitivně rozplynul. Nebyl tady Duncan

Luther, ale Clark Emmerson. A když se někdo vzepřel jeho alkoho-

lickým videofantaziím, dokázal se chovat zatraceně hnusně. Mnohem

hnusněi, než kdy Abigail své přítelkyni vyprávěla...

Byl unavený, měl žízeň a cítil se vyčerpaný do morku kostí.

Ukrýval se zde ve sklepě ze strachu před sluncem celé hodiny. Byl

zpola smyslů zbavený, protože bolesti v útrobách mu zároveň drtily

mozek.

Krev! napadlo ho v morbidním vytržení! Potřebuji krev! Dych-

tím po ní!

Ve sklepě byla tma jako v pytli - vlhko, chladno a zatuchlo.

Muž, který zapomněl své jméno, přecházel neklidně em a tam.

Neviděl stěny a překážky, do kterých narážel. Necítil bolest, kterou

- 10 -

mu způsobovaly. Slyšel ale zvuky kolem jedoucích aut a kroky nic

netušících chodců, kteří chodili kolem zamřížovaných oken. Sklepní

otvory u země byly zakryty starými hadry, které ležely v jakémsi

koši. Nepronikl sem už ani paprsek. Smrt zůstala venku.

Muž úpěl bolestí, když se mu do žaludku zabodlo cosi jako

žhavá jehla. Začal přecházet ještě rychleji a bezcílněji. Dokonce i

útržky rozumu, které si doposud uchoval, a které ho přiměly k tomu,

aby se ukryl sem, teď přehlušila dychtivost, jež ho měnila v zajatce.

Zajatce ne tohoto sklepení, ale jeho vlastního těla!

Když už se to nedalo vydržet, prudce otevřel dveře a vypotácel

se do zšeřelé chodby. Na schodišti bylo vlhko, jako ostatně všude

tady dole. Jednotlivé schody byly tak kluzké, že po prvních chvat-

ných krocích uklouzl a dopadl tak tvrdě, že mu připadalo, že má pá-

teř v jednom ohni. Na několik vteřin měl rozum jasný a čistý jako

horský vzduch.

Vzpomněl si. Trýzní zavřel oči. Toužil zase zapomenout. Přímo

se upnul k tomu přání. Ve vnitřnostech ho trýznil hlad. Dychtivost po

lidské krvi!

S námahou se opět posbíral ze země.

Světla přibývalo, ale on už byl přesvědčen, že mu nemůže

uškodit. Byl SILNÝ. Rozdal si to s peklem.

Sklep ležel za ním.

Jen se neohlížet.

Neváhat.

Schodiště pokračovalo.

Za zavřenými dveřmi hlasy. Byla to hádka. Dětský křik. Dětský

křik.

„Aááaa...!" vydralo se mu z úst.

Ale stoupal výš. Tak, že už to výš nešlo. Až se dostal ke dve-

řím, za nimiž bylo slyšet jiné tóny. Zvuky, které ho vybičovaly ještě

více: sténání, kvičení ocelových per, unylá hudba, chraptivé drsné

hlasy.

Otočil knoflíkem dveří.

Dveře povolily.

Vnikl do cizího bytu. Vydal se za zvuky. Dostal se k dalším

dveřím, které byly pouze přivřené. Nahlédl škvírou. Zachvěl se tou-

- 11 -

hou. Otevřel dveře. Oddělil těla. Mluvil zmateně.

A zakousl se...

Abigail dělala to, co často, aby zabránila modřinám: dala vše-

mu volný průběh. Clark byl v jednom ohledu spolehlivý - nepotřebo-

val dlouhou dobu.

„Ležíš tady jako prkno!" zablábolil opilecky. Měl pravdu, ale to

mu nepřekáželo v tom, aby pokračoval. Táhlo to z něj jako ráno z vý-

čepu. Abigail si pro něj vymýšlela na padesát různých druhů smrti,

zatímco - aby ho nerozzuřila - tu a tam ze sebe vypustila něco, co se

podobalo tomu, co Clark pokládal za rozkoš.

Když začal oddychovat rychleji, věděla, že už to nepotrvá

dlouho.

Jenže pak se stalo něco, co změnilo obvyklý odpor v strach...

Když pohlédla směrem za Clarkovo levé ucho, zahlédla starce,

který se vynořil mezi televizorem a pohovkou. Dveře, pomyslela si

nejasně Abigail. Nezamkla jsem...

Tahle nedbalost se během let zakořenila. Neměli, co by se dalo

ukrást, a Clark byl téměř pořád doma. Jako pes u boudy. Tentokrát

ovšem v téhle funkci selhal.

Abigail ho od sebe odstrčila. Zaraženě zafuněl, ale přestal se-

bou mrskat sem a tam a opřel se na loktech. „Co blbneš?" obořil se

na ni.

Dál se nedostal.

Abigail pochopila svůj omyl, až když vetřelec jednu ruku zabo-

řil do kštice Clarkových vlasů a druhou rukou sevřel spuštěné kalho-

ty jejího přítele, které visely asi ve výši kolen. Clark byl najednou

nespoutanou a nečekanou silou odtržen od Abigail a muž jím brutál-

ně mrštil přes celou místnost. Narazil ramenem a zátylkem do komo-

dy, a než vůbec stačil pochopit, co se s ním stalo - zůstal ležet v bez-

vědomí.

Abigail ležela jako zaražená mezi sedací soupravou a opěra-

dlem pohovky. Měla rozepnutou blůzku a podprsenku prostě staže-

nou pod velkými ňadry, takže i vleže předváděla svou mohutnost.

Clark se nenamáhal s tím, aby jí stáhl sukni. Stáhl jí pouze kalhotky a

hodil je kamsi za pohovku. Protože obuté boty ho velice vzrušovaly,

měla Abigail pořád ještě kotníkové kozačky se špičatými podpatky.

- 12 -

Ve chvíli, kdy se směrem k ní pohnul onen příšerně hledící ne-

známý, nenapadlo ji nic jiného než právě tyto podpatky použít jako

zbraně.

Bleskurychle přitáhla kolena a zvedla chodidla.

Stařec se zastavil.

Chtivě si olízl rty, které pak odhalily odporná ústa. Ačkoliv se

zastavil, zdálo se, že to, co hodlala Abigail podniknout, nebere váž-

ně.

Krátce se podíval na muže v bezvědomí, který se pořád ještě

nehýbal.

„Čeho se bojíš?" obrátil se k Abigail. Jeho pohled se přisál k je-

jím ňadrům a ještě více se v něm zablýsklo.

Abigail se pokusila zapnout blůzu, ale ležela na ní celou vahou.

Nešlo to.

„Kdo - jste? vydechla. „Jak to, že jste...?"

Postoupil o krok k Abigail a jeho ruce bleskurychle sevřely její

zápěstí.

Žena křečovitě vykřikla.

Téměř ledabylým pohybem jí stařec stáhl kozačky z nohou. S

duněním dopadly na parkety.

Abigail vytřeštila oči a chtěla se rozkřičet.

Stařec se prostě svalil dopředu. Jeho pravá ruka se jako centové

závaží přitlačila na nos a ústa Abigail. Žena ztuhla a cítila, jak ji za-

chvacuje panika. Pokoušela se starce od sebe odstrčit.

Ten neohrabaně ohmatával její nahé tělo.

„Pěkná holčička!" mektal. „Pěkná, pěkná holčička...!*4

Pak otevřel ústa.

Abigail se zašklebila, protože si myslela, že ji chce políbit. Zá-

pach hnojiště byl proti jeho dechu nebeskou vůní.

Když se jeho čelisti rozevřely jako medvědí past, udělalo se

Abigail definitivně nevolno. Zmobilizovala veškerou sílu, aby se

vymanila ze starcova sevření. Marně. Byl silný jako býk.

A pak jeho otevřený chřtán sjel kolem jejích rtů až ke krku.

Bolest projela Abigail až ke kořínkům vlasů. Zaslechla starco-

vo spokojené chrochtání jako přes vrstvu vaty. Bylo zvláštní, že jed-

na z posledních myšlenek před tím, než její myšlenky zahalila tma,

- 13 -

patřily Duncanu Lutherovi.

To, jak starec zařval zklamáním, už neslyšela...

Duncan Luther uložil maso do mrazničky a vrhl zkoumavý po-

hled na pestrý sortiment zmrzlin. Usmál se nad touhle drobnou lid-

skou slabostí pátera. Když se za ním ozval hlas, prudce se otočil.

„Všechno doma v pořádku, Duncane?" zeptal se páter Lorri-

mer.

Na čele se mu leskly krůpěje potu. Širokými zády se opíral o

rám dveří do kuchyně. Ruce měl zabořené do kapes sutany. Lorrime-

rovi bylo něco málo přes šedesát. Luther věděl, že v jeho ocelově

šedých očích pod hustým obočím plane fanatický žár. Už dovedl

odhadnout tohoto pátera anglikánské církve. Ostré odmítání papež-

ství - což byl tradiční charakteristický rys anglikánské církve, jinak

uznávající katolictví - mělo v Lorrimerovi jednoho ze svých nejhor-

livějších a nejsvévolnějších zastánců.

„Všechno v nejlepším pořádku, otče, děkuji." Luther se usmál

svým typickým úsměvem, který tolik vzrušoval ženy. U Lorrimera

naštěstí nevyvolával žádnou zvláštní reakci. „Přinesl jsem maso na

pečínku." Kývl k mrazničce. V neděli večer, po poslední mši, dostal

od Lorrimera svolení zajet k rodičům do Leichhardtu, na předměstí

Sydney a strávit tam noc. Slíbil, že se do večera následujícího dne

zase vrátí a slovo dodržel. Měl zcela upřímný pohled, když Lorrime-

rovi říkal: „Slyšel jsem v rádiu cosi o nějakém záhadném případu

tady poblíž. Nevíte o tom něco? Povídali jen velice nejasné věci..."

Lorrimer zavrtěl hlavou Vypadal poněkud bledší než jindy. Pod

očima měl stíny. „Bohužel pokrčil rameny, „...taky nevím o moc víc.

V Paddingtonu se prý zřítil jeden ze starých domů – aspoň se to

povídá. Policie a hasiči uzavřeli celou oblast. A o příčinách kolují

pouze fámy.

„Paddington Street,“ zopakoval Luther. Podíval se na páte-

ra.“Jednou jste mi říkal, že už tady bydlíte čtyřicet let. Znáte ty lidi?“

Lorrimer zavrtěl hlavou. „Ani si nemůžu vzpomenout na ten

dům, i když tam často chodívám na procházku. To je podivné... Ne,

nevím, jestli se tam někomu něco stalo."

Zachvěl se.

Luther viděl velice dobře, že tam, kde páter ukrýval prsty pod

- 14 -

černou látkou, se mu třásly.

„Není vám dobře?" zeptal se. Věděl, že Lorrimer bere kvůli

slabému srdci prášky. „Dnes je zase tak dusno. Neměl byste si toho

brát na sebe tolik...“

Lorrimer na něj chvilku divně pohlédl. „Ne, "odpověděl poté.

„To nebudu.“ Otočil se a ještě předtím, než odešel z kuchyně, řekl:

„Jsem moc rád, že jsi zpátky, Dune. Bůh ví, že jsem velice rád. Mož-

ná mi budeš muset pomoci. Nevím ještě, jestli to zvládnu sám. Zku-

sím to. Není dobré do toho zatahovat jiné. Ale když to přesahuje mo-

je síly, Dune, chlapče, musíš mi pomoci..." Ani nepočkal na novico-

vu odpověď a šouravě odešel.

Duncan Luther zůstal stát, jako by do něj udeřil blesk. Nebyl

schopen vydat se za páterem nebo za ním zavolat, co těmi svými

narážkami myslel.

Bylo to, jako by se k němu otočil zády docela jiný člověk a ja-

ko by ho žádal o něco, z čeho mu - ještě předtím, než věděl, oč se

vlastně jedná - naskočil na těle pot.

Co se to, proboha, během několika hodin jeho nepřítomnosti s

páterem stalo...?“

Procitla z tíživého spánku a když si zase rázem vzpomněla na

vizi řítícího se domu na Paddington Street 333 a na to, co po zániku v

jejím snu následovalo, otřásla se.

Lilith se pokoušela pohnout, ale teprve když s námahou otevře-

la oči, viděla, proč to nejde. Ležela na obyčejné dřevěné lavici. Ruce

a nohy měla spoutané železy a dokonce i kolem krku měla kruh, kte-

rý byl článkovým řetězem připevněn k dřevěné podložce.

Lilith nevěřícně zamžourala.

Vzpomínala si velice dobře na upíry, jejichž vůdce zabila. Pak

utekla do - polkla - do kostela. A od té chvíle si nepamatovala na nic.

Pokud si vzpomínala, nepodařilo se upírům dostat se do budovy. I

Lilith, která měla v sobě kromě upířího dědictví po matce i lidské

geny, dokázala překročit práh kostela jen s velkou námahou. Mezi

prázdnými lavicemi se pak zhroutila k zemi. Sklonil se nad ní kněz v

černé sutaně. Omdlela.

Během bezvědomí ji musel někdo přinést sem a svázat.

Kněz?

- 15 -

Absurdní.

Takže upíři?

Podařilo se jim snad vniknout do posvěcené budovy a zmocnit

se Lilith?

Jestliže ano, co se mnou hodlají udělat? Drží mě tady, aby se

mnou mohli provést po jisté době neznámý rituál a pomstít se tak?

Z místnosti, v níž se Lilith ocitla, se nedalo poznat, kam patří.

Stěny bez oken byly zahaleny černým suknem a jen tam, kde byly

masivní dveře, zel otvor. U stropu svítila slabá žárovka, jejíž světlo

nebylo Lilith - jak už si zvykla - příliš příjemné. Škodilo jí ovšem

stejně málo jako sluneční svit.

Zkusila zacloumat pouty. Normálně disponovala silami, které

by nikdo v jejím půvabném dívčím těle netušil. Ale ani ty nestačily k

tomu, aby se vymanila z ocelových pout.

Lilith se cítila naprosto na dně...

Podívala se na šaty, které na sobě měla. Zanechala jí je její

matka a během potyčky s upíry Horrusem a Horou se projevila další

z jejich nevypočitatelných schopností. Nejenže byly šaty schopny

měnit vzhled a brat na sebe vlastnosti jakýchkoliv šatů - ukázaly se i

jako neporazitelná zbraň!

Pro Lilith to ještě pořád bylo nepochopitelné, ale ty šaty nedaly

Horovi ani náznak šance. A předák zdejší smečky upírů, jemuž bylo

přes čtyři sta let, byl nesmírně mocný. To, že ani se svými magic-

kými vlohami nakonec proti šatům nic nezmohl, dodávalo Lilith na-

ději, že se neocitla v reálném světě přece jen tak docela bezbranná,

jak se zprvu obávala.

Jenže to byl zároveň důvod k obavám.

Ty šaty se totiž nechovaly ve všem a vždy loajálně... Lilith se

nepokoušela pouze změnit jejich povahu, ale zároveň je i odložit.

Tento pokus nejenže ztroskotal, ale byl spojen i s mukami, jaká Lilith

doposud nezažila.

Šaty se zcela zjevně bránily proti tomu, aby si je svlékla. Už

když si je Lilith oblékala, zmocnil se jí pocit, jak by se jí do pokožky

zahryzly tisíce drobných zoubků všude tam, kde se šaty dotýkaly

těla.

Zpočátku tento vjem podcenila. Teď o něm smýšlela jinak. By-

- 16 -

la přesvědčena, že když si ty šaty oblékla poprvé, rozhodla navždy o

tom, že se tohoto dvojsečného dědictví už nikdy nezbaví. Vypadalo

to, že je odsouzena nosit je navěky. Možná budou její tělo zdobit i po

smrti. Pokud pro Lilith vůbec nějaká smrt existuje.

Byla z poloviny upírkou. Představa smrti byla ovšem cosi vý-

sostně lidského. Lilith nevěděla, jak její život jednoho dne (možná už

brzy) skončí. Bude-li mít štěstí, přestane prostě existovat. Její vědo-

mí vyhasne jako plamen svíčky. Co se ovšem stane, bude-li mít nao-

pak smůlu, to si nedovedla představit ani přibližně.

Její pozornost upoutal hluk.

Dveře se s vrzáním otevřely.

Lilith sebou škubla, když poznala kněze, kterého poznala krátce

před tím, než omdlela. Beze slova k ní přistoupil. Jeho vrásčitá tvář

měla zarytý výraz. Se zájmem sledoval, jakou reakci vyvolá u zajat-

kyně kříž, který svíral v ruce.

Lilith napjala pouta. Připadalo jí, že tělem jí probíhá cosi, co

není její součástí. Cosi odpudivého a současně velice živého. Pocit,

jako by se jí v žilách hemžili červi...

„Přestaňte!" vykřikla. „Proč mi to děláte?"

Kněz natolik užasl, že spustil ruku s křížem a schoval ho v su-

taně. „Ty umíš mluvit?"

Lilith nevěděla, jestli se má smát nebo brečet. „Proč bych ne-

měla umět mluvit?"

Vzpamatovala se velmi rychle.

„Protože jsem viděl, jaká grimasa se skutečně skrývá pod tvou

krásnou tváří!" sykl zlostně.

Lilith trvalo několik vteřin, než pochopila, co tím myslí,

Vzpomněla si na nekontrolovanou proměnu, kterou u ní vyvo-

lala vysvěcená stavba kostela. Bylo možné, že kněz viděl velmi po-

divné rysy. Musely byt velice zlé, když reagoval tak zarputile.

Lilith přesto předstírala, že nic netuší. „Nerozumím..."

„Rozumíš moc dobře, satanská ženo!" sykl kněz. „Viděl jsem

tvou upíří tvář!"

V pořádku, pomyslela si Lilith, takže hezky přívětivě. Do svých

následujících slov soustředila veškerou svou hypnotickou moc: „Teď

mi velmi opatrně sejměte pouta a už se na mne nebudete dívat. Mož-

- 17 -

ná tady budu muset ještě nějakou dobu zůstat, než prozkoumám dů-

kladně celou situaci. Obávám se totiž, že venku čekají ti, kterým bys-

te skutečně měl věnovat pozornost...!"

Páter se zájmem naslouchal, ale ani ho nenapadlo, aby jí sundal

pouta.

„Říkám vám - odvažte mě!" Lilith netrpělivě žhnuly oči.

Ústa nad ní se drsně zachechtala. Pak páter udělal něco, co se

nemělo stát. Zeptal se naprosto konkrétně: „Kdo čeká venku?"

Lilith se zatajil dech.

Nebylo pochyb, že kněz na její sugestivní slova nereaguje. By-

lo to poprvé, že by na člověka neúčinkovala. U upírů Lilith věděla,

že s hypnózou nic nezmůže. Bylo pro ni ovšem novinkou, že existují

i normální smrtelníci, kteří jsou necitliví vůči jemné magii mluvené-

ho slova. A bylo to překvapivé. Ukázalo se totiž, že situace, v níž se

ocitla, je vážnější, než si myslela ještě před několika vteřinami.

„Sundejte mi pouta a já vám je ukážu," žadonila Lilith naléha-

vě.

Byl ten odpor způsoben zvláštní atmosférou kostela? Selhaly

snad její síly proto?

„Koho? Je snad víc takových, jako jsi ty?"

„Ne takových jako jsem já," opravila ho Lilith. „Jsou horší..."

Tato informace zřejmé páterovi nestačila. Vytáhl zpod sutany

kříž, natáhl ho před Lilith a zastavil ho jen několik centimetrů od

jejího čela. „A teď žádné vytáčky! Teď pravdu!" zvolal.

Lilith měla pocit, jako by se jí kříž vrýval do kůže. Pokoušela

se odvrátit tvář, ale nešlo to. Kříž ji připoutával. Rty jako by jí pras-

kaly prudkým žárem. Místo slov ze sebe vyrážela pouze neartikulo-

vané zvuky.

Kněz pečlivě studoval její muka.

Když už Lilith připadalo, že sítnice jí pomalu vzplanou a zrak jí

dočista vyhasne, konečně kříž odložil.

„No?" zeptal se téměř mírně.

Lilith se pokoušela sesbírat zmatené myšlenky. Připadalo jí, ja-

ko by někdo jejího ducha roztříštil na milióny kousků, které se jen s

námahou zase skládaly do celku. Z hrdla se jí vydralo zachroptění.

Snažila se příliš nepokoušet knězovu trpělivost, protože se bála další

- 18 -

konfrontace s křížem, na němž byla vyřezána malá postava Ježíše.

Bála se toho v tuto chvíli víc, než čehokoliv jiného.

„Čekám," řekl páter.

„Co-chcete-slyšet?"

„Co chceš, nešťastnice, zde v mém kostele? Měla jsi úkol ho

ocejchovat? To už temné síly pokročily natolik, že je nezastraší ani

brány domu božího? Když jsi byla člověkem - a ne odjakživa netvo-

rem - který démon tě posedl...?"

„Já... nejsem... netvor!"

„Pak mluv a neboj se!"

Lilith zoufale hledala východisko. Šaty, napadlo ji. Proč mi ne-

pomohou proti tomuhle zaslepenci? Nemusí ho přece zabít, stačilo

by alespoň...

„Čekám!" Hlas kněze přerušil řetězec jejích myšlenek.

„ Nevěřil... byste mi to..."

„To posoudím já!"

„Odkud berete to přesvědčení, že jsem posedlá?"

„Ta grimasa," připomněl jí kněz. „Viděl jsem tvůj vlčí obličej.

Tvoje zuby. Tvoje oči."

„Moje oči?"

„Žádný člověk nemá takové oči!" Zdálo se, že přesněji to po-

psat nemůže nebo nechce.

„Možná nejsem ani netvor, ani člověk..."

Byl to pouhý reflex, že Lilith svá slova doprovodila nevinným

zamrkáním. Ale tento reflex měl hrozivé následky.

Kněz couvl. „Jsi svůdkyně!" zvolal. „Možná jsi sám ďábel, kte-

rý mě chce pokoušet!" Oči mu vystoupily z důlků, když pohledem

přelétl po jejím těle. Po ňadrech, po břiše. Dával si na čas. Z koutků

úst se mu řinul tenký pramének slin. „In nomino padre est!" zasípal.

Lilith se svíjela.

Kněz ustoupil ještě víc. Až ke stěně. Tam odhrnul jedno z

oněch černých suken, která byla zřejmě ve spěchu hřebíky připevně-

na na stěny.

Pod ním byl tetragram, namalovaný bílou křídou. V jeho středu

byla čtyři písmena neuvěřitelné síly:

JHWH

- 19 -

Lilith vykřikla. Nevnímala, co se děje se šaty na jejím těle, pro-

tože nedokázala odtrhnout zrak od nápisu.

To, že se Lilith oděla ve vteřině do jiných šatů - z hříšných bi-

kin do kalhotové sukně, sahající po kotníky - patrně utvrdilo kněze v

jeho přesvědčení, že žena je posedlá čarodějnictvím.

Nemilosrdně odhalil další kus látky na zdi. Bylo tam napsáno:

ADONAI

A pak další:

ELOHIM

A další:

ELELIJON

A nakonec:

SCHADDAI

Lilith si připadala jako v ohnisku několika lup najednou. Svíje-

la se znovu v poutech, ale ani tentokrát je nedokázala roztrhnout.

Připadalo jí, že hoří. Žár jí pronikal očima do celého těla a zuřil v

něm. Systematicky ho ničil.

Pak bouchly dveře a Lilith upadla do milosrdného bezvědomí.

Vědomí, že opět unikla, jí nepřineslo žádnou úlevu. Tušila, že

muka budou pokračovat. To, co zatím vytrpěla, byl pouhý začátek...

Warner zastavil vůz před domem z červených cihel v Hargrave

Street poblíž Trumperova parku a vypnul sirénu, kterou si zjednával

respekt ve večerní špičce.

Když vystoupil, čekal už na něj přede dveřmi Stiller.

Zrovna Stiller.

„Codd říkal, že taky přijedete..." Stiller vypadal jako nezdařilá

napodobenina Michaela Jacksona. Měl na sobě světlý baloňák, klo-

bouk se širokým okrajem a zrcadlové sluneční brýle, v nichž Warner

viděl sebe, ale nikoliv kolegovy oči.

Bylo to jejich první setkání od doby, co se Stiller podrobil tera-

pii. Už i vrabci na střeše si cvrlikali o tom, že měl problémy s alko-

holem a drogami. Údajně zmizely.

Warnerovy antipatie ovšem nevyplývaly z toho, co se o Stille-

rovi povídalo. Neměl prostě rád arogantní samolibé vystupování toho

člověka, který nikdy nedosáhl bůhvíjakého kriminalistického mist-

rovství, ale přesto se na policejním ředitelství promenádoval jako

- 20 -

krokodýl Dundee a lezl každému na nervy. Stiller byl prostě frajer,

nic víc a nic míň a Warner velice pochyboval, že by ho z toho mohla

nějaká terapie vyléčit.

„Kde jsou ostatní?" zeptal se Warner. Marně se rozhlížel po

služebním voze. Také Stiller se tady objevil v civilu.

„Zdá se, že jsme tady první.“ Stiller nevypadal zdravě. Bůhví

co s ním prováděli.

Warnera se zmocnilo absurdní podezření: nebylo to snad tak, že

se ve skutečnosti Stiller svěřil do péče plastických chirurgů, kteří mu

měli z tváře odstranit vrásky, aby se Stiller napříště mohl ke svým

obětem přiblížit bez strachu, že bude předčasně odhalen?

Warner už teď plných osmatřicet hodin nespal. Dvě hodiny vy-

držel před zahradní zdí pozemku na Paddington Street 333 a díval se,

jak to tam bují, jak porost houstne a vysmívá se zdravému lidskému

rozumu.

Pak přišel Coddův telefonát. Šéf policie nechtěl ani slyšet o

tom rychlém a vlastně nemožném a nevysvětlitelném růstu křoví a

stromů, ale se vší tvrdostí mu přikázal, aby se okamžitě vydal na tuto

adresu v Hargrave Street.

„Máte přece zálibu v případech nahánějících hrůzu," zabručel

Codd jako vždy velice roztomile. „Zdá se, že je to nějaká epidemie.

Po taxikáři, který nás navedl na dům v Paddington Street poté, co si

to rozdal s upírkou, si teď zase někdo vymyslel cosi o jakémsi chla-

povi, který podlehl krvelačnému šílenství..."

To stačilo, aby skutečně vzbudil Warnerův zájem. Doposud ani

Coddovi ani nikomu jinému neřekl o svém příšerném zážitku z pod-

zemní garáže. Teď ovšem nebyla příhodná doba, aby to napravil.

Nehodlal to říci ani Coddovi, ani Stillerovi, který by se mu od té

chvíle začal před kolegy posmívat.

„Nejvyšší patro, hned pod střechou. .." Stiller ukázal palcem

nahoru. Warner se protáhl kolem hubeného detektiva a Stiller ho

mlčky následoval.

Warner tenhle typ domů dobře znal. Všechny měly stejnou at-

mosféru a ve všech to páchlo podobně. Domy, v nichž bydleli lidé,

kteří nechtěli mít navzájem nic společného. Etážové byty, za jejichž

dveřmi se soužily duše, za nimiž byly zneužívány ženy, děti a zvířata

- 21 -

a nikdo ze sousedů o tom nechtěl nic vědět.

Když se Stillerem vystupovali po schodišti, ozvalo se zacvak-

nutí dvou tří zámků dveří. Než ovšem vystoupili nahoru, neukázala

se jediná tvář.

Warner se chtěl pro jistotu zeptat, zda má Stiller revolver při-

pravený ke střelbě (jeho vlastní zůstal prázdný doma), když tu se

ozval chraptivý hlas: „Konečně!" a dodal: „Zasraní poldové, to jste si

nemohli trochu pospíšit? Proč vlastně platíme daně?"

Warner si odpustil otázku, jestli mají na čele napsáno, k jakému

spolku patří, protože doufal, že Stiller vyrukuje s patřičnou odpovědí.

Ten neoholený krasavec v nátělníku s nedbale staženými kalhotami

mohl být jeho bratrem. Ale Stiller mlčel.

„Co se stalo?" zeptal se Warner.

„Co se stalo...? Pojďte za mnou. A jestli máte v hlavě oči, kou-

kejte se! Doufám, že toho starého parchanta hned vezmete s sebou a

že ho strčíte do lapáku, odkud utekl."

Warner už nekladl další otázky a vydal se za mužem do obýva-

cího pokoje mansardy. Tam nejprve spatřil plačící ženu, která se

choulila stranou v křesle a celá uslzená se na ně podívala, když

vstoupili. Ke krku si tiskla kapesník.

„Jste raněná?" zeptal se Warner. „Potřebujete lékaře?"

„Kdyby ho potřebovala, zavolal bych ho. Ta toho vydrží..."

Chlap v nátělníku byl stále sympatičtější. Nasměroval Warnera za

jedovatě zelenou pohovku, která stála v místnosti před televizorem.

Za ní ležel přinejmenším osmdesátiletý, možná ještě starší muž,

svázaný šňůrou jako vánoční balíček!

„Jak se vlastně jmenujete?" obrátil se Warner změněným tónem

na muže, který jim otevřel.

„Emmerson. Clark Emmerson."

„Príma, pane Emmersone. Takže si teď vymyslete nějakou his-

torku, proč jste tohohle muže tak ztýral!" Warner se sehnul ke starci,

který ležel na břiše na zemi. Nevylučoval, že ten muž je mrtev. Kaž-

dopádně se nehýbal.

„Pozor!" ozval se Emmerson. „Vždyť nevíte..."

Pozdě.

Warner uskočil tak prudce, že ztratil rovnováhu a upadl na zem.

- 22 -

Nevěřícně hleděl do zkřivené tváře starce, který se ho pokusil kous-

nout do ruky.

„Varoval jsem vás...," zaslechl Warner Emmersonův hlas, ze

kterého se ozývala škodolibost. Warner pořád ještě zíral nepřítom-

ným pohledem na starce, který se opět nehýbal, teď ovšem ležel na

boku, takže mu bylo vidět do pokřivené tváře.

Warner vstal. Podíval se na Stillera, který stál vedle plačící že-

ny a tiše s ní hovořil. Zdálo se, že Stiller si předchozího incidentu

nevšiml.

„Povídejte!" vybafl Warner na Emmersona, který jen mlčky

stál a třel si zápěstí. „Co se tady stalo?"

„Čuměl jsem přesně jako teď vy," řekl Emmerson, „když mě

ten chlap odtrhl od mojí staré... Vážně! Ten má sílu jako medvěd!

Byli jsme s Abi v nejlepším, když se objevil. Ta káča většinou za-

pomene zamknout dveře. Vlastně to všechno zavinila ona." Několik

vteřin se díval vztekle do země a pak pokračoval dál: „Mrštil se

mnou na támhletu podělanou komodu a já jsem ztratil vědomí. Asi

jen na pár vteřin. A když jsem se probral, vrhl se ten chlap na Abi...

Dokážete si to představit? Tahle troska...!" Emmerson se zatvářil

zhnuseně. „Nevím, jak dlouho to trvalo, než jsem se z toho pohledu

vzpamatoval. Každopádně," přejel si po bradě, „jsem ho kriketovou

pálkou srazil z Abi dolů, když... když..."

„Co?"

Emmerson zavrtěl hlavou. „Nebudete tomu věřit. Teď, když o

tom mám mluvit, tomu už nevěřím ani já sám..."

„Co se stalo?" naléhal Warner s pohledem upřeným opět na

starce, který mu připadal jaksi vzdáleně povědomý.

„Pokoušel se mi zakousnout do krku."

To byl hlas - jakže jí to říkal Emmerson? Abi? - Abigail.

Žena byla zřejmě pořád ještě v šoku. Ale Stillerova dotěrnost ji

možná už probrala natolik, že vnímala, na co se ptal Warner.

Emmerson na ni vrhl zlostný pohled a dodal: „Ten starý per-

verzák se chystal jí prokousnout krk! Chtěl ji zabít!"

Letmý pohled na spoutaného muže zapudil všechny pochyby o

Emmersonových slovech. Warner si povzdychl: „Ještě pár roků a

budeme tady mít americké poměry." Kývl na Stiílera. „Zaprotokoluj-

- 23 -

te výpovědi a zjistěte osobní údaje toho..." Zarazil se.

Ve chvíli, kdy se opět podíval na starého muže, mu připadalo,

jako by mu spadly z očí šupiny.

„Secada..." vyšlo mu z úst.

„Cože?" zeptal se Stiller.

Warner ho neposlouchal, ale sklonil se pořád ještě v uctivé

vzdálenosti ke spoutanému muži. Zaraženě hledal důkazy, které by

potvrdily jeho předchozí zbrklou poznámku.

Našel je.

S Brianem Secadou se setkal pouze jednou. Bylo to teprve vče-

ra a když zmizel, nebyl starý. Při důkladnějším pohledu ovšem neby-

lo pochyb.

„Brian Secada!"

Stařec na něj zíral. Pak se zle zasmál a zavrtěl hlavou. „Tím

jsem kdysi byl! Teď jsem upírem!"

„Zbláznil se," řekl Stiller. „Vy ho snad znáte?"

Warner ho posunkem umlčel.

* * *

PROSINEC 1995

Zahradou kolem domu, který stál na pahorku, se šířil mrtvolný

zápach. V jeho těsné blízkosti žil ghoul a číhal na své oběti. Dřív,

než jsem ho mohl zneškodnit, padly mu za oběť dvě mladé ženy.

Byla to má chyba. Kdybych ghoula zničil, odstranil bych ze

světa časové mosty, kterými se cestovalo do minulosti a vracela se

po nich hrůza a děs.

Krvavý dům na pahorku čas od času procital ke svému hrů-

zostrašnému životu.

* * *

Všechno do sebe zapadalo. Také ostatní lidé, kteří stáli poblíž

domu, jenž se propadl, padli za oběť záhadnému zestárnutí. Možná

přežil Secada jen proto, že se v rozhodující chvíli zdržoval uvnitř v

domě...

Jenže co to blábolil o upírství?

Jako Nick Parker, taxikář, kterého mi připomenul Codd! prolét-

lo Warnerovi hlavou. Současně si vzpomněl z jakéhosi důvodu na

- 24 -

stále ještě nevyjasněné setkání s těmi třemi „neprůstřelnými" útoční-

ky v podzemní garáži.

„Secado," řekl naléhavě. „Povězte mi, co se stalo! Co bylo v

domě? Co z vás udělalo to, čím jste - nebo zač se považujete?"

Stařec neodpověděl. Jen se chechtal.

„Vy ho asi vážně znáte," vložil se do řeči Emmerson. Znělo to

zprvu nedůvěřivě a pak vztekle. „Takže přece jen starý známý, které-

ho naše slavná policie nechá běhat na svobodě, než někomu neza-

kroutí krkem! Kdyby se mojí holubičce něco stalo...!"

„Však jste ho naštěstí," odsekl Warner, „jak jste se vyjádřil,

shodil z vaší přítelkyně a zabránil jste nejhoršímu!"

Abigail vzlykala a Emmerson zavrtěl hlavou. „V každém pří-

padě jsem přišel příliš pozdě. Ten prasák ji už kousl!"

Abigail si sundala z krku šátek a Warner zahlédl modrožlutou

podlitinu. Krk hrál v okolí tepny všemi barvami.

„Proběhlo to hladce jen proto," přisvědčila žena roztřeseným

hlasem, „že..."

„Že co?"

„Že ten starý už nemá zuby!" zavrčel Emmerson. „Ani jediný!

To, co vidíte, jí ten zmetek udělal jen dásněmi!"

Jako na povel poodhalil Brian Secada dásně. Otevřel dokořán

bezzubá ústa a potvrdil přitom - ať už úmyslně či náhodou - Emmer-

sonovo tvrzení...

Duncan Luther snídal toho dne sám.

Bylo to neobvyklé.

Normálně se k němu přidal páter Lorrimer. Kněz měl pevné zá-

sady a podle nich si zařídil život. Obzvláště o nedělích a když se

chystaly večerní mše, křtiny nebo svatby. Ale i jinak byl příkladem v

plnění povinností.

Lorrimer byl ranní ptáče. Vstával bez budíku. Ten nepotřebo-

val, protože se mohl spolehnout na vnitřní hodiny.

Duncan Luther občas nedokázal ani s budíkem opustit pohodl-

nou postel. Přesnost a cudnost byly dvě věci, na kterých ještě musel

pracovat.

Když se setkal se ženami jako Abigail Jonesová, přepadly ho

pochybnosti, jestli si pro sebe vybral tu nejsprávnější cestu. Celibát

- 25 -

mu v tomto směru nechával pro fantazii dost málo prostoru.

Bylo mu sedmadvacet. Měl už za sebou pár milostných zážitků,

ale zpravidla mu přineslo každé „přiblížení se k ženskosti" pokaždé

zklamání. Probíhalo vždy mnohem klidněji, než si je maloval ve

svých bouřlivých představách. Možná to byla právě tahle frustrace,

která způsobovala, že si dokázal představit naprosté zřeknutí se tě-

lesných rozkoší. Možná, pomyslel si s nevolí, ještě nepotkal tu

správnou ženu.

Abigail Jonesová, i když na něj působila sympaticky, by jí také

nebyla. To věděl, aniž by to musel zkoušet...

O tomhle i o podivných řečech pátera Lorrimera tedy přemýšlel

u třetího šálku kávy, který byl vlastně připraven pro kněze. Luther

váhal, jestli se má jít podívat, kde Lorrimer vězí. Samozřejmě se

mohlo něco stát - vždycky se může něco stát. Zvláště po onom div-

ném dojmu, které v něm zanechalo včerejší setkání. Luther pak

Lorrimera neviděl celý večer.

Ve skrytu duše tomu byl docela rád. Čas, který byl jinak vyhra-

zen zábavě s páterem, využil Luther pro studium bible, které ovšem

nesouviselo s jeho přípravou na kněžské povolání. Svaté písmo ho

začalo fascinovat už v mladých letech. Zejména Starý zákon, který

považoval za „pravý". Nový zákon mu připadal příliš... uhlazený. V

něm byl Stvořitel podle jeho názoru podán příliš shovívavě. V čás-

tech Starého zákona bylo naproti tomu jasně patrné, že Bůh je všech-

no jiné než jen dobrácký stařeček s vousy a s vráskami od věčného

úsměvu. Takhle si ho Luther nikdy nepředstavoval. Rozhněvaný Bůh

se hodil mnohem více ke všemu tomu utrpení, které se dělo na světě

a pro něž měla církev (ať už jakákoliv) i v těch nejpodivnějších pří-

padech vhodné vysvětlení.

Když sportovní světlovlasý jáhen vysrkal třetí porci kofeinu,

vstal od stolu, zamyšleně uklidil nádobí a prostírání a pak se přece

jen s nedobrým pocitem v žaludku rozhodl, že se po Lorrimerovi

podívá.

Páter bydlel v přístavku, do kterého se vcházelo dveřmi v le-

vém křídle kostela. V druhém, mnohem menším přístavku na protější

straně, byl Lutherův příbytek. Kuchyně, která byla používána i při

farních slavnostech, o dožínkách, Velikonocích či Svatodušních

- 26 -

svátcích, ležela uprostřed, takže bylo možné do ní vejít ze všech tří

stran: z Lorrimerova bytu, venkovními dveřmi, které vedly na dvůr,

na němž stály po celé léto lavice, a z chodby, která vedla za kostelní

lodí na druhou stranu přímo do Lutherova příbytku. Tahle chodba

byla vyklizena teprve nedávno, když se zjistilo, že Lorrimerovi cír-

kevní správa přidělí novice.

Dveře soukromého páterova bytu nebyly nikdy uzamčeny. Za-

mykaly se jen dveře na dvůr. Duncan Luther přesto zaklepal, než jimi

vešel. Ke svému překvapení dostal odpověď.

Krátce nato otevřel dveře sám Lorrimer.

„Dune...?"

Luther si poněkud rozpačitě odkašlal. „Dobré ráno, otče. Už

jsem si dělal starosti. Nepřišel jste..."

„...ke snídani, já vím." Šedovlasý duchovní působil ještě zma-

tenějším dojmem než včera. „Musel jsem něco vyřídit."

Zamlčel, co naléhavého musel tak brzy ráno udělat. Luther při-

kývl. Hledal v Lorrimerově tváři známky nějakého zdravotního ne-

duhu. Ale kromě potu a pro pátera dosti nezvyklé brunátnosti mu

nebylo nápadné nic. Také nervozita byla pro Lorrimera dosti nezvyk-

lá. Jenže Luther se vystříhal toho, aby mu kvůli tomu radil navštívit

lékaře.

S Lorrimerem vycházel celkem dobře - kdovíjakými přáteli ne-

byli a ani zřejmě nebudou. Byl moc rád, že kněz z velké části už za-

pomněl na počáteční výhrady proti novicovi. Luther velmi rychle

pochopil, že ho k sobě Lorrimer nepřijal dobrovolně. Na vyšších

místech už zřejmě uvažovali o jeho nástupci. Ačkoliv si to Luther

nedovedl představit, jednoho dne bude toto kněžské místo nabídnuto

jemu, protože do té doby patrně zdejší „ovečky" dokonale pozná.

Jenže do té doby uteče ještě mnoho vody...

„Mohl bys mi prokázat jistou laskavost?" zeptal se páter, když

už začalo být mlčení mezi nimi nepříjemné. „Potřebuju pár věcí z

města."

„Samozřejmě, co mám donést?"

„Tadyhle jsem to napsal,.." Vytáhl papírek, do kterého bylo za-

baleno několik bankovek, a podal ho Lutherovi. „Všechno je tady.

Kdyby ses vrátil a já tady nebyl, polož všechno na stůl v kuchyni."

- 27 -

„Vy jdete taky někam pryč?"

„Možná."

Luther měl zase dojem, že páter odpověděl vyhýbavě a že ne-

chce povědět víc.

„Fajn. Spěchá to?"

„Byl bych rád, kdybys vyrazil hned. Několik krámků, kde ty

věci můžeš koupit, má už otevřeno."

Ačkoliv byl Luther zvědavý, potlačil v sobě touhu podívat se

na lísteček, dokud u něj stál Lorrimer.

Později, když se k tomu konečně dostal, sám nevěděl, proč mu

při procházení jednotlivých položek přebíhal po zádech mráz. Byla

to poněkud podivná směs, která ještě více podtrhovala Lorrimerovo

divné chování, ale v podstatě tam nebylo nic strašlivého:

Kytice keřových růží, několik palic česneku, křída, břidlicová

tabule, kouřové tyčinky...

* * *

Secadu, který si namlouval, že je upírem, nasoukali dva sval-

natci do svěrací kazajky a odnesli ho. Zjistilo se totiž, že utrpěl menší

fyzickou újmu než Abigail duševní. Mladá společnice Clarka Em-

mersona byla stále ještě v šoku.

Warner počkal, než sanitka odjede. Pak řekl Stillerovi: „Nevím,

co máte v plánu vy - ale já každopádně půjdu dohnat zasloužený

spánek. Ať už k tomu Codd dá milostivé povolení, nebo ne!"

„Vy jste docela normální rebel," špičkoval Stiller.

„A ty jsi docela normální blbec, pomyslel si Warner. Jeho myš-

lenky se krátce zatoulaly k Needlesovi. Tiše si povzdychl. „Jestli

chcete," nabídl, „můžete si auto nechat a vrátit se na Paddington

Street. Mně vysaďte cestou."

Stiller svolil. „A co řeknu Coddovi, až se zeptá, kde jste?"

„To je těžká otázka. Vážně, pořádně těžká otázka..." Warner víc

neřekl.

Krátce nato ho Stiller vysadil ve čtvrti Newton naproti podniku

Toucan Tango. „Pořádně horká adresa," řekl, než za sebou Warner

přibouchl dveře. „Mám vás zase v nějakou určitou dobu vyzved-

nout?"

Warner zavrtěl hlavou. „O mně se nestarejte. Já si poradím...""

- 28 -

Odloudal se po chodníku ke vchodu domu a slyšel, jak za ním Stiller

přidal plyn.

Za několik minut se před Warnerem otevřely dveře výtahu a

když vstoupil do kabiny pomalované čmáranicemi a vezl se do devá-

tého patra, vzpomněl si na Nelly Shumwayovou. Nelly a ten příšerný

zážitek z podzemní garáže patřily k sobě. Její nenadálý příjezd zapla-

šil útočníky.

Měl bych se jí nějak revanšovat, pomyslel si. Třeba nějakou

deskou s jedním z těch jejích kraválů, co má tak ráda...

Ve věcech vkusu je možno, jak víme, přít se do nekončena.

Nelly byla zastánkyní stylu techno. Warner nevěděl, jestli nemá něco

společného s drogami. Viděl, jak se kolem potloukají rockeři, panká-

či a bůhví kdo ještě. Vždycky se objevili nějací samozvaní apoštolo-

vě, kteří mládež, holdující takovýmto výstřelkům, sváděli k používá-

ní drog. Přitom se často zapomínalo, že už samotná hudba často sta-

čila, aby se dosyta vyřádili a dostali se do stavu opojení.

Výjimky samozřejmě existovaly i v těchto okrajových sku-

pinkách, na které lidé tak často a rádi ukazovali prstem. Většina z

těch, kdo házeli kamením, seděla sama ve sklenících a holdovala

legalizovaným drogám, na nichž stát pořádně vydělával. Warner ne-

náviděl takovéhle pokrytectví.

Teď byl ovšem příliš unaven, než aby se nad tím rozčiloval.

Kabina výtahu jela pomalounku nahoru. Občas jí projelo malé

důvěrné zaškubnutí a uživateli připomnělo, že výstup po schodech je

sice namáhavější, ale zato nestojí tolik nervů. Warner měl odedávna

jakousi fobii z výtahů. Jenže tenhle strach bylo možné po krátkou

dobu jízdy vydržet. Propukal jen tehdy, když si v detailu představil,

co by se stalo, kdyby zůstal výtah viset někde mezi dvěma patry...

Jako teď!

Tohle škubnutí nepatřilo k obvyklým „přídavkům" jízdy. By-

lo tvrdé, trvalo dost dlouho a doprovázely ho tak závažné efekty jako

výpadek světla a odporné zvuky elektrického zkratu a praskání, jako

by povolila naráz všechna nosná lana!

„Zatraceně!" zaklel Warner a bezděky se přidržel zábradlí,

umístěného ve výšce břicha.

V kabině nastala naprostá tma. Nefungovalo ani osvětlení tla-

- 29 -

čítek.

Na chvilku si Warner vzpomněl na Needlese, který zanedlou-

ho bude pochován V podobné temné bedně.

Tahle myšlenka v něm zanechala pocit prázdnoty.

Warner se odrazil od stěny a zabušil pěstmi do dveří výtahu.

Přitom vykřikl: „Haló..,! Slyší mě někdo...?"

Vzpomněl si na poplašné tlačítko, které bylo umístěno v kaž-

dém výtahu. Bylo to vlastně to, co ho mělo napadnout nejdřív. Za-

šmátral v kapse kalhot a vytáhl zapalovač, který u sebe jako příleži-

tostný kuřák nosil neustále.

Plamínek vyšlehl několik centimetrů do výšky. Stačil k tomu,

že vytvořil příšeří a Warner mohl najít malou páčku pod tlačítky pa-

ter.

Warner páčku přesunul.

Potvrzení signálu se nedostavilo. Bylo tedy velice nejisté, jestli tlačít-

ko vůbec někde nějaký poplach vyvolalo. Akusticky každopádně

žádná změna nenastala. Ale zdálo se, že Warnerovi nehrozí žádné

bezprostřední nebezpečí. Kabina uvízla někde mezi pátým a šestým

patrem. Bylo těsně po poledni a dříve či později si výpadku někdo

všimne a učiní potřebná opatření, aby Warnera vysvobodili.

Dříve či později...

Když začalo být příliš horko, Warner zhasl zapalovač. Opět

zakřičel o pomoc a dál bušil pěstmi a dlaněmi do dveří. Když se neo-

zvala odpověď, použil i bot a kopl jimi do stěny kabiny tak prudce,

že se výtah zatřásl a pak to poskočilo nahoru. Warner ztuhl a už se k

ničemu podobnému neodvažoval. Omezil se jen na jednotlivé výkři-

ky.

Tichem najednou pronikl ošklivý zvuk.

Ozval se odkudsi nad kabinou a vypadal, jako by někdo reza-

vou pilou řezal mokrý řemen.

„Haló!" zvolal Warner tím směrem. „Je tam nahoře někdo?

Uvízl jsem tady! Pomozte mi!"

Na chvíli nastalo dokonalé ticho. Pak kdosi vyrazil nenávist-

ný štěkavý smích, ale neodpověděl.

Warner naklonil hlavu. Naslouchal, ale zavrhl pomyšlení, kte-

ré se ho zmocňovalo, protože mu připadalo, že ten smích poznává.

- 30 -

Když ovšem chechtot ustal a opět se ozval onen předchozí zvuk, na-

jednou sebou škubl.

„Stillere!" zvolal. „Stillere, to jste vy tam nahoře?"

„Stillere, to jste vy tam nahoře?" opičil se kdosi po něm - Ne-

bylo přitom pochyb, že je to skutečně sám Stiller.

„Co tam, k čertu, děláte? Postarejte se raději, abych se odtud

dostal! Zavolejte člověka, co se vyzná ve výtazích - rychle!"

„Jen nespěchej, Jeffe, starý brachu..." ze Stillerova hlasu zně-

la celá směs disharmonií. Byl pronikavý, skřípavý a plný nenávisti,

kterou dosud nikdy nedal tak otevřeně najevo. „Dočkáš se volného

pádu, který měl přijít už dávno! Udělat tě jedním z nás by byla před-

nost, kterou by sis nezasloužil... Takže táhni k čertu!"

Pilování bylo teď hlasitější a naléhavější. Prasklo cosi, co by-

lo vystaveno obrovskému tlaku. Kabina se začala mírně naklánět - a

pak padat.

Kolem se míhalo bláto.

* * *

„Lidé!" zamumlal Hafiz opovržlivě. Byl do jisté míry podob-

ný zdivočelému dingovi. Občas skutečně v této podobě lovil. Byl

malý a ačkoliv to byl teprve výrostek, měl už stařecký hrb. Kdyby

mu na tom skutečně záleželo, mohl by celkem snadno tuhle vadu

změnit. Ale Hafiz byl známý svým sklonem ke splínu. „Kromě to-

ho," špičkoval při každé vhodné příležitosti, „jsem podle lidských

měřítek vlastně stařec..."

Příležitostí k takovému koketování bylo ovšem stále méně.

Neexistoval už téměř nikdo, kdo by tuto odpověď neznal. Hafiz byl

se svým věkem 253 let jedním z posledních narozených.

„Copak nemají podivný zvyk vzdávat se toho, co tak těžce

získali?" dodal.

„Smrduté plemeno!" Habakuk, který byl se svými 261 roky

jen nepodstatně starší, zato ale mnohem zralejší než jeho bratr, se

zasmál stejně opovržlivým tónem, jakým předtím promluvil Hafiz.

Poslední z trojice, která sestoupila do hlubin kanalizace, ml-

čel. Hammur z nich odedávna platil za nejuzavřenějšího. A dokonce i

když otevřel ústa, nemuseli se ostatní bát ostrosti jeho slov. Jeho pří-

spěvky k hovoru měly asi podobný půvab a obsah jako osmnáctileté

- 31 -

panny, do níž se žádný rozumný upír nepustil. Snad jen s výjimkou

Hammura, nejvíce podivínského člena smečky, o kterém se říkalo, že

má sklon k nekrofilii.

Hammurovi bylo 258 let, ale když teď po dlouhém přemýšle-

ní pohnul nepatrně rty, znělo to, jako by promluvil mutující puber-

ťák: „Uvažoval už někdo o tom, co se stane, až ji dostaneme do drá-

pů?"

Na několik vteřin nastalo ticho, přerušované pouze hučením

odpadní vody v kanále - bylo to téměř hmatatelné ticho. Byl to nako-

nec Hafiz, který řekl: „Samozřejmě! Je... no, vždyť jste to sami vidě-

li, že má jisté... půvaby. Ty by se nemusely hned zničit. Nejprve by-

chom ji mohli..." Jazykem si přejel po rtech, ale nijak si je nezvlhčil.

Právě to, co zůstalo nevysloveno, zřejmě pořádně roznítilo

fantazii jeho bratrů.

Chvíli se každý věnoval svým vlastním představám.

Ta obojživelná bytost, která po téměř sto letech čekání vy-

klouzla z nepřístupného domu na Paddington Street, během necelých

dvou dní rozzuřila upíry v Sydney. Měla na svém kontě jednoho ze

sluhů, ješitného, nafoukaného Horruse a - což bylo nejzávažnější -

Horu.

Hora byl nejen vůdcem, ale i zakladatelem zdejší smečky.

Dostal se sem na jedné z prvních lodí britské koruny. Od něj pak

vzešli všichni členové této rozvětvené rodiny. Jeho magie byla sil-

nější než schopnosti každého ze členů smečky. A přece nad ním ta

bytost v podobě překrásné mladé ženy zdánlivě hravě zvítězila!

Nebylo zatím příliš jasné, jak to dokázala, ale musela dispo-

novat ještě silnější magií než Hora. To už vlastně mělo tři upíry, kteří

tady spolu takhle bezstarostné žertovali, dostatečně varovat. Že se tak

nestalo, prozrazovalo jejich nevyzrálost. A také trochu odvážné myš-

lenky, které se jim začaly v hlavách formovat od chvíle, co začala

být nejasná otázka nástupnictví.

Věděli, že celá smečka potřebuje nového vůdce - a jaké lepší

doporučení si bylo možné pro tuto funkci představit, než kdyby na-

servírovali na podnose vraha předchůdce...?

Kanál kanalizace, kterým opatrně kráčeli tmou, jež jim ani v

nejmenším nevadila, vedl pod kostelem, do něhož se uchýlila ta obo-

- 32 -

jetná bytost po svém zločinu. Žádný ze sluhů ani upírů ji tam nemohl

následovat. A i pod zemí dorazí všichni tři za chvíli k neviditelné

hranici, jejíž překročení by nemuselo zůstat bez následků.

„Schovejme se tady," řekl Habakuk. „Všichni naši sourozenci

obsadili prázdná místa kolem budovy. Hlídají i protější výpusť kana-

lizace. Jestli vyjde tudy, nepodaří se jí uniknout nepozorovaně!"

„Ty snad pochybuješ, že ji to vyžene?" zeptal se Hafiz nevě-

řícně. „Nechápu, jak vůbec mohla přijít na tak šílený nápad jít

dovnitř!"

„Zapomínáš, že to není čistokrevná upírka," ozval se Hammur

lakonicky. „Je to..."

„No?" vyprskl prudce Hafiz. Neměl rád, když ho někdo pou-

čoval.

Hammur zavrtěl hlavou a svěsil hlavu.

„Nehádejme se," pokusil se je umířit Habakuk. „Obrňme se

trpělivostí..." Posadil se zády k vlhkému a studenému obloukovému

pilíři, rychle chmátl rukou se zahnutými nehty po kryse, která nic

netušíc proběhla kolem a zlomil jí vaz. Zatímco se ostatní rozhlíželi

po podobných pochoutkách, Habakuk se slastně oddával svým zcela

vlastním snům o moci a vládě.

* * *

Další škubnutí mrštilo Jeffa Warnera na podlahu kabiny a po-

skytlo mu nekonečnou chvíli k uvažování.

Netušil, kolik lan ještě drží kabinu, v níž vězel. Ale zřejmě

prasklo teprve první z nich. Kabina se zcela evidentně spustila dolů -

tentokrát dokonce ve správné výšce, aby se téměř dostal k výstupním

dveřím. Téměř.

Chybělo... několik centimetrů.

Warner se s kletbami postavil a ramenem bouchl do dveří,

které sice zaskřípaly, ale nepovolily. Panický strach ponoukal detek-

tiva k dalším pokusům. Hrůza a opět ty nervy drásající zvuky, které

nasvědčovaly, že Stiller se pustil do dalšího lana!

„Ty lotře!" křičel Warner. A vzápětí: „ Copak tam nahoře ne-

ní nikdo, kdo by toho šílence zastavil?"

Dům byl jako po vymření. Bylo to patrně denní dobou nebo

opicí, kterou si podobné existence jako Nelly už touto dobou přivodi-

- 33 -

ly.

„Věděl jsem, že tě jednoho dne dostanu! " zvolal Stiller do

šachty. Nedalo se určit, kde přesně je a kde pracuje na ďábelském

způsobu Warnerovy smrti. „Jen jsem nikdy netušil, za jakých okol-

ností... Je to trošku jako umírání. Ale ne tak docela. Zkušenost

opravdové smrti budeš mít ještě přede mnou - hned..."

Warner kromě strachu pocítil i tupý vztek, když pochopil, že i

v této situaci existuje něco odpornějšího než Stiller.

Ukecaný Stiller!

Upřeně hleděl na uzounké okénko v kovových dveřích, které

vedly do patra, ale nedaly se vypáčit, protože kabina nezaujala

správnou polohu. I kdyby se mu podařilo rozbít dvojitou skleněnou

tabulku, před pádem by tím mohl zachránit maximálně vystrčenou

paži. Nemělo by to ovšem smysl, protože samotnou paží by Warne-

rova osobnost nebyla schopna žít dál - celé tělo by bylo stejně roz-

mačkáno kdesi na dně šachty...

Když pilování na chvíli přestalo a naznačilo, že Stiller ani s

tímhle dílem nebude jen tak hotov, pochopil Warner, že má ještě

jakousi minimální šanci přežít.

Pravděpodobnost jedné ku stu, že by se mu to podařilo, pova-

žoval za příliš smělý odhad.

V příštích vteřinách, když se opět ozvalo řezání, čekal na

první sebenepatrnější otřes, který by byl znamením, že teď už to de-

finitivně končí.

Neuplynula ani druhá minuta a stalo se...

* * *

„Přestaň se tomu bránit!" řekl muž v sutaně. Držel se v úcty-

hodném odstupu. Na čele se mu leskly krůpěje potu. Jeho strach byl

doslova cítit a vlasy jako by mu od posledního setkání zbělely, což

dokreslovalo jeho celkový vzhled. „Jen ti to škodí. Kdybys své po-

blouznění přiznala, bylo by to snazší. Nemusel bych možná potom

sáhnout až k tomu nejkrajnějšímu..."

Znělo to lákavě - i když Lilith nechápala, co muž myslí tím

nejkrajnějším prostředkem.

Ležela před ním s pootevřenými víčky. Šaty, které na sobě

měla, byly pro kněze čirou provokací. Odhalovaly pohled na Llithina

- 34 -

ňadra, která i vleže vypadala skvěle a na její svůdně dlouhé nohy.

Lilith se to pokoušela změnit, protože v téhle chvíli nechtěla nikoho

provokovat. Ale dědictví její matky nereagovalo ani na myšlenky,

ani na slovo vyřčené nahlas. Možná způsobily nenapravitelné škody

právě symboly na stěnách, které už byly opět přikryty. Možná ztrati-

ly šaty schopnost mimikry navždy a nebudou schopny jiné podoby

než této.

Bylo zbytečné o tom přemýšlet. Lilith už dávno pochopila, že

tenhle páter, kterého neznala, nežertuje. Zdálo se, že je skutečně po-

sedlý touhou vymýtit z ní „démona," který se jí zmocnil. A připadalo

by mu patrně zcela normální, kdyby Lilith tento jeho záměr nepřeži-

la.

Jinak se jeho chování ani nedalo vysvětlit.

„Neposlouchal jste mne," řekla Lilith. „Obviňujete mne z ne-

dostatku ochoty chápat, ale přitom jste to vy, kdo nechce uvěřit, že

nebezpečím nejsem já, nýbrž ti, kdo mne pronásledují!"

Kněz na ni mlčky pohlédl.

„Proč to nefunguje?" pomyslela si Lilith zoufale. Proč mi šaty

pomohly zbavit se Hory a jeho syna, ale tady nefungují? Vyřadit člo-

věka z boje by přece mělo být mnohem snazší. Nemusely by ho ani

zabít...!

Odpověď znala - ne, spíše ji tušila.

Bylo to tímto místem!

Budova, do níž se neodvažovali Lilithini nepřátelé a která jí

samotné způsobovala jisté potíže, potlačila i sílu šatů, z nichž odčer-

pala, jak Lilith předpokládala, poslední zbyteček. Šaty za ni převzaly

to, co bylo v duchovním poselství svěřeno jí -Lilith u hrobu její mat-

ky: Zabíjet upíry!

Lilith pořád ještě pochybovala, že by se jí vlastními silami

podařilo zabít Horu, nebo se úspěšně vypořádat i s některým slabším

upírem. Bez šatů by byla docela bezbranná - a teď byla bez šatů!

I když to tak nevypadalo... I když jí šaty pořád ještě těsně

obepínaly tělo, měla Lilith dojem, že je nahá. Magie, bolest, rozkoš,

vše to, co na ni přešlo v první chvíli, kdy si je oblékla, už teď nevní-

mala. Možná proto, že teď byly tím, čím se jí předtím jen zdály: do-

cela obyčejnou látkou...

- 35 -

Fíkový list, napadlo Lilith. Nevěděla, odkud ta myšlenka při-

šla - a ani kam zase odlétla, než si ji vůbec uvědomila.

„Jsi nepoučitelná..." Kněz zdánlivě smutně pokýval hlavou.

„Možná se ti podařilo oklamat jiné. Ale na mně si - a teď to myslím

doslova - vylámeš zuby! Vždycky jsem věděl, že všechno to zlo, o

němž se hovoří v Písmu svatém a ve starých legendách, je víc než jen

abstraktní obrazy, jež nám byly dány jako berličky naší omezené

představivosti. Je skutečné - nic horšího by se o tom říci nedalo! Vi-

děl jsem v tobě vlka! Viděl jsem tvoje zuby. Ta grimasa, kterou jsi

mi ukázala, když jsi vnikla do kostela, byla mnohem upřímnější, než

tahle oslnivá krása, kterou vystavuješ na odiv teď. Lidově se ti říká

upírka, ale ať už jsi kdokoliv: Nemůžeš být dobrá! BŮH NENÍ S

TEBOU! Nejsi součástí tvorstva. Zjistím, co jsi a vyženu to z tvého

těla - nebo toto tělo zničím s tebou, pokud ses do něj pouze vtělila,

ale není skutečně tvé...!"

Šedovlasý kněz hovořil stále zmateněji a rozohňoval se.

Z očí se mu dalo vyčíst, že tomu, co říká, věří. Nic horšího v

nich Lilith spatřit nemohla.

Sevřela rty. Jestli se brzy nestane zázrak, nebude zapotřebí

žádných upířích pronásledovatelů a ona zemře. Malý zatvrzelý človí-

ček převezme práci za její nepřátele a ještě na to bude pyšný!

Už teď se cítila značně zesláblá jako docela na počátku po

svém procitnutí do tohoto podivného světa. Symboly, které kněz na-

čmáral na zdi, ji systematicky ničily, i když byly schovány za suk-

nem.

Pouta, jimiž byla uvázána k masivnímu stolu, byla proti těmto

symbolům pouhou atrapou.

Přídavkem.

Neví, co dělá, pomyslela si Lilith sarkasticky, a dělá přitom to

správné - alespoň ze svého pohledu...!

„Vy mě chcete skutečně zabít?" řekla mdle.

V očích kněze to temně zaplálo. „Ne zabít - spasit!" Po-

vzdychl si, jako by nesl nesmírnou zátěž a rychle se odvrátil. „Vím,

že by bylo zbytečné ti to vysvětlovat. Musíš být brzy zpátky. Takže

udělám to, co je třeba udělat. I když to teď nemůžeš pochopit. Až

bude po všem, budeš mi vděčná, že se někdo ujal tvé duše!"

- 36 -

Lilith zavřela oči, aniž jí z očí zmizel jeho obraz. „Jestli něja-

kou duši mám," zašeptala.

„Jestli nějakou duši máš!"

Připadalo jí, že přikývl. Kněz odešel stejně jako už předtím. A

stejně tak se zase vrátí.

Bylo na něj spolehnutí...

* * *

Warner se z místa vymrštil asi z metrového odstupu oproti

dveřím, když se přervalo poslední lano a kabina se odporoučela dolů.

Byla to ruská ruleta par excellence!

Jen zlomek vteřiny mohl být ten správný - stejně nepravděpo-

dobné, jako že se trefí právě do tohoto zlomku vteřiny, byla vysoká

výhra v loterii. Bylo nutno odhadnout právě onen okamžik, kdy pa-

dající kabina mine místo, jež uvolňuje mechanismus otevírání dveří...

Když předtím zablokované dveře pod jeho náporem povolily, zpočát-

ku tomu nechtěl věřit.

Udělal pak salto dovnitř chodby a ohlušující lomoz svědčil o

tom, že kabina se dál řítí do hlubin a nakonec dopadla na její dno.

Teprve pak uvěřil!

Silou nárazu se zachvěla dokonce i horní patra. Uvolnila se

nepředstavitelná kinetická energie.

Warner zůstal ležet celý bez sebe

Chvíli naslouchal hlasu svého nitra a rozhodl se, že bude

nadosmrti vděčný svému anděli strážnému. Zároveň zalitoval, že

podobného anděla strážného neměl nablízku, když to vypuklo...

Zarazil se.

Kromě výtahu tady samozřejmě bylo i schodiště. A odtamtud

teď Warner zaslechl kroky, které se blížily shora.

Bylo mu jasné, co to znamená.

Věděl také, jak se štěstí dokáže velice rychle zvrtnout ve

smůlu.

V poslední chvíli, dříve než se prudce otevřely dveře na scho-

diště, podařilo se mu vsoukat za ně. Mimo dohled toho, který vstou-

pil.

Dveře neměly automatický mechanismus zavírání a ten, kdo

vstoupil, je za sebou nezabouchl. Warner měl tedy chvilku času, bě-

- 37 -

hem níž nakoukl přes okraj a - vlastně o tom nikdy nezapochyboval -

objevil Stillera, který se nedůvěřivě blížil ke dveřím výtahu.

Warner se v duchu plísnil za to, že dveře výtahu zase neza-

vřel. Ani takový blbec jako Stiller nebude dlouho hádat, co to může

znamenat.

Místo služební pistole držel Stiller v ruce obyčejnou pilu, se

kterou provedl atentát na výtah - přičemž o přesvědčivém důvodu

bylo možno zatím stále jen pochybovat.

Warner se rozhodl, že se tím nebude trápit a že situaci přede-

jde.

Jakýsi filosof třetího řádu, nemající vztah k praxi, který určitě

nikdy neunikl z padajícího výtahu, řekl kdysi, že nejlepší obranou je

útok.

Warner by si to nejraději ve chvíli, kdy se Stiller otočil, s tím

mluvkou vyměnil.

Byla to chvilka, kdy Warner vyskočil z úkrytu za dveřmi a

Stiller na sobě nedal znát sebemenší údiv.

Z jeho úst se vydral zvuk, který předtím Warner nikdy od

žádného člověka neslyšel. Stiller pak řekl: „I kočky šetří se spoustou

životů, které prý mají - vědí proč. Ty máš jeden, Warnere, ale zřejmě

se považuješ za nesmrtelného." Odhodil pilu do zející propasti výta-

hové šachty a v téže chvíli vytáhl revolver, jehož ústí vzápětí namířil

Warnerovi na hruď.

Ačkoliv měl v ústech sucho, řekl Warner ironicky: „Parádní

nápad. Policista zastřelí policistu. Nikdo si přitom nic nepomyslí..."

Vteřinu, během níž Stiller přece jen vypadal překvapeně, vy-

užil Warner k tomu, aby po něm skočil. Ozval se výstřel, ale minul a

zaryl se kamsi do stropu, když Warner svého překvapeného kolegu

povalil a vrhl se na něj celou svou váhou. Vzplál nesmiřitelný zápas.

Stiller se opět pokoušel namířit hlaveň revolveru na Warnera, ale

Warner se bránil. Vrazil Stillerovi čelem do brady, až mu praskla

čelist.

Stiller, který byl vzteky bez sebe, se ovšem nevzdával úmyslu

zabít jej. Zdálo se, že už teď začal vážně uvažovat o tom, že by mohl

Warnerovi podlehnout. Zpackaný atentát byla jen chybička krásy -

nic víc.

- 38 -

„Zdá se, že lidi, kteří trpí progresivní paranoiou, jsou teď v

módě," vysoukal ze sebe Warner ve svatém zápalu. „Doufám jen, že

to není nakažlivé."

Stiller zavrčel, když mu Warner prudce vyrazil revolver z ru-

ky a zbraň přelétla nad zemí takovým obloukem, že se dostala mimo

jejich dosah. Warner pak dalším chvatem získal definitivně převahu,

přehodil Stillera na záda a přitaženými koleny mu přitlačil žebra.

Odpor muže, který ho chtěl zabít, ochabl.

„Tak už máš dost?" Warner ho drsně chytil za límec. Stiller

na něj hleděl. Duhovky se mu vlhce leskly. „Na něco jsem se tě

ptal!" Warner ho kus zvedl a pak ho odhodil na zem takovou silou,

že se Stiller praštil do hlavy.

Stiller horlivě přikyvoval a s úpěním ho ujišťoval: „Mír!"

Warner mu ani v nejmenším nevěřil. Neměl u sebe pouta a

hledat je u Stillera by bylo příliš riskantní. Místo toho se rozpřáhl a

zasadil Stillerovi do brady klasický knockout. Úspěch na sebe tento-

krát nenechal dlouho čekat. Ze šlachovitého těla opadlo veškeré na-

pětí.

„Blbec!" sykl Warner a vstal. Porozhlédl se po revolveru, kte-

rý zůstal ležet nedaleko od otevřených dveří do výtahové šachty.

Zatímco Warner přemýšlel, jak má tenhle zážitek sdělit velení a pře-

devším Coddovi, dobelhal se ke zbrani a zvedl ji.

Z otevřené šachty se ozývaly praskavé zvuky. Warner se opa-

trně naklonil přes okraj a podíval se dolů." Když spatřil oheň, který

stravoval k nepoznání zdemolovanou kabinu a dráty kabelů, uvědo-

mil si, že už nějakou dobu cítil štiplavý zápach. Zápas ovšem odvrátil

jeho pozornost od ohně, který patrně vyvolaly zkraty.

Musím ztropit poplach. Než se požár rozšíří.

Věděl, kde byly na každém patře požární hlásiče a rychle se

otočil.

Před Warnerem se opět jako strašidlo objevila Stillerova gri-

masa.

Jakoby odnikud. S nataženýma rukama a zaťatými pěstmi,

které měly pouze jediný smysl...

Jen se přetvařoval!

To poznání přišlo pozdě.

- 39 -

Zatraceně pozdě.

Za Warnerem zela temná propast šachty.

Zvedl revolver. Střela způsobila ohlušující ránu. Kulka se za-

vrtala do Stillerova stehna a přervala mu tepnu. Když Warner pocho-

pil, že toho vzteklého chlapa nezastaví ani kulka, ucítil už dotyk jeho

pěstí.

Doslova v poslední chvíli vykročil dopředu, ale náraz ho pře-

ce jen odmrštil dozadu. Několik vteřin jeho ruce jako by mávaly ve

vzduchu a Warner se už domníval, že padá do propasti, když tu podle

tvrdého nárazu mezi lopatky poznal, že narazil pouze na hranu stále

ještě otevřených dveří výtahu a pak se zase odpotácel do chodby.

Odporný výkřik mu prozradil, že Stiller měl menší štěstí.

Zřejmě už nedokázal zabránit svému rozběhu a přesvědčil se, že ve

vzduchu se není čeho zachytit.

Když se Warner otočil, Stiller zmizel.

Také výkřik zanikl.

S roztřesenými koleny se Warner opět obrátil k otvoru šachty.

Hned bylo jasné, že tentokrát už nemusí mít obavy, že by se Stiller

jen přetvařoval.

Plápolající oheň osvětloval příšernou scénu. Jedna z kolmo

trčících vzpěr trosek kabiny zadržela i Stillerův pád a on se teď gro-

teskně vznášel napíchnutý na ní... Vytřeštěné oči, v nichž pořád ještě

jako by planul přízračný život, zíraly na Warnera. Ocelový šíp pro-

píchl Stillerovi levý bok u hýždě směrem vzhůru a čněl ven zase ve

výšce srdce.

Warner ten pohled vydržel přesně tři vteřiny, pak se musel

podívat jinam. S nohama ztěžklýma jako balvany se belhal zpátky po

chodbě a rozbil sklíčko, za kterým byl požární hlásič.

Zatímco po patrech se rozezněl zvonek, dorazil po schodišti

ke svému bytu. Jeho patro ještě nebylo požárem zachváceno. Odtam-

tud zavolal na velitelství v King Street.

Hlas z centrály slyšel jako přes vrstvu vaty.

Vysypal ze sebe, co chtěl říci.

Pak čekal.

Když ječení hasičských sirén splynulo s houkáním služebních

vozů, vyšel Warner z bytu a vydal se naproti.

- 40 -

„Tam dole žádný mrtvý není," namítl později jeden z policis-

tů a zavedl ho do přízemí, kde požárníci pro účely hašení požáru vy-

razili výtahové dveře. Na dno šachty to odtud bylo jen několik met-

rů." Přesvědčte se sám!"

Warner se se zachvěním zadíval na trosky, na nichž ulpívala

jako vrstva cukrové polevy pěna hasicího prostředku. Obrovitý trn,

na který se napíchl Stiller, byl prázdný.

„Nemohl," obrátil se Warner na velitele hasičů, „uhořet?"

Začouzený obličej zůstal bez výrazu, když muž pokrčil rame-

ny! „Už jsme zažili všechno. Nic není vyloučeno. Moji lidé už hleda-

jí lidské pozůstatky... Ale je nepravděpodobné, že bychom ho mohli

přehlédnout. Jste si jist, že byl mrtev?"

Warner se drsně a nevesele usmál. „Kdybyste ho viděl, tak

byste se takhle nezeptal!"

„Jestli byl tady, najdeme ho," odpověděl jeho protějšek. Ode-

šel o patro níž. Ale Warner jasně slyšel, jak dodal: „Jestli..."

Warnerovi stačilo, aby se podíval na policistu, který stál vedle

něj, aby poznal, že verzi, kterou jim vylíčil, nedůvěřují.

Na jejich místě by tomu nevěřil ani on.

„Divoké růže?" zeptala se pochybovačně květinářka. „To mu-

síte jít do zahradnictví. Normální růže by nestačily...?"

Duncan Luther se nechal přemluvit. Neměl navíc ani chuť

zjišťovat, co vlastně páter Lorrimer s tímhle podivným sortimentem

zamýšlel.

Růže byly na seznamu poslední dosud nevyřízenou položkou.

Obtěžkán velkým kornoutem z hnědého papíru a kyticí růží zabale-

ných do celofánu se vrátil do kostela u Trumperova parku.

Jak bylo v poslední době zvykem, musel jet v dopravní zácpě

několika objížďkami. Velká část Paddington Street byla uzavřena

zátarasy. Jak se dalo zjistit z půlhodinového zpravodajství v rozhlase,

museli své domy opustit i lidé, bydlící v bezprostředním okolí. Sta-

noviska starosty Weinberga zněla velmi nejasně. Sdělovacím pro-

středkům nebylo možno zazlívat, že informační mezery nevyplňova-

ly vždy seriózními úvahami.

Původně rozšířená teze o tom, že stará vila, postavená ve vik-

- 41 -

toriánském stylu, se zřítila, byla jak se teď jednoznačně ukázalo -

pouhou „špičkou ledovce". Dokonce i zprávy o mrtvých policistech a

rapidně zestárlých příslušnících zásahové jednotky městského sta-

vebního úřadu, které zprvu nikdo nebral vážně, se přestaly zdát díky

mnohonásobnému opakování scestné.

Ze středu města zatelefonoval Duncan Luther krátce svým

rodičům. Jak je znal, dělali si už starosti, že by někde pod troskami

budovy mohl ležet právě on. Už jednou provedli náramný kousek,

když zburcovali australský konzulát v Keni, protože Duncan byl se

svými přáteli na prázdninových toulkách a v té době došlo zrovna v

Čadu k vojenskému puči.

Na obyvatele kontinentu, který byl možná ještě nepřehledněj-

ší než Afrika, se chovali Duncanovi rodiče poněkud neadekvátně.

Ale promíjel jim to. Jinak měli báječné vztahy a dokud je dokázal

brát takové, jací byli, neměli mezi sebou žádné problémy.

Vždyť i oni jeho akceptovali takového, jaký byl, ačkoliv ani

matka ani otec neměli nikdy s církví nic společného. Jeho otec byl

prospektorem a byl často na služebních cestách pro společnost, za-

bývající se stavbou komunikací. Jeho matka měla ten nejtěžší úděl:

byla manželkou, hospodyní a matkou.

Duncan se usmál.

Už z dálky vyčuhovala nad zelenými korunami parku štíhlá

věž kostela. Tu najednou Duncan spatřil u okraje silnice malou uza-

vřenou dodávku, která měla patrně nehodu. Kapotu měla zdviženou a

kromě ženy s malým dítětem nebyla široko daleko živá duše.

Ve chvíli, kdy je míjel, setkal se Duncanův pohled s úpěnli-

výma očima ženy. Nevěděl, jak dlouho tady už stojí, aniž by jí někdo

zastavil a pomohl. On by v každém případě zastavil. Přikazovala to

láska k bližnímu - pro Luthera to rozhodně nebyla jen prázdná slova.

Několik metrů od cizí dodávky zastavil stařičký vauxhall, který kou-

pil za výhodnou cenu.

„Problémy?" zamířil k ženě v černých šatech.

Plaše se usmála. „Obávám se, že ano."

Vypadala poněkud nezvykle. Její tenounké obočí jako by vy-

tvářelo jedinou souvislou linku podél hladkého vysokého čela. Ha-

vraní vlasy ještě více zdůrazňovaly bledost její pleti. Ústa měla na-

- 42 -

proti tomu zvýrazněna tmavě červenou rtěnkou, čímž dostala celá

tvář téměř obscénní výraz, kterého si Duncan na dálku nevšiml.

Pokusil se nevšímat si toho.

„Možná bych vám mohl pomoci." Protáhl se kolem ženy a

letmo pohlédl na drobounký uzlíček zabalený do povijanu, který dr-

žela v náručí. A ustrnul.

Nedržela dítě.

Byla to panna.

„Slečno..." Dál se nedostal.

Odhodila prostě pannu na chodník a natáhla ruku. „Jsi krásný

hošan. Líbí se mi, co máš na sobě."

Ačkoliv mu to připadalo trochu dětinské, protože ještě přece

nebyl kněz, měl na sobě oblečené černé kalhoty, černé boty a černou

košili. Lorrimer na tom trval. Byl to jeden z jejich prvních konfliktů

a páter v něm zvítězil.

Duncan se od té doby utěšoval tím, že ho nechal zvítězit.

„Když budeš hodný, něco ti ukážu."

Její hlas byl velmi vyzývavý. Celá (jak podivná myšlenka,

napadlo Luthera) byla ztělesněním vyzývavosti!

To, co mu na ní ještě před chvilkou vadilo, ji teď měnilo v

neodolatelnou!

Podal jí ruku. Téměř nevnímal krátký stisk, který následoval

poté.

„V autě nás nebude nikdo rušit," řekla.

Ještě než dorazili k bočním dveřím dodávky, otevřely se samy

od sebe. Duncan si jen nejasně uvědomil, že se otevřely zevnitř.

Uvnitř se tísnilo několik dychtivých osob.

„Nastup," řekla žena.

Duncan zaváhal. Zmocnily se ho čísi ruce a vtáhly ho dovnitř.

Nebránil se. Ani se příliš nedivil.

Cizí žena nastoupila k ostatním mužům.

Za ní se dveře automaticky zavřely.

Tónovanými skly pronikalo do nákladového prostoru dostatek

světla, aby Duncan rozpoznal detaily. I s ženou ho obklopovalo cel-

kem pět osob.

Slyšel, jak se svůdná černovláska obrátila k mužům a s roze-

- 43 -

chvělými rty je prosila: „Nechte mi ho vychutnat. Jen chvilku... Mu-

sím vědět, jak chutná! Prosím...!"

Všichni vypadali velmi mladě.

Jako siláci ve filmech z padesátých let. Někteří byli skutečně

oblečeni v kůži, jako by zaspali současný trend.

„Blázne!" vyprskl jeden z mužů. Vlasy se mu leskly pomádou

a měl je pečlivě ulízané dozadu. „Musela ses docela pominout! Kam

bychom přišli, kdybychom mysleli každý jen na sebe?"

Blázne? opakoval si v duchu Duncan. To se musel přeslech-

nout. „Mohli jsme poslat někoho jiného," omlouvala se žena. Z kout-

ků jejích úst se něco vysouvalo. Tvář se jí chvěla jen stěží ovládnu-

telným vzrušením.

Duncan na ni fascinovaně hleděl.

Teprve když zaslechl hlas muže, podíval se jinam.

„Nemáme čas na hraní. Nikdo neví, kolik času nám vůbec

ještě zbývá! Každou hodinou, kterou ztratíme, může být silnější - co

už o ní vůbec víme?" Zabodl se ukazovákem směrem k Duncanovi a

řekl drsně: „Ty ji vyzkoušíš a zabiješ místo nás! Tobě v tom nemůže

nic bránit!" Krátce se rozhlédl po ostatních, kteří mlčeli a když se

přesvědčil, že nikdo nemá námitky, pokračoval: „Ty ji zabiješ místo

nás a vyvlečeš její mrtvolu ven, abychom všichni viděli, že se jí už

nemusíme bát!"

„To si vážně myslíš, že je to tak jednoduché?" zeptal se váha-

vý hlas.

„Kdo tady mluví o jednoduchosti? Ale máme jinou volbu?

JEHO jsme se zatím nedovolali - a než tady bude ON..."

Zmlkl.

Kývl na ženu a pokračoval ve smířlivějším tónu: „Až bude po

všem, můžeš si s ním dělat, co chceš."

Ukázal na Duncana, jako by byl zbožím ve výkladní skříni.

„Pak bude patřit tobě. Ale už teď vím, že se ti velice rychle přejí...

lidi!"

Duncan stál pořád ještě mírně sehnutý pod střechou dodávky

a nezúčastněně poslouchal, jako by šlo o někoho jiného.

To se ovšem změnilo, když se mu těch pět začalo skutečně

věnovat.

- 44 -

Dali mu instrukce, které potřeboval. Předali mu něco v zavře-

ném kufříku, který směl otevřít teprve poté, až opět nasedne do svého

vauxhallu.

Když o několik minut později zaparkoval na dvoře kostela,

páter Lorrimer ho už netrpělivě očekával.

„Dostal jsi všechno, co jsem ti napsal?"

Duncan přikývl a podal mu papírový kornout. Lorrimer do

něj letmo nahlédl. „A růže?"

Duncan se ještě jednou vrátil k autu a vytáhl kytici. „Keřové

růže neměli."

Lorrimer se zatvářil kysele, ale kytici si přesto vzal. „Teď

chci, aby mě několik hodin nikdo nerušil," řekl stroze.

Duncan pokrčil rameny. Počkal, až zavalitý a opět upocený

páter zmizel v přístavku.

A pak se vydal za ním.

Než Lorrimer otevřel dveře, na chvíli se zastavil a zaposlou-

chal se do ticha. Sklepení pod kostelem nabylo v jeho představách

podoby středověké kobky a on sám se cítil jako velký inkvizitor,

který se zasvětil zbožné věci.

Jeho pohled byl upřen na masivní dubové dveře pobité žele-

zem, za nimiž na něj čekala největší výzva jeho života. Ačkoliv si to

nepřiznal, měl strach vejít dovnitř.

Příšerný strach.

Zlo bylo velmi vychytralé.

Zlo vědělo, jak ho zviklat v jeho víře.

Ačkoliv se domníval, že to celá desetiletí svou sutanou potla-

čoval, byl přece jen mužem. A jako muž nebyl zdaleka lhostejný k

erotické smyslnosti, která ho očekávala za těmito dveřmi.

Ještě nikdy se nesetkal s tak oslňující ženou.

Není to žena! opravil se sám v duchu. Je to čarodějnice-

upírka - posedlá! Výplod samotného pekla!

Na rozdíl od názoru většiny nikdy nelitoval dějinných tragé-

dií, jako byla inkvizice. Byla podle jeho domnění nutností, i když - to

přiznával - při tom byly na hranicích upáleny spousty nevinně obvi-

něných.

- 45 -

Lorrimer byl mužem pevných zásad. Kdyby se narodil o tisíc

let dříve, pravděpodobně by doprovázel křížové rytíře na jejich vý-

pravách.

Přemohl se, otevřel dveře a rozsvítil světlo. Věci, které přine-

sl s sebou v tašce, položil ke dveřím a zase je zavřel.

„Přemýšlela jsem," řekla žena, jejíž jméno neznal, ještě před-

tím, než se zase narovnal.

Její hlas ho fascinoval. Letmo pocítil nezkrotnou touhu setřást

ze sebe minulost s tmavým šatem a lehnout si nahý k ní. Být už jen

mužem. Porušit celibát.

„Čarodějnice!" zasípal, když se přistihl, že si přeje zapověze-

né.

„Nejsem čarodějnice," bránila se. Unavený zvuk jejího hlasu

ho vnitřně povzbudil.

„Ne, jsi něco horšího - ale já to z tebe vyženu!" Lorrimer

předstíral pevný postoj, když začal s přípravami. Tušil, že čím více

času teď bude ztrácet, tím více se může zviklat jeho přesvědčení.

To se nesmělo stát.

Čas do Dunova návratu využil ke studiu Písma svatého a ně-

kolika knih, zabývajících se svody okultních sil. Podstata z toho, co

se dočetl, se teď projevila v jeho jednání.

Nejprve rozestavil kolem masivního stolu svíce a zapálil je.

Pak zhasl umělé světlo u stropu. Nezviklal ho ani téměř úlevný vý-

dech, který se poté vydral z jejích úst.

Rychle, říkal si v duchu. Musím to už mít za sebou. Mohl

jsem hned zavolat policii, ale co by udělali? Nikdo by nevěřil, co

jsem viděl. Dnes lidé nevěří ničemu, pokud to nevidí na vlastní oči,

nebo si na to nemohou sáhnout...

A tady je možné obojí: vidět i dotknout se.

Teď vypadala tak zranitelná, půvabná a jemná, že Lorrimero-

vi téměř pukalo srdce, když se na ni podíval, jak tady leží spoutaná a

vydaná mu napospas.

Nesmím se na ni dívat - už nikdy ne takhle!

Ochraptělý zvuk, který mu vyšel z krku, si vysvětlila špatně.

„Přemýšlela jsem," zopakovala. „Promluvme si o všem. Máte prav-

du, když věříte ve zlo. Jenže je omyl, domnívat se, že ho ztělesňuji

- 46 -

já! Odvažte mne a já ukážu ten pravý cíl, na který můžete zaměřit

svůj fanatismus! Jsem si jista, že jsou ještě venku. Viděli mne, jak

utíkám do kostela. A budou..."

„Už zase začínáš!" přerušil ji.

„Vím, co mám dělat. Jestli venku opravdu čekají další tobě

podobní, budu se jim věnovat později! Až skoncuji s tebou!"

Pohlédla na něj.

Cítil to, ačkoliv se vyhnul jejímu zraku.

Srdce mu v hrudi bušilo jako doposud nikdy.

Vzal palice česneku a položil jí je na hruď, krk a břicho.

Zasténala.

Svíjela se.

Lorrimer užasl, jaký účinek měl už tenhle jednoduchý pro-

středek, který vlastně ani nepatřil k plánovanému vymítání ďábla.

Pak zapálil vonné tyčinky.

„Přestaňte!" zasípala zajatá žena. „Nevíte, co děláte!"

„Teď mlč!" zasykl. Když žadonila dál, vytáhl malou břidlico-

vou tašku, kterou obstaral Duncan, a napsal na ni křídou mocné slo-

vo, které chtěl postavit do záhlaví celého vymycování. Písmem dolů

ji pak přitiskl ženě na obličej.

Ta rázem ztuhla.

Její hlas ztichl.

Pak se celé její tělo roztřáslo jako osikový list.

Lorrimer dostal strach z vlastní odvahy.

Tabulku stáhl zpět a zíral do tváře, která vypadala jako ztuhlá.

Vyprchal z ní veškerý půvab. Vrátila se grimasa, kterou zahlédl,

když žena vtrhla do kostela. Její rysy se změnily v cosi vlčího. Z

koutků úst jí kolmo dolů vyčnívaly upíří zuby a jazyk v pootevře-

ných ústech vydával agresivní mlaskavé zvuky.

Lorrimer přelétl pohledem zbytek těla, aby se přesvědčil, zda

nenastaly další změny. V duchu se obával, že by se mohla změnit v

příšeru, která roztrhne okovy, jeho plán obrátí vniveč a rozsápe ho,

aby ukojila krvelačnost.

Po zádech mu přejel mráz.

Zachvěl se.

Ale vytrval.

- 47 -

Kromě podivných věcí, které obstaral Dun, měl Lorrimer ješ-

tě kropenku se svěcenou vodou a posvěcený kříž. Obojí měl připev-

něno u opasku pod sutanou a obojí teď vytáhl.

Zašel už teď tak daleko, že nebylo cesty zpět. Musel tu věc

prostě vydržet. To, že se tato bytost zjevila právě v jeho kostele,

mohlo být božím znamením! Bůh ho chce zkoušet! Nesmí pochybo-

vat...

S třesoucím se hlasem vyjmenoval jména všech dvanácti

apoštolů. Pak spustil hlasitý zpěv, který by mohl nezasvěcenému

posluchači připomínat zaříkávání ďábla. Lorrimer už se nezdržel.

Odhodil i poslední zábrany, které si kladl, strhl ze stěn všechna sukna

a obnažil symboly křesťanství a kráčel kolem úpící, sténající a svíje-

jící se ženy, která jakoby do sebe absorbovala vše, co rozpoutal!

Lorrimer zpíval. Kropil kolem sebe svěcenou vodu. Pronášel

zaříkávání Boha, ve kterého věřil. Kouř vonných tyčinek foukal na

pokožku posedlé a svůj vlastní dech vyfukoval proti tomu, co vychá-

zelo z jejích úst, křižoval se a mumlal modlitby, které mu přinášelo

na jazyk podvědomí, zatímco nad tím vším čněl kříž v jeho zdvižené

ruce.

Sám vypadal jako rozzlobený bůh. Oči měl vypoulené, z úst

mu stékaly sliny a jeho hlas se odrážel od stěn, zatímco sluch měl

naprosto uzavřený vůči žebrání, které ho chtělo naladit ke smíru.

Cítil, že všechno směřuje k vrcholu. Půda pod ním začala bu-

šit v rytmu jeho vlastního tepu. Vzduch byl horký, vlhký a páchnou-

cí, jako by vycházel přímo ze chřtánu pekel.

Lorrimer hleděl upřeným zrakem na upírku.

Je to upírka - ať si tvrdí co chce.

Viděl její zuby, dychtící po krvi.

Po jeho krvi?

Hovořil rychleji. Zkracoval přestávky. Chrlil ze sebe modlit-

by a zpěv, jako by nebylo ráno.

Cítil, jako by ho někdo sledoval. Nejen zelené oči téhle bytos-

ti. Cítil pohled odevšad. Milióny očí, milióny barev.

Bolestně zasténal.

V prsou ho bodlo, jako by mu hltanem stékal horký vosk. Na-

jednou se mu zatmělo před očima a když se mu opět projasnil zrak,

- 48 -

pochopil, že je téměř na konci svých sil. Dlouho by už takovéto zaří-

kávání nevydržel. Ale zdálo se, že to už ani není zapotřebí.

Velmi pomalu se upírská grimasa ženy opět měnila v nevin-

nou půvabnou tvář, která ho tak dojímala, že se neustále potácel mezi

soucitem a pocitem odpovědnosti.

Dokázal jsem to! pomyslel si.

V té chvíli se ovšem stalo něco, co mu uzavřelo hrdlo a co mu

nahnalo příšernou hrůzu.

Lorrimer nevěřil svým očím, když se mu šaty té posedlé ženy

začaly měnit před očima a odpoutávat od těla.

Švy se páraly, látka praskala. A pak se bez ženina přičinění

zpod zad spoutané vyhrnuly šaty, spojily se s látkou visící ze stran,

svinuly se v mžiku jako rychle vadnoucí listy do žmolků, opět se

zformovaly tak, že vypadaly jako obrovitý doutník a nakonec spadly

na druhou stranu masivního stolu.

Lorrimer se ihned shýbl. Viděl, jak cosi hadovitého nebo čer-

vovitého tvaru uhání ke dveřím, jak se to zastavilo u škvíry, znovu se

to rozprsklo a pak zmizelo skulinami.

Všechno to trvalo nanejvýš tři vteřiny a když se konečně

Lorrimer vzpamatoval, otevřel dveře a vyběhl na chodbu, nebylo po

tom příšerném zjevení ani stopy.

Lilith nehlasně vykřikla.

Připadlo jí to jako zrada, že ji šaty opustily. Spadly z ní a zdá-

lo se, že kapitulovaly pod tlakem knězova zaříkávání.

Páterovi se tím podařilo něco, oč se sama Lilith marně snaži-

la: opět se zbavila dědictví své matky, protože jí připadalo příšerné a

příliš svazující!

A teď, když se to stalo, neměla z toho Lilith radost. Až do po-

slední chvíle věřila, že právě šaty budou úspěšně vzdorovat tomuhle

fanatikovi v tmavé róbě.

Nestalo se to. Šaty si raději zachránily „vlastní kůži", než aby

chránily Lilith.

Kněz nebyl upírem. Nebyl z nepřátel, před nimiž ji varovala

její matka.

Byl snad tohle důvod?

- 49 -

Lilithina situace nebyla teď ani o chloupek lepší.

Byla - teď i opticky nahá - bezbranná a vydaná napospas kně-

zovu jednání, byť vedenému nejlepšími úmysly.

Musím ho oklamat, pomyslela si, zatímco se její duch i tělo

pomalu vzpamatovávaly z ran, které jí způsobily slova i činy muže v

sutaně. Musím se o to alespoň pokusit, jinak nemám šanci...!

Část napětí z Lorrimerova těla zmizela. Tu si sám všiml, jak

se třese. Jak mu vyčerpání oslabilo svaly. Celý zalitý potem se vrátil

do sklepní místnosti, kde teď Lilith ležela nahá.

Nahá a nadpozemsky krásná.

Oči jí žhnuly. Její pobledlé rty jako by ho sváděly k něžnému

polibku. Polkl.

Slyšel její hlas, který řekl: „Děkuji! Děkuji, že jste mne vy-

svobodil! Prosím, odvažte mne...!"

Okamžitě věděl, že lže. Sehnul se k jejím nohám, dotkl se rty

jejího chladného, pevného přitažlivého masa a rozplakal se.

„Ještě nejsme u konce!" zasípal „Chtěl jsem tomu zabránit,

ale teď vidím, že není jiné cesty!"

Strnule jako robot se napřímil.

„Co chcete udělat?" zeptala se žena po krátké odmlce, během

níž si zřejmě uvědomila, že se dopustila chyby.

„Totéž, co předtím, jen jinými prostředky!"

„Jakými prostředky?"

„Kladivem a kůlem." Čekal na její reakci. Chtěl zjistit, jestli

je tento popsaný prastarý strach všech upírů z této kombinace zalo-

žen na pravdě. Její reakce mu to musela ukázat. Ale nezjistil, že by

její strach nějak nabyl na intenzitě.

„Vy jste zešílel," odpověděla unaveně. „Stojíme na stejné

straně, a vy nevidíte..."

„Nikdy nebudeme moci stát na téže straně!" Lorrimer byl

upřímně přesvědčen, že neříká nic špatného. Opět se dostal do situa-

ce, že začal pochybovat a váhat. O okolnostech. On sám o sobě.

Nevinnost, která najednou vyzařovala z té bytosti. A co když

se mýlil? Co když z ní s těmi podivnými šaty odešel i zlý duch...?

„Co mám udělat, abych vás přesvědčila?" zeptala se sklesle.

- 50 -

„Co bych vám mohla nabídnout, abyste mne nechal jít?"

NIC, pomyslel si Lorrimer chmurně.

VŠECHNO! ozvala se jeho duše.

Cosi potlačovaného, utlumeného, cosi, co za všechny ty roky

přerostlo do nezměrné žádostivosti...

Rychle se od ní odvrátil. Nechtěl, aby si všimla, co se s ním

dělo. Rezolutně vytáhl to, co původně bylo v tašce až úplně na dně.

Kladivo a kůl.

„Musím to udělat!" vysoukal ze sebe. „Nejsi dobrá! Ty..." na-

sadil jí k hrudi zašpičatělý kůl a sám se zachvěl při pomyšlení, že

zničí tak nádherné tělo. Dusil se její krásou, čistotou a dobrotou, kte-

rou mu předváděla. „Musím to udělat!" řekl ještě jednou a rozpřáhl

se.

Kapky potu na jeho čele málem mrzly.

S povzdechem pak kladivo spustil.

V téže chvíli byl zezadu napaden.

Lilith zírala do očí kněze a věděla, že svůj záměr provede, ať

mu snese jakékoliv argumenty. Vnitřně se zatvrdil. Obklopil se ští-

tem, který měl zabránit, aby mu selhal rozum.

Viděla, že bojuje sám se sebou, ale pochopila také, že v tomto

souboji prohraje ona. Co přijde pak?

Skutečně ji zničí kůl, jak se kněz domnívá?

Rozmáchl se a udeřil. Ale kladivo nedopadlo na tupý konec

kůlu.

Kněz vykřikl, zapotácel se dozadu a teď Lilith zahlédla, co se

mu ovinulo kolem hlavy.

Něco tmavého, pulzujícího, co mělo tvar polokápě. Docela to

pokrylo vlasy muže a v obličeji to končilo kdesi u kořene nosu. Nos

sám, ústa i brada byly volné.Oči nikoliv. Oči zmizely pod onou kápí,

která se knězi přimkla k obličeji tak těsně, jako by pod ní existovalo

vakuum. Když přestala pulzovat, zaleskla se jako šupiny plazů.

Kněz roztáhl prsty a kladivo i kůl spadly na zem.

Z úst mu vycházely koktavé neartikulované zvuky, a když ze

rtů už už měly zaznít modlitby, vynořil se z okrajů kápě další pás,

který zakryl knězi ústa.

- 51 -

Páter narazil zády na zeď sklepení a zvedl ruce do výše. Se

zoufalým úsilím se snažil strhnout si z hlavy tu hrůzu.

Marně.

Lilith nebyla schopna zasáhnout. Bezmocně musela z masiv-

ního stolu přihlížet, jak zpod okrajů kápě začínají stékat tenké prouž-

ky krve. Vzápětí knězův odpor ochabl. Zády po stěně se svezl na

zem a přitlačil si dlaně na zakrvácenou tvář.

Lilith už pochopila, co znamenala ta kápě.

To se vrátily šaty.

Zřejmě ji nenechaly na holičkách a ve výběru prostředků si -

jako ostatně vždy - nepočínaly právě útlocitně.

Ačkoliv ji kněz chtěl zabít, Lilith se přece jen sevřel krk. Tu-

šila jen matně, jaký osud ho čeká. A to stačilo.

Ze zavázaných úst pronikaly pouze slabé zvuky.

Lilith se zachvěla zimou.

Kněz ji nazýval pokušitelkou. Více než jednou. Zdálo se, že

šaty se mu za to pomstily.

Zpod šupinatého okraje se neustále řinula krev...

Intermezzo.

Let 3271 společnosti British Airways, cíl letu Rampur, Indie.

Ve dvanáctitisícové výšce svítilo slunce takovým jasem, jaký se ni-

kdy dole při zemi nedá pozorovat. Pod letadlem se jako běloskvoucí

vlny nekonečného oceánu míhaly vatovité mraky. Palubní program

poskytoval všem zájemcům zábavu. Ostatní cestující si krátili něko-

lik tisíc kilometrů letu spánkem.

„Pane Landersi?" Jedna z výjimečně krásných letušek v eko-

nomické třídě se sehnula k muži s šedivě melírovanými vlasy staže-

nými do copánku. Také měl zavřené oči, ale nespal.

Podíval se na ni. „Ano?"

„Byl byste tak laskav a následoval byste mne do pilotní kabi-

ny?" zeptala se dívka tlumeným hlasem. „Právě jsme dostali hovor

pro vás. Uděláme výjimku, protože je to prý velmi naléhavé, ale

buďte, prosím, stručný..."

„Samozřejmě." Na tváři cestujícího se neobjevil ani údiv, ani

nervozita. Takovéto případy pro něj patrně nebyly ničím výjimeč-

- 52 -

ným. Hector Landers se vydal za letuškou do pilotní kabiny a převzal

hovor.

„Landers..."

Jak letuška, tak druhý pilot, který se letmo podíval stranou, si

všiml, jak suverénní tvář cestujícího zkameněla. Zdálo se, jako by

mu přes obličej přelétl stín.

„Kdo je mrtev?" Jeho dlaň sevřela sluchátko tak pevně, až

plast zasténal. „Copak jsem před tím neustále nevaroval? Takže teď

se to stalo..."

Když zavěsil, zeptala se ho letuška s účastí: „Něco smutné-

ho?"

Hector Landers nepřítomně přikývl. Vypadal, jako by se te-

prve postupně vracel do reality. Ale vzápětí se opět vzpamatoval.

„Doufám jen, že ještě stihnu pohřeb," zamumlal. „Obávám se, že

budu muset změnit rezervaci letu..."

Duncan Luther vytáhl z košile dýku. Od počátku poslouchal

Lorrimerovo zaříkávání. Chtěl jen vyčkat na chvíli příhodnou pro

provedení svého záměru. Příkazy, které mu zněly ve spáncích, byly

naprosto jasné.

Zabij tu zrůdu! Zabij dceru nevěstky!

Ani si pořádně neuvědomoval, že jedná na cizí popud. Dun-

can sledoval pátera do sklepa přístavku.

Nescházel sem poprvé. Lorrimer mu jako jednu z prvních

„služebních povinností" uložil, aby udělal pořádek ve sklepení, které

bylo stejně staré jako kostel sám - téměř sto padesát let. Duncan vy-

metal místnosti plné prachu, pavučin a krys, zapisoval „nezbytnosti",

které tam byly a posléze je procházel s Lorrimerem a vybíral, co je

možné vyhodit do smetí. Nic.

Kněz se nedokázal dodneška rozloučit ani s těmi nejméně po-

třebným věcmi. To, že Duncanova úloha byla pouhým šikanováním,

bylo od té doby nevyřčeným faktem.

Novic chladně přemítal o různých věcech, zatímco se zde

ukrýval. Doléhalo na něj příšerné vyvádění kněze, trýzeň jeho zajat-

kyně a onen strašidelný jev, přičemž šaty opustily tělo ženy. Neměl s

ní soucit. Neměl ho ani s knězem. Bezděky potěžkal v ruce dřevěnou

- 53 -

dýku, ozdobenou vyřezáváním a křesťanskými symboly. Byla

lehká. Nebylo na ní nic zvláštního. Každopádně nic, co by byl Dun-

can schopen vnímat.

Když se na pátera Lorrimera vrhla ta podivná věc, zdálo se

Duncanu Lutherovi, že jeho chvíle přišla.

Aniž by uvažoval, jak si má počínat, vtrhl do místnosti. Ani

vteřinu si nevšímal spoutaného kněze, ale vykročil rovnou k zajatky-

ni.

To, že byla nahá a bezbranná, snad pohnulo něčím v Luthero-

vě nitru.

Ale nikoliv dýkou, kterou mu přenechali upíři. Šepot v hlavě

vedl Duncana jako náměsíčného.

Zabij tu zrůdu? Zabij dceru nevěstky...

Lilith sebou cloumala, ačkoliv v poslední chvíli unikla smrti

probodnutím. Ale to, co dělala ta věc, jež nebyla ničím jiným než

šaty, které jí přenechala matka, to se schvalovat nedalo.

„Přestaň!" vykřikla ze všech sil, které jí ještě zbývaly. „Hned

- přestaň! Nechci to...!"

Nepřestalo to. Neustále se ona šupinatá osudná „kápě" vinula

kolem hlavy duchovního.

Lilith lomcovala pouty. Neustále ji ochromovaly vlivy vězení,

jinak by si troufala osvobodit se z okovů kolem rukou a nohou.

Takhle mohla pouze křičet.

„Nechci to!"

Knězův odpor rychle ochaboval.

Koutkem oka zpozorovala jiný pohyb. Lilith si zpočátku mys-

lela, že ji klamou smysly. Jenže se ukázalo, že je to realita.

Do sklepní místnosti vtrhl neznámý mladík a neomylně mířil

k ní. V ruce svíral dýku, připravenou k ráně. Ze zbraně Lilith i na

dálku cítila cosi, co jí nahánělo nevýslovný strach. Nevěděla, odkud

se ten muž vzal. Jasný byl naproti tomu jeho záměr, i když se nepro-

jevoval ve strnulých rysech jeho tváře.

Další, který mě chce za každou cenu zabít, pochopila Lilith.

A zase to není žádný z mých „přirozených" nepřátel - upírů.

Poznala by, kdyby to byl někdo z nich. Z upírů vyzařovalo

- 54 -

něco docela jiného.

Lilith opět nemohla nic dělat. Opět se k ní blížila smrt a Lilith

se jen svíjela v poutech.

A opět unikla svému osudu, protože kolem mladíkova zápěstí

se prudce omotalo cosi jako kožená šňůra a zabrzdila dýku necelý

centimetr od Lilithiných prsou.

Z útočníkových rtů nevyšel jediný hlásek. Jeho tvář ztuhla a

ztratila barvu.

A pak to pokračovalo. Mezi kápí kněze a rukou svírající dýku

bylo tenounké propojení. Kápě mlaskla, změnila tvar a téměř nepo-

střehnutelným pohybem přeskočila na další oběť.

Hlava mladého plavovlasého muže v ní byla sevřena jako v

kokonu. Ale na rozdíl od kněze v něm zůstala mezera. Udusí se, po-

myslela si Lilith a zděšení nad krutostí šatů přerostlo všechny meze.

Neznámý mladík, který teď kolem sebe začal nekontrolovaně máchat

rukama, pořád ještě pevně svíral dýku. Lilith jen čekala, že ji jeden z

jeho reflexních pohybů přece jen zasáhne a poraní nebo zabije.

Z té jednoduché zbraně vycházelo cosi, co dávalo tušit, že má

velmi málo společného s prostým kouskem dřeva. Obklopovala ho

podobná aura moci jako posvěcený kříž. Dokonce ještě silnější.

Posléze mladíkovy pohyby ochably.

Umírá...

Lilith si byla jistá, že má pravdu. Ale ten muž se nezhroutil k

zemi. Prostě se přestal bránit. Zůstal stát se svěšenýma rukama před

masivním stolem a několik vteřin se vůbec nepohnul.

Najednou si klidným pohybem zasunul dýku za opasek kalhot

a pak i znehybněl - tentokrát na několik minut.

Lilithiny pokusy oslovit jej byly neúspěšné.

Už si myslela, že vše kolem ní - kněz i ten druhý útočník -

upadlo do stavu smrti nebo smrtelné strnulosti, když tu šupinatý ko-

kon odpadl. S matným leskem, křehký a polámaný zůstal ležet na

zemi mezi cizím mladíkem a Lilith. Když natočila hlavu docela stra-

nou, zahlédla pomalu vyhasínající předmět.

Povzdychla si, když pochopila, že šaty (jak tomu měla jinak

říkat?) zřejmě při tomto kontaktu spotřebovaly poslední energii. Ne-

byly už schopny vrátit se k Lilith a zakousnout se jí do pokožky. A

- 55 -

Lilith nevěděla, jestli jí to má být líto, nebo jestli má být ráda.

Ještě před tím, než její pohled vyhledal tvář neznámého mla-

díka, podívala se na kněze, který pořád ležel bez hnutí na zemi. Měl

otevřené oči. Bylo vidět pouze bělmo. Bělmo potažené slizem...

Mladík vedle ní se probral ze strnulosti.

Jsi nepolepšitelná! ozvalo se její podvědomí, když podrobila

jeho dokonale stavěné tělo důkladnému prozkoumání. Nepolepšitelně

bláznivá!

„Žízeň..." řekla nahlas. „Mám žízeň."

Její hlas mladíka s podivně plavými vlasy nezastavil. Lad-

ným, rozhodně ne prkenným pohybem zamířil ke knězi. Sehnul se k

němu a prohledal mu oděv. Když vstal, cinkal mu v ruce svazek klí-

čů. S ním se vrátil k Lilith a odemkl jí pouta.

Lilith mlčky čekala, až bude volný i poslední okov.

Pak se s unylým pohybem posadila a zeptala se: „Žije?"

„Žije," řekl neznámý mladík a položil svazek klíčů na stůl.

Lilithin pohled přelétl po stěnách, ze kterých k ní žhnula slova, jež

jakoby nebyla napsána křídou, ale ohněm.

JAHWE... ADONAI... ELOHIM... EIELIJON... SHADDAI.

Neznámý se zadíval tímtéž směrem, beze slova pochopil, str-

hl odhrnuté sukno z hřebíků, na nichž bylo zavěšeno a pokoušel se

nápis smýt.

Ale ani poté, co bylo smyto poslední slovo, nepocítila Lilith

úlevu. Položila chodidla na podlahu a zjistila, že se sama vlastní silou

neudrží na nohou,

„Kdo jste?" zeptala se, když k ní neznámý přistoupil a pode-

přel ji. Měl atletickou postavu, na níž nic nepůsobilo přehnaně. Vo-

něl pižmem a tato vůně v Lilith vzbudila touhu po temném lese, do

něhož by se mohla uchýlit a v jehož porostu by načerpala novou sílu.

„Duncan Luther," řekl neznámý. Tím nejnepřirozenějším na

něm byl jeho klid, s nímž se choval a hovořil, ačkoliv ještě před chví-

lí se ji pokoušel zabít.

Lilith nevěděla, jak se má zachovat. Z Luthera rozhodně ne-

měla strach a už to samo bylo dosti podivné.

Zdálo se, že ho její nahota nevzrušuje a ani mu nevadí. Vůbec

se na mě nedívá, pomyslela si Lilith. Dívá se na mě, ale nevidí mě...

- 56 -

Chtěla zamířit ke knězi, ale Luther ji zadržel. „Musíme jít,“

řekl. „Hned.“

Lilith si ho prohlédla s podezřívavostí, která se jí opět náhle

zmocnila. „Jít?"

Venku čekají upíři. Rozsápou ji, protože zabila Horu...

Najednou pochopila, že tohoto mladíka vyslala Horova smeč-

ka. Nikdo z nich osobně nemohl vkročit do těchto míst.

Lilith zoufale pohlédla na zbytky, které zůstaly ze šatů. Leže-

ly na zemi jako stará hadí kůže. Když je chtěla zvednout, pocítila

něco jako hnus a nechala je ležet.

„Tady nemůžeme zůstat," řekl Duncan Luther a vedl ji ven

z místnosti.

„Co je s ním...?“ téměř řekla neslyšitelným hlasem.

„Nic,“ řekl Luther a táhl ji dál.

Lilith se bez šatů bezbranná nejen cítila, ona bezbranná sku-

tečně byla. V téhle chvíli by neměla šanci proti nikomu. A to se týka-

lo i Duncana Luthera Byla mu vydána napospas. Kdyby chtěl, mohl

ji na místě zabít holýma rukama.

„Znám cestu,“ řekl vzápětí, „kterou možná upíři neznají."

To, že věděl o číhajících upírech, posílilo Lilithino podezření,

že ho mohli vyslat. Může mu přesto důvěřovat?

Co jiného ti zbývá, ty pošetilá?

„Jsem... nahá,“ řekla pouze.

V očích se mu mihl stín jako drobný mráček. „Já vím," řekl.

Žádostivost se ozvala jen na zlomek vteřiny, ale Lilith sebou přesto

otřásla. Cosi v jejím nitru se ji pokoušelo přimět k tomu, aby se na

toho pohledného mládence vrhla, aby z něj načerpala ztracené síly.

Ale i kdyby tomuto svůdnému nutkání podlehla, měla by pramalé

vyhlídky na úspěch. Nebezpečí, že ho vyprovokuje, bylo příliš veli-

ké.

Pořád měl u sebe dýku, kterou si pouze zastrčil za opasek.

Když prošli kusem sklepní chodby, kterou Lilith neznala, pro-

tože kněz ji tudy vlekl, když byla v bezvědomí, Luther se najednou

zastavil a řekl: „Počkej tady!"

Odstrčil ruku, kterou se mu opírala o rameno. Lilith byla pří-

liš zmatena, než aby odporovala. Luther zmizel a vrátil se za chvíli se

- 57 -

šaty -Lihth se mezitím nehnula z místa. Byly to mužské šaty a zřejmě

patřily jemu. Byly ovšem pořád méně nápadné než to, co měla na

sobě nyní - totiž nic.

Boty moudře opomenul. Bavlněné kalhoty bylo možno díky

opasku stáhnout podle pasu a košile nebyla vůbec žádným problé-

mem.

„Jak vypadám?" zeptala se Lilith poté, co se pořád ještě ma-

látná a unavená nasoukala do hadrů.

Luther se nezdržoval žádnými komentáři - ani lichotivými,

ani jinými.

„Jdeme!" naléhal opět.

Látka, která třela Lilithinu pokožku, ji dráždila víc, než jí by-

lo milé. Prohlížela si Luthera, mezitím už přesvědčena, že ji nechce

vydat upírům, protože to by si s ní jistě nedával takovou námahu.

„Kam půjdeme?" zeptala se.

„Pořád rovně."

Rovně byla stěna. Luther zapnul matné osvětlení, které bylo

po všech stránkách lepší než Lilithin zrak.

„Dál to nejde..."

Mýlila se. Tam, kde to už zdánlivě dál nešlo, byly napravo

dveře, kterými se dalo projít pouze v hlubokém předklonu. Luther

odsunul závoru a když se dveře otevřely, zaslechla Lilith zvuky.

„Co je to?"

„Voda," řekl.

„Řeka...?"

„Dost špinavá řeka," zněla odpověď.

Vsoukali se do otvoru a stáli po kolena v líně tekoucím úz-

kém proudu. Po několika krocích se tunelovitý temný prostor naštěstí

rozšířil. Kdesi v dálce se zaleskla světlá skvrna, podle níž se zřejmě

dokázal orientovat alespoň Luther.

Lilith pochopila, že se chce pokusit uniknout z kostela pod-

zemní chodbou a tudíž nepozorovaně.

Byl to dobrý plán, který měl ovšem jeden zádrhel.

Totéž napadlo i ty druhé...

Práce Henny Scroogové probíhala podle stanoveného časové-

- 58 -

ho rozvrhu. Bylo takřka možno nařizovat si hodinky podle toho, kdy

vyřizovala nákupy, kdy navštěvovala restauraci pro důchodce, kdy se

procházela v Tumperově parku, nebo kdy navštěvovala tamní kostel,

aby vedla v tichu kostelní lodi němé rozhovory se Stvořitelem a se

svým předčasně zemřelým mužem. Nikdy nechodila na mše, ale

němé motlitby v atmosféře, která pro ně byla přímo stvořena, se pro

ni staly milým zvykem. Neodradilo ji od něho ani drobné mrholení.

K čemu jsou deštníky?

Ale když dnes vešla do kostela, cítila, že je něco jinak než

jindy. A na své pocity se mohla spolehnout. Nezjistila ovšem, co je jí

tak divné. Ani tehdy ne, když kráčela podél řad lavic docela dopředu

k oltáři - hezky pomalounku.

V jejím věku - Henně Scroogové táhlo na devadesátku - šlo

už všechno jen pomalounku.

Zastavila se, pak se posadila na označené místo v první řadě,

opřela se, zavřela oči a sepjala stařecké prsty.

Uprostřed modlitby se zepředu z průčelí, kde se tyčil oltář,

zaslechla nějaký šramot. Mladý Lorrimer, pomyslela si, aniž by pře-

rušila modlitbu nebo zvedla víčka.

Mladí byli v jejích očích většinou všichni a kněz dosáhl te-

prve dvou třetin jejího požehnaného života...

Jako spousta starých lidí vydávala i Henna Scroogová zvuky,

které sama téměř nevnímala. Tu a tam lačné nadechnutí, zadržovaný

kašel a tiché „hm"...

Podle toho se orientoval slepec, který sestupoval po schodech

průčelí.

Stará žena se stále ještě domnívala, že ji objevil Lorrimer (což

byla pravda) a že se chce posadit vedle ní (což pravda nebyla).

Když se jí kolem tenkého krku sevřely vychrtlé ruce, vytřešti-

la Henna Scroogová oči a srdce poskočilo o několik tepů najednou,

než zase váhavě začalo tlouci.

Knězovy oči zvrácené v sloup a grimasa, kterou nasadil, by

stačily k tomu, aby ji zabily. Zdálo se ovšem, že se na to nechce spo-

lehnout.

„Tak jsem tě přece dostal, posedlá!" zasípal kněz a vší silou

stiskl. Henna Scroogová pochopila rychleji než cokoliv jiného v po-

- 59 -

sledních letech, že to není nechutný žert, ale naprosto vážný úmysl.

Když se ho z posledních sil zachytila, zabodla mu se stejnou

rozhodností do hrudi kovovou špici svého deštníku.

Překvapení bylo vidět i ve slepých očích.

Kněz ženu pustil a odvrávoral dozadu.

Jeho výkřik se tlumeně nesl dómem, kde se rozléhal během

bohoslužeb mnohem hlasitěji.

Deštník mu neuvízl v prsou, ale spadl na zem.

Henna Scroogová se zachytila o opěradlo lavice a zastřeným

zrakem pozorovala, jak kněz narazil do jedné ze soch světců v nadži-

votní velikosti, jak ji obemknul oběma rukama a jak se socha i na-

vzdory své úžasné váze zakymácela.

Drama pak dospělo k náhlému konci, když se několikatunová

mramorová hmota svalila a pohřbila kněze pod sebou. Než se Henně

Scroogové podařilo někoho zalarmovat, nebylo Lorrimerovi pomo-

ci...

Čekali rovnou za ostrůvkem světla, které dopadalo krytem

kanálu.

Lilithiny smysly byly natolik otupené, že nezaregistrovala

předchozí varovné signály.

Zde dole, kde vládla až na ojedinělé osvětlené body věčná

tma, měl nepřítel všechny možnosti.

Když se ozvalo vrčení, obklíčily už Lilith i Luthera tři páry

planoucích vlčích očí.

Zůstali stát ve vodním kanále jako přikovaní.

Dva vlci na ně skočili téměř současně.

Jeden se vrhl na Luthera a druhý povalil Lilith s takovou si-

lou, že se dívka ponořila pod vodu.

Její ruce jakoby samy od sebe našly krk té bestie. Pokoušely

se po ní chmatnout čelisti. Drápy, trčící zakřiveně z tlap jí vyryly v

kůži krvavé šrámy.

Necítila bolest.

Zato ovšem cítila vůli přežít navzdory chybějícím prostřed-

kům!

S výkřikem od sebe odstrčila vlčí tělo a udivilo ji, jak daleko

- 60 -

vzduchem odlétlo, než narazilo do jedné ze zdí.

S prskáním se vynořila z vody a stala se svědkem zpětné

proměny upíra. Současně se ozvalo odtamtud, kde dopadla druhá vlčí

postava, příšerné vytí.

Duncan Luther neupadl.

Stál jako skála uprostřed příboje a - Lilith viděla díky schop-

nosti pronikat zrakem i dokonalou tmu každičký detail - zabodl dýku

vlkovi do boku až po střenku.

To, co se stalo potom, jí naznačilo, co by se stalo, kdyby bodl

dýkou ji.

I zde nastala přeměna upíra do jeho lidské podoby. Ale dýka

vězela i nadále v břiše. Celé tělo teď zaplavilo podivné světlo - tak

silné, že kosti a orgány upíra vystupovaly tmavě jako na rentgeno-

vém snímku. Pak se veškerá ta hmota ve světle rozplynula. Zůstala

pouze hromádka vlhkého popela na betonové podlaze vedle kanálu.

Víc nic.

Větší šok než Lilith se pochopitelně zmocnil ostatních upírů.

Přesto se postava, kterou ze sebe setřásla Lilith, vrhla znovu na Lu-

thera.

Lilith varovně vykřikla a mladík se otočil.

Ani teď nebylo možné bezpečně zjistit, zda Duncan Luther

bojuje vědomě, nebo zda pouze mechanicky reaguje. Opět zabořil

dýku do mrtvého masa. Zpopelnění proběhlo tentokrát tak rychle, že

upír ani nestačil vykřiknout.

Lilith pohledem pátrala po třetím z těch, kteří zde na ně číha-

li.

Jenže ani tenhle poslední patrně teď neměl chuť pustit se do

boje. Bleskurychle změnil podobu. Z vlka se stal netopýr. Jeho ostré

výkřiky umožňovaly na chvíli sledovat jeho let a pak upír zmizel

kdesi v nedohlednu.

Přestože musela být ráda, že je naživu, Lilith okamžitě po-

chopila, že tím štvanice na ni pokračuje.

„Dál!" vytrhlo Lilith ze zamyšlení zvolání, které už teď slyše-

la poněkolikáté.

Ještě jednou vrhla pohled na obě hromádky popela.

Pak se poslušně pohnula.

- 61 -

Habakuk se proměnil, než zase o kus dál vylezl z labyrintu

kanalizace otevřeným kanálem. Denní světlo by jeho únikovému

přestrojení příliš neprospělo, ačkoliv se obloha zatáhla mraky a

drobně se rozpršelo.

Pěšky se vrátil nejkratší cestou k ostatním.

Ti se ze zřejmých důvodů stáhli dál od kostela. Tam bylo na-

jednou rušno. Příjezd ke vstupnímu průčelí zatarasila sanitka a dva

hlídkové vozy policie.

Teprve poté, co se ostatní upíři dozvěděli, co se odehrálo v

kanalizaci, pochopili, že jejich plán ztroskotal. Do té doby předpo-

kládali, že shromáždění lidí před kostelem je důkazem, že zabiják,

jehož vyslali, splnil svou úlohu.

Teď tedy slyšeli, že to byla chyba nedozírného dosahu svěřit

hypnoticky ovlivněnému novicovi tak nebezpečnou zbraň.

Rána šla tedy vedle.

Posvěcená dýka patřila jednomu lovci upírů, jemuž se před

dávnou dobou podařilo s vypětím sil nad smečkou zvítězit, když

předtím strašlivě vyplenil tamější upíry.

Jméno onoho člověka se už ani nevyslovovalo nahlas, ale teď

se zdálo, že ona kletba působila až do přítomnosti.

Mezi upíry propukl ještě větší zmatek než mezi lidmi před

kostelem. Když Habakuk vypravoval co se stalo... ztratili někteří z

nich hlavu a pospíchali do svých úkrytů, kam se chtěli na nejbližší

dobu ukrýt.

Většina se ovšem rozprchla s docela jiným úmyslem.

S Habakukem se pustili do pronásledování nepřítele, který

během krátké doby zdecimoval jejich rodinu do takové míry, jak se

to doposud nikomu nepodařilo.

Čtyři zabití upíři...

Jeden zabitý sluha...

Na Landrua - až konečně dorazí - čeká pohroma.

Virgil Codd nechal Warnera škvařit se.

Venku se už setmělo, když se Maud Edwardsová objevila v

malé kanceláři, kterou sdílel s Needlesem, a prohlásila: „Šéf vás oče-

kává, pojďte.“

- 62 -

Maud Edwardsová byla u sydneyské policie, když se Warner

k tomuhle „spolku" přidal asi patnácti lety. Byla zvláštním způsobem

přitažlivá, ačkoliv neodpovídala všeobecnému ideálu krásy. Spousta

toho na ní působila jako mírně deformovaná.

Její tvář dokonce vypadala poněkud morbidně, což ještě zvý-

razňovala křivá ústa, oči zapadlé hluboko v jamkách, téměř indián-

ský nos a ubíhající čelo. Jako vždy, sáhla i tentokrát dost hluboko do

nádobíčka s líčidly a nanesla si příliš mnoho rtěnky.

Odvěků se na velitelství policie šuškalo o tom, jestli teď už

čtyřicátnice Maud je v úzkém spojení s tím protivou Coddem i pri-

vátně. Zastánců i odpůrců této fámy bylo přibližně stejně. Warner

patřil k těm, kteří si absolutně nedokázali představit, že by některá

žena byla vůbec schopna projevit tak špatný vkus, že by si něco zača-

la s šéfem policie. Představa, že by Codd, trpící tolika domnělými

nebo skutečnými alergiemi, mohl svými odpornými prsty osahávat

Maudino tělo, způsobila Warnerovi i tentokrát pořádné pálení žáhy,

když kráčel za sekretářkou.

Codd byl svobodný.

Warner rovněž.

Kupodivu ho ovšem nikdy nenapadlo zaflirtovat s Maud.

Možná to vyvolávala její strohost.

„Jak je na tom?" zeptal se mimochodem.

Tmavovlasá sekretářka se ani neotočila. Odpověděla, aniž by

zpomalila krok. „Právě si nechal předhodit jako zákusek jakéhosi

seržanta a ohryzal ho až na kost."

Warner se letmo usmál, ačkoliv Maud Edwardsová nehovoři-

la ani v náznaku žertem. „Takže bude alespoň trochu najezený."

Maud pokrčila křivými rameny. „Jak jsem říkala, byl to jen

malý seržant..."

Báječné vyhlídky, pomyslel si Warner a kráčel za ní dál

chodbou. Míjeli ho kolegové, odcházející z práce. Zdravil se s nimi

jen letmo obvyklými krátkými gesty. Maud nesla nos dost nahoru.

Na její tváři primadony spolu legračně kontrastoval ledový chlad a

přehnané nalíčení.

Velitelství policie se podobalo pomalu se vyprazdňujícímu

mraveništi.

- 63 -

Warner byl rád, když dorazili do Coddovy kanceláře.

Maud zaklepala, vstrčila hlavu do „nejsvětější svatyně" a pak

Warnerovi pokynula, aby vešel. Ustoupila ze dveří. „Kávu?" zeptala

se.

Než stihl Warner odpovědět, rozhodl Codd zevnitř. „Děkuji,

ne. Můžete už jít domů, Maud. Dnes už vás nebudu potřebovat."

Stroze se rozloučila a pak zmizela Warnerovi z očí, protože

vešel do kanceláře a poprvé užasl, když uviděl neobvyklou techniku

vedle Coddova psacího stolu.

„Ach,Jeffe..."

Tlumený hlas způsobil, že Warner pohledem přelétl od za-

pnutého monitoru k židli, v níž seděl Virgil Codd. Světlo bylo tlume-

né.

Napřaženou ruku by Warner nejraději přehlédl, protože i to-

hle mohla být jedna z obvyklých fint. Codd se totiž většinou čerta

staral o slušnost a dobré pracovní klima.

Warner se zatvářil neurčitě.

V Coddově stisku ruky nebylo ani zbla z toho, co by se dalo

očekávat od člověka s jeho vlivem.

„Tak se přece posaďte, Jeffe. Mrzí mě, že jste musel čekat tak

dlouho. Ale tady to chodí... no, však to znáte. Vyspal jste se aspoň

mezitím? Vypadáte špatně. K čertu, vy ale vypadáte mizerně. Muselo

vás to pěkně sebrat. Nejprve ta věc s Needlesem a teď..."

„K věci, prosím!" Warnerovi bylo velice nepříjemné, že se

mu právě tímhle způsobem připomíná všechno to, nač chtěl zapome-

nout. „Pokouším se k vám dostat už několik hodin! Přitom nejde - no

však to znáte," nepokrytě napodobil Codda, „o žádnou... banalitu,

ale..."

„To vím, Jeffe, jak bych nevěděl. Ale jen se rozhlédněte! Co

vidíte?"

Warner zaťal zuby. Dávno už zjistil, jaké obrázky byly na

monitoru: záběry ze vzduchu (opatrně z helikoptéry) na Paddington

Street, přesněji na pozemek číslo popisné 333.

„Od chvíle, co jste opustil místo toho záhadného úkazu, lec-

cos se tam přihodilo," pokračoval Codd, aniž počkal na odpověď.

„Nemůžete to vědět, protože jste byli se Stillerem u toho případu v

- 64 -

Hargrave Street, ale..."

„Proč si nejprve nepromluvíme o Secadovi a Stillerovi a pak

teprve o tom ostatním, pane?"

Codd předstíral údiv. „Myslel jsem, že tohle vás bude zajímat

především, Jeffe. Je to přece váš případ..."

„Který jste mi vnutil stejně jako všechno ostatní poslední do-

bou!" Nedokázal se ubránit této výčitce, která měla být vyslovena už

dávno. „Víte moc dobře, že jsem byl na stopě obrovské věci - i bez

toho, co se děje v Paddington Street a co se naprosto vymyká alespoň

mému chápání!"

„To už chcete zase začít s těmi svými neudržitelnými teoriemi

o vraždách zlomením vazu?"

Warner zavrtěl hlavou. To, co se stalo ve výtahu a dlouhé če-

kání způsobily, že pohár přetekl. "Vynechte laskavě to slůvko „neu-

držitelné." Získal jsem totiž velmi jasné důkazy, které jednak můj

předpoklad potvrzují a jednak vnášejí do případu minimálně stejně

záhadné prvky, jaké pozorujeme v ostatních událostech, kterými se

momentálně zabýváme!"

„Co to povídáte, Jeffe?" Codd se rozzlobeně opřel v křesle.

„To o tom vážně chcete diskutovat teď? Podívejte se na monitor!

Ukážu vám něco, co vám vyrazí dech, to vám slibuji!"

„Teď je stejně vhodná doba jako kdykoliv jindy. Nechal jste

mě - s dovolením - čekat tak dlouho, že musí být už konečně dost

času, abyste mě konečně vyslechl!"

Mýlil se, nebo se skutečně po hranaté a masité tváři policejní-

ho šéfa právě mihl nanejvýš pobavený výraz?

„Tak dobrá, Jeffe. Možná to ještě nevíte, ale velice si cením

vašeho přístupu. Toho, jak se snažíte dostat věcem na kloub. To, že

se přitom člověk občas sekne..."

Warner vytáhl z kapsičky košile papírek, který u sebe nosil už

dlouho. Hil Asgard, počítačový odborník v příslušném oddělení se

napojil na centrální počítač policie poté, co ho Warner přesvědčil, že

jedná na Coddův příkaz. Byla to lež z nutnosti. Codd dělal naopak

všechno možné, aby Warnera odradil od jeho teorie, že za všechny

čtyři dosavadní vraždy v jeho revíru, při nichž byl obětem zlomen

vaz, je odpovědný jeden vrah. Posledně dokonce naznačil, že se touto

- 65 -

záležitostí bude zabývat Stiller, aby měl Warner čas věnovat se plně

případu v Paddington Street.

„Co je to?" zeptal se Codd, když mu Warner podal papírek.

„Přečtěte si to," vyzval ho Warner.

Codd chvilku zíral na papír, se kterým ho chtěl Warner kon-

frontovat už dříve. Jenže mezitím do toho přišla ta událost v uzavře-

né zóně.

„Elizabeth Bayová, devatenáct set šedesát tři," citoval Codd

náhodnou položku z celého seznamu. „Geordy Henner." Krátce zvedl

zrak, Annie Barkleyová... DarlingHarbour, devatenáct set čtyřicet

osm, Jennifer Bowlová... Woolloomooloo, devatenáct set sedmdesát

tři, Charlene Kingová..." Virgil Codd si olízl rty a položil papír před

sebe na stůl. „Co to znamená? Místa, letopočty, jména..."

Warner se mírně předklonil. Zvedl pohled od matné obrazov-

ky, která ho samozřejmě neustále přitahovala. „Jsou to jména a data

úmrtí jedenasedmdesáti osob, které během necelé stovky let žily v

Sydney a zemřely násilnou smrtí. Všechny byly nalezeny - chtěl

bych zdůraznit, mimo jiné - se zlomeným vazem. Číslo dvacet osm

na konci seznamu, to je počet obětí, které zahynuly stejně, ale ne-

mohly být identifikovány. Nápadné je, že poměr žen vůči mužům je

asi čtyři ku jedné. Ty charakteristiky, které jsem zkoumal, vykazuje

čtyřnásobně větší počet žen než mužů!"

Warner se odmlčel a s očekáváním pohlédl na svého nadříze-

ného. Pak se zeptal: „Pořád ještě se zdráháte uvěřit souvislostem?"

Virgil Codd se nadechl a vydechl. Znělo to, jako by se mu

skutečně nedostávalo vzduchu. „Je smutné přihlížet, jak se lidi vašich

schopností, Jeffe, dostávají docela mimo. Je to velice smutné. Ani

nevíte, jak bych vás právě teď potřeboval..." Zavrtěl hlavou. „Sto let,

Jeffe!" Přišel jste za mnou a spekuloval jste o několikanásobném

vrahovi, protože jste se domníval, že ve vašem obvodu byly spáchá-

ny čtyři velmi podobné vraždy - to by bylo oukej. Tím by bylo mož-

né se zabývat, kdyby tím netrpěly ostatní běžné věci. Ale teď ke mně

přijdete naprosto vážně - ve chvíli, Jeffe, kdy hoří celé město - a

chcete mi namluvit něco o sériovém vrahovi, který zabíjí v Sydney

lidi už sto let! Jeffe! Zamyslete se nad tím sám! Kolik by takovému

vrahovi muselo být let!"

- 66 -

Warner neočekával jinou reakci. „Sám jsem říkal, že je to

dost záhadné."

Codd zavrtěl hlavou. „Je to víc, Jeffe! Mnohem víc - je to

bláznivé!"

„Bláznivé bylo i to, že mě chtěl zabít Stiller!"

Codd se zarazil. Povzdychl si. Jeho prsty sklouzly k papíru a

ještě více ho pomačkaly. „I o tom si musíme promluvit, Jeffe. To, co

jste uvedl do protokolu, přece nemůžete myslet vážně. To, že ten

blázen, kterého jste se Stillerem zatkli v Hargarve Street, je o padesát

let starší Brian Secada, to ponechám vzhledem k ostatnímu, co se

stalo, stranou. Secada je už v blázinci. Ale vy, Jeffe, vy na mne už

také nepůsobíte zrovna zdravým dojmem. Po Stillerovi se nenašla

sebemenší stopa ani tam, kde podle vaší výpovědi měl údajně zemřít.

Ale kdyby vaše vylíčení událostí odpovídalo skutečnosti, mělo by se

něco najít, že? Jenže když už zde nejsou patrně na místě pochyby,

jak mám věřit, že si na vás počíhal někdo jako Stiller, aby vás odpra-

vil na onen svět? Jaký motiv ho k tomu mohl dovést?"

„To všechno nevím," řekl Warner. „Ale nebyl to první útok

na mne."

„Že nebyl první?" Codd zavrtěl hlavou a pozvedl obočí.

Warner mu vylíčil přepadení v podzemní garáži svého domu.

Ještě během toho, co popisoval, jak ti tři vypadali, pochopil nesmysl-

nost svého počínání.

Codd teď neustále hleděl na monitor.

„Rozhodl jsem se, že váš další osud bude záležet na výsledku

našeho rozhovoru," řekl jakoby v samomluvě, aniž Warner zpočátku

pochopil dosah těch slov. „Pokouším se ze všech sil zvládnout chaos,

který nastal. Nemáte ani tušení, jaká lavina se spustila. Ani tušení!"

Zvedl ruku a ukázal na obrazovku. „Dobře se dívejte. Vy blázne!

Samozřejmě není to, co se děje, normální! Nejprve zmizel beze stopy

ten zatracený barák s celou zahradou a pak se vrátila vegetace... Jen-

že jaká vegetace, Warnere, dobře se podívejte! Copak jste někdy v

našich šířkách viděl takovéhle stromy a keře? To sotva!" Zvedl dál-

kový ovladač, který ležel před ním na stole a stiskl tlačítko. Hned

bylo vidět, že obraz, který běžel na monitoru, není živý přenos, ale

videozáznam.

- 67 -

„To, co tady vidíte, jsem dostal před dvěma hodinami," po-

kračoval Codd. „Byl to první a dosud i poslední přelet nad tím po-

zemkem. Pilot je rád, že přežil. Musel nouzově přistát, protože dostal

najednou halucinace, které mu znemožnily normální návrat na zem!

A něco vám prozradím! To, co se po něm sápalo, se ho nezmocnilo

docela, jinak bychom neměli ani tyhle záběry!"

Warner mlčel, zmítal se mezi vztekem a pocitem naprosté

bezmoci.

Codd přetočil záznam trochu dopředu a pak zase spustil nor-

mální posun. „Co vidíte?" zeptal se.

Warner neměl chuť, aby si na něm šéf dál vyléval zlost. Přes-

to se díval na monitor, kde zeleň bující v závratném tempu vynechala

uprostřed zahrady jisté místo.

„Mýtinu," řekl téměř proti své vůli. „Přibližně tam, kde stál

dům."

„Správně," přikývl Codd. „Kruhová mýtina o průměru asi

dvaceti až třiceti metrů, na níž je vegetace tak vyschlá, jak byla před

zánikem domu všude v jeho okolí. Všechno ostatní se drží v uctivé

vzdálenosti. Pochopíte, že Ala Weinberga a všechny ostatní, kteří mi

každou hodinu telefonují, nemohu odbývat věčně. Potřebuji od-

povědi a ne neustále nové otázky, co se děje v Paddington Street..."

„Co říkají odborníci?"

„Odborníci jsou idioti. Potřebuji někoho, kdo mi nezatížen

pseudovědomostmi zjistí, co se na tom pozemku děje. Potřebuji člo-

věka s odvahou."

Warner náhle pochopil, kam Codd tímhle, pro něj typickým,

složitým způsobem míří.

Krátce se uchechtl. „To přece nemyslíte vážně..."

„Ještě nikdy jsem nemyslel nic tak vážně." Codd odstrčil pa-

pír z počítače stranou. „Formuloval bych to takhle, Jeffe: Vzhledem

k vašemu podivnému chování a k obviněním a tezím, které jste před-

nesl, už pro mne nadále nejste vhodný. Mohl byste se ovšem rehabi-

litovat tím, kdybyste obstaral odpovědi, které potřebuji. Odpovědi,

které potřebujeme všichni! A samozřejmě se musíte přestat zesměš-

ňovat. Momentálně jsem nechal prověřit technickou závadu, která

vedla ke zřícení výtahu. Samozřejmě dám pátrat po Stillerovi, který

- 68 -

je od té doby nezvěstný. Pokud by se našlo jen zrníčko něčeho, co by

podpořilo vaše tvrzení, ihned vám zašlu omluvu. Ale jestli chcete

slyšet můj názor, není to příliš pravděpodobné..."

„Takže vy chcete, abych vkročil na pozemek, na němž zahy-

nulo už přes tucet lidí," vyslovil Warner to, co Codd nechal nevyslo-

veno mezi řádky.

„Vám se zdá, že toho po vás chci příliš?"

Během poslední fáze rozhovoru Warner přemýšlel, jestli ne-

má se vším praštit. Coddovo stanovisko chápal stále méně. Ale kdy-

by teď všeho nechal, našel by Codd prostředky, jak ho odstavit na-

vždycky. Virgil Codd nebyl džentlmen...

„Ne," řekl zarytě. „Kdy mám jít?"

„Ihned."

„Ihned? Vždyť se stmívá..."

„Tahle věc nestrpí odkladu. Vybavíme vás vším, co vám vaše

poslání usnadní, Jeffe. Nesmí se vám nic stát."

Warner měl pod očima tmavé kruhy. Stopy vyčerpání a chy-

bějícího spánku. Jenže na ten nyní nebylo ani pomyšlení.

„Půjdu sám?" zeptal se drsně.

„Sám." Virgil Codd přikývl.

Označit ten hotel jako omšelý by bylo pořádným lichocením.

Vylezli z kanalizace a pod rouškou soumraku se plížili méně rušnými

uličkami směrem od středu města. Na nejvýchodnějším předměstí

pak vešli do téhle barabizny, v níž nocovali zřejmě jen pěší turisté s

tenkou peněženkou nebo zkrachovalé existence.

Neoholený vrátný si žádostivě a současně s nedůvěrou prohlí-

žel Lilith v promáčených a o několik čísel větších šatech. Vypadalo

to, že Duncana Luthera zná, protože místo pozdravu zahuhňal: „Ahá,

náš svatoušek zase něco sebral na dlažbě, aby to zachránil před zká-

zou. Neměl bys to přehánět, chlapečku. Tahle kráska vypadá, že by

mohla být nebezpečná i tobě..."

Luther na něj jen mlčky pohlédl a vzal si klíček od pokoje, do

kterého se pak odebrali. Lilith zašla do úzké koupelničky, kde se

svlékla ze šatů. Luther čekal v pokoji. Stál u okna před zataženými

závěsy, když odešla.

- 69 -

Venku se setmělo.

Lilith pohlédla na své nahé tělo. Nepotřebovala k tomu světlo

a zrcadlo jí stejně příliš nepomohlo.

Tam, kde zanechaly drápy krvavé stopy, byla pokožka opět

docela zhojená. Nikde už nebylo vidět znaky krátkého, ale divokého

zápasu, který Lilith přežila jedině díky Lutherově pomoci.

Pomalu se jí vracely síly. Přesto se cítila jaksi nevysvětlitel-

ným způsobem amputovaná.

To ty šaty, napadlo ji. Chybí mi šaty. Byla to jediná hmatatel-

ná vzpomínka na matku.

Zabalila se do osušky, kterou si uvázala nad ňadry. Nevšimla

si, že jí téměř nepřikrývá klín.

Když se pak vrátila do mdle osvětlené místnosti, Duncan Lu-

ther už nestál u okna. Seděl na okraji postele. Tvář měl zabořenou v

dlaních. Vypadal dezorientovaně, dokud nezpozoroval Lilith a nevy-

třeštil na ni oči.

„Co jsem to udělal?"

Poprvé od chvíle, co ho Lilith poznala, měl jasný pohled.

Před ním na zemi ležela dýka, na níž ještě ulpívala tmavá upíří krev.

Lilith se zastavila. V prsou se jí cosi sevřelo. „Jen to, co se muselo

udělat," odpověděla. „Copak si na nic nepamatuješ?"

Trpce se usmál. „Vzpomínám si na všechno! To je právě to!

Nevzpomínám si jenom, proč jsem jednal tak a ne jinak... proč jsem

musel..."

„Víš ještě, kdo jsem?"

Přikývl.

„I to, kdo jsem doopravdy?"

„Připadá mi, že bych to neměl vědět. "Rozcuchal si vlasy.

„Upírka?"

„Něco podobného. Dej to pryč!" poprosila ho.

„Tu dýku?"

„Ano."

Přikryl ji polštářem. „Už je to lepší?"

„Musíme si promluvit," řekla, aniž odpověděla na Duncanovu

otázku. Její hlas teď zněl hrdelně. „O spoustě věcí, ale nejprve o ně-

čem zcela určitém. Obávám se, že mám jistý problém."

- 70 -

„Problém?"

Přikývla s rozechvělými rty. „Mám příšernou žízeň..."

Projel všemi zátarasy a z vozu vystoupil rovnou před vcho-

dem na pozemek číslo 333 v Paddington Street.

Vstříc mu vyšel policista. „Právě jsme byli informováni, pa-

ne. U brány máte připravenou svítilnu a přenosnou vysílačku. Ale

jste si jist, že to chcete risknout? V noci?"

Policistova obava zněla upřímně.

„Je něco, co nevím, ale měl bych vědět?" zeptal se Warner.

„Dva biologové, které poslal starosta Wienbergr a kteří se

měli podívat na ty podivné rostliny v zahradě ještě za denního světla,

se doposud nevrátili. Kontakt vysílačkou se přerušil, takže se lze

obávat nejhoršího. Jenže velení odmítlo, abychom sestavili a vyslali

pátrací skupinu. Od té doby se tedy omezili na pouhé pozorování

zvenčí." Zamnul si bradu. „Upřímně řečeno, já nechápu rozhodnutí

poslat vás sem samotného, pane. Promiňte, ale..."

Warner zamířil k bráně. Podél zdi byly rozmístěny reflektory.

Ty ovšem osvětlovaly pouze okraj zahrady. Porost byl jinak nepro-

stupný jako zeď.

Warner měl v pouzdře pod paží nabitý revolver. Přesto se

ovšem v duchu ptal: Proč to dělám? Nikdo mě k tomu nemůže donu-

tit. Ani takový lump jako Codd.

Zavěsil si vysílačku přes rameno a zapnul svítilnu.

Když otevřel bránu, vzpomněl si na Needlese, Secadu a

všechny ostatní. Krátce ho zamrazilo. Pak kráčel dál. V nose ho za-

šimraly podivné neobvyklé vůně.

Praskání ve vysílačce ustalo, aniž si toho všiml. Když se po-

prvé ohlédl, nechápal, že se za ním tyčila stejná zelená stěna jako

všude kolem.

Paprsek svítilny se zavrtával jako tyč mezi větve a listí do

přízračné tmy, kde už byl Warner očekáván.

Číhalo tam cosi strašlivého...

KONEC

- 71 -

AHOJ, KAMARÁDI NOCI!

Vy, kteří jste z neodpustitelných důvodů propásli začátek

„vampýrské" série - jen žádnou paniku! Sešity si můžete bez problé-

mů objednat v zásilkové službě (informace máte na poslední straně

sešitu), nebo přímo v nakladatelství.

A teď něco z historie:

KDO JE VAMPÝRA?

Lilith Edenová je dcerou upírky a smrtelníka. Spojují se v ní

obě stránky: zlá, pít krev, podmaňovat si lidi a teprve v noci nabývat

plné síly: a dobrá stránka, která u Lilith převažuje, ačkoliv se nedo-

káže zbavit odkazu své matky. Na rozdíl od „normálních" upírů ne-

zabíjí své oběti, ale pouze z nich saje krev. Jen pro informaci: člověk

se stává upírem jen tehdy, jestliže ho upír usmrtí. Pokud ho upír pou-

ze vysává, je jeho služebníkem.

Lilith je téměř sto let, vypadá ovšem jako dvacetiletá dívka.

Má dlouhé černé vlasy a bledou pleť. Má překrásnou postavu, vy-

stouplé lícní kosti a mírně šikmé oči. Je nezvykle silná, což je ovšem

vlastností všech upírů. Její šaty nejsou docela obyčejné - mohou li-

bovolně měnit tvar. Vampýra je si velmi dobře vědoma svých vnad a

bez skrupulí jich využívá.

Mezi upíry má Lilith mimořádné postavení. Protože měla lid-

ského otce, jsou její upírské schopnosti menší. Nedychtí tolik po krvi

a její obraz v zrcadle a stín jsou sice rozmazané a průhledné, ale pře-

ce jen viditelné. V hrudi jí bije srdce, i když velmi pomalu. Rány se jí

hojí rychle. Rána nožem, která by byla za jiných okolností smrtelná,

například jen malounko krvácí a zahojí se během půlhodinky.

Lilith už nemá rodiče. Jejího otce usmrtili upíři za to, že se

spustil s upírkou. Podařilo se mu sice Lilith zachránit v domě na

dlouhé roky před pronásledovateli, ale nakonec ho přece jen dopadli.

Lilithina matka zemřela už při porodu, což se stane vždy, když upír-

ka přivede na svět živé dítě. Jenže to bylo součástí matčina plánu,

který doposud neprohlédl žádný z upírů. Ani jistý Landru.

Lilith tedy bojuje proti vlastnímu plemeni. Protože ovšem k

železným zákonům upírů patří, že nesmí zabít jiného upíra (podívej-

me se, v tomhle směru jsou humánnější než lidé) neustále porušuje

tento kodex a je za to trestána tím nemilosrdněji. Pro upíry je stejně

- 72 -

jen nenáviděným obojetníkem.

HISTORIE UPÍRŮ

Dodneška nebyla vysvětlena otázka, odkud vlastně upíři po-

cházejí. I naše vysvětlení na sebe nechá nějakou dobu čekat - ne,

protože bychom žádné neměli, ale proto, že na tomto tajemství je

založen celý seriál.

„Naši" upíři se zásadně chovají tak, jak to popsal Bram Sto-

ker v „Draculovi". Snášejí tedy denní světlo, které jim ale působí

bolesti hlavy a je jim odporné. Spí proto většinou přes den nebo se

zdržují v uzavřených prostorách. Díky lidské krvi (zvířecí krev je

pouze chabou náhražkou; spotřebovali by jí spousty) si uchovávají

mládí a svěžest. Když krev dlouho nemají, rychle stárnou, ale včas-

ným „natankováním" se zase dokáží rychle zregenerovat.

Abychom získali představu o schopnostech a slabinách upírů,

uvádíme několik citátů ze Stokerova „Draculy":

Upír je pánem nekromanie, dokáže tudíž přinutit mrtvé ve své

blízkosti, aby plnili jeho rozkazy. Je mimořádně krutý a zatvrzelý.

Dokáže vnutit živlům svou vůli, dokáže vyvolat hrom a blesk, mlhu a

bouři. Vládne i všem nižším živočichům jako jsou krysy, sovy, upíři,

lišky a vlci...

Upír žije věčně. Stařecká slabost nebo nemoci jsou mu cizí.

Omlazuje se tím, že požívá velká množství lidské krve a nejí jako

my. Nevrhá stín a nevyvolává odrazy v zrcadle...

Upír se dokáže proměnit ve vlka. Občas na sebe bere i podo-

bu netopýra. Často přichází v závoji mlhy, kterou sám vyvolal, i

když její dosah je omezený, protože vzniká pouze kolem jeho těla.

Za tmy vidí jako kočka...

Přesto není upír svobodný! Jeho moc končí za rozbřesku -

stejně jako moc všech zlých duchů. Existují pak jisté věci, které ho

ovlivňují tak, že dokonce ztrácí moc. K nim patří česnek a kříž. Před

posvěcenými věcmi přímo panicky prchá. Keřová růže, položená na

jeho rakev mu brání, aby z truhly vylezl. Posvěcená kulka prostřele-

ná rakví, v níž odpočívá, ho zabíjí stejně jako dřevěný kůl, zabodnutý

do srdce. Usmrtit je ho možné i tím, že se mu oddělí hlava od těla a

ústa se naplní česnekem...

Dnešní upíři se značně přizpůsobili společnosti a odlišují se

- 73 -

pouze bledou pletí. Upíři jsou všude kolem nás. Samozřejmě dbají na

to, aby kousáním obětí nevznikl nekontrolovaný „dorost", protože by

brzy neexistovali žádní lidé a tedy ani dost potravy. Když opravdový

upír vysaje svou oběť, zlomí jí většinou vaz. Relativně zřídka se stá-

vá, že se z člověka stane upír - a pokud už k tomu dojde, většinou

otrocky slouží.

Tito noví pijáci krve se liší od původních upírů ve třech vě-

cech: Jsou podstatně slabší, pročež také s přibývající délkou své slu-

žebnické existence snášejí stále méně sluneční světlo, které pro ně

nakonec představuje smrtelné nebezpečí. Nemají magické schopnosti

a jsou původním vampýrům bezvýhradné k dispozici. Přesto, pokud

„nový upír" dokáže ukojit svou krvelačnost a vyhne se všemu nebez-

pečí, je i on - alespoň teoreticky - nesmrtelný.

Upíři zůstali i při vší civilizovanosti, kterou projevují, divo-

kými tvory, kteří ovšem svým pudům podléhají zpravidla až po zá-

padu slunce. Pak odkládají svou masku a stávají se téměř barbary.

Staří pijáci krve s oblibou drásají své oběti ve vlčí podobě. Upíři jsou

šikovní, inteligentní a za svého života, trvajícího většinou několik

stovek let, nashromáždí spoustu vědomostí a schopností, s nimiž to

oni nebo jejich sluhové dotáhli až do vrcholných funkcí, ve kterých

dnes mají stále rostoucí vliv.

Tolik dnešní informace. Do příště se loučí s krvavým pozdra-

vem „Dobrý skus!" Váš

Monster Mike

- 74 -