New Delhi

Noční služba.

Tuto dobu Venkatarama Sastri milovala. Byla to malá tělnatá

zakomplexovaná žena, která svůj vnitřní klid nacházela nejspíš

tehdy, když byla sama - nebo zde.

Obklopena mrtvými byla sama, aniž by se musela cítit

osamělá. Na deset hodin byla jediná živá bytost v této části budovy.

Prostá přízemní stavba policejní patologie, přilepená k hlavní

budově,

působila

dojmem

přeplněného

skladiště.

Zde

se

přechovávaly všechny mrtvoly, na kterých se mělo zítra dál pracovat.

Nebo ty, které to už měly za sebou.

Sastri necítila z těch chladných těl žádný strach. Každá jatka v

Delhi a okolí skýtala podívanou na odpornější detaily. Že zde

zůstávají lidé redukováni jen na to, co zbude po ztrátě duše, ji

dokonce téměř fascinovalo. Jinak by se o tento džob neucházela.

Jediné oběti, se kterými soucítila, měli na svědomí chtiví

manželé a zlé tchyně. V Indii je na denním pořádku polít prostě

bezbrannou manželku benzínem a zaživa zapálit, když nemohou

nevěstini rodiče zaplatit přemrštěně vysoké věno. Jeden malý domácí

požár - a cesta k novému, výnosnějšímu sňatku je volná.

A po mrtvé neštěkne ani pes.

Vyšetřování těchto vražd pro věno končí vždy ve slepé uličce.

Už jen proto, že tu neexistují žádné soudkyně ani neutrální soudci,

kteří by se odvážili vypořádat se s tímto znamením hanby indické

společnosti.

Kdykoliv sem byla nějaká taková zuhelnatělá mrtvola

dopravena, napadalo Sastri, že její ošklivost není zase tak špatná věc.

Byla oboustranný sirotek, proto o ni neměl žádný muž zájem - a

nejen pouze z finančních důvodů. Vyrostla v jednom z mnoha

městských chudobinců. Jen své železné disciplíně a absolutní vůli po

přežití vděčila za to, že ji už v útlém dětství nerozdrtily mlýny by-

rokracie.

Dnes, když měla dvacet let a téměř půl druhého metráku váhy,

nakonec přece jen dostala toto nádenické místo, kde nemusela dělat

nic jiného, než hlídat něco, co jakkoli to zní perverzně, bylo stále

ještě dost lákavé pro zloděje.

Od té doby, co specializovaná mafie kradla zachovalé mrtvoly,

aby je vzápětí prodávala dál lékařským institutům pro účely

ilegálních výzkumů, bylo tu hlídače zapotřebí. Sastri byla vyzbrojena

téměř směšným obuškem a poplašným zařízením. Obojí leželo

nedaleko od vchodu na stole vedle láhve piva, kterou si s sebou brala

pokaždé do služby, aby ji po své první obchůzce vypila."

Sastri měla slabost pro zahraniční piva (jedna její známá

pracovala v malé firmě, zabývající se importem a exportem) a pro

dobře stavěné mrtvé muže.

Na první pohled vždycky poznala, co se oproti včerejšku

změnilo. Stačilo jí jediným letmým pohledem přeběhnout ve

studeném neonovém světle všechny „obsazené" stoly, aby věděla,

kde je kdo nový.

Najisto zamířila k prvnímu kandidátovi.

Vzpomínala si, že kdysi, docela na začátku své „kariéry",

odkryla jednou mrtvého, kterému trčel úd kolmo vzhůru. Buď si

některý z lékařů dovolil trochu drsný žertík, což však nemohlo nijak

vysvětlit velikost erekce, nebo ten ubohý nebožtík skutečně zemřel v

tak fantastickém stavu. Oběť měla jedinou čisťounkou díru v prsou.

Kdoví, který manžel, snad s mohutnými parohy, ale zároveň skvělou

muškou, měl na svědomí jeho poslední coitus interruptus.

Následující noc si Sastri s sebou donesla laciný foťák, aby si

ten „div" zvěčnila pro své soukromé potřeby. Bohužel, mezitím byl

již tento mrtvý přesunut jinam a nebyl k nalezení.

Od té doby s sebou měla Sastri fotoaparát stále. Avšak nikdy se

jí už nepoštěstilo ulovit pro svůj tajný archiv velkých i menších

nechutností takového sólokapra...

Ventakarama Sastri se bezděky usmála.

Potom nadzvedla prostěradlo.

První, čeho si všimla, bylo to, že mrtvý není ani Ind, ani jiný

Asiat. Vypadal tak nějak... anglicky. A zatraceně dobře, odhlédne-li

se od toho, že byl mrtev.

Sastri přeletěla pohledem lístek, který měl mrtvý na palci u

nohy. Z načmárané stručné zprávy se však nedalo vyčíst, kdo tomu

nešťastníkovi zlomil vaz. Bylo tam však jeho jméno: Luther

Keaton.

Stáhla z bledého těla plachtu úplně a znalecky je prohížela.

„Přesně podle mého gusta," zavtipkovala, odložila zmuchlané

prostěradlo na sousední stůl a s úžasnou svižností rozpohybovala své

obrovské špeky směrem ke dveřím, kde mezi jinými krámy měla

schovaný svůj foťák.

Právě když po něm sahala, ozvalo se zvenčí klepání na dveře.

Sastri bezděky zaryla prsty do svých obrovitých prsou. Srdce

jako by se na chviličku nedokázalo rozhodnout, má-li bít dál, či ne, a

v ústech se jí hromadily sliny, protože se neodvažovala ani polknout.

Stávalo se skutečně zřídka, aby sem někdo zabloudil v tuto

dobu. Jenom zcela výjimečně se občas vyskytl nějaký naléhavý

případ, který nesnesl odkladu. Ovšem takové vůbec nenosili sem,

nýbrž rovnou do pitevny (kam ovšem Sastri, ke své veliké lítosti,

neměla přístup).

„Kdo... kdo je?"

Namísto foťáku sevřely její prsty těžký obušek.

„Otevři!"

Sastri rozevřela pěst, obušek jí vypadl z ruky, a pak otevřela

dveře.

Sama se tomu divila.

Že tak beze všeho plní něčí příkazy.

Do místnosti se nahrnuli tři muži v drahých oblecích - snad

lékaři? Jeden zůstal stát u Sastri, zatímco zbylí dva se hnali dál právě

směrem, odkud hlídačka předtím přišla: přímo k odkryté mrtvole.

Sastri chtěla protestovat. Nikoho z těch tří neznala a

pochybovala, že patří k institutu.

Avšak muž vedle ní jí dal jediným slovem najevo, že na její

názor není nikdo zvědavý.

„Ticho!"

Sastri měla v tu chvíli pocit, že jí snad uhnil jazyk. Tváří v tvář

drzosti, s jakou si tito tři vetřelci počínali, se tlustá žena sice

opožděně, o to však silněji rozklepala strachem.

Rozhlížela se po židli.

Když ji objevila, muž vedle ní přikývl.

„Sedni si!"

Židle stála u stolu, na kterém leželo několik otevřených

kartotéčních krabic spolu s psacími potřebami.

Sastri se posadila. Chtěla obrátit hlavu, aby viděla, co ti dva

dělají u cizincovy mrtvoly, ale nešlo to. Nedokázala vyvinout dost

síly k prosazení své vůle.

Ústa třetího neznámého se přiblížila k její šíji. Chladné rty se

dotkly jejího krku, až jí z toho naskočila husí kůže.

„Vezmi jeden formulář a vyplň ho," pravil muž. „Tvými

osobními údaji! Domnělá příčina smrti... otrava. " Zasmál se.

„Tak zůstaneš zahrabaná pěkně hluboko."

A třebaže bylo Sastri už pomalu jasné, že si sama sobě kope

hrob, poslechla. Třesoucí se rukou vzala jednu kartičku a vypsala

prázdné kolonky. Když došla až k „otravě", stáhlo se jí prudce hrdlo.

„Co - co chcete - ode mě?" zakňučela plačtivě. „Po-poslužte si!

Vezměte si, co chcete... Nic jsem neviděla ! Třeba - mě můžete

omráčit..."

Letmo zavadila pohledem o obušek, nebyla však s to natáhnout

po něm ruku.

„Poslužte si," papouškoval neznámý. „Pěkná nabídka... kdybys

tak ještě byla trochu pěknější. Ale ty jsi šeredná jak noc! Určitě jsi

neměla pěkný život. Buď ráda, že to máš za sebou."

V tu chvíli měla Sastri pocit, že se v příštím okamžiku

pozvrací. Právě ta netečnost, s jakou mluvil neznámý o tom, co se jí

mělo přihodit, v ní probouzela šílený strach.

„Vy mě chcete - zabít...?"

„Ale ne!"

Na okamžik se v jejím vědomí absurdně rozsvítila jiskřička

naděje. „N-ne?"

Ucítila, jak ji ovanul proud vzduchu: to jak druzí dva muži

prošli kolem ní i s mrtvým a vyšli ven z haly.

Po krátké chvíli se vrátili zpět a šeptem se s tím, který hlídal

Sastri, na něčem domlouvali. Zřejmě jim řekl něco, co je pobavilo,

protože se téměř všichni zároveň obrátili k tlusté ženě, sedící stále

ještě u stolu jako přilepená.

„Vstaň!" řekl jeden z nich.

„Já... nechci... umřít..."

Tělo ji neposlouchalo. Zvedlo se a trhavými krůčky se ubíralo

právě tam, kde ho chtělo to podivné trio mít.

„Vysvleč se!"

Sastri se svlékla.

„Viděli jste už někdy takovou horu sádla?"

Sastri se snažila si jejich poznámek nevšímat. Musela si

lehnout na uvolněný stůl a přikázali jí, aby zavřela oči a nehýbala se.

Pak cítila, jak jí někdo něco dělá na palci u nohy. Sastri sice věděla,

co se s ní děje, přece však nebyla s to nadzvednout víčka; jako by se

do nich přesunulo celých sto padesát kilo její váhy.

A teď mě otráví, zamrazilo ji. Ale -proč...? Proč mi to

dělají...?

„Vždycky jsi míval šílené nápady," slyšela hlas jednoho z

mužů. „Ale toto už přesahuje všechny meze...!"

„Krátká návštěva některého patologa stačí," řekl druhý. „Ten se

s nadšením pustí do práce!"

Všichni se zasmáli, ačkoli by Sastri přísahala na to, že takoví

lidé nemají ani špetku smyslu pro humor.

Vzápětí uslyšela rozkaz: „Od nynějška budeš, drahoušku,

dýchat tak slabě, jako ještě nikdy a nehneš už ani brvou! Puls se

ti TUZE ZPOMALUJE, a přece zůstaneš PŘI PLNÉM

VĚDOMÍ. Při plném vědomí, rozuměla jsi? Ani největší bolest tě

však nepřiměje k jedinému sebemenšímu pohybu! Budeš tu ležet

jako mrtvá a VŠECHNO si necháš líbit...!"

Teprve nyní Sastri pochopila, jaký osud jí vlastně připravili.

Cítila, jak ji pokrývá plachta. Slyšela kroky, vzdalující se beze

spěchu. .. Dveře zaklaply...

Srdce jí tlouklo slabě s minimální frekvencí, jakoby zabaleno

do vlhké houby. Žila, aniž by to byla schopna sebeméně dát najevo.

Chtělo se jí křičet.

Její rty však byly němé.

Chtělo se jí uprchnout.

Její nohy i zbytek těla však byly jakoby zality v olovu.

Jako by vážily tunu.

Po nějaké době se otevřely dveře.

Po nějaké době se dal do pohybu pojízdný stůl, na kterém

ležela ztuhlá, němá, zasvěcená smrti.

Dolpo, západní Nepal

Kumar Dass Thoker se ani neotočil, když se dveře do skriptoria

otevřely. Pečlivě namočil brk do kalamáře a dokončil započatou

inicálu. Představovala stylizovaného draka, jehož tělo bylo vyplněno

právě vytvořeným veršem, který těsně předtím Kumar ve

vyčerpávající extázi dopsal.

Umělecké spojení textu a obrazu zdobilo poslední řádky. Další

list byl hotov. Každý pergamen byl popsán pouze po jedné straně,

aby jej pak vazač sešil s předchozí nebo následující stranou, takže

KNIHA se dala číst z jedné i z druhé strany.

Když Kumar konečně zvedl oči od stránky, stál Baghdi za ním.

Byl o hlavu menší než Kumar, vážil téměř o polovinu méně a byl od

přírody povídavý, ba až žvanivý. Když se však nyní ujal slova, učinil

tak s nebývalou zdrženlivostí.

„Přišel jsem jenom," řekl tiše, „abych se tě zeptal, jestli to také

cítíš."

Kumar se zcela ještě nevrátil do normálního světa. Vždycky

když pracoval, zapomínal na celý svět kolem. „Co jestli cítím?"

„Hodiny v sobě," řekl Baghdi. „Tikání. Něco se - změnilo..."

Kumar Dass Thoker naslouchal hlubinám svého těla; připadalo

mu tak cizí a neskutečné. Zbavil se všech tělesných potřeb, získal

však jiné. Kdykoli o nich rozjímal, nevzbuzovaly v něm nic než

hluboké zoufalství.

Kumarovi se snadno podařilo objevit to, co mu Baghdi popsal.

Ano, něco se změnilo. Předtím, když se plně koncentroval jen

na svou práci, znak od znaku náročnější, vůbec ničeho si nevšímal.

Jeho hodiny života, jimž dosud nevěnoval pozornost, náhle jako by

získaly jiný, intenzivnější rytmus. Jako by se předbíhaly.

„Nic necítím!" zalhal trucovitě a doufal, že tím Baghdiho

vystrnadí z pisárny. Kumar Dass Thoker si zvykl natolik na svou

osamělost a s ní spojenou beznaděj, že už nebyl schopen sdílet s

jinými lidmi cokoli - dokonce ani se svými druhy v utrpení.

Bylo to: groteskní: v tranzu prožil veškeré tragédie světové

historie, co se však týkalo jeho malého soukromého světa, z něhož

byl kdysi vytržen, tu zůstávalo skryto neproniknutelnou tmou.

Byly dny, kdy se domníval, že si ještě docela přesně dokáže

vybavit, jak byl kdysi unesen a zavlečen sem. Mezi tyto zdi, jež byly

od té doby jeho vězením. Jenom ve snu a v tranzu jim dokázal na

jistý čas uniknout.

To však nebylo dost, aby to dokázalo udržet vroucnost srdce,

jež mu bilo v hrudi. Často mu připadalo, že má snad naroubovaný do

těla místo srdce nějaký umělý sval, aby zapomněl na vše, co tvořilo

jeho předchozí život: radost, smutek, strach, zvědavost, ctižádost,

lásku (lásku...?!), přátelství, nenávist...

Drobné, ale neuvěřitelně důležité detaily.

Byly dny, kdy se sám sebe tázal, zda i zdánlivé povědomí o

těchto citech mu nebylo implantováno jen proto, aby jej mučilo.

Neměl jedinou nezpochybnitelnou vzpomínku na svou dřívější

existenci. Na život před PSANÍM.

Vzdychnul si.

Baghdi nebyl jeho přítel. Nespojovalo je nic kromě společného

osudu. Bylo to kruté, a přece poctivé odbývat Baghdiho jako obtížné

zlo, které Kumaru Dassu Thokerovi s věrností nepodplatitelného

zrcadla připomínalo, co se stalo z něho samotného.

„Nic necítíš?" opakoval Baghdi.

„Nic!" potvrdil znovu Kurnar.

„Ale -" ve vrásčité tváři druhého písaře jako by se naráz zrodilo

na tucet nových vrásek, „- mluvil jsem už s Roloffem, Jargem a

Jaimem, dokonce i s Terentiem a Tirem... Všichni mi to potvrdili!

Začalo to, když jsi byl právě uprostřed práce na verši. Nemohl jsem

tě rušit dřív."

Udělal jedno z těch teatrálních gest, jakých byl po celé té době

schopen jen on sám, a téměř neslyšně dodal: „Všichni jsme

zneklidněni..."

A jakkoli Kumar znejistěl, zda by přece jen nebylo radno

popovídat si s Baghdim a ostatními písaři o té změně, která se

odehrála uvnitř každého z nich, znovu jej odbyl: „Nech mě už být.

Za chvilku si přijdou pro stránku!"

Baghdi k němu vrhl poslední zoufalý pohled. Potom stáhl

hlavu hlouběji mezi kostnatá ramena a ač nerad, respektoval

Kumarovo přání.

Nezůstalo jim mnoho z jediné děravé sféry soukromí. Rudí -

jak je Kumar nazýval - mohli jediní kdykoliv vpadnout i do ní.

Baghdi byl jediný jeho rodu, který se rovněž oddával tomuto

zlozvyku. Na toho aspoň stačilo jedno rázné slovo...

Kumar čekal, až se za Baghdim zavřely dveře. Potom vstal a

protáhl se.

Po dlouhé napjaté nehybnosti v nahrbené pozici mu loupalo v

zádech. Jako vždy nebyl Kumar ani teď v stavu posoudit, kolik času

uplynulo od chvíle, kdy usedl k písařskému pultu.

Nebyly tu nikde žádné hodiny krom těch vnitřních, které nyní

počaly klamat. Oproti tomu kalendář bylo možno podle četnosti

stavů prožitých v tranzu aspoň přibližně zrekonstruovat. Kumar

věděl, kdy se narodil a jaký rok se tenkrát psal tam venku. Už z toho

bylo zřejmé, že jejich vnitřní hodiny jdou špatně. Neboť oni nejsou

už nic víc, nežli přízraky, jejichž příbuzní byli dávno rozfoukáni jako

popel do všech koutů světa, nebo se rozpadli ve studené zemi.

Měřil skriptorium pomalými kroky sem a tam. Místnost byla

vzhledem ke svému významu příliš malá a vlastně kromě lavice k

sezení a psacího pultu byla zcela prázdná. Na zdech se nacházelo jen

dvaadvacet znaků klínového písma, které Kumar a ostatní písaři

používali.

Proč ještě žiju - po všech těch staletích? ptal se sám sebe,

aniž by si však mohl být svým výpočtem jistý.

A odpověděl si stejně jako vždycky: protože máš ten DAR.

Obličej se mu stáhl v žalostné parodii úsměvu. Nejenom tikání

se změnilo, stále zřetelněji cítil, že z něho vyprchává i onen dar,

který ho řadí k sedmi písařům.

Nechal toho. Jeho věštecké nadání jej stálo stále více sil. Jako

malé, zlé zvířátko v něm hlodal strach, že jednou selže úplně. Věděl,

že to bude horší než smrt.

Proto se bál dne, kdy bude pro NĚ bezcenný.

Trochu sebou trhl, když se otevřel strop.

Dovnitř vešel, ne, vlastně vletěl jeden Rudý. Nebylo z něho

vidět nic, než jeho kutnu, ale Kumar už dávno vzdal, že se někdy

dozví, co se skutečně skrývá v tomto oděvu. Vlastně doufal, že se to

vůbec nikdy nedozví.

Němý přinesl do skriptoria nový, nepopsaný, čerstvě vyčiněný

pergamen, napjal jej na pult, z něhož předtím sňal hotovou stránku,

smotal ji do role a ukryl pod kutnu.

Na tom všem nebylo nic neobvyklého.

A přece Kumar doslova čekal že dnes bude tato rutina nějak

narušena. A skutečně: nežli se Rudý opět vznesl ke stropu, stalo se

něco, co nikdy předtím.

„Následuj mě!" oslovil „němý" Kumara.

Ten měl náhle pocit, jako by mu do žil vstříkla ledová voda z

prolomené hráze. Normálně by si Rudý prostě odnesl hotovou práci,

zatímco Kumar by se směl vrátit do své cely. A na jeho místo by

usedl další písař, aby zhotovil další stránku. Než bude hotovo šest

dalších stran, mohl by Kumar odpočívat a sbírat síly pro nový úkol.

„Následuj mne!"

„Kam...?" sklouzlo Kumarovi ze rtů.

Rudý však zřejmě neměl v úmyslu něco vysvětlovat.

Kumarovy myšlenky kroužily v divokém víru. Mohl by se

nějak vzepřít?

Ne!

Odpověď byla takto jednoduchá, možné důsledky vrhaly na

písaře hrozivý stín. Roztřásl se. A celý roztřesený postoupil blíž k

bytosti v kutně.

Kromě svých příbytků a skriptoria neměli písaři jediné místo,

kam by se mohli uchýlit. Z tohoto zúženého světa nevedla ven jediná

schůdná cesta. Po celé generace byli zaživa pohřbeni.

Kumar byl Rudým uchopen a nadlidskou silou vyzvednut

vzhůru. V tu chvíli poznal, že byl nad ním vyřčen konečný ortel.

Poznali to, napadla jej černá myšlenka. Samozřejmě že jim

nezůstalo skryto, že ztrácím své síly.

Tím se pro NĚ stal bezcenným – ať si byli kdokoli.

Kumar nikdy nepoznal iniciátory té strašlivé otročiny, kterou

spolu s ostatními musel vykonávat. Vždycky jen ty němé zakuklence,

kteří přicházeli a odcházeli se stejnou pravidelností, jako Měsíc

obíhá kolem Země.

Kumar nevěděl do dnešního dne, ani kde se nachází. Kde leží

tento kamenný žalář, do něhož byl uvržen, aby...

Ano, proč vlastně?

Pracovali na jakémsi rukopisu, do něhož plynuly všechny

události vnějšího světa, které byly významné pro další běh dějin.

Bylo to monumentální dílo; započaté dávno předtím, nežli by jí

mohla jakákoli jiná KNIHA konkurovat. Obsahovalo všechna

tajemství od počátku stvoření. Kdo by v ní dokázal číst, snadno by se

zmocnil vlády nad celým světem.

Kumar si někdy kladl otázku, zda ti, kteří jej zde drželi, již

dávno nesvírají otěže vlády, aniž by si toho kdokoliv všiml.

Z paměti písařů se vzpomínka na napsané vytrácela vždy hned

po dokončení stránky. Již po chvíli si nedokázali vzpomenout na nic,

než několik bezvýznamných fragmentů.

Což bylo, jak se Kumar domníval, jedině požehnání. Občas jej

zážitky z extáze zdeptaly natolik, že se cítil po celou dobu odpočinku

jen jako uzlíček pocuchaných nervů. Teprve další vidění dokázalo

odehnat stín předchozího.

Život písaře byl utrpením.

A přece se Kumar bál toho, co mělo přijít potom,

Existoval vůbec ještě nějaký život po této službě neznámým

pánům?

Cestou vzhůru a pak šedými, jednotvárnými chodbami,

nepotkal Kumar kromě svého průvodce vůbec nikoho.

Samou hrůzou vnímal stále méně ze svého okolí, až nakonec i

samotný zakuklenec se mu proměnil v pouhý rudý stín, za kterým

kráčel naprosto mechanicky, aby pronikal stále hlouběji do končin,

kam dosud nevkročil, avšak které se nijak výrazně neodlišovaly od

prostředí, kde byl držen jako písař.

Konečně jej Rudý dovedl do jakési prázdné kobky. Odkudsi

zde vyvěralo světlo. Denní světlo? Kumar vydechl štěstím.

Ale jen nakrátko.

Zakuklenec se postavil doprostřed místnosti a jednoznačně

pokynul Kumarovi, aby přistoupil k němu.

Ten měl nejprve pocit, že přimrzl k zemi. Náhle mu bylo jasné,

že už nikdy více neuvidí ani mluvku Baghdiho, ani nikoho z

ostatních. Odchod postrádal cokoli, co by jej ulehčovalo. ONI si

nepotrpěli na sentimentalitu.

„Co se mnou chcete udělat?" zachraptěl Kumar. Jeho hlas se

odrážel od holých, hladkých stěn. A pak se jej hned v následujícím

okamžiku zmocnila podivná lhostejnost. Chvění v jeho těle ustalo.

Kumar se narovnal.

Rudý před ním rozepnul kutnu a shodil kapuci.

Tvář, kterou odhalil, musela Kumara vyděsit právě tak jako vše

ostatní, co uviděl.

Mumie, napadlo jej nejprve.

Avšak postava nebyla zavinutá do plátěných obvazů, nýbrž do

vyschlé kůže, podobné té, kterou používali Kumar a ostatní písaři při

práci na VĚČNÉ KRONICE.

„Pojď sem a pomoz mi!"

„S čím?" Otázka splynula z jeho rtů jako vzdech.

„Osvoboď mě!"

Kumar okamžitě pochopil, co se od něho očekává.

Na ničem mu nezáleželo.

Kdyby mu v tuto chvíli vložili do ruky dýku a vyzvali jej „vraž

si ji do srdce", poslechl by. Bylo to groteskní, ale poprvé se po té

nekonečné době cítil, jako by z něho spadlo neviditelné břímě.

Přistoupil k té děsivé postavě, jako by vstupoval na oběžnou

dráhu nějaké planety. Také z této bytosti vyzařovala jakási přitažlivá

síla. Kumar bez problému našel začátek koženého pásu a počal jej,

obcházeje kolem postavy, odvíjet.

Pod ním nebylo vidět nic lidského. A přece Kumar vydržel a

neustal, dokud poslední kus neupadl na zem, nezkroutil se a

nerozpadl v prach. Také rudá kápě zmizela, sice jinak, ale stejně beze

stop.

Zůstala jen čirá energie, zhuštěná do obrysu lidské postavy.

Avšak tato forma mu byla, jak Kumar tušil, poslední výzvou.

Neslyšel žádný hlas a na nic se nepotřeboval ptát.

Nyní už věděl, co se od něho očekává. Má zemřít, aby

zvláštním způsobem povstal k nové existenci.

K novému úkolu.

Pokorně dovolil, aby do něj neznámý vstoupil.

Ze tmy se vyloupl horský masív. Lilith se zdálo, že padá.

Byl to však klam. Stále ještě vězela v neviditelných vláknech

jakési pavučiny, z níž se - cítila to - nemohla dostat vlastními silami.

STÁHNĚTE JI Z KŮŽE!

Hrozný rozkaz v ní stále ještě dozníval, třebaže hlas už dávno

utichl.

Také vidění, jež se Lilith zjevilo na pozadí černé tmy, zhaslo.

Předtím totiž „viděla" poloviční upírka otevřenou knihu, jejíž stránky

byly z lidské kůže a jejíž text byl psán lidskou krví.

Byla si jistá, že je tomu tak. A dokázala číst ony znaky, ačkoli

je nikdy předtím neviděla!

Dodatečně ji napadlo, že ani s mladým Nepálcem Ranim, který

plnil ve vesnici Yakshamalla funkci posla smrti, neměla žádné

dorozumívací problémy. Třebaže se dalo vážně pochybovat o tom, že

by Rani znal angličtinu...

Lilith viděla, že je opět na hranici schopnosti poznat sebe

samu. Trauma ztracené totožnosti ji pronásledovalo od chvíle, kdy

předčasně opustila zdi svého rodného domu v australském Sydney.

A navíc ještě beze stopy zmizel symbiont, její dosavadní oděv i

ochránce. Uprchl - jako už jednou - před nebezpečím, když byla

Lilith ve vesnici Yakshamalla přemožena něčím nepopsatelným a

unesena sem?

To by mu bylo podobné, napadlo ji.

Třebaže přísahal, že ji „už nikdy neopustí", v extrémních

situacích mu přece jen asi byla bližší kůže vlastní než kůže jeho

„hostitelky"...

Ze stropu chrámu stále ještě padala ona zlatá zář - pozbyla však

svého agresivního účinku.

Lilith mohla otáčet hlavou jako marioneta na nitkách. Bylo jí

přitom jasné, že ten, kdo nitky drží, jí může kdykoli zarazit i tento

poslední pohyb.

Shlédla dolů, odkud stoupaly z vykuřovadla sloupy

různobarevných dýmů bez jakéhokoli pachu.

A kde stála „nosítka".

Předtím (kdy to vlastně bylo, před několika hodinami,

minutami nebo teprve vteřinami?) sem tento vehikl přinesly čtyři

postavy v rudých kápích. Kdo z nich však vystoupil, nemohla Lilith

už vidět. S děsivou intenzitou na ni zaútočily temnota a vize.

Nyní to bylo jiné.

Postava, která vztaženými pažemi ukazovala nahoru k ní,

neměla na sobě kutnu, byla však také zakuklená. Její štíhlé tělo bylo

celé, od hlavy až k patě, zavinuté do jakési cizí, mrtvé kůže. Byly v

ní jen úzké mezery pro oči a ústa. Nic víc. Za nimi však číhalo něco,

co nemohlo být v žádném případě lidské povahy. Lilith musela

odvrátit pohled, aby nepřišla o rozum.

Pod ní jako by se zastavil čas.

Nic se nehýbalo.

Pak přišel rozkaz:

Sundejte ji!

Nosiči obklopili vykuřovadlo. Lilith cítila, jak ji nějaká

neviditelná ruka tlačí dolů. A přece neklesla do rozžhaveného uhlí,

kousek nad ním byla „odchycena" a za chvíli stála na vlastních

nohách mezi čtyřmi zakuklenci.

Byla nahá a nyní ucítila, jak jí celým tělem pronikají chlad a

chvění země.

Chrám se chvěl. Vzduch také.

JSEM ONAN! šeptal hlas v Lilithině mozku. KDO JSI TY?

Usha. Jsem - Lilith se zarazila. Nebylo již třeba lhát. Poznala,

že lest, kterou nastrojila, aby se sem dostala, byla prohlédnutá.

Jmenuji se Lilith.

Chvění ustalo.

Postava v kůži přikývla. TAK STOJÍ PSÁNO...

Lilith nechápala, co má Onan na mysli. Ale uvědomila si, že ji

něco přimělo k pohybu a přistrkuje ji blíž k té děsivé postavě. Krok

za krokem, jakoby vedená na neviditelných nitkách.

HLEDÁŠ LILIOVÝ KALICH. NEPŘIŠLA JSI SAMA.

Lilith pocítila mrazení, když jí Onan takto dala vědět, že zná

důvody, které ji přivedly do Himaláje. Tajemství stále narůstalo.

Avšak ona přece přišla sama. Či snad měla Onan na mysli Himachala

Pradeshe, Inda, který ji doprovázel k úpatí sedmitisícovky, poté, co

byl zabit její australský společník Duncan Luther? 1

„Ty jsi strážkyní kalichu?

NE. KALICH TU NENÍ. JÁ VŠAK O NĚM VÍM VŠE.

TAK JAKO VÍM VŠE O TOBĚ. MOHU ČÍST TVŮJ PŘÍBĚH.

JE... ÚŽASNÝ.

Lilith kupodivu ani na chvíli nenapadlo, že by mohla

pochybovat o pravdivosti Onaniných slov.

NESEŠ V SOBĚ DVA ŽIVOTY.

Ano, Lilith byla dcerou člověka a upírky. Navenek to však

nebylo poznat. Jak to, že to Onan nezůstalo skryto jako ostatním?

Kdo je Onan? Kdo jsou ti zakuklenci, kteří nemají pod kapucí

žádnou tvář, jen čirou čerň?

MÍ PREVTĚLENCI. INKARNACE.

Onan sice odpověděla, přece však její odpověď zůstávala,

stejně jako mnohé z jejích slov, nesrozumitelná.

Lilith se chtěla dozvědět něco bližšího o kalichu, který zde prý

nebyl, jakkoli to Landru předpokládal. V tutéž chvíli se však její

myšlenky počaly opět zatemňovat. Nebyla v stavu formulovat další

otázky. Znovu byla vtlačena do role pouhé divačky...

... aby se stala svědkyní osudu, jehož zůstala ona ušetřená,

protože Onan ještě včas prohlédla podvod.

Do chrámu vstoupil další z Onaniných převtělenců.

Lilith vyrazilo dech, když poznala ženu, kterou zakuklenec

přiváděl.

Byla to Usha, žena Pradamova, za niž se Lilith vydávala, aby

pronikla do tajemství kultu, který již po mnohá pokolení tyranizoval

a zotročoval obyvatelstvo sedmi vesnic v okolí chrámu.

Jednou měsíčně si vesničané mezi sebou volili jednoho, který

byl vzápětí odveden chrámovými služebníky. Jméno oběti bylo

určeno „střepinovým soudem", kterého se museli účastnit všichni

1 viz VAMPÝRA, sv. č. 7 - Kult

vesničané. Ušetřen toho zůstal jen posel, jehož úkolem bylo odnést

střepy na místo určení.

V Yakshamalle, odkud Lilith přišla, to byl desetiletý chlapec

Rani.

Protože při poslední volbě se něco nepodařilo, musela být

určena nová oběť. Lilith zjistila, kdo byl vybrán a vzala pak na sebe

podobu oné ženy. Chtěla tak proniknout přímo do srdce kultu, o

kterém se domníval Lilithin úhlavní nepřítel Landru, že vězí za

zmizením Liliového kalichu.

To všechno však už nyní, když sem byla přivlečena Usha,

nemělo většího smyslu, ani co by se za nehet vešlo!

V Lilith se cosi stáhlo. Dala mladé Nepálce a jejímu muži

hypnotický příkaz, aby uprchli ještě před úsvitem ze své horské

vesnice a začali nový život dole v rovině. Jiný druh záchrany ji pro

ně nenapadl.

Oč strašnější bylo nyní, když poznala, že všechna vynaložená

námaha přišla nadarmo.

Chrámoví služebníci přece jen - i když pozdě - vystopovali

pravou volbou určenou oběť a přivlekli ji sem. Pokud stejným

způsobem jako předtím Lilih, pak neměla Usha ani nejmenší šanci k

odporu. Moc, kterou disponovali zakuklenci, byla tak příšerná, že se

Lilith bezděky musela ptát, jestli neexistuje kromě člověka a upíra

ještě nějaké třetí plemeno, ovládající obě předchozí...

Nežli si však dokázala třebas jen částečně odpovědět, její

pozornost se zaměřila výhradně k vykonání oběti.

Obřad byl jednoduchý a vzhledem k nákladným přípravám,

které se konaly v sedmi vesnicích, byl proveden až příliš rychle.

Usha byla zcela ochromena, jen v jejích očích se dmulo moře

strachu. Vytáhli ji nahoru, právě tam, kde předtím visela v magické

síti Lilith.

Vzápětí se chrám naplnil průvodem dalších postav v rudých

kutnách. Vstupovali otevřeným portálem a jakoby poslušní jakési

přízračné choreografie se rozmisťovali v obrovském prostoru.Nikdo

nepromluvil jediné slovo. A Onanin rozkaz, ohlašující Ushin konec,

také nepotřeboval nic takového, jako je lidský hlas.

STÁHNĚTE JI Z KŮŽE! otřáslo bezhlučně monumentální

stavbou.

Čtyři převtělenci, stojící pod Ushou, se pustili do pomalého

tance. Připojovali se další a další, až nakonec tancovali všichni.

Kromě Onan a Lilith. Tanec vrcholil a těla tanečníků nyní

připomínala lán obilí vlnícího se ve větru, neustále měnícím svůj

směr.

Do toho se rozlehl Ushin strašlivý řev, takže Lilith musela

okamžitě pohlédnout nahoru, kde se odehrávalo cosi neuvěřitelného.

Ostří neviditelných skalpelů se s rutinní dokonalostí na

několika místech zařízla do dívčina těla. Usha byla stahována z kůže

zaživa. Kupodivu odkryté živé maso si jakýmsi podivným způsobem

drželo krev dál v sobě. Teprve když se Ushina kůže, podobná

odloženému šatstvu, snesla k zemi a když řev oběti přešel v

umdlévající chroptění, došlo ke změně.

Lilith, i když přirozeně netrpěla nějakým odporem ke krvi, se

přistihla, že se nedokáže dívat na to zmítající se tělo, které stále ještě

dýchalo, jehož srdce stále ještě tlouklo.

Z tisíce ran tryskala krev. Celé tělo bylo jedna jediná rána.

Krev pršela...

Dokud tomu Onan neučinila konec.

Landru provedl „kouzlo srdcí".

Spočívalo v tom, že se vyňala srdce obětem z ještě teplých těl a

předepsaným způsobem se naskládala na sebe. Jejich síla tak přešla

do něho. Jako energetická zásoba pro jeho magii.

To vše vykonal Landru ve vesnici Yakshamalla, než se vydal k

chrámu.

Landru nyní věděl, že podcenil překážky na cestě ke kalichu.

Kdyby se důkladně nepřipravil, mohlo by mu být tam nahoře, na

náhorní plosině, při setkání s kterýmkoli mnichem osudné.

Věděl totiž už také, že nemá proti sobě protivníky obyčejné,

nýbrž oplývající úctyhodnou mocí. Když se k němu obrátil jeden z

těch zakuklenců, bylo Landruovi, jako by hleděl do ledové propasti.

Jen díky včasnému útěku zůstal Landru ušetřen osudu, jaký by

nedokázal vymalovat ani poutník časem.

Zároveň jej však tato „téměř katastrofa" utvrdila v přesvědčení,

že tentokrát po staletém marném hledání - je konečně na správné

stopě.

Krajina kolem chrámového areálu byla již sama o sobě

nebezpečným terénem. A chrám tuto nebezpečnost mnohonásobně

umocňoval.

Po svém prvním nepodařeném pokusu Landru během několika

hodin ještě jednou slídil ve vesnicích, zasvěcených tomu podivnému

„kultu střepinového soudu". Veškeré pokusy dozvědět se více o

tajných rituálech a jejich strůjcích byly neúspěšné. Jen jeden z těch,

kteří přijímali úkoly od chrámových služebníků a kterým se říkalo

poslové smrti, zřejmě o tom všem věděl trochu víc. Ten stařec se

jmenoval Swani a bohužel byl také jediný, kdo dokázal odolat

Landruovým sugestivním otázkám - a své vědění si s sebou vzal do

hrobu.

Z Landruova vlčího hrdla se vydralo tiché zavrčení. Chvíli

musel myslet na vlkodlačí ženu Nonu. Byla jednou z mála, k nimž

získal za svoji neuvěřitelně dlouhou existenci důvěru. Což mu ovšem

nijak nebránilo v tom, aby ji v pravý čas neobětoval pro takový cíl,

jako byl Liliový kalich. Mohla mu prokázat cenné služby tím, že od

něho odlákala na potřebnou dobu pozornost bdělých mnichů. Landru

si byl jistý, že jakmile už bude jednou v chrámu, všechno bude

snadnější. Popravdě řečeno, chyběla mu mnohem víc Nonina

morbidní smyslnost a její nenasytný klín, než její bezpochyby vy-

tříbený intelekt.

Vynořily se před ním pozlacené kopule chrámu. Styl jeho

architektury by se jen těžko dal nějak určit. V každém případě - a tím

si byl světoběžník Landru zcela jistý - tento druh stavby se

nepodobal žádnému z existujících stylů na celém světě. I když se mu

zdálo, že podobné tvary viděl kdysi na svých cestách západními

zeměmi. Jednotlivé věže byly jedna s druhou propojeny pletivem

zastřešených chodeb a trčely do křišťálově jasné noci.

Landru zpravidla dával pro uskutečnění svého plánu přednost

tmě. Pokud proti tomu nehovořily nějaké dobré důvody.

Zde by to bylo jedno, myslel si. Moc mi nic nepomůže,

jestliže mě ani mlha neskryla.

Ano, jeden z těch neznámých mnichů skutečně předtím

dokázal zneškodnit Landruovo mlhové pole, potom se sám zdánlivě

bez jakékoli námahy proměnil v padající sníh.

Podruhé se Landru nemínil nechat takto zaskočit. Byl odhodlán

použít všechnu svou moc. Čerstvě posílen si vybavil prastaré

vavřínové kouzlo. Neboť tentýž rozmar přírody, který nedovoluje

upírům vidět svůj odraz v zrcadle a vrhat stín, umožňuje jim při

vynaložení obrovského úsilí dosáhnout absolutní neviditelnosti.

Landru vědomě přistoupil na riziko, že narazí na protivníka s

větší mocí, než má on. Nic jiného mu vlastně ani nezbývalo. Stále

ještě počítal s tím, že jednoho dne vystoupí z dýmu minulosti Felidae

a obviní jej z jeho poklesku.

Landru si nijak nemohl být jistý, jestli past, do které se mu

tenkrát podařilo Felidae vlákat, dostojí svému účelu navždy. Od té

doby uplynulo tolik času. A s každým rokem byla skořápka

klamného bezpečí, obklopující Landrua, zase o něco tenčí...

Namísto přírodní skály ucítil nyní pod nohama umně

opracované kamenné dlaždice. Stále však ještě neuviděl nikoho z

chrámu; znovu se proměnil. Dále pokračoval ve své cestě v podobě

vysokého, štíhlého, sotva padesátiletého muže. Magie mu nejenže

umožnila provést novou proměnu podoby, nýbrž jej i bleskurychle

převlékala v jiný oděv, takový, jaký měl obzvlášť v oblibě. Byl to

plášť pohlcující světlo, na rubu krvavě rudý. Oděv působil starobyle,

od vázání u límce po kabátec, kalhoty a kamaše pod temným

pláštěm.

Pro tuto noc zvolil Landru mimiku asketické skromnosti. Jeho

vlasy, na spáncích prošedivělé a pečlivě sčesané dozadu, vypadaly až

pozoruhodně matně, zato v očích mu planul lesk, dokazující, že je až

k prasknutí nabitý energií. Životní energií.

Upír překypoval nově probuzenou ctižádostí.

Cíl se mu zdál být tak blízko...

Jeho kroky nevydávaly žádný hluk a dech se zastavil, zatímco

přecházel nádvoří mezi pagodovitými budovami. Plíce znovu uvedl

do činnosti, teprve když mu zastavila cestu nejvyšší věž přímo ve

středu areálu. Kolem něho se vůbec nic nehýbalo. Celé to místo

působilo dojmem, jako by po celá staletí nevidělo živého tvora.

Landru se však nenechal zmýlit.

Jsou tam uvnitř! myslel si, nespouštěje portál pozlacené věže

ani na chvíli z dosahu svých šikmých očí. Všichni.

Připlížil se až k nim a úplně bez námahy pootevřel dveře.

V první chvíli nedokázal uvěřit svým očím. Instinkty měl

vyvinuté jako nikdo jiný. A tyto instinkty ho varovaly, že nesmí

pokaždé věřit všemu, co vidí.

Měl před sebou obrovský vysoký chrámový prostor.

V něm na sto rudých postav v kutnách.

A uprostřed toho davu - snad jako jediné - dvě postavy

sledovaly krvavé divadlo nad svými hlavami.

Nepočítal s tím, že první z nich uvidí tak brzy - a tu druhou zde

vůbec nečekal...

Stalo se, čemu chtěl za všech okolností zabránit: Lilith, dítě z

proroctví, se dostalo na stopu Liliového kalichu!

Landru se rychle vzpamatoval z šoku. Sledoval, jak se

Creannina dcera zhroutila uprostřed chrámu.

Avšak přítomnost postavy vedle Lilith způsobovala Landruovi

v jeho nesmrtelném těle děsivé mrazení. Ještě víc, než ty rudé kutny,

pod jejichž kapucemi sídlil jen černý chlad.

Stále ještě neměl tušení, s kým vlastně má co do činění.

Normální mniši to tedy nebyli!

Démon, od něhož získal tak draze informaci o tomto místě, ho

nevaroval.

Chtěl mě nechat vlézt do záhuby poslepu, pomyslil si

Landru. Ale na myšlenky na pomstu nebyl čas. Mohl jen doufat, že

celé toto místo není jen past, kterou mu démon nastražil. Pekelné

bytosti a Staré plemeno... byly jako oheň a voda. Obě strany vedly

proti sobě studenou válku, ve které jen málokdy došlo k otevřenému

střetnutí. Ani jedna strana nepřála druhé vládu nad lidstvem. A Land-

ru i krádež Liliového kalichu přičítal démonům, třebaže za celá ta

léta pro to nenašel jediný důkaz.

Často, jako například v tomto případě, Landru uzavíral na čas

ze zištných důvodů i s peklem poněkud pochybné spojenectví. Jinak

by nedostal tento tip. A přece vypadalo stále pravděpodobněji, že

démon nejednal bez zákeřného vedlejšího úmyslu.

Z tohoto místa není návratu!

A to nejen pro obyvatele sedmi vesnic, vybírané tajemným

střepinovým soudem. Nebylo návratu ani pro zvědavce, jenž se

odvážil vstoupit do blízkosti chrámu. Člověk by zde byl ztracen.

Anebo?

Landru cítil, jak jej zevnitř stále víc rozežírají pochybnosti.

Pomalu nevěděl, čemu věřit.

Právě on!

Vždycky si zakládal na své zkušenosti a síle. Jen málo upírů se

mu v tom mohlo vyrovnat. Kromě FELIDAE, krákoralo mu v

mozku.

Zahnal chmury. Věděl také, že ho tlačí čas. Jestli už brzy

nenajde ukradenou nesvátost...

Přerušil své úvahy, protože scéna se opět dala do pohybu.

Ženská postava, zahalená jako mumie, ze které vyzařovala

veliká síla, nastoupila do jakýchsi nosítek, čtyři zakuklenci je vzápětí

uchopili a odnášeli ven. Mířili přímo ke vchodu, odkud Landru

špehoval škvírou mezi dveřmi!

Ještě než se stáhl zpět, viděl, že i Lilith byla zdvižena ze země

a odnášena. Jenže opačným směrem.

Kdo ví, byla-li jen v bezvědomí, anebo zabita. Landru si téměř

přál, aby žila.

Aby to mohl být on, kdo ji zabije...!

Onan vydala příkaz, aby byla podvodnice střežena a rituální

oběť (to, co z ní zbylo) odnesena k jejímu sarkofágu. Nakonec

vyslala svého ducha, aby přečetl ony stránky KRONIKY, které

obsahují události posledních 250 let.

Onan strávila téměř desetinásobek této krátké doby v hlubokém

spánku. V tomto čase byly při bdělém stavu jiné kněžky, jejichž

jména již zapomněla, a musely se nějak vypořádat se všemi

problémy.

Zdálo se, že uplynula celá věčnost od doby, kdy se obrátily

zády k zemi dvou řek, aby se zde usadily a společně iniciovaly

KULT, přičemž jedna po druhé, z nich sedmi, vystupovaly ze

sarkofágů.

Tvář světa se mezitím proměňovala. Avšak zde nahoře, blízko

nebi, se pokračovalo v práci na DÍLE.

Ona již nevěděla, co je hrdost, od té chvíle, co byla zbavena

části své lidskosti. Zažívala však velké zadostiučinění, zatímco její

duch listoval v uplynulých epochách a nacházel pečlivě

zaznamenáno vše, co se přihodilo „pohybujícím se". Viděla, jak se

rozpadaly staré a povstávaly nové světové říše. Dozvídala se o

jednotlivcích, kteří sloužili za katalyzátory žádoucích změn. Ať už

dobrovolně, nebo pod nátlakem.

Četla a četla, až objevila podrobnosti o „podvodnici".

LILITH!

Její původ.

Co hledá.

Čím jednou bude.

Zkrátka: její poslání.

SPIS si všímal obou historií, lidské i upírské. Koncentrovala se

v něm podstata minulosti i přítomnosti. Jen budoucnost nedovolovala

nahlížet do karet. Alespoň ne Onan a ostatním „vyvoleným".

Však také v tomto směru neměla žádné ambice. Bylo to už tak

dost těžké.

Existovala pravidla, která nemohly ani kněžky přes všechnu

moc, která jim byla propůjčena, ignorovat. Zákony, které ony

nevytvořily, nýbrž svědomitě střežily.

Jako byl třeba střepinový soud.

Onan se krátce zarazila, když našla opětovné potvrzení toho, že

Lilith nepřišla sama. Že ještě někdo - i když ze zcela jiného důvodu -

zde pátrá po onom „objektu touhy", zvaném Liliový kalich.

Informovala se o všech jednotlivostech.

A zatímco zamířila do komory, kde se nacházela její truhla,

uzrával v ní plán.

Maso a kosti, které zbyly z Ushina těla, rozdělila na dvě stejné

poloviny, vytvarovala je a vdechla jim pseudoživot.

Pravé bylo jen to, co Onan přidala docela nakonec. Část sebe

samé. Něco, co se v ní hromadilo během jejího dlouhého spánku a co

nyní chtělo mermomocí ven...

Landru nedokázal pochopit, co se stalo.

Brána chrámu se otevřela a na chvíli se v ní zjevila nosítka se

čtyřmi nosiči. Upír se ukryl za jednou ze zdí a nehodlal opustit svůj

úkryt. Avšak v okamžiku, kdy procesí překročilo práh chrámu a

vyšlo ven - zmizelo jako fata morgana!

A ačkoli Landru ještě chvíli vyčkával, nosítka i postavy v

rudých kápích nadobro zmizely beze stopy!

Halucinace?

Když už nedokázal potlačit svou zvědavost, připlížil se opatrně

k stále ještě otevřenému vchodu a spatřil, že vnitřek chrámu je zcela

prázdný a opuštěný. Nebyly v něm ani Lilith, ani postavy mnichů,

ani ta „živá mumie". Dokonce i vykuřovadlo zmizelo. Landru čím

dál tím víc pochyboval o svém zdravém smyslovém vnímání.

Nakonec však sebral všechnu odvahu a vstoupil do chrámu.

Udělal jeden jediný krok - a měl pocit, že prorazil jakousi

neviditelnou membránu.

Další dva kroky - co to je, co se to se mnou děje? - a vnitřek

věžovité stavby získal docela jinou podobu, než jak se jevil od

vchodu!

Ztrácím sílu...

Landru musel bojovat s prudkým pocitem slabosti. Zapotácel

se. Měl náhle pocit, jako by se jeho tělo proměnilo v přesýpací

hodiny, v nichž nejužším místem propadávají roky jako zrníčka

písku.

Nevěřícně zavrtěl hlavou. Krev! napadlo jej zmateně. Jak to

dopadne? Už zase potřebuji krev! Něco, co mě posílí. Co mi

vyžene smrt z kloubů...

Bylo to absurdní. Vždyť přece tam dole ve vesnicích tak běsnil

a tišil svou žízeň jako málokdy předtím. A přece se cítil od vteřiny k

vteřině... tak vyčerpaný, tak opotřebovaný. Skoro jako tenkrát,

když...

To ten práh! Stalo se to, když jsem překročil práh!

Jaké bylo tajemství tohoto místa?

Jak to, že se nosítka rozplynula před jeho očima, jako by

zmizela za štítem, podobným tomu jeho?

Dokáže se vůbec ještě maskovat?

Bude k tomu mít ještě dost sil?

Landru podlehl touze, která jej nutila opustit chrám. Venku,

sugeroval si jalovou naději, z něho bude zase ten „starý".

Toužil po tom dosáhnout dveří. Znovu prošel skrz neviditelnou

membránu - a v tu chvíli pochyboval o svých smyslech víc než před-

tím!

Síla se Landruovi nevrátila, avšak místo před věží kypělo

plným, naprosto reálně působícím životem! Po horské stezce proudili

poutníci a zaplňovali plošinu posetou jednotlivými budovami

chrámového komplexu. Vzduch hlučel hlasy z tisíce hrdel. Zdálo se,

že nikdo nevěnuje Landruovi pozornost. Náhodou zachytil nějaké

úryvky hindštiny...

Klam a mam!

Stáhl se zpět do stínu portálu. Postavy se mu rozplynuly před

očima.

Plochy mezi pagodovitými věžemi byly zase prázdné,

opuštěné. Vítr nepohnul jediným zvadlým listem. Nebyly tu žádné

listy. Nebyl tu ani vítr. Celý ten komplex na pozadí himalájského

masívu působil pochmurným dojmem kouta země, kde se zastavil

čas.

Jako upír měl Landru k času značně rozporný vztah; ačkoliv

poznal víc, než kterýkoliv člověk, podstatu času nedokázal

prohlédnout ani přibližně.

O tom však nyní nechtěl přemýšlet, utíkal se k přesvědčení, že

ty přeludy jsou inscenovány úmyslně, aby náhodného objevitele

chrámu, který přichází po zemi, uvedly v paniku a odehnaly. Před

dobytím ze vzduchu byl chrám jištěn jinak.

Landru si přejel rukou přes obličej. Cítil se jakoby omotaný

pavučinami. Starý a sešlý.

Co se mnou bude?

Landru už téměř zapomněl, jak vypadá strach smrtelníka. Ten

se však nyní vyplížil ze svého skrytu a našeptával mu: Rozpadneš se

v prach, jestli neseženeš okamžitě nějaké maso a krev! Prchej

odtud! Toto není místo pro tvora noci a klamu!

A co Liliový kalich? Uloupená nesvátost...?

Vděčil mu za svou existenci jako všichni praví upíři. Jako

slabý člověk už dávno zemřel. Když se napil z kalicha temné síly.

Oživilo ho to k jeho nynějšímu životu.

Slábnu... Slabost...

Jeho myšlenky se rozprskávaly jako jiskry.

Vrátil se zpět do chrámu. Do té obrovské prostory

připomínající katedrálu. Do hluboké prázdnoty, která se už opět

proměnila.

V podlaze se šklebila obrovská kruhová díra a přitahovala jej k

sobě.

Landru se k ní sotva dovlekl. Unaven, tolik unaven... Jen

myšlenka na Liliový kalich jej ještě držela na nohou. Avšak naděje,

že ho skutečně opět získá, se mu ztrácela s každým krokem.

Námaha byla nesnesitelná.

Díra se přibližovala.

A v okamžiku kdy Landru stanul na jejím okraji, neměl dost

sil, aby odolal přitažlivé síle hlubiny.

Po hlavě se zřítil do propasti.

Postel vedle něho byla prázdná.

„Lilith?"

Himachal Pradesh se rozhlédl kolem. Otevřeným oknem

padalo do prosté světnice této bezejmenné hospody ranní slunce.

Ale ta podivná žena, kterou poznal indický dopisovatel Sydney

Morning Heraldu v New Delhi, byla pryč.

Nechápal, proč vstala a opustila pokoj bez něho.

Pradesh přešel chodbou k primitivnímu sprchovacímu zařízení,

aby zahnal neblahé zbytky těžkého spánku ledovou sprchou.

Jiná než ledová voda se z tohoto rozvrzaného, prskajícího

krámu stejně nedala vymáčknout.

Po půlhodině pak již plně probuzený, sešel Ind do hospodské

jídelny. A teprve tady jeho obavy zesílily.

Majitelé hospody, postarší manželský pár, rozhodně popírali,

že by Pradeshovu průvodkyni toho rána vůbec viděli. A třebaže při

jejich příjezdu ti dva neoplývali právě srdečností, Pradesh jim věřil.

Neměli přece nejmenšího důvodu lhát.

Poté, co prohledal celou osadu, aniž by Lilith našel, napadlo jej

jediné myslitelné vysvětlení, totiž že se už v noci nebo v časných

ranních hodinách rozhodla pokračoval v cestě bez něho.

U kohokoli jiného by taková představa byla absurdní. I ti

nejzkušenější horalé nezačínali své cesty za tmy a zřídkakdy sami.

Obyčejný podvrtnutý kotník či jiné banální zranění mohlo ve světě

nepálských hor znamenat jistou smrt, pokud by nebyl nablízku nikdo,

kdo by poskytl nebo přivedl pomoc.

V případě Lilith však platila jiná měřítka.

Pradesh to věděl, třebaže ji viděl poprvé v životě, když přijela

do Delhi.

Avšak v Delhi se přihodilo cosi, z čeho - při vší hrůznosti

událostí - získal uctívač Kálí Himachal Pradesh osobní naději do

budoucna.

Vedle novinářské práce se Pradesh coby hinduista už po léta

zabýval indickým pandemoniem. Sledoval kořeny trojice sestávající

z Višny, Šivy a Brahmy a setrval u Kálí, Šivovy šaktí.

Té Kálí, která se nazývá „Strašlivá", neboť jí prý byly v

minulosti přinášeny lidské oběti.

S něčím takovým by Pradesh nikdy nesouhlasil. Vytvořil si

svou vlastní teorii stvoření, trvání a zkázy. Pradesh studoval staré

spisy a dospěl k přesvědčení, že Kálí ve svém původním významu

byla přemožitelka démonů. Všechno, co jí pozdější vypravování

podvrhovalo ohledně její krutosti a obscénních orgií, nebylo ničím

jiným než literární mystifikací!

Jakkoli byl Pradesh o správnosti své teorie pevně přesvědčený,

nikdy se neodvážil vyjít s ní na veřejnost. V průběhu náboženských

šílenství byli lidé už mnohokrát pronásledováni a zabíjeni i za

mnohem menší „provinění". A v jeho domovině nebylo, navzdory

multikulturální fasádě, nic méně respektováno, než tolerance k

radikálním názorovým rozdílům.

Až setkáním s Lilith se vše změnilo.

Pradesh na vlastní kůži poznal, že ještě dnes existují démoni,

kteří se vmísili mezi lidi, aby je mohli uvrhnout do záhuby.

Lilith nazývala ty bytosti, které je napadly v hotelu v New

Delhi „upíry". Pro Pradeshe, který přepad přežil, znamenal zážitek

víc než pouhou konfrontaci s něčím, co bylo zjevně „démonické"

povahy.

Viděl v tom stopu, která jej - bude-li dost šikovný - může

přivést blíž k jeho osobnímu osvícení!

Jen proto, nikoli z lásky či jiné sentimentální pohnutky, se

nabídl Lilith, že ji bude doprovázet.

Jen proto dokonce obětoval své úspory a riskoval dokonce, že

spálí všechny mosty vedoucí k jeho zaměstnání.

Lhal, když Lilith ujistil, že si bere dovolenou.

Lhal, když předstíral soustrast nad smrtí jejího přítele!

Přistoupil na milostný akt s ní. A vůbec si nemyslil o sobě nic

špatného, že sleduje jen své vlastní zájmy. Byl ochoten stát v

budoucnu v každém nebezpečí při Lilith, dokud mu to bude

prospěšné. Totéž očekával protihodnotou i od ní.

Jestli ji ještě najde...

Šance klesaly tím víc, čím déle prohledával Surkhet.

Pověstmi opředené Dolpo na nepálském „dálném západu" se

úspěšně uzavíralo turistice, která už dávno dobyla ostatní části

Himaláje. Jako sport tu byl trekking zakázaný. Nikdo nesměl rušit

solné kavarany na jejich horských poutích, po tisíciletých stezkách,

ani rozřeďovat tradice, které tu měly ještě stále takovou váhu, jako v

dobách, kdy sem dosud nevstoupila noha žádného cizince!

To také byl jeden z důvodů, proč včera neuspěli při pokusu

najít si sirdu, který by je doprovázel na jejich další obtížné cestě až

do oblasti bezprostředně u vrcholů sedmitisícovek. Šerpů pro místní

krátké obchodní cesty bylo dost doslova na každém rohu. Ale

komukoli Pradesh nabídl plat a stravu za vedení, ten se od něho

okamžitě odvrátil. A dnes právě tak. Dokonce ani přímé pokusy o

podplacení nevedly k žádoucímu úspěchu. Zpočátku hledal příčinu

ve své osobě. Postupně však nabýval neblahého tušení, že nikoli on

je toho příčinou, nýbrž jeho cíl.

Nikdo nechtěl jít do těch vesnic pod vrcholem. Ani s

Pradeshem, ani bez něj!

Bohužel však také nebyl nikdo s to vysvětlit mu důvody.

Zcela zdeptán se vrátil Ind navečer do hospody.

Lilith byla stále ještě pryč, což Pradeshe připravilo o zbytek

naděje, že ji ještě kdy uvidí. Nechápal, proč se najednou rozhodla

jednat na vlastní pěst. Ještě než šli včera spát, kuli spolu plány, jak

překonat těžkosti, které stály před nimi. Lilith navrhovala, že v

případě nouze použije svých hypnotických schopností, aby získali

schopného sirdu, třebas proti jeho vůli. Pradesh jí to nijak

nevymlouval. I on chtěl jít dál. Chtěl zjistit, jaké tajemství se skrývá

u vrcholu sedmitisícovky, když o něm svět nesmí vědět.

Lilithino vysvětlení o nějakém kalichu, po kterém pátrá, mu

připadalo příliš abstraktní. Třebaže on sám šel za cílem ještě

abstraktnějším.

Osvícení...

Když pak po setmění někdo zaklepal na dveře Pradeshova

pokoje, už ani podvědomě nedoufal, že by se mohla vracet Lilith.

Poněkud váhavě otevřel.

Za dveřmi stály dvě půvabné mladé ženy, oblečené do téměř

elegantních černých vlněných kabátů. Na první pohled byly dvojčata

a Pradeshovo tupé zírání je ani o píď nevyvedlo z míry.

„Slyšely jsme, že hledáš vůdce..." pravila první z nich temným

hlasem.

Pradesh zblble přikývl.

„Kolik jsi ochoten zaplatit?" otázala se druhá.

Měly téměř lyrická jména a rysy obličeje ne právě typické pro

Nepálky. Čistá exotika jejich zjevu ovanula Himachala Pradeshe,

třebas i on byl svým způsobem exot, jakmile stanuly ve dveřích jeho

pokoje.

Suchete a Minati tvrdily, že jsou nosičky z povolání s

ohromnou zkušeností. Vedle svého mateřského jazyka šerpů

ovládaly plynule i angličtinu a hindštinu, což bylo Indovi jen vhod a

což byl také důvod, proč tak brzy odložil svou počáteční skepsi - a

neskrývaný údiv.

Navíc si při svém marném shánění nějakého spolehlivého sirdy

všiml celé řady těžce naložených, a přece ještě mladších žen. Nošení

nákladů zde nahoře, kde se nedalo na úzkých a nesjízdných stezkách

použít žádných motorových vozidel, bylo vyhledávanou příležitostí,

jak si vydělat.

Pradesh se neodvažoval odhadnout, kolik může být Suchete a

Mineti let. Vypadaly spíš na zralé, sebevědomé ženy, nežli na naivní

děvčátka a přece jako by v nich bylo něco z obojího. Zdálo se, že

jejich půvab nesvědčí právě o navyklosti strádání, chladu a

prudkému stoupání.

Navíc se jim pod kabáty nepřehlédnutelně rýsovaly vnady,

které svou vyvinutostí velice kontrastovaly s nepříliš velkou

robustností jejich majitelek.

Přesto se Pradesh rozhodl dát jim šanci. Nakonec i proto, že

tušil, že druhou nabídku tady v Surkhetu nedostane. Ani od těchto,

ani od nikoho jiného z jejich cechu.

„Kdy můžeme vyrazit?" zeptal se poté, co se bez smlouvání

dohodli na ceně. Žádaných dvanáct set rupií na dlaň mu připadalo

skoro zadarmo.

„Hned," odpověděla Minati. V jejích velkých očích jako by se

vesele zablýsklo.

„Za dvě hodiny," upřesnila Suchete, měřící si Pradeshe kriticky

od hlavy k patě, což není u šerpů rovněž právě běžným zvykem.

Pradesh měl jakési povědomí o zvycích v krajích poblíž Indie.

Věděl také, že nosičství není v Himálaji jen pouhé povolání, nýbrž že

za ním je i jakási filozofie.

V každém případě ve smluvenou dobu stály obě ženy přede

dveřmi. Věci, které nakoupily pro výstup, hned na místě Pradeshovi

vyúčtovaly. Obě bez zjevné námahy nesly na zádech naplněné

bambusové koše, držené řemenem na způsob čelenky těsně nad

obočím.

Pradesh nemálo užasl nad lehkostí, s jakou se navzdory zátěži

pohybovaly. Trasa byla dohodnutá předem.

Opustili Surkhet, procházeli zalesněnou oblastí a Ind si stále

musel klást otázku, jestli jedná správně. Ještě byl čas vrátit se.

Nějaké malé letadlo, připravené ke startu, by se našlo na udupané

startovací ploše za shlukem budov vždycky. A okamžitě by ho

dopravilo do Delhi nebo kamkoli jinam.

Potom však pomyslil na Lilith Edenovou, která se v jeho životě

zjevila jako blesk a právě tak rychle opět zmizela do noci.

Nebyla to všední žena, což bylo jasné už z toho, že neměla

všední nepřátele. Upíry...!

Pradesh se zhluboka nadechl. Nenáviděl všednost. Uctíval

Kálí.

Ať už tam nahoře ve stínu vrcholu čekalo cokoli, mohlo jej to

přiblížit na cestě k jeho životnímu cíli o pořádně veliký krok. Nebo

také ke zkáze. Byl by blázen, kdyby i tohle nezakalkuloval do svých

plánů. Avšak kdyby se obával rizika, nedosáhl by osvícení nikdy.

Nikdy by nezahlédl pravou tvář Kálí. Nikdy by nedosáhl nimbu,

stojícího vysoko nade všemi smrtelníky...

Ještě netušil, co je opravdu na konci cesty čeká. Asi by jej to

zlomilo.

Když Baghdi podruhé toho dne otevřel Kumarovu světnici,

vylekal se. Klepal, avšak nedočkal se odpovědi a nyní tedy viděl

proč.

V místnosti stál neznámý muž. Kumar zmizel.

Tikání Baghdiho vnitřních hodin bylo stále ještě abnormální,

avšak postupně si na to začínali spolu s ostatními písaři zvykat, aniž

by znali důvod.

Cizinec vypadal mladě a svěže. Bez hnutí hleděl na Baghdiho,

hlavu lehce skloněnou k rameni, jako by naslouchal nějakému hlasu,

který byl schopen slyšet jen on sám. Měl černou pleť a negroidní

rysy. Baghdi však již tušil, že mu nezůstalo nic víc, než pouhé

jméno.

„Jak se jmenuješ?" zeptal se.

„Gordon."

Samozřejmě, že jeho řeči rozuměl.

„Já jsem Baghdi, Gordone. Kdy jsi - přišel?"

Otázka narazila na obvyklé vakuum. Baghdi přikývl a ukázal

na Kumarovu postel, která patřila nyní Gordonovi. „Lehni si sem.

Odpočiň si. Nejsi ještě připraven. Ale buď bez starosti; co máš vědět,

přijde samo od sebe. I tvoje ,tvář' se ti ozve, až přijde čas. Vím, o

čem mluvím..."

Musel se mírnit, aby nevychrlil na Gordona informace, kterých

se mu má dostat z jiných úst.

Aniž by vyčkal odpovědi nebo nějaké Gordonovy reakce,

otočil se Baghdi a zavřel za sebou dveře. Nakrátko se zastavil, aby si

setřel slzy z očí. Slzy patřící Kumarovi. Byl sám šokován, že je ještě

schopen plakat.

A pak šel od cely k cele a říkal: „Kumar je pryč. Kumar

odešel..."

Tak tomu bylo vždy, že někdo odešel a někdo zase přišel.

A přece si na to nikdo z nich stále nedokázal zvyknout.

Pradeshovi se zdál sen, že k němu Minati vklouzla do stanu.

Stany měli dva. Jeden pro obě nosičky a jeden pro něho.

Po nenáročném pochodu ořešníkovými háji a přes louky, po

přebrodění několika malebných potůčků, hlubokých sotva po kolena,

dosáhli ve výšce asi tří tisíc metrů cíle první etapy své cesty. Poblíž

se nacházela jakási menší osada. Obě nosičky však trvaly na tom,

aby přenocovali venku v divočině. A když je viděl, s jakou obratností

rozdělávají oheň, chystají jídlo a připravují místo ke spánku, nenašel

Pradesh jediný důvod, proč by něco namítal.

Nemohl říci, že by mu samota ve společnosti dvou

charismatických žen byla nepříjemná. Také z Lilith cosi vyzařovalo,

i když něco zcela jiného a s tímto nesrovnatelného.

Přestože měl za sebou těžkou cestu, nebyl zvyklý na dlouhé

pochody, dlouho ležel, než k němu konečně přišel spánek.

V tom okamžiku k němu přišla Minati.

Ve snu...

Shodila ze sebe černou chubu, což je tradiční šerpovský

vlněný kabát, pak i kožešinovou čapku. Neměla pod těmito svršky

nic než svoji podivně hladkou kůži, která vypadala téměř uměle.

Stan osvětlovalo v Pradeshově snu jakési blíže neurčitelné

světlo. Natolik dostatečné, aby Pradeshovi neunikla nejmenší

podrobnost.

Jakožto

zastánce

tantrismu

byl

Pradesh

sexuálním

„labužníkem". Spojení muže a ženy mu symbolizovalo věčné

opakování tvořivého aktu bohů. K tomuto názoru patří i to, že v

ideálním případě se do milostné hry zapojují všechny smysly.

Ovšemže nebyl stavu takové návnadě odolat. A zdálo se, že

Minati je celkem srozuměna s tím, že převzal iniciativu.

Navzdory citelnému chladu, jehož pronikání nedokázaly tenké

stěny koženého stanu zabránit, shodil ze sebe Pradesh vlněné

přikrývky, do kterých byl zabalen. Jen rohož, chránící jej před

nočním mrazivým chladem od země, nechal na místě.

S prudkostí uragánu ze sebe strhal prádlo a položil se mezi

Minatiny vábivě rozevřené nohy. Avšak nechtěl do ní vniknout hned,

třebaže byl jeho penis již v pohotovosti. Jeho tvrdost byla až

bolestivá.

Minatiny prsty jej laskaly zkušenými dotyky, lehounce a něžně

jako dotyky motýlích křídel. A stejně tak Pradesh po jejím těle

bloudil rukama i pohledem, nasával do sebe čichem její vůni,

jazykem chuť, sluch mu vzrušovaly její smyslné vzdechy.

Vychutnával svůj sen.

Každou jeho vteřinu.

Minatino bujné poprsí lákalo k nejrozmanitějším hrátkám. Pra-

desh je hnětl prsty a sál rty, až se mu zdálo, že už to rozhodně déle

nemůže vydržet.

Minati mu však ještě hodnou chvíli hravě upírala vstup do

svých bran, dokud nebyl chtivostí takřka bez sebe. Teprve pak jej

připustila. Jako by přeskočil oheň z jeho beder do ní, rozžehl ji a

rozpálil, že nyní oba doslova planuli vášní. Zachvívala se pod jeho

prudkými nárazy. Její smyslná ústa se lehce rozvírala. Na bradě a na

hrdle se leskly nitky slin. Veliká tmavá jezera jejích očí jako by se jej

chystala stáhnout do temné hlubiny, žhavé jako láva. Svírala jej

pažemi i nohama, stupňovala své tempo a vášeň, dokud do ní

Pradesh nevystříkl proudem, který jako by byl bez konce. Pak pnutí v

jeho podbřišku povolilo, rozlil se v něm pocit příjemného uvolnění,

načež Pradesh sklouzl do hluboké, bezesné fáze spánku...

Vroucně si přál, aby to byl stále ještě sen. Nejprve si dokonce

myslel, že je to pokračování toho prvního, protože Minati, jak se

zdálo, ležela stále ještě vedle něho. Byl přesvědčen, že cítí její tělo,

tisknoucí se k němu pod jedinou přikrývkou. Byla k němu zřejmě

obrácena zády a místo toho podivného světla vládla ve stanu obvyklá

tma.

Počal cíleněji hmatat po jejím těle, a najednou mu připadalo

studené jako ryba, cizí a vůbec všechno, jen ne příjemné. To však

ještě nebylo nic proti těm emocím, které se jej zmocnily, když to, co

leželo vedle něho, se otočilo, sáhlo po něm, převalilo se na něho...!

Cosi slizkého, avšak pálivého jako kopřivy, mu sežehlo kůži,

příšerně se mu ovinulo kolem hrdla, políbilo jej na rty, proniklo mezi

nimi do úst...

Pradesh s výkřikem procitl. Tenkou stanovou stěnou prosvítalo

mdlé jitřní světlo. Oddechoval jako měch.

Rohož vedle něj byla prázdná.

Kálí buď dík - prázdná...

Také druhý den jejich výstupu proběhl bez zvláštních

problémů. Po strmé stezce došli až k jakémusi jezeru. Zde si dopřáli

krátkého odpočinku, něco pojedli a pak už jen dělali jediné, co se dá

tváří v tvář tak grandiozní přírodě dělat: mlčeli.

Vydali se na další cestu přes travnaté haldy a smíšený les, až

vystoupili nakonec zhruba o půltřetího tisíce metrů výš. Citelně se tu

ochladilo, třebaže slunce jasně zářilo. Pradesh sám byl překvapen, s

jakou lehkostí se pohyboval kupředu, a marně pro to hledal logické

vysvětlení. Nebyl zvyklý na pochody takového rozsahu. Jeho

řemeslem byla duševní práce, a pokud věděl, vysedáváním nad

psacím strojem se zpravidla taková kondice nezíská.

Avšak už brzy si s tím přestal trápit hlavu.

Krátce před setměním rozbili tábor pod velikým cedrem. A k

Pradeshovi opět spánek ne a ne přijít, neboť čím více se blížili k

tomu nejistému cíli, který snad už Lilith vyhledala, tím byl

nervóznější.

I druhá noc byla neklidná. Odkudsi sem neúnavně doléhal psí

štěkot, snad z pastvin, kde stály chýše pastevců, kolem kterých dnes

šli. V tak tiché noci se hlas psů nesl na míle daleko.

Pradesh namísto oveček počítal mezky. A když to nakonec

zabralo a jeho myšlenky odpluly do hlubin spánku, měl už skutečně

pořádné stádečko.

A opět měl sen.

Tentokrát k němu do stanu vklouzla Suchete. Vlastně ani netu-

šil, jak to poznal, protože obě sestry si byly podobné jako vejce vejci.

A přece si byl jistý, že to není opět Minati. Snad to poznal podle

jejího odlišného způsobu mazlení. Podle oné požitkářské pomalosti,

s jakou se oddávala rozkoši. Pradesh do toho opět spadl až po uši.

Lehla si vedle něho na břicho a roztáhla paže a nohy. Mlčky,

stejně jako Minati, počala dráždit Pradeshovu fantazii. Polévalo jej

střídavě horko a chlad. Obdivnými pohledy sklouzával po jejích

zádech, po úzkém a přece mile zaobleném zadečku, po dlouhých

nohách, ne, to se nedalo vydržet. Ani hra svalů, které, jak dokazovaly

její denní výkony, byly značně vytrénované, jí nijak neubírala na

ženskosti.

Pradesh se oddal svému snu. A přece kdesi v hloubi jeho

vědomí již hnízdila hrůza z vystřízlivění, které přijde po slavnosti

smyslů, jak tomu bylo předešlé noci. Obával se noční můry,

nehmatatelné a přece nad ním roztahující křídla, aby jej pak mezi

svými perutěmi, nahánějícími hrůzu, zadusila.

A dočkal se.

Po Suchetině svádění, ústícím do sladkého, něžného

vyvrcholení, upadl do přechodné bezesné fáze spánku, po které měl

následovat noční děs.

Jako by se přes něho převalilo cosi těžkého. Studené a

houbovité jako utopenec, jenž se do stanu vplížil z nějakého

horského jezera, aby jej odvlekl do svého mokrého, temného hrobu a

tam s ním oslavil obludnou svatbu.

Nejprve však...

Pradeshovi se udělalo na zvracení, když ucítil mrtvé ruce na

svém pohlaví, s odpornou chlípností mu je začaly mnout, snad aby je

znovu přivedly k erekci, protože chtěly...

NÉÉÉÉ!

Prudce se posadil. Seděl ve zvratcích. Lapal po vzduchu a po

světle jako tonoucí.

Zdálo se mu, že jeho talisman s tygrem, jízdním zvířetem Kálí,

žhne.

Pradesh se pokoušel zahřát se jím. Avšak jeho trpící duše

zůstala po celý zbytek dne chladná jako mrtvola. Teprve, když

nastala třetí noc, podařilo se mu znovu rozehřát... .

Měl sen, že k němu do stanu vklouzly Minati i Suchete.

Když se toho večera Himachal Pradesh ukládal ke spánku, byli

už tak blízko cíle, že se dalo předpokládat, že k němu dorazí zítra

ještě před polednem. Tak mu to alespoň obě Nepálky slíbily.

A nyní k němu přišly ve snu.

Obě.

Hárající, jako zvířecí samice, které na sebe vzaly náhodou

lidskou podobu, aniž by jim cokoli říkaly zásady lidské etiky.

Dvě milenky najednou!

Pradesh nebyl nikdy prudérní. Existovaly však jisté touhy,

které si nikdy - i když příležitost nechyběly - nenaplnil.

Dvě rozpálená těla, hotová ke všemu, těla, která - alespoň ve

snu - neznala tabu...!

Po celý den si sliboval, že tuto noc zachová zdrženlivost.

Nenechá se ve spánku vyprovokovat k slasti. Připadalo mu to takřka

proti přírodě, že přes den jej ty ženy sebeméně nepřitahují (už toto si

nebyl schopen vysvětlit), avšak po setmění, když leží sám ve stanu,

se samou žádostivostí nedokáže ovládat!

Když však nakonec došlo na věc, nevzpěčoval se ani na chvíli.

Jeho vůle se rozdrolila pod dotyky zkušených prstů, jež

vyvolávaly na jeho těle odpovídající následky.

Zatímco si Suchetin jazyk pohrával v jeho ústech, Minati se

sama nabodla na jeho „kůl". Také tentokrát dokázala, že dává

přednost raději ostré jízdě, zatímco její sestra spíš očarovala jeho

smysly svou pasivní odevzdaností.

Každá měla svoje přednosti.

A obě je této noci po libosti kombinovaly.

Pradesh se ještě nikdy tak jako dnes nepřiblížil k samotným

hranicím svých sil. Té noci absolvoval hřebenovou túru mezi rájem a

peklem. Vyzkoušel na obou sestrách snad všechny polohy

Kámasútry. Sám nevěřil, že to někdy skončí.

Bezesný spánek, do kterého nakonec upadl, se podobal hluboké

mdlobě - či to snad byla přímá sestra smrti.

Nedokázal mít ani strach.

Dokud nepřišla ONA!

Ona?

Tentokrát se mu nezjevila žádná slizká příšera ani jiné

monstrum.

Tma za jeho zavřenýma očima se náhle rozestoupila. Otevřela

se nebeská brána a v ní se objevila přízračně zářící postava!

Bohyně jedoucí na tygru, a přímo k němu!

Kálí.

Kálí...?

Probudil se.

Sám.

Bez potu a bez zvratků.

A naposledy.

Onan ležela natažena na svém lůžku ze sametu a brokátu a

chvěla se pod dozvukem pocitů, které do sebe nasála lačně jako

houba.

Po čtyřech dnech a třech nocích se poprvé opět zvedla, aby

vstoupila mezi zrcadlové stěny místnosti, které jí umožňovaly

prohlížet se ze všech stran.

Ve všech viděla krásnou ženu.

Ale ačkoliv léta s jejím tělem zdánlivě nic nesvedla, její vlastní

klín se nedokázal rozpálit vášní. Proto musela používat „okliky".

Také má krása, pomyslela si Onan zachmuřeně, je jen

maska. Stejně jako ty kůže, které si navlékám.

Kdy to všechno začalo?

Kdo ji ocejchoval na „Prokletou v čase" - ji a šest dalších

kněžek, jež všechny vzešly kdysi dávno z kolébky, postavené v zemi

mezi dvěma řekami?

Onan si pohladila dmoucí ňadra a krásné klenuté boky. V

sarkofágu bylo vše mnohem jednodušší. Tam mohla bez těla

proplouvat minulostí. Prožít vše, co bylo zapsáno v kronice.

Po tisíciletích se musela vrátit do přítomnosti a do aktivní

práce. Rozkoš byla jejím pomocníkem. S povzdechem do sebe vtáhla

poslední tykadlo s vnějším světem a navázala kontakt se zbývajícími

šesti sarkofágy.

Podařilo se, aniž by kněžky probudila z jejich hlubokého

spánku. Onan nastínila situaci, která nastala, i jak ji zamýšlí řešit.

Odpověď byla jednohlasná.

Rozhodla jsi moudře. Ukaž jim knihu. Jenom tak lze

zabránit ještě horšímu. Chraň se však prozradit příliš. To by byl

konec... Apokalypsa...soudný den...!

Onan si znovu natáhla kůži, se kterou ovládala své převtělence

a vrátila oběti svého plánu vědomí.

Bylo to, jako by se roztrhl závoj.

Landru se pomalu zvedal z tvrdé země a jen se divil, že nemá

všechny kosti v těle na padrť. Pohledem zabloudil vzhůru ke stropu,

kde očekával díru, kudy se sem zřítil před totálním výpadkem svého

vědomí.

Nic nenašel.

Kde to jsem?

Ona olověná slabost pomalu mizela z těla - lačnost po krvi

však nikoli!

Kupodivu se cítil odpočinutě a při plné síle. Opět byl sám

sebou, tím prastarým, nemilosrdným, vysoce inteligentním dravcem

s nadvyvinutým zabijáckým instinktem. To vše se mu vrátilo až s

brutální intenzitou.

Kde to jsem?

Nacházel se v jakési chodbě bez oken, právě na místě, kde se

rozdělovala do dvou směrů. Ke kamenným stěnám byly upevněny

hořící pochodně. Světlo i plameny byly až nepřirozeně rovnoměrné.

Navíc nevytvářely vůbec žádný kouř.

Landru vůbec nepochyboval, že i ty pochodně jsou jen přeludy,

právě tak, jako mnohé z toho, s čím se tu dosud setkal.

Kde začíná realita? Půdou pod nohama - nebo už jeho nadějí,

že se odtud nějak dokáže dostat?

Dal se do pohybu. Stále ještě žil nadějí, že dosáhne svého cíle.

Někde se tu musí skrývat ta uloupená nesvátost černé upírské úcty!

Někde tady ho střeží ony podivné síly, o jejichž existenci dosud

neměl dokonce ani on, poutník staletí, naprosto ani potuchy!

Mělo to co do činění... s peklem? S oněmi bytostmi, z nichž

jednou byl i onen démon, jenž mu po dlouhém zápase přenechal tu

mapu, nakreslenou na lidské kůži...?

Před ním se v podlaze objevily padací dveře, jejichž deska byla

nápadně zbarvena. Landru se nad ně naklonil, avšak v okamžiku, kdy

se jich dotkl, vytanula mu myšlenka natolik mystická, jaká by se

sama od sebe v jeho mozku nikdy nemohla zrodit:

To je jedna deska Temné Archy!

Držel ruku stále ještě na desce. Byl si docela jistý, že její dřevo

bylo kdysi před neuvěřitelně dlouhým časem doslova prosáknuto

pravou, prastarou lidskou krví, a proto tak září karmínovou červení.

S rychlostí blesku se před ním vynořila vize čtyřicetidenního

krveprolití - a stejně rychle zase zmizela, zanechavši po sobě jen

matné povědomí o krvavé řeži, která byla nezbytná, aby z ní JEHO

NÁROD povstal jak Fénix z popela...

Kdy?

Nikdy o takové bitvě neslyšel! Kdy se vlastně měla udát? A

proti komu?

Uchopil oběma rukama železný kruh a pokusil se padací dveře

nadzvednout.

Povolily okamžitě.

Landru nahlédl vzniklým otvorem dolů a objevil cosi, co

vyvolalo v jeho nitru spontánní explozi.

Věděl sotva, co činí, zatímco se s prudkostí tygra vrhal dolů k

pultu a sedátku, na němž seděl někdo, na kom mohl utišit svou

nezměrnou žízeň po teplé, živé krvi.

Konečně!

Z vyschlých rtů mu splynul zvuk, který by jej musel, kdyby ho

vůbec byl vnímal, bezpochyby vyděsit. Otázka, jak může dopadnout

takováto ztráta kontroly nad sebou samým, mu vůbec nepřišla na

mysl.

Omámen vábením krve, která se mu nabízela, vrhl se na sedící

postavu. Ta se ani nehnula.

V tu chvíli Landru téměř zapomněl na své poslání.

V poslední chvíli jej však cosi odradilo od úmyslu pohroužit

zuby do šíje muže, který kupodivu ani nyní nepřerušil svou práci.

Jako by vůbec necítil hrůzu...

S nataženými pažemi zůstal Landru stát na krok od něho.

A muž dál škrábal brkem po tenkém, a přece odolném

pergamenu, který byl bezpochyby ze stejného materiálu jako ona

mapa, která přivedla Landrua až sem, na nejvyšší bod zeměkoule: z

vyčiněné lidské kůže!

A inkoust, do kterého tu a tam namáčel pero, nebyl nic jiného

než... krev...!

Když po prvním úžasu znovu jeho chtíč zvítězil nad

zvědavostí, chtěl, tak jako to dělával vždycky, jednak vytvořit

repliku Liliového kalichu, jednak otevřít na těle vybrané oběti

magické rány.

Nepodařilo se mu však ani jedno, ani druhé!

Postava seděla před ním nadále naprosto lhostejně a

pokračovala ve své práci, jako by se nic nedělo. Landru trochu obešel

pult, a tu teprve uviděl, že muž píše se zavřenýma očima!

V tu chvíli Landrua jeho žízeň stejně prudce, jak jej přepadla,

přešla. Pochopil, že něco - nebo někdo - si s ním pohrává.

„Ukaž se!" vykřikl, avšak bez odpovědi.

Chtěl za každou cenu vyprovokovat nějakou reakci, jen proto

se rozhodí zabít slepého písaře holýma rukama.

Ani to se mu nepodařilo.

Dostal se k muži tuze blízko - ne však dost.

Landruovy zahnuté nehty, ostré jako břitva, se téměř již zaryly

do mužova krku, ale najednou to nešlo dál. Náhle opět pocítil stejný

ledový dech propasti, jako tenkrát, když tam venku v horách napadl

mnicha - a pak se ještě rád zachránil útěkem.

Kam měl ale zde uprchnout?

Nikam! CHCI TEN KALICH!

Nikdo si nebude beztrestně zahrávat s Landruem!

Volal se k rozumu, nutil se k chladnému uvažování. A povedlo

se mu to, třebaže v něm ještě zůstal zbytek pochybností, že každou

sekundou může být zase všechno jinak. Jako by si ho ta neznámá

síla, pohrávající si s ním, nějak oblíbila!

Landru ignoroval slepého písaře a upřel místo toho pozornost k

samotnému rukopisu.

Dosud byl přesvědčen, že ovládá každý významnější jazyk. Od

doby, jež předcházela jeho pátrání po Kalichu, procestoval i ty

nejvzdálenější země.

Zde však jeho znalosti selhávaly.

Znaky, které muž škrábal na pergamen, mu byly cizejší než

egyptské hieroglyfy.

Byly snad ještě starší?

Písmo bohů, jak se nazývaly hieroglyfy, vzniklé na březích

Nilu, bylo staré asi tři tisíce let.

Avšak toto - co mohl Landru ještě poznat - bylo nějaké klínové

písmo, které by se snad ještě tak dalo považovat za nějaký zdobný

ornament, ale rozhodně mu nebylo možno nijak porozumět.

„Co to píšeš, člověče?" procedil Landru mezi zuby. Ten pocit

narůstající bezmoci se mu vůbec nelíbil.

Teprve nyní si pozorněji prohlédl místnost, do které se skrze

padací dveře dostal. Otvor byl stále ještě otevřen dobrých pět metrů

vysoko a rozhodně skýtal mizivou naději na ústup. Normálně by pro

bytost jeho schopností nebyla podobná výška žádný problém.

Opět pocítil, že nedokáže svých schopností využít. Všechno je

jinak...

V pravidelných odstupech byl kulatý obvod místnosti rozdělen

sedmerem dveří - žádné však nebyly vyrobeny (Na co to vlastně

myslím?) z desek Temné Archy. Jedny z těchto dveří byly otevřeny,

a když k nim Landru došel, nalezl za nimi spartánsky vybavenou

světnici. Postel, stůl, židli, skříň - a kolem stěny z masivního holého

kamene.

Landru nijak netoužil blíže prozkoumávat tuto komoru, jejíhož

obyvatele, jak se domníval, již měl tu čest poznat.

Zamířil k druhým dveřím, avšak v tu chvíli zůstal stát, dříve

nežli k nim došel.

Zvuk, který se ozýval místností po celou dobu jeho

přítomnosti, ustal.

Totiž škrábání pera...

A jakýsi unavený hlas se zeptal: „Ty jsi ten nový?"

Lilith ze sebe setřásla citovou otupělost. Otevřela oči a sama

sebe se musela ptát, jak to, že ještě žije.

Proč ona žije, zatímco Usha byla stažena jako na jatkách...?

Souviselo to s tím nelidským kultem - a s tím, že nikoli Lilith,

nýbrž Pradamova žena byla lidmi v Yakshamalle udána na hliněném

střepu jako „nežádoucí osoba"... To je jisté.

Co ještě!

Jakou to má souvislost s onou knihou vázanou v lidské kůži,

která se Lilith zjevila v její vizi?

Bylo tomu skutečně tak, že všichni ti lidé, za mnoho pokolení,

zmizeli z vesnic, jen aby poskytli „surovinu" pro knihu?

Co to bylo za spis, že mělo pro někoho cenu dopouštět se pro

něj takových zvěrstev?

Ledový průvan ji přinutil změnit téma úvah. Nebyla sama, jak

se celou tu dobu domnívala. Z temných výklenků vystoupilo několik

postav, a jako by už čekali její procitnutí, obklopili Lilith.

Podle jejich vzhledu šlo o tytéž bytosti, které Onan označila za

své „převtělence" - ať již tím bylo míněno cokoliv.

Onan...

Poslední, co si Lilith ještě dokázala v paměti vybavit, bylo, že

tato mocná bytost pozvedla ruce a ukončila Ushina muka.

Od této chvíle chyběly Lilith jakékoliv vzpomínky. Zřejmě ji v

bezvědomí odnesli z chrámové prostory a uložili zde.

Aby tu zahynula?

To by se přece dalo vyřídit mnohem jednodušeji, když byla v

bezvědomí. Nebo se snad moc, jež byla duší tohoto chrámu, cítila

svou převahou natolik jistá, že se jí nemínila dál ani zabývat?

Jedna myšlenka stíhala druhou. Zakuklenci stáli nehybně jako

solné sloupy. Jako - jakkoli by taková asociace mohla být

považována za absurdní - němí služebníci...

Lilith se prohlédla od hlavy až k patě a marně hledala na sobě

byť jen stopu symbiontu. Postrádala ho už od svého prvního

procitnutí pod stropem chrámu.

Stále ještě byla docela nahá. Chladno jí však nebylo. Holá ka-

menná podlaha, na které ležela, měla docela přijatelnou teplotu.

Teprve když si chtěla navyklým pohybem rukama pročísnout

své dlouhé, husté vlasy, zarazila se.

Úplně zapomněla, že ji ten vrah Bahadur učesal, jak to

přikazoval místní mrav. Od té chvíle měla vlasy učesané na pěšinku

uprostřed a pomocí spon umně spletených z kůže svázané, aby k

lebce přiléhaly co nejvíce.

Jedno přísloví tvrdí, že co je skutečně pěkné, to se ničím

nepokazí. Lilith doufala, že se to snad dá rozšířit také na obojetníky,

kteří mají polovinu krve lidské a polovinu vampýrské.

A přece se s tím novým účesem necítila moc dobře.

A protože se její lest stejně nezdařila, neviděla Lilith žádný

důvod, proč by měla nadále na hlavě nosit tu zbytečnou maškarádu.

Tenké ozdobné spony se z vlasů daly vyjmout docela snadno.

Kromě té poslední a zároveň největší, která svazovala prameny v

týle.

Jakmile se jí dotkla rukou, ozvala se protivná, a přece tak

důvěrně známá bolest.

Jako by se jí tisíc drobných, ostrých, zpětnými háčky

opatřených zubů zarylo do kůže na hlavě, což doprovodil podivný,

potměšilý, takřka neslyšný smích.

Lilith stáhla ruku zpět.

Bolest polevila, neslyšný smích se ztratil a jí bylo náhle vše

jasné.

Tou poslední sponou, která jí svazovala vlasy, byl symbiont,

který předtím na sobě marně hledala!

Lilith se pokoušela najít opět vnitřní klid. Stále se ještě choulila

na podlaze. Postavy v rudých kápích se ani nepohnuly, mlčky stály v

kruhu kolem poloviční upírky.

Symbiont ignoroval Lilithino přání, aby zakryl její nahotu.

Nereagoval ani na cílené pokusy o navázání telepatického kontaktu.

Čeho se obával?

Že snad někdo zachytí jeho myšlenky, prohlédne jeho podstatu

a sejme ho z Lilithina těla?

Mráz jí přejel po zádech, když si položila otázku, co by se asi

stalo, kdyby ne ona sama, nýbrž někdo cizí, se pokusil někdy tu

potvoru, které Lilith sloužila za „hostitelku", sejmout z těla. Někdo,

kdo nevězí uvnitř a pokoušel by se v případě odporu provést svůj

úmysl i násilím...

Na okamžik jí přitom na mysli vytanula vzpomínka na

smrtelný strach, který se do ní vkrádal, když byla po nějaký čas od

symbiontu oddělena.2

2 viz VAMPÝRA, sv. č. 4 - Landru přichází

Ta deprese byla den ode dne horší, až nakonec naplňovala

Lilith téměř touhou zemřít.

A protože v tomto stadiu se k ní symbiont opět vrátil, nevěděla,

kam by se až ten pocit beznaděje mohl stupňovat.

A ani to nechtěla vědět.

Aspoň tady ne.

Aspoň teď ne.

Vstala. Její pohyby jí připadaly lehké jako po dlouhém,

osvěžujícím spánku. Opatrně se otočila kolem své osy a pokoušela se

pohledem proniknout do stínů pod kapucemi.

Když se jí to nepodařilo, řekla: „Chci mluvit s Onan! Oznamte

jí to, nebo mě k ní zaveďte!"

Nereagovali.

Stáli okolo, jako by neměli nic společného s realitou, do níž

patřila Lilith a celý zbytek jejího světa. Jako by patřili nějaké své

vlastní skutečnosti...

Lilith se nedovedla déle ovládat. Ještě stále uvnitř pěnila

vztekem nad bestiálním zavražděním Ushy, po níž zůstal v

Yakshamalle zoufalý manžel.

A také nad zavražděním všech těch před Ushou, které potkal

stejný osud.

Kolik jich bylo a za kolik let vlastně?

Lilith zaťala pěsti, postoupila o krok dopředu a vší silou udeřila

do nejbližší postavy.

Chtěla vyprovokovat nějakou reakci.

Bylo to však, jako by udeřila do rudé opony. Nenarazila na

nejmenší odpor. Ba vůbec na žádný odpor.

Kutny byly prázdné!

Prázdné?

Lilith odhodila všechnu bázeň a opatrnost. Její ruka se vnořila

do temnoty uvnitř kapuce - a ani zde nenarazila na nic.

Vzduch.

Víc toho v kutnách nebylo!

Co je však drželo vzpřímeně?

Co s nimi před chvílí pohybovalo?

Ovšemže magie!

Onanina magie?

Kdo byla ta mocná bytost, zahalená v cizí kůži? Byla to žena,

jak by se dalo soudit z tvarů těla?

Lilith spustila paže podél těla. Ne protože by snad kapitulovala,

nýbrž proto, že od takovéto zkušenosti nebylo daleko k nápadu: Jest-

liže ji obklopují v podstatě pouzí hadroví panáci, proč by se nepoku-

sila najít sama východ z tohoto vězení?

Jak si řekla, tak udělala.

Lilith otevřela dveře - nebyly zamčené - a překvapeně vyšla

nikoli do další chodby, nýbrž okamžitě do volného prostoru, pod

noční oblohu posetou hvězdami.

V tu chvíli byla zahalena do hřejivého kožichu.

Sotva si však toho všimla, protože v tom okamžiku ještě

zahlédla záda povědomě působící postavy, mizící za rohem nejbližší

budovy.

To není možné, pomyslila si s bušícím srdcem. Jak by mě tu

mohl tak rychle najít...?

A přece se mechanicky pustila za ním, dohnala ho a potvrdila

si oprávněnost svého podezření.

„Ty…?“

Himachal Pradesh se pomalu obrátil. Mohl Lilith poznat podle

hlasu, v chladném svitu hvězd by ji viděl jen stěží.

Vypadal... strašně.

Lilith spěchala k němu. Ve tváři se mu zrcadlila hrůza.

Oblečení měl rozedrané. Stříbrný talisman hledala Lilith marně.

„Lilith...!" Víc než toto zaskřehotání z krku nedostal. Natáhl

ruce k ní - a padl na kolena.

Lilith jej okamžitě uchopila a opět zvedla. Opřel se jí o ramena.

Jeho chrčivý dech se ve vzduchu třepotal jako bílý praporek.

„Rychle!" sípěl. „Musíme se schovat! Byly mi těsně v patách,

ty... příšery!" Otřásl se, jako by se tak chtěl zbavit nějakého strašlivé-

ho zážitku.

„Kdo je ti v patách?" otázala se Lilith. Nežli však odpověděl,

dovlekla jej k jedné z těch menších budov, které se na druhé straně

náhorní plošiny těsně přimykaly k hoře. Protože dosud Lilith neměla

žádnou příležitost, aby se zorientovala, vybrala si pochybné útočiště.

Nebyly tu žádné dveře, které by mohli za sebou přibouchnout, jen

otevřený kamenný portál.

Uvnitř se Pradesh od ní prudce odtáhl a odplazil se do tmy,

čímž však nemohl zmizet Lilith z dohledu.

Pozorovala Inda čím dál tím víc nechápavě.

Když jej včera v noci opustila po své magické proměně (její

tělo ve spánku poznalo svou schopnost proměňovat se a vzalo na

sebe podobu netopýra), byl to muž s neotřesitelným sebevědomím a

charizmatem.

Někdo, kdo se jen tak snadno nedá vyvést z míry.

A ne uzlíček nervů jako teď!

Co se přihodilo v posledních hodinách?

„Mluv!" vyzvala jej. „Tak mluv konečně! Kdo tě pronáleduje?

A jak jsi mě našel za tak krátkou dobu? Snad ti také nenarosila

křídla...?"

Poslední poznámku mínila jako žert na odlehčení.

Zapůsobila však úplné opačným dojmem.

„Mně ne!" vyrazil ze sebe Pradesh. Ve tváři mu probleskovalo

šílenství. Připadal jí tak strašlivě cizí, že se nedokázala nikterak

přinutit k tomu, aby se k němu posadila a jala se jej utěšovat. „Jim

však ano!"

„Komu, u Cane?"

Cane? Rukou si prohrábla rozcuchané vlasy, které jí zase

volně spadaly na ramena od chvíle, kdy se symbiont spontánně

proměnil v teplý kožich.

„Řekni mi, co se stalo!"

„Pojď ke mně, prosím tě! Drž mě, zahřej mě!"

Vypadal jako vyděšené dítě. Kolena přitažená k tělu si objímal

pažemi. Oba rukávy jeho prošívané větrovky byly na cáry. Třásl se

jako osika.

„Kde máš talisman?"

„Já - jsem - ho - ztratil." Zuby mu jektaly a nedovolovaly říci

větu souvisle.

Lilith ztratila trpělivost.

„Uklidni se!" snažila se na něj zapůsobit sugescí. „Co se ti

přesně přihodilo od doby, kdy jsem tě včera v noci opustila?"

„Včera v noci?" V očích se mu zasvítilo ještě šíleněji. „Já -

jsem tě -naposledy viděl před čtyřmi - dny, usnulas mi v náručí. A

pak jsi -"

Nyní pro změnu překvapeně strnula ona: „Opakuj to! Jak

dlouho ti trvala cesta sem?"

„Čtyři dny a tři noci."

Polkla. Jistě neměl důvod lhát. Tak dlouho tedy byla v

bezvědomí?

„Dál! Jak jsi mě mohl najít? To přece nemůže být náhoda!"

Zavrtěl hlavou. Tvář mu ztuhla jako v křeči. Lilith by vůbec

nepřekvapilo, kdyby se nakonec ještě rozbrečel.

„Ony mě sem dovedly! - Pojď sem, prosím! Sedni si vedle mě.

Potřebuji - něčí blízkost. Já..."

Lilith netušila, co jí tak brání, aby mu vyhověla. Snad byla na

vině jeho duševní pomatenost, která jí byla jaksi... odporná.

S nechutí se posadila vedle něho. Doslova se jí zavrtal pod

plášť. Neoholeným obličejem ji škrábal na prsou. Jedna jeho ruka se

jí zabořila do prsou, což však vůbec nebylo projevem sexuální touhy.

Pradesh se prostě potřeboval k něčemu přimknout. Potřeboval něčí

blízkost, jak se sám vyjádřil. Teplo. Byl úplně hotový.

„No dobrá," slyšela Lilith sebe samu jako někoho cizího.

Natolik se odcizila svým vlastním pocitům, že to v ní ještě umocnilo

její nechuť. „Vyprávěj, co se stalo. Souvisle. Nemám chuť tahat z

tebe každou informaci zvlášť!"

Taková obava byla neopodstatněná. Pradesh náhle spustil celý

vodopád slov.

Byl to raport hrůzy.

„Říkaly si Minati a Suchete. Dvě šerpské ženy, které jsem si

najal v Surkhetu. Ty jsi v noci zmizela a já jsem na tebe celý další

den marně čekal a marně tě hledal. Tak jsem dospěl k názoru, že ses

asi vydala hledat svůj cíl sama. Nejprve se mi to samozřejmě zdálo

absurdní. Avšak věděl jsem, že jsi zvláštní žena se zvláštními

schopnostmi. A nic mi nepřipadlo hloupější, než se vrátit zpět do

Delhi s nepořízenou. Krom toho -" chraplavě se zasmál, „- jsem si

myslel, že jsem pod ochranou Kálí!"

Dále pak se stručně zmínil o obtížích výstupu, které se mu

nakonec nezdály tak velké, jak předpokládal. Hlavní důraz položil na

popsání zvláštních okolností, za nichž během výstupu blíže poznal

obě Šerpky, aniž by se jim - ve dne - lidsky byť jen o krůček

přiblížil.

Pradesh se nijak neostýchal široce vylíčit své tři po sobě

následující sny. Nejprve popsal jejich erotické části - a pak ono

strašlivé vystřízlivění. Učinil tak natolik plasticky, že to v něm

oživilo všechnu prožitou ošklivost a děs.

„Nyní však," vyprávěl, „už si naprosto nejsem jistý, jestli se mi

to doopravdy jen zdálo - nebo jestli to všechno byla skutečnost, do

které mě v noci zatáhla ta studená, nelidská těla, aby mě zneužila.

Protože dnes, když už jsme skoro dosáhli tohoto opuštěného chrámu,

ukázaly se mi náhle Minati a Suchete ve své skutečné podobě.

Proměnily se - nedokážu to ani popsat - v okřídlené nestvůry,

zaútočily na mne a pokoušely se mi svými zobáky rozpoltit lebku,

snad ze mě chtěly vysát život... Hnaly mě po cestě až nahoru. Krátce

předtím, než jsem narazil na tebe, se mi je teprve podařilo setřást -

neptej se jak! Sám tomu také nevěřím, že jsem jim skutečně unikl.

Ony -"

Náhle se zarazil a také Lilith to zaslechla.

Tlumené pleskání křídel.

Byl to strašidelný šum, který v okamžiku naplnil vzduch nad

nízkou chrámovou přístavbou.

„To jsou ony!" zasípěl Pradesh a ještě více se snažil skrýt pod

Lilithiným pláštěm. „Já to věděl! Najdou mě všude...!"

Jeho hlas se zajíkl.

Když se létající bestie zjevila ve vchodu, odložila Lilith zbytek

svých pochybností o pravdivosti jeho vyprávění.

„Při bozích všemohoucích...!" Zmlkla, když pochopila, že oči

té nestvůry je objevily navzdory absolutní tmě.

Landru se obrátil. Z jeho tváře zmizely veškeré známky

civilizovanosti. Křížová jizva na levé tváři mu pulsovala, jako by tam

měl přisátou pijavici.

„Kdo jsem?" zíral na muže u pultu, který nyní nerozhodně si v

prstech otáčel perem a oči měl otevřené. Ty oči naháněly strach,

jejich pohled pronikal skrz naskrz. „A kdo jsi, při všech Stvořeních

Světa, ty?"

„Já jsem Terentius. Nebo jsem o tom alespoň přesvědčen." A

pak opakoval: „Ty jsi ten nový? Neměl jsem ještě příležitost tě

navštívit. Ale Baghdi o tobě mluvil. Vypadáš nějak divně."

Landru spolkl urážku - bylo-li to vůbec jako urážka míněno.

Číhavě se připlížil až k muži oblečenému do jakéhosi oděvu na

způsob tógy. „Co tu děláš? Co je to tu za místo?"

V Terentiových očích se zablýskla nedůvěra. Ale než mohl

cokoli odpovědět, výraz jeho ušlechtile působícího obličeje se opět

vyprázdnil. Okamžitě se otočil zpět k pultu a k napjaté pergamenové

stránce. Namočil pero do krve a pak začal se zavřenýma očima psát

další řádek.

V Landruovi vzkypěl hněv.

Ještě jednou se pokusil napadnout písaře, narazil však na

stejnou hranici jako předtím. Rovněž jeho pokusy stvořit repliku

Kalichu a otevřít na těle muže magické rány opět selhaly. Nějakou

chvíli se Landru sžíral touhou konečně zase jednou moci ponořit

zuby do těla oběti.

Pak si však vzpomněl, proč je tady.

Zamířil k nejbližším dveřím a otevřel je.

Místnost za nimi vypadala stejně jako ta prázdná, kterou viděl

předtím. V této však někdo byl. Slabošsky vyhlížející postavička

sebou trhla, jako by ji zasáhl blesk. Muž seděl za stolem, bradu

opřenou oběma rukama. Nyní spustil ruce a kupodivu jeho tenký krk

unesl hlavu i tak.

„Neptej se, kdo jsem!" zařval na něj Landru, jenž nikdy - a

nejméně pak v tuto chvíli - neoplýval trpělivostí. „Co se to tu

provádí?"

Muž vyskočil ze židle a couval před Landruem zpět. Židle se

překotila.

„Posílají tě oni?"

„Kdo jiný?" blafoval Landru.

V mužových očích se zatřepetala hrůza. „Já jsem Baghdi..."

„Já vím!" lhal drze Landru. Nechtěl svému protějšku vůbec

dopřát čas na rozmyšlenou.

Slaboch zujal podlézavý postoj. „Jak se vede Kumarovi -

mohu-li se tedy ptát?"

„Dobře!" U Cane, kdo je to Kumar?

„Skutečně?" Náznak nesmělého, a přece ještě dosti

nedůvěřivého ulehčení mu přelétl přes tvář, připomínající svou

pórovitou pokožkou plod pomeranče.

Landru se snažil nenápadně použít svých hypnotických

schopností. Avšak Baghdi nereagoval. Stejně jako předtím Terentius.

Co to bylo za lidi? Byli to lidé, a přece vyzařovali cosi

nadpřirozeného, co nebylo známé ani Landruovi, který již přivykl

mnohému nadpřirozenému.

„Už žádné otázky! Přišel jsem tě vyzkoušet!" Landru se

intuitivně rozhodl kout železo, dokud bylo žhavé.

Zdálo se, že to funguje.

Hrůza v Baghdiho očích ještě vzrostla. „Vyzkoušet mě?"

Sehnul se pro převrženou židli, postavil ji a zhroutil se na ni jako

hromádka neštěstí. „Má to co dělat s tím - Kumarovým zmizením?

Už dlouhou dobu se cítil slabým, nedorostlým úkolu. Ale já jsem na

tom jinak, ujišťuji vás -"

„Nemusíš mít strach. Oni jsou s tebou tuze spokojeni. Dokonce

pomýšlejí na to povýšit tě."

„Povýšit...?" Zmlknul. Znělo to, jako by si pod tímto slovem

nedokázal nic představit.

„Co to tam vedle Terentius provádí?" Landru ukázal rukou za

sebe.

„Ve skriptoriu?" Baghdi na něj nechápavě hleděl. „Je to jeho

stránka. On... píše, co jiného...? KRONIKU..."

Landru vycítil, že si musí počínat obezřetněji. „Slyšel jsi něco

o kalichu, který má tvar lilie a je tu někde uložen?"

„Ne, co je to - lilie?"

„Květina. A ten kalich vypadá jako její květ!" Landru

proklínal, že nemůže využít svůj plný magický potenciál. V tomto

prostředí bylo stále ještě nemožné stvořit repliku Liliového kalichu.

Postoupil o krok blíž k Baghdimu.

Také zde narazil na onu hranici. Také tohoto muže chránila

bariéra, kterou Landru nedokázal překonat.

Krev... Teplá lidská krev...!

Jak strašlivě žíznil. Jak strašlivě...

„Je cenný?"

„Velice cenný!"

„Snad je o něm něco napsáno v KRONICE. Musely by se projít

její stránky..."

„Jaké kroniky?"

Baghdi se zasmál jako někdo, komu jsou kladeny ty

nejbanálnější otázky. „VĚČNÉ KRONIKY, na níž pracujeme den

co den," odpověděl lhostejně. „Vše, co má nějaký význam, je v ní

zapsáno. Ale vy byste přece měl vědět, že my všechno z jejího

obsahu zapomínáme, jakmile dokončíme stránku rukopisu. Proci-

táme z tranzu a pero bere do ruky zase další písař..."

Ačkoli se zdálo, že Baghdi počíná být nedůvěřivý, Landru

nemínil ustat dřív, dokud nedostane ještě více informací. A přece

skončil ten divný výslech v mžiku, a to když se Landru zeptal: „A ty

určitě znáš místo, kde se uchovává."

To už bylo i na takového prosťáčka jako Baghdi příliš.

Onan pracovala na odstranění chaosu ve skriptoriu a přilehlých

místnostech. Vše běželo podle jejího plánu. V cizí kůži vydávala

povely svým převtělencům a zatahovala zvolna síť, v níž se

pohybovaly figury její hry.

Postupně začínala nacházet zalíbení v této činnosti, sloužící

důležitému cíli:

Zachovat vyrovnanost sil!

Zastavit chaos!

Jeden lidský život měl v tomto úsilí stejnou cenu jako tisíce

životů.

Totiž žádnou...

Okřídlené monstrum mělo hlavu poněkud drsně krásné ženy,

avšak tělo obrovského dravého ptáka, jehož peří bylo černější než

okolní noc!

„Suchete..." uniklo z Pradeshových úst. Zaryl prsty Lilith do

masa, až ji to zabolelo.

Odstrčila ho od sebe.

Pokusil se zmocnit jejího pláště a stáhnout ho z ní, naštěstí se

mu jej ani nepodařilo pořádně chytit. Lilith tomu nepřikládala

nejmenší pozornost.

Aniž by se dál ohlížela na Inda, přibližovala se k východu.

Zírala do očí, které ji kupodivu dokázaly hypnotizovat, jakkoli se

zoufale bránila. Avšak moc cizí vůle byla neporazitelná.

Lilith vyšla ven.

Jestliže tato obluda byla Suchete, pak tedy ta druhá musela být

Pradeshem zmíněná Minati. Obě stvůry visely v jasném nočním

vzduchu pár kroků od Lilith, jakoby zavěšeny na neviditelných

nitkách. Jejich křídla se ani nepohnula.

Absurdní.

Na peří jim ulpívaly svit hvězd i chlad kosmu. Zlo vyzařovalo

z okřídlenců v míře, s jakou se dosud Lilith setkala jen u

čistokrevných upírů.

„Není k políbení?" vysmívala se smyslná ústa první stvůry.

Lilith mezi nimi neviděla žádný rozdíl. „Ta je," pokračovala hybrida,

„všude k políbení. Sotva udržím jazyk na uzdě. Větří její klín..."

„Měly bychom to vyzkoušet," přizvukovala druhá stvůra. „Ale

nejprve jí musíme trochu uvést krev do varu. Miluji to pěnění na

jazyku. A ona je něco zcela zvláštního..."

„To tedy je."

Celou tu dobu, co naslouchala jejich chlípnému rozhovoru,

snažila se Lilith úpěnlivě vyprostit z neviditelných pout cizí vůle.

Podařilo se jí to však teprve, až když jí to ty okřídlené bestie

samy dobrovolně dovolily.

„To není žádná zábava," vysmívala se první, „když se nemůžeš

bránit," dokončila druhá. „O něho," pokynuly hlavou k místu za

Lilithinými zády, kde se stále ještě choulil Pradesh, „se postaráme

dodatečně. Jeho jsme už ochutnaly..."

Lilith zamrazilo, když si připomněla Pradeshovo vyprávění.

Zároveň si kladla otázku, je-li to, co vidí před sebou, už konečná,

skutečná podoba těch dvou, které doprovázely Pradeshe na jeho cestě

sem.

Proč to dělaly?

Proč celá ta komedie? Stejně dobře ho přece mohly zabít hned!

A TEBE také. Ale ony zjevně milují okliky. Obyčejné

zabíjení nemá co dělat s loveckou horečkou a všemi možnými

půvaby, které přináší s sebou - to bys vlastně měla vědět!

Řev vycházející současně že dvou hrdel byl signálem pro

zahájení útoku.

Sydney, Austrálie, v tomtéž čase.

Laboratoř se nacházela v jižní čtvrti města, zvané Kensington.

Civilisté sem měli přístup jenom výjimečně. Navenek ji řídila a

financovala armáda. Již celá léta se tu prováděl výzkum a praktické

zkoušky biologických bojových látek. V minulosti to občas vedlo k

demonstracím místních občanských iniciativ. Protože však na

veřejnost neproniklo nic přesnějšího o tom, co se vlastně za těmi

dobře jištěnými ploty a zdmi děje, a protože ani nikdy nedošlo k

nějakému zjevnému ohrožení, všechny ty sporadické akce časem

jaksi samy od sebe ustaly.

Když sem pod příkrovem tmy dorazil Virgil Codd, nebylo

široko daleko po nějaké ostraze ani vidu, ani slechu. To by také bylo

to poslední, co by tu mohl potřebovat.

Pouze vedoucí laboratoře byl stále ještě přítomen. Policejního

šéfa přivítal sice zdvořile - jak se mezi služebnými kreaturami sluší a

patří, přesto však se zjevnou nervozitou.

Geoff Molyneux byl pány naverbován krátce po druhé světové

válce. Byl také značně alergický na denní světlo.

„Příliš to uspěchali," pravil Codd. Za očima mu probleskovala

pro něj nezvyklá starost. Překotné události posledních dní a týdnů na

něm zanechaly stopy. Však i samotní páni si prožili své vlastní

„Waterloo".

Hora byl mrtev.

Byl patriarchou sydneyského upírského klanu, nyní jej porazila

ta svůdná potvora, která utekla z domu 333 na Paddington Street. A

zvládla to „levou zadní", jak se říká. Mezitím sdíleli jeho osud i jiní

upíři a služebníci, což v jejich kruzích nebudilo příliš bojového

ducha.

„Máte nějaký kontakt?" Molyneux zřejmě přeslechl jeho slova.

Hryzal si spodní ret. Jeho zuby nevypadaly, že by si v poslední době

dopřály jen trošičku krvavého osvěžení.

Všechno jde do hajzlu, pomyslil si Codd apaticky. „Ne," řekl

nahlas. „Zřejmě právě tak jako vy."

„Proč se nám neohlásí? Potřebujeme nové pokyny..."

„To já nevím." Codd pokrčil rameny. Miloval gesta, třebaže by

si to sám sobě nikdy nepřiznal.

Přesně vzato seděli služebníci jako on nebo Molyneux

najednou na dvou židlích. Prostor jejich rozhodování byl omezený.

Při všem, co dělali, museli být poslušni svých pánů. Jejich postavení

bylo srovnatelné s postavením černošských otroků v minulých

stoletích. Rozdíl byl pouze v tom, že v nich nikdy nemohlo vyklíčit

semínko vzpoury, protože to zcela znemožňovalo jiné sémě.

Codd se kolikrát podivoval, že je vůbec schopen takových

úvah. Tušil však, že ani za tím nespočívá nějaký výraz omezené

svobody, nýbrž prostě jen nějaký úmysl, jejž prohlédnout nebyl s to.

„Byl jsem v jejich úkrytu," pokračoval, zatímco jej vedl

Molyneux dovnitř do montované budovy. „Je opuštěný. A proslýchá

se, že i Landru zase opustil město."

„To je šílenství," zasténal Molyneux. „Zrovna teď!"

Codd nechal jeho poznámku bez povšimnouti. „Tak co jste

zjistili? Dokázali už vaši lidé konečně analyzovat rostliny z té

zahrady a jejich původ?"

Protože už byli téměř u cíle, neodpověděl Molyneux, dokud

nedošli do místnosti, ve které se zkoumaly ony podivné rostlinné

hybridy.

Jakmile vstoupil Codd na práh, bezděky se zastavil. To, co se

tu před ním rozprostíralo, rozhodně neměl ve své paměti v takovém

velkém rozsahu.

„Co je?" otázal se Molyneux.

„To jsem tedy nevěděl, že toho bylo...tolik."

Vědec přikývl. „Vy jste je viděl venku, na rozhlehlém

pozemku. V uzavřené místnosti to všechno vypadá mnohem větší.

Přitom jsme si od každého druhu nechali jen dva kousky. Ostatní

jsme spálili. Neměli jsme je kam dát."

„To jste mi říkal už po telefonu..." Codd vešel dovnitř.

Dlouhatánská místnost se jen vzdáleně podobala obvyklým

skleníkům. Všeobecná vlhkost vzduchu byla tam, kam Codd právě

vstupoval, úplně normální. Avšak každá rostlina, každý strom, které

sem byly převezeny z pozemku na Paddington Street, měly svoji

vlastní biosféru!

Byla tu jakási groteskní podoba těchto dlouhých skleníkových

„nudlí" s pořádně nadměrným prezervativem.

„Abych se vrátil zpět k vaší otázce," navázal Molyneux,

ubírající se hned za Coddem mezi tou spoustou jednotlivých truhlíků.

„Co se týče původu tohoto nakupení atypické vegetace, nemůžeme

bohužel

přispět

ničím

jiným,

než

pouhými

spekulacemi.

Samozřejmě, že se vždycky najdou nějací podivíni, kteří dělají po-

kusy s exotickými kříženci, za účelem zvýšení jejich šance na přežití

v podmínkách našeho klimatu. Jenže toto je docela jiný případ. Toto

nejsou žádní kříženci. Zkrátka, tady se jedná o flóru, jaká tu není k

mání!"

„A kde tedy?" řekl Codd pochybovačně. „Předešlé pokusy o

lokalizaci hovořily o perském prostoru..."

Molyneux přikývl. „To mohu jedině potvrdit. Ovšem..."

„Ovšem?"

„Ovšem jsou tu také dva nebo tři naprosto neznámé druhy a

několik dalších, které dneska už nenajdete ani v Persii!"

„A kde tedy?"

„Nikde," odpověděl Molyneux. „Pokud vím, tak nikde na

světě. Anebo případně jde o druhy vyhynulé...!"

Mizivá míra údivu, s nímž přijal Codd toto zjištění, byla

jedním z příznačných rysů služebníků.

Rychle se zbavil tísnivého pocitu. „Učinil jste nějaká opatření,

aby tato... senzace nepronikla na veřejnost?"

„Ovšemže," ohrazoval se Molyneux. „Napadá vás něco, co by

za tím mohlo vězet?"

„Ne," odsekl Codd. Dotknul se umělé fólie a pokusil se ji

odchlípit, aby se mohl dotknout nějakého mandlovníku. Pak se mu

však vybavila v hlavě jistá vzpomínka, pročež raději stáhl ruku

zpátky.

„Nedošlo k nějakým - mimořádným událostem?" zeptal se.

V Molyneuxově pohledu se objevilo cosi dravě číhavého.

„Jako ve Weinbergově případě?"

Codd si přejel rukou přes oči a promnul si váčky pod nimi.

„Například."

„Mimořádné události žádné. A jste si jist, že nepřeháněl?

Kořen, který se mu jako had zakousl do nohy..."

„Byl jsem u toho!" odsekl Codd.

Molyneux zmlkl.

„Doveďte mě teď k Maud," žádal policejní šéf.

Molyneux ještě jednou pohledem přeletěl celou místnost, pak

dirigoval Codda do bočního křídla, jež se otvíralo jen na jeho otisky

prstů.

V malé komoře bez oken stála uprostřed průhledná kryogenní

nádrž, k níž oba zamířili.

„Nemyslíte, že jsou ta opatření poněkud přehnaná?"

Molyneuxův hlas nijak neskrýval pohrdavý tón.

„Měl jste ji prozkoumat!" odrazil Codd stejným tónem.

„To jsem udělal - tedy ještě než jsme ji zmrazili."

„No a co?"

„Byla úplně normální. Až na zlomenou čelist a jícen stažený

lítostí."

„Normální?" Codd vrtěl hlavou. „Snad když se odhlédne od

toho, co předcházelo!"

„Ta žena nikdy nebyla... jednou z nás!"

Codd se chraplavě zasmál. „To si snad opravdu myslíte, že

bych vám podhodil normálního člověka?"

„Co jiného?"

Codd mávl rukou. „O tom se budeme bavit, až bude možnost

zase komunikovat s pány!"

„Vy mi tedy nechcete nic prozradit?"

„Děkuji vám za námahu, Geoffe," řekl na rozloučenou Codd.

Nepál

Obě hybridy se vztyčily ve vzduchu a zaútočily ze dvou

různých směrů.

Byly pekelně rychlé a obratné.

Lilith nedokázala zabránit tomu, aby jí jedna z těch dvojakých

bytostí nepřistála na zádech a nezaryla do nich své ostré pařáty.

Bolest byla nesnesitelná.

Zatmělo se jí před očima. „Kožich" ze symbiontu ji nedokázal

uchránit.

To proklaté matčino dědictví nereagovalo dokonce ani aby

chránilo samo sebe!

Avšak Lilith neměla čas na podobné úvahy. Vrhla se k zemi a

divoce se převalovala i se svým „přívěskem", snažíc se všemožně

zbavit se jej.

Zároveň se však na ni z výše vrhla i druhá hybrida.

Lilith zaznamenala, jak se jí drápy vztahují po očích. S vypětím

všech sil se napřímila, čímž se jí podařilo v poslední chvíli natočit se

se svým krvelačným břemenem tak, že se drápy hybridy zaryly do

masa vlastního dvojčete.

Tato akce dopřála Lilith trochu času k nabrání dechu, neboť

obě příšery se jí pustily a s hrozným skřehotáním se zřítily o několik

metrů dál na kamennou dlažbu chrámového dvora.

Lilith se vymrštila.

Doznívání bolesti v zádech jí ještě víc připomnělo, jak nepatrné

jsou její šance, které má v boji proti těmto nepřátelům.

Nemohla ani tak malou příležitost k vydechnutí nechat

nevyužitou.

Návrat k Pradeshovi jí ani nepřišel na mysl. To by nebylo nic

víc než jen odklad.

Obě hybridy se opět sešikovaly a mohly zatroubit k novému

útoku.

Ne!

Byli to první Lilithini protivníci, kteří nepatřili ani k upírům,

ani k lidem.

Materiál, z něhož byly tyto stvůry stvořeny, nepromíjel

nejmenší chybu. A ústup by byl bezpochyby chybou!

Kožich jí překážel v pohybu.

Pryč s ním!

Odhodit jej však nemohla. Mohla jen doufat, že se symbiont

přece jen v pravý čas dovtípí, co jeho „hostitelka" potřebuje, a

adekvátně zareaguje!

Lilith ani neusilovala o proměnu v netopýra, neboť tak by měla

proti svým soupeřkám šance ještě menší.

S chraplavým řevem se vrhla na divoce se zmítající obojaké

bytosti, které se stále ještě motaly na dlažbě, zaklíněné jedna do

druhé. Peří lítalo z jejich havraních křídel.

Již během skoku se kožich proměnil v přilnavou kombinézu,

stejně „tvrdou" jako pružnou - což by se asi mělo navzájem

vylučovat, a přece ne.

Lilith rozpřáhla paže a oběma rukama uchopila hybridy za krk.

Podařilo se jí to přesně tam, kde hladká kůže krku přecházela v

opeřený trup, a bezmyšlenkovitě do masa zabořila nehty.

Suchete a Minati zařvaly ještě strašněji a ještě víc potvrdily

dojem, že jsou v podstatě jedinou bytostí, myslící identicky, a také

schopnou jednat jako jedno tělo.

„Hnusná ženo?" láteřil hlas toho rozdvojeného těla. „Odporná,

odporná ženská! Vyškrábeme ti oči, stáhneme ti kůži z hlavy,

přelámeme kosti-"

Lilith udeřila.

Obě ženské hlavy narazily na sebe jako dva kokosové ořechy.

Řev ustal.

Na vteřinu.

Než by se člověk nadechl.

Pak se rozpoutalo peklo.

Maso se pod rukama Lilith proměnilo v jediný nenasytný jícen,

který chňapnul po poloviční upírce a pohltil její obě paže až k

loktům!

Bylo to, jako by se Lilith nořila do pařících se vnitřností stvůry.

Zmocnila se jí strašná nevolnost.

Až náhle - čistě reflexivně - udělala něco, co by při jasných

smyslech neučinila nikdy.

Vrhla se obličejem dolů.

Přímo do jícnu Suchete, nebo Minati, nebo snad...?

Vytryskla krev.

Z roztrženého hrdla proudila žlutá tekutina připomínající hnis a

Lilith okamžitě zase ucukla, protože rozhodně nijak netoužila se jí

napít. V té tekutině číhalo šílenství a smrt, instinktivně to cítila.

Podařilo se jí vytáhnout paži z dodělávající stvůry. Byla jako

potažená tenoučkým filmem a pekelně pálila, když se opět vynořila

na vzduch.

Uvolněnou rukou Lilith okamžitě udeřila do tváře druhé

hybridy, nehty zabořila do široce rozevřených očí démona.

Křídla se divoce zmítala.

Lilith jimi byla několikrát zasažena.

Několik prudkých úderů a hnisu podobná tekutina, která se

dostala druhé, dosud nezraněné bestii do očí, způsobilo, že se Lilith

podařilo vysvobodit i druhou ruku.

Obě ruce ji nyní pálily jakoby právě vytaženy z kyselinové

lázně.

Lilith měla respekt před tou tekutinou, jejíž účinky - kromě

bolesti - ještě nedovedla přesně odhadnout.

Symbiont jí přispěchal na pomoc.

Vytvořil rukavice, které jí zahalily paže po celé jejich délce.

On se neštítil.

Avšak Lilithina ošklivost k němu opět narostla, jakmile ucítila

neviditelný jazyk, jak jí pod „rukavicemi" slízává z kůže hnisovitou

tekutinu, jako by šlo o kdovíjakou delikatesu...!

Bolest v rukách pominula.

Lilithin zrak se rozjasnil.

Na zemi před ní se v posledních křečích zmítalo tělo jedné

okřídlené příšery, zatímco druhá se choulila vedle ní, bolestí bez

sebe. Vyprostila své spáry z peří svého dvojčete a mlátíc kolem sebe

křídly, poskakovala sem a tam kolem své stále malátnější sestry.

Obličej dodělávající stvůry se rozzářil sladkou mukou a

nadpozemskou krásou. Jen žlutý pramínek, řinoucí se z koutku těch

svůdných úst, prozrazoval, jak na tom tato bytost, napůl žena, napůl

pták, ve skutečnosti je.

Na chvíli se Lilith tváří v tvář tomuto pohledu cítila nevýslovně

špatnou.

Co jsem to jen učinila?

Pak se přece jen vzpamatovala. Uvědomila si, že obě hybridy jí

zamýšlely udělat něco ještě horšího - a že by je od toho úmyslu

neodvrátilo vůbec nic. Alespoň ne tuto druhou, jejíž nenávist náhle

propukla jako erupce z hlubin Země!

„Ty dračice, ty ohavná ženská!" řvala. „Což jsme k tobě nebyly

férové? Tak se nám odvděčíš za to, že jsme tě hned neroztrhly na

kusy...?"

Lilith ji však téměř neslyšela.

Před jejíma očima se proměňovalo Suchetino (nebo snad

Minatino) tělo, a tato proměna ji zaujala natolik, že se téměř dostala

znovu do smrtelného ohrožení.

Přeživší polovina těchto nestvůrných dvojčat dlouho neotálela.

Náhle se cosi objevilo nad Lilith. Temné, horké, s dechem

způsobujícím závrať!

Také Lilith cítila, jak se v ní cosi uvolňuje. Jakási síla,

zůstávající obvykle ukryta pod vrstvou lidství, v tomto okamžiku

nejvyššího nebezpečí se však bezohledně drala na povrch a -

Když Lilith opět přišla plně k sobě, úpěla druhá hybrida pod ní

ve škrtícím stisku jejích rukou.

Lilith si nedokázala uvědomit, jak dlouho jí trvala tato ztráta

sebeovládání a co se všechno za tu dobu stačilo přihodit. Nedokázala

si vybavit žádný detail zápasu, který - jak dokazoval zlomený odpor

hybridy - se tu musel odehrát. Chyběla jí jakákoli vzpomínka na

způsob, jakým porazila tu druhou stvůru.

Stále ještě žila.

Čekala na poslední smrtící ránu a její oči odevzdaně zíraly na

Lilith.

Lilith jí klečela na křídlech; rukama stvůře svírala hrdlo, jež

tentokrát se již nerozvíralo.

„Zab mě!" žebrala obluda, že Lilith ani nevěřila svým uším.

„Spoj nás opět, Minati a mě, prosím tě o to!"

„Ty jsi tedy... Suchete?"

„Jsem, co jsem! Jen část, polovina! Zab mě, prosím!"

„Kašlu na tebe!"

Lilith se zlomyslně zasmála. Byla odhodlána nové situace

nestoudně využít.

„Ó, ty krutá...!" Bylo groteskní, jak Suchete převracela pravdu.

„Ušetři mě své špatnosti!" zasyčela Lilith.

„Špatnosti? Já tě zbožňuji! Tvé tělo je půvab sám! Prahla jsem

po tom, abych jej mohla užít... proč jsi nám to udělala? Minati byla

něžná jako ty. Milovaly jsme se navzájem jako dvě sestry, které

bývaly kdysi jedno tělo a opět jím musí být. Prosím!"

Ty zmatené řeči na Lilith neučinily žádný dojem.

Náhle se za ní ozvaly kroky, a když trochu pootočila hlavu,

uviděla u portálu stát Himachala Pradeshe. Stále ještě vypadal

vyděšeně a neodvažoval se přiblížit.

„Opravdu chceš, abych tě zabila?" obrátila se poloviční upírka

zpátky k hybridě.

Úzký, vlhký jazyk svlažil Suchetiny rty, její tvář po porážce

rovněž neuvěřitelně zkrásněla. „Chci, chci...!" sténala.

Oči jí stále sklouzávaly doprava, aby zahlédly Minatino tělo.

Lilith její pohled následovala, avšak z toho, co se naskytlo

jejím očím, ji zamrazilo. Minatina zdechlina zcela vypelichala a dál

se proměňovala. Také v obličeji již nebylo pranic krásného.

Rozpadal se.

Slyšela, jak Pradesh za ní tlumeně zvrací.

„Dohodnuto," slyšela Lilith svůj hlas. „Pošlu tě za tvou sestrou.

Ale požaduji protislužbu. Jinak tu na tobě budu dřepět, dokud

nevyjde slunce, a pak ještě dál, dokud zase nezapadne!"

„Ne!" Úpěnlivost výkřiku jen potvrdila, jak tuze Suchete

pospíchá za svým dvojčetem. „Co žádáš? Rychle! Řekni to! Já-tolik

trpím..."

„Jsi odtud, z tohoto chrámu, že?" začala Lilith. „Jak jste přišli,"

hlavou pokynula směrem k Pradeshovi, „na něho?"

Hybrida se nahrbila, jako by se ještě naposledy chtěla pokusit o

vysvobození, zřejmě však neměla v úmyslu lhát.

„Poslala mě... nás... Onan."

Onan!

Já jsem Onan! Lilith si okamžitě vzpomněla na tu postavu v

cizí kůži, která vydala rozkaz k Ushině strašlivé smrti.

„Kdo je Onan?"

„Ninmah ji kdysi dávno stvořila z hlíny..." začala Suchete

teatrálně.

Lilith ji přerušila. Náhle měla pocit, že ji tlačí čas. Jakýsi

instinkt jí říkal, že kromě Pradeshe je nablízku ještě jeden svědek

jejího zápasu.

Snad Landru?

Ona i on měli stejný cíl. Čím déle zde ona otálí, tím víc se

zvětšuje jeho náskok!

„Něco jiného: Pátrám tu po jistém kalichu, ale Onan tvrdí, že

tady není!" Nějaká souvislost s ním tu však být musela - jinak by se

sem přece Landru tak nehnal! „Víš o něm něco ty? Dobře si odpověď

promysli, jestli chceš mít rychlou smrt!"

Ve tváři hybridy se objevil úsměv, jaký mívají často lidé na

prahu smrti po naplněném životě.

Zde to však působilo poněkud nemístně a podivně.

„Musíš jít ke KRONICE," vysvětlovala Suchete. „V ní najdeš

vše, co má nějaký význam. Sleduje běh světa od začátku!"

Stále ještě mluvila, když Lilith vyvstal znovu před jejím

vnitřním zrakem jistý detail z její vize, kterou měla pod stropem

chrámu.

„To mluvíš o té strašlivé knize z lidské kůže a krve?"

Suchetina tvář zůstávala jaksi podivně strnulá. „VĚČNÁ

KRONIKA. Zde vzniká."

„Kdo ji píše, jakému účelu slouží?"

„O tom nic nevím," vzdychla Suchete. „Ale vím, kde je

uložena - kde ji najdeš. Povedu tě. Musíš mi však slíbit, že mě pak

hned vysvobodíš. Prosím tě o to! Nemohu déle čekat! Copak jsme k

tobě nebyly férové...? Nebyly jsme -"

„Mlč!" přerušila Lilith její litanii.

Hybrida zmlkla.

Pradesh za ní náhle řekl: „Co to žvaní? Snad bys jí nevěřila?!

Takové... bestii!"

Lilith si znovu změřila pohledem okřídlenou bytost, napůl

lidskou a napůl ptačí, pak její pohled padl znovu na znetvořenou

mršinu, která teď vypadala jako syrové maso, aniž by vydala své

poslední tajemství.

„Co můžeme ztratit, když jí uvěřím?"

Pradesh se beze slova otřásl hrůzou.

Rozhodnutí padlo.

Landru už nedokázal dále udržovat Baghdiho v bludu, že je

JEJICH vyslancem, který přišel písaře podrobit „zkoušce". Opustil

proto skriptorium i písaře, aniž by mu v tom kdokoli bránil.

Kdo byli ONI?

Kdo byl schopen vytvořit takovýto systém - fungující systém!?

Landru byl scestovalý a bohatý zkušenostmi všeho druhu.

Avšak s něčím podobným se nesetkal nikde v celém světě. A s

úzkostí si kladl otázku, zda to tu také nějak nesouvisí s probuzením

toho Creannina spratka - a s proroctvím, spjatým s touto událostí.

Zahloubán do svých myšlenek dostal se konečně zase ven na

nádvoří. Nyní už upír vůbec nepočítal s tím, že by se tu dal někde

najít Liliový kalich. Skrývalo se tu však něco jiného, co mu mohlo

pomoci v dalším pátrání.

Musel jen najít to, o čem mluvil Baghdi jako o VĚČNÉ

KRONICE, nebo o KRVAVÉ BIBLI. Oba ty pojmy by normálně

nejspíš odkázal mezi fantasmagorie. Ale jestli je na tom, co ten

náměsíčný písař říkal, jenom zlomek pravdy, pak by pomocí tohoto

spisu nejenže mohl vystopovat ztracenou upírskou nesvátost, nýbrž

dokonce i - obrátit běh světa!

Šílená představa.

Šíleně svůdná!

Landru se snažil nějak zorientovat a náhodou se stal svědkem

souboje a vzápětí vyslechl rozhovor, ze kterého v něm uzrál plán, jak

se dostat k té tajuplné KRONICE.

A zároveň získal důkaz, že stále ještě musí počítat se svou

úhlavní nepřítelkyní.

Obojí se mu právě teď hodilo.

Byla to místnost v místnosti, chrám v chrámu. Suchete zamířila

právě sem.

Nejúžasnější však byla jiná věc: Když Lilith, doprovázená

Pradeshem a hybridou, vstoupila do vysoké věžovité budovy,

nejvyšší v celém komplexu, byla přesvědčená, že tu už jednou jistě

byla - a to jako zamýšlená oběť zdejšího kultu!

Zde se stala svědkyní Ushina utrpení, zde se také setkala s

onou tajemnou a děsivou Onan!

S neznámou v cizí kůži...

Tenkrát, o tři noci nazpět, zde však nebyla tato asi čtyřmetrová

zmenšenina chrámové věže, nýbrž jen veliké vykuřovadlo. To bylo

nyní pryč.

Lilith prolétla hlavou rychlá myšlenka, jestli všechno není

jenom jeden velký klam.

Stavba, ve které se podle Suchete měla nacházet KNIHA z

Lilithina vidění, zářila zlatem.

Lilith pevně držela hybridu ve vrchní partii křídel. Navíc i

symbiont, vytvarovaný do smyčky, svíral krk obludy. Lilith

nevyslovila žádný takový příkaz, ani přání, měla proto podezření, že

symbiont trápí stvůru sám ze své vůle. Možná, že přišel na chuť

Minatinu žlutému krevnímu sekretu...

Suchete sice nedávala najevo nic, co by to dokazovalo, chovala

se však až nepřirozeně pasivně. Dosud se nepokusila o žádný trik,

aby pomstila smrt svého dvojčete.

Lilith byl její klid podezřelý.

„Jak se to otvírá?" zeptala se, když zastavili před zavřeným

objektem.

„Je otevřeno," tvrdila Suchete plačtivě. Otočila hlavu téměř o

sto osmdesát stupňů dozadu, krátce si pohledem změřila Pradeshe, a

v tu chvíli by snad Lilith mohla přísahat, že v očích hybridy čte výraz

nejvyššího děsu. „Zab mě teď - slíbilas to!" žadonila Suchete.

„Rychle! Prosím! Volá mě...!"

Lilith cítila, jak jí naskakuje po celém těle husí kůže, snažila se

však ten pocit potlačit.

Pokynula Pradeshovi, ať zkusí vchod otevřít. Bez váhání

poslechl.

Lilith s potěšením zaznamenala, že to zase začíná být ten starý

známý Pradesh. Zdálo se, že šok, který mu připravily Minati a její

sestra, pomalu odeznívá.

Položil ruku na jedno z dveřních křídel a zatáhl. Vchod se

nezvykle snadno rozevřel, jako by jej rozřízla neviditelná čepel. A za

ním se zjevilo cosi, co vyrazilo Lilith dech, protože to zdaleka

překonávalo obrazy její vize.

KNIHA byla zavřená, a přece vyzařovala mnohem více zla,

než co by dokázal lidský mozek snést, což se projevilo tím, že se

Pradesh náhle zkroutil a padl na kolena.

Když mu však Lilith, na kterou neměla kniha takový vliv,

chtěla přispěchat na pomoc, odstrčil ji. „Nech toho! Věnuj se - té

knize. A najdi, co - potřebuješ. Ať můžeme - zmizet...!"

Lilith si jej změřila s pochybností v očích. V jeho pohledu

dokázala číst, že opět zápasí s postupující duševní chorobou.

„Tak dělej!"

Sama už byla celá žhavá na to, aby mohla nahlédnout do

KNIHY. Přiznala si to však až teď, když ji Pradesh vyzval podruhé.

Pokud skutečně obsahuje všechno, co se na světě stalo (vše zlé,

vše dobré - anebo skutečně úplně vše?), pak by tam muselo být i

něco o Lilithině poslání!

Víc, než co se Lilith dozvěděla u hrobu své matky: Jádro,

smysl, cíl proroctví, jehož naplnění bylo připraveno před devadesáti

osmi léty...!

A samozřejmě také vše o Liliovém kalichu: O jeho zloději,

místě, kde je ukryt a o tajemství, které mu dává schopnost rozmnožit

upíří pohromu natolik, aby zaplavila celou Zemi!

A také vše o Landruově původu, celý běh jeho života i jeho

slabiny...

Lilith se stáhlo hrdlo, když si uvědomila, o čem to uvažuje.

Jestli toto vše je skutečně na jejích stránkách, pak to ovšem není jen

KNIHA, nýbrž...

CO?

„Zab mě konečně!"

Suchete se vzepjala Lilithinu sevření.

Celá ta myšlenková konstrukce se poloviční upírce náhle

zhroutila.

To nemůže být pravda! blesklo jí hlavou. Je to jen lest, past.

Taková KNIHA nemůže existovat...

„Zab mě!" kvílela hybrida. „Splň svůj slib! Nebo..."

Lilith měla v hlavě dokonalý zmatek.

Aby se mohla dotknout knihy a listovat v ní, potřebovala mít

alespoň jednu ruku volnou, ještě lépe obě. Ale jestli pustí Suchete,

třeba ta bestie nebude ani na chvíli váhat, aby se jí nepomstila...!

Pradesh se po čtyřech plazil směrem k východu z chrámu.

A Suchete bez přestání kňučela: „Zab mě! Vysvoboď mě!

Slíbilas to..."

V tu chvíli se s Lilith všechno zatočilo a ona podruhé ztratila

všechny lidské skrupule. Snad to bylo působením aury Zla, která

vyzařovala z KNIHY, že se Lilith opět proměnila v vražednou bestii

a učinila s hybridou krátký proces.

Lilith ukázala svou druhou tvář - a splnila svůj slib.

Když se jí závoj šílenství opět rozplynul před očima, ležela ona

stvůra, napolo žena, napolo pták, nehybně na pár kroků od ní.

Já jsem ji zabila, říkala si Lilith a hleděla na své ruce, na

kterých ulpěla hnisovitá krev.

V tu chvíli se započala proměna, kterou prošlo předtím i tělo

Minati: v balík syrového masa, mrtvého a přece nabitého jakýmsi

přízračným životem...

Pradeshův výkřik přiměl Lilith, aby obrátila svou pozornost k

východu z chrámu.

Zatímco Ind se z posledních sil snažil uprchnout pryč z dosahu

vlivu KNIHY, cosi vcházelo dovnitř.

Syrové, krvavé maso.

Zbytky Minati!

Jako ve zrychleném filmu se to přibližovalo k Suchete...

...aby se to s ní nakonec před Lilithinýma očima spojilo v

jediný celek.

Teprve nyní Lilith poznala, z čeho byla dvojčata vytvořena, a

toto poznání jí otřáslo.

Ve chvíli, kdy se ty dva kusy krvavého masa opět spojily v

jediné tělo stažené z kůže, a kdy chrámovou prostorou zazněl

hluboký úlevný vzdech.

Lilithiny rty se rozevřely k bezděčnému výkřiku. Byl v něm

dodatečný soucit i vědomí absurdity.

„Usha...?!"

A pak se stala další nečekaná událost, která Lilith zabránila

obrátit pozornost konečně ke KNIZE.

Přímo vedle ní se rozechvěl vzduch. Landru se zviditelnil.

Bezpochyby se mezi nimi skrýval už delší dobu.

„Zdravím tě, zkurvydcero! Je na čase, abychom se poznali i

osobně!"

Lilith upřeně hleděla na muže, který byl pro ni ztělesněním

traumatu, které ji neopouštělo od doby, kdy viděla vypreparovanou

hlavu svého otce. 3

Před šestašedesáti léty usekl Landru Seanu Lancasterovi,

Lilithinu otci, hlavu a magickými prostředky ji konzervoval, aby

3 viz VAMPÝRA.sv. č. 6 - Stopa krve

vydržela dodnes.

Byl to jen jeden z řady jeho odporných zločinů. Lilith byl pro

to odporný a nenáviděla jej mnohem více, než každého jiného upíra.

Na druhé straně si však nijak nedokázala vysvětlit, že se jím potají

cítí být jaksi přitahována, že právě on v ní rozeznívá erotickou

strunu.

Dokonce se jí o něm už i zdálo!

V tom snu se mu plně oddala. A to takovým způsobem, jak to

dělal s vlkodlačicí na odsvěceném hřbitově v Sydney, když je tam

tajně pozorovala!

Lilith prokázala železné sebeovládání, Landru se na ni náhle

zašklebil. Jen její oči zaplanuly, když mu vyzývavě pokynula.

„Dejme se tedy do boje!"

Zatvářil se udiveně. Nedalo se přitom přehlédnout, že ani jemu

nečiní blízkost Knihy právě nejlíp. „Ale, ale, krásko. Myslím, že na

této půdě bychom měli, jakkoli to bude těžké, dodržet klid zbraní!"

Lilith nevěřila svým uším.

Trpce se zasmála. „Z jakého důvodu bych měla šetřit vraha?"

Landrův úsměv značně pohasl. „Jaká impozantní zásadovost..."

Vstoupil za Lilith do otevřené zmenšeniny chrámu. „Vypadá to, že

jsme oba sledovali špatnou stopu. Nic však ještě není ztraceno.

KRONIKA nám může pomoci dostat se dál. Vezměte ji a odneste s

sebou. A na neutrální půdě pak znovu zamícháme karty. Tam se

potom můžeme utkat v souboji o kořist..."

„Jsi nejen vrah, ale navíc i blázen, jestli si myslíš, že

přistoupím na takovou frašku!"

„Bylo by to jen rozumné," namítl Landru.

V Sydney měla Lilith dost času, aby si ho mohla pořádně

prohlédnout. Věděla dokonce, i jak vypadá pod svými staromódními

tmavými šaty. Znovu chtěla potvrdit své odmítavé stanovisko, když

tu si připomněla něco, na čem lpěla celým svým srdcem po celou

dobu, co bylo s Landruem konfrontována.

„Mohla bych na to přistoupit," pravila pomalu, „ale pod jednou

podmínkou."

V Landruových očích se rozhostil výraz neskrývaného triumfu.

„Jakou?"

„Řekneš mi, kde najdu hlavu svého otce! Řekneš mi to dříve,

než tě pošlu tam, kde skončí všichni tvé krve!"

„Platí."

Lilith si jej s pochybnostmi měřila pohledem.

To, že se nyní nedokáže učinit neviditelným, pro ni

neznamenalo mnoho. Věděla, jakou mocí Landru vládne, i bez

nějakých kejklířských kousků.

Stále ještě nevěděla, jestli se rozhodla správně. I její matka ji

varovala před Landruem jako před nejnebezpečnějším ze všech

upírů. A přece vypadal... tak unaveně. Sešle...

„Jsi

velice

podobná

Creanně,"

řekl

Landru

jakoby

mimochodem.

Trhla sebou. Jeho slova byla jako prst v otevřené ráně...

„Neztrácejme zbytečně čas," řekla a doufala jen, že Pradesh,

který někam zmizel, je již v bezpečí. Jestliže Landru nad ní zvítězí,

bude i Indův život v nebezpečí. „Začíná tu být nějak husto. Cítím to

ve vzduchu. Seber tu knihu z podstavce."

Usmál se, nejprve jen tak slabě, vzápětí o něco veseleji.

„Seberme ji spolu, "navrhl.

Lilith zvedla obočí. „Máš strach?"

„Jsem opatrný. Pravděpodobně záleží na stáří..."

„Knihy?"

Landrův smích nabyl na démoničnosti. Pak však upír mávl

rukou a učinil první krok.

Lilith jej následovala, aniž by jej spustila na okamžik z očí.

Landru byl horší soupeř než Suchete a Minati (Usha. Usha to byla,

ubožačka...!) dohromady. Na mysli jí vytanuly všechny jeho

zločiny, jichž se dopustil v Yakshamalle a druhých vesnicích.

Bestie!

Na vědomí jí vytanul Nonin unesený výraz - zároveň s ním i

vzpomínka na její vlastní sen. Na Landruův obrovský penis,

pronikající do jejího klína. Lilithiným centrem libida projela horká

vlna. Bezděky zasténala - a nejraději by se v tu chvíli propadla do

země, když postřehla Landruův zvídavý pohled.

Nad nimi se na dosah tyčila na podstavci KNIHA, kterou

Suchete nazývala VĚČNOU KRONIKOU.

Co o ní věděl Landru? Víc než ona? Proč by s ní potom

spolupracoval?

Oba dva současně natáhli ruce ke KNIZE.

Zemřeme, napadlo Lilith. Jestli se odvážíme dotknout se jí, v

tu ránu zemřeme - pokud něco takového, jako je Landru, vůbec

MŮŽE zemřít.

Nebo něco jako já!

Kdo vůbec jsem?

Ta otázka byla stará jako její probuzení.

Duncan je mrtev!

Byla to jen jedna myšlenka z mnoha, které jí bičovaly mysl

jako blesky.

Dotkla se KNIHY.

Landru právě tak.

Byla tak... pěkná. Měkká a hebká, vůně kůže lahodila čichu.

(Lidská kůže.)

Byla lehká jako peříčko, když ji zvedali z podstavce a ruku v

ruce ji - oni, úhlavní nepřátelé - pozpátku vynesli ze zmenšené

napodobeniny chrámu pod klenbu originálu.

(Ushina kůže.)

„Nezastavovat!" vyštěkl Landru, když zvolnila krok. „Musíme

odtud! Nedokážu už vůbec rozeznat, co z toho, co tu zažíváme, je

pravda a co iluze. Jenom doufám, že ten foliant je pravý!"

(Kůže stovek nevinných.)

Lilith stiskla rty. Spíš jen intuitivně vnímala smysl slov bestie

po jejím boku. Také jí vše, co se tu dělo, připadalo jako pouhá hra s

různými skutečnostmi. Tato manipulace se vztahovala dokonce i na

to, co se všeobecně nazývá „časem"!

Čtyři dny a tři noci byla v bezvědomí. Stále ještě tomu

nedokázala uvěřit.

Měla v tom prsty Onan?

Kdo je Onan?

Dávno už nešlo o Kalich, za kterým se už půltřetího století

Landru marně štve. V Lilithině mozku se počaly rozplývavě

formulovat otázky, co se stane, když odtud odnesou tuto KNIHU.

Což právě dělají.

Co se však stane?

Pokud jde skutečně o zápis všeho, co se na této planetě od

nejranějších dob lidstva (a také Starého plemene!) v historii událo -

jakou katastrofu asi zaviní tímto nepředloženým činem?

To přece není jen tak nějaká obyčejná kniha.

Má... duši.

Vlastně ne jednu, nýbrž miliardy duší! Všech těch miliard lidí

(a upírů!), kteří od počátku dějin prošli po tomto světě - něco z nich

utkvělo v této KNIZE!

Lilith to cítila.

Landru to cítil.

Byla si téměř jistá, že i on si musí být toho všeho také vědom.

NEMÁME PRÁVO JI UKRÁST!

Náhle měla jistotu.

Ten kult je strašný. Kult, pohrdající lidským životem. Ale

snad...

Dosáhli portálu a vyšli ven. Do chladného časného jitra.

Nic však už nebylo tak, jak to Lilith poznala předtím...

Všechny prostory i budovy se hemžily množstvím poutníků a

mnichů, nikoli však zakuklenců. Z mnoha míst se ozývaly hlasy ve

společné modlitbě. Tato slova však nijak bolestivě nezasahovala

Lilithin sluch a také Landru se zdál být nezasažen.

Oba zůstali stát. Oba klesli v portálu chrámu na kolena, protože

náhle jako by se ukradená KNIHA rozpomněla, že má nějakou váhu,

a dala jim to k jejich překvapení pocítit tak, že pod ní klesli k zemi.

Zdálo se, že ti venku jim vůbec nevěnují pozornost. Landru

však zřejmě nebyl vůbec přesvědčen o reálnosti toho mumraje.

„To už tu jednou bylo," slyšela jej říkat.

Když se k němu obrátila, zděsila se.

Najednou jako by zestárnul o celá desetiletí. Vedle Lilith stál

vetchý stařec.

A co já?

Nechápavě zírala na své ruce, zbrázděné četnými vráskami.

Stará

jako

Metuzalém...

Vypadám

skutečně

jako

osmadevadesátiletá stařena...!

„Co se to děje?" Její hlas byl skřehotavě stařecký. Takový měla

Marsha, když k ní promluvila...

„Musíme - se - vrátit -!" Landru hleděl přes ni a přes Knihu do

vnitřku chrámu.

Odtud zvenčí již nebylo vevnitř vidět žádnou zmenšenou

napodobeninu, zbudovanou pro ukradenou KRONIKU. Chrám byl

opět prázdný a všemi opuštěný. I Ushiny ostatky byly tytam.

„Vrátit se?"

S námahou přikývl. Současně utkvěl jeho pohled chtivě na ní.

Lilith bylo naprosto jasné, o co mu jde.

Má krev. Chce moji krev. Doufá, že z ní načerpá novou

životní sílu. Nové mládí...

„Vrátit se," přitakal. „Už jednou - jsem to - zažil. Uvnitř

budeme - oba zase - v pořádku..."

Lilith mu nevěřila. Celou tu dobu jen čekala na okamžik, kdy

se ji pokusí přelstít.

Teď zřejmě je to tu.

„Věř - mi!"

Jako by vycítil její nedůvěru.

Lilithina zestárlá tvář se sešklebila. „A co naše kořist?"

„Vezmeme ji s sebou! Vevnitř budeme mít čas - vymyslet -

něco nového..."

Přistoupila na jeho návrh, protože náhle začala pociťovat

stařecké bolesti. Jako by se počínala rozpadat.

Překročili práh a KNIHU táhli s sebou. K nesení již neměli

dost sil. Až pak...

Landru skutečně nelhal!

Každým dalším krokem se její kůže opět vyhlazovala a

napínala. A stejně nečekaně se jí vracela i dřívější síla.

Landru si oddechl. Byl to zase ten Landru, kterého znala. V

očích mu planul divoký žár.

„Radši to nezkoušej!" varovala ho Lilith. „Jestli spekuluješ s

možností, že bys mě vysál, abys získal dost sil k útěku s knihou, pak

tě varuji!"

Cuknutí v koutku jeho úst jí prozradilo, že trefila do černého.

Náhle se však ohradil: „Dohody dodržuji! I tvoje matka to věděla!"

Lilith pocítila chuť být sama věrolomná. „Kde je hlava mého

otce?" otázala se.

„Tady ji nemám. Nechal jsem ji v Austrálii."

„To ti mám věřit?"

„Jak chceš."

Lilithiny myšlenky zabloudily náhle k Himachalu Pradeshovi,

sama sebe se musela ptát, co se s ním asi přihodilo. Dá-li se tady, pod

Střechou světa, vůbec něčemu věřit, pak i on musel být postižen tím

prudkým stárnutím.

Landruovy ruce se žádostivě vztáhly po KNIZE. Ta už buď

ztratila na své nebezpečnosti, nebo si Landru na její vyzařování

zvykl.

„Otevřeme ji!" Obvyklá panovačnost z Landruova hlasu

zmizela.

Lilith váhala, pak ale pokrčila rameny. „Je to nebezpečné,

dokonce i pro takového, jako jsi ty."

K jejímu údivu tentokrát necouvl před důsledky, které by to

pro jeho osobu mohlo mít. „A i kdyby! Možná tu jsme zajati,

dokud..."

Otevřel knihu.

Lilith na okamžik zatajila dech. Na okamžik jí před očima

zavířily krvavě rudé stíny. Pak se jí však obraz na první stránce před

očima stabilizoval.

Landru měl zřejmě méně štěstí. Oči mu vyjely z důlků. Hlas

přešel v idiotské kňučení. Smrtelně bledý z posledních sil knihu zase

zabouchl.

„Mělas... pravdu...!"

Alespoň pokud se tebe týká, pomyslila si Lilith, naplněná

pocitem hlubokého uspokojení. To bylo poprvé, kdy nad svým

nepřítelem cítila takovou převahu. Ten pocit ji opájel.

„Vidělas něco?" sípal, stále ještě v polovičním omráčení.

„Ne," zalhala.

„Zkus to ty!"

„Nikdy!"

„Je tam tvůj život - snad i tvůj osud!"

„Nechci to vědět."

„Lžeš!"

A i kdyby. Lilith cítila, jak jí proudí síla, kterou dosud neznala.

Síla, nemající s touto KNIHOU nic společného, síla, pramenící

přímo z ní samé!

„Vrátíme ten spis nazpět," rozhodla Lilith, aniž by dbala na

Landruovy námitky. „Pak se možná odtud dostaneme. Pak nás to

snad nechá odejít!"

Pohlédla na něho, a bylo to, jako by hleděla do očí

ztělesněnému šílenství. Z jeho tisíciletého hrdla se dral smích,

nejprve tlumený, rychle však nabýval na agresivitě. A pak náhle

ztichl. Landruova studená rybí ústa se pootevřela a prskla: „Já říkám:

nikdy!"

Se zkříženými pažemi se postavil před foliant, jako by jej chtěl

chránit před Lilith.

„Nikdy," opakoval zvýšeným hlasem.

Zdálo se, že se mu vrací sebevědomí a s ním i nesmiřitelnost,

jíž byl vždy proslulý.

Skutečně vždy?

Znal mojí matku.

DO JAKÉ MÍRY ji znal?

A v tu chvíli se přihodilo něco, co je překvapilo oba.

Vchodem se do chrámu vřítila nějaká postava.

Ne stařec, nýbrž muž v plném rozpuku sil.

Himachal Pradesh!

V pěsti svíral hořící pochodeň, a než mohl kdokoli uhodnout,

co s ní zamýšlí, odstrčil Landrua stranou a přiložil plamen k příšerné

knize z mrtvé kůže a studené krve!

Okamžitě byla v jednom ohni.

Vypukl chaos.

Uvězněné duše se rozkřičely tváří v tvář osvobození - anebo

snad konečnému zničení.

KNIHA vzplanula jak suchý troud. V plamenech se míhaly

obrazy krvavých válek, strašlivých soubojů i ukrutných dobyvačných

tažení.

V kratičkých světelných obrazech na okamžik vyvstávala a

beznadějně mizela v nenávratnu největší paměť světa.

V nenávratnu!

Něco nenahraditelného bylo zničeno...

Jako očarovaná hleděla Lilith do ohně, zatímco Landru

bleskurychle shodil ze sebe svůj kabátec a na poslední chvíli se

zoufale snažil udusit plameny hladově hltající KNIHU.

Marně.

Obrovský žár jej odmrštil zpět, takže i on mohl nanejvýš stát a

přihlížet tomu, jak se jednotlivé stránky rozvíjejí jako poupata a

vztyčují, aby naposledy před úplným koncem rozkvetly dalšími a

dalšími výjevy z dlouhé historie světa...

Současně se zničehonic zvedla bouře takové síly, že miniaturní

kopie chrámu, schránka KRONIKY, byla rozmetána na kusy, popel z

knihy rozfoukán do všech koutů - a osoby, které toto všechno

způsobily nebo zavinily, byly smrští vyhozeny ven z chrámu!

Jako míčky ve hře nespoutaných sil...

Lilith přišla opět k sobě, ležíc stranou od zbořených zdí

chrámu. Ležela na dlažbě. Všecky kosti v těle ji bolely.

Prostory mezi ruinami byly prázdné. Všichni mniši a poutníci

zmizeli. Vše vypadalo, jako by bylo zničeno už po celé věky.

Lilith vstala. Jejím jediným společníkem byl opět jen symbiont,

hladící ji na kůži. Landru i Pradesh zmizeli.

Lilith prohledala pozorně celé okolí. I když se tak vydávala

nebezpečí, že narazí na svého úhlavního nepřítele a k dovršení všeho

zlého s ním ještě teď bude muset bojovat. S prodlouženým příměřím

nemohla počítat.

Celá ohromená pobíhala v místech, kde kdysi stály nádherné

stavby, nyní však zcela srovnané se zemí. Zůstal sotva kámen na

kameni.

Po Pradeshovi a Landruovi neobjevila jedinou stopu. Pokud

leželi někde pod troskami, pak by alespoň Ind zasloužil šanci přežít

katastrofu, kterou vyvolal svou pochodní.

Konečně Lilith své pátrání vzdala. Opustila oblast chrámu a

pěšky scházela dolů k vesnicím. Schválně nepoužila žádného

magického triku a využila hodin sestupu k tomu, aby si srovnala, co

se jí přihodilo.

Bylo to těžké.

Po Duncanovi nyní ztratila i Himachala Pradeshe.

A přitom se nedostala na stopu Liliového kalichu, který chtěla

zničit, (pokud už dávno zničen nebyl), jednou provždy, ani se

nedostala dál, co se konečného zúčtování s Landruem týče.

Neřád jako on se nespálí tak snadno.

Popřípadě jako já, napadlo ji.

Pořád nedokázala pochopit, jak to, že dokázala tam v chrámu v

tak nepatrném časovém úseku číst z KRONIKY, aniž by se do textu

více pohroužila...

Landru neviděl nic. Nebylo mu dáno.

Náhoda?

Lilith přestávala věřit na náhody.

Když pak konečné dorazila do Yakshamally, cítila se spíš

uklidněná než frustrovaná.

Koneckonců, přežila to. A pokud i Landru někde dál pokračuje

ve své upírské existenci, vládne nyní mezi nimi - alespoň do příštího

střetnutí - patová situace.

To je přijatelné.

Zatím.

Lilith zamířila k Bahadurovu domu, v němž žili nyní Rani a

jeho rodina. Osada se vůbec nezměnila od chvíle, kdy ji opustila.

Uprostřed návsi se tyčila nová, velice prostá dřevěná hranice. Asi

zase někdo zemřel.

Lidé, které Lilith potkávala, jí uhýbali z cesty. Měli hrůzu před

vším, co neznali. Lilith by nejraději na ně na všechny vykřikla, že už

se nemusí obávat věci ze všech nejstrašnější: kultu.

Chtěla však, aby tuto zprávu šířil raději někdo jiný: místní

posel.

Rani.

Chlapec byl sám doma. Soudě podle jeho reakce vůbec

nepočítal s tím, že ji ještě uvidí.

Lilith si chtěla v Yakshamalle odpočinout celý den. Musela

načerpat nových sil, aby zvládla dlouhou cestu zpátky do Surkhetu

stejným způsobem jako cestu sem: V podobě netopýra.

„Kdo zemřel?" zeptala se Lilith.

„Cizinec," řekl Rani. „Někteří věří, že to je ten vrah, který tu ve

vesnicích natropil tolik zla."

„Kdy jste ho našli?" otázala se.

„V ten samý den, co jsi odešla."

Lilith chtěla, aby ji zavedl k mrtvému. Hořela zvědavostí.

Mrtvola, připravená ke zpopelnění, byla přikrytá starou

plachtou, dobrou už leda na vyhození. Avšak pro mrtvolu domnělého

vraha byla ještě dobrá až dost.

Když Lilith, sledována nedůvěřivými pohledy vesničanů,

nadzvedla plachtu, čekal ji šok.

Poznala mrtvého.

Byl to Himachal Pradesh!

Byl úplně nahý, jen na krku mu visel talisman Kálí, o kterém

tvrdil nahoře ve chrámu, že jej ztratil.

„Jsi si jistý," obrátila se zaraženě k Ranimu, „že jste ho našli

právě toho dne, kdy jsem odešla?"

Chlapec přikývl.

Neměla důvod mu nevěřit.

Jako omámená odstoupila Lilith od hranice.

Po celý zbytek jejího pobytu v Yakshamalle si pak lámala

hlavu otázkou, kdo to vlastně, když ne Pradesh, nahoře v chrámu

zničil KNIHU - a koho to zachránila před hybridami...

KOHO, jestliže byl Ind v tu chvíli už dávno mrtev a čekal zde

na spálení...?

Onan ještě vyčkala, až se Landru téhož dne, kdy Lilith opustila

vesnici, vyhrabe zpod zříceného chrámu.

Ti dva se nesměli setkat.

Alespoň ne zde.

Když Landru viděl, že zde již není co získat, ukázal i on

zříceninám záda.

Onan byla spokojená.

Vrátila se ke svému sarkofágu a zrušila přeludy.

Chrám opět povstal ve vší své velkoleposti.

Písaři, kteří ani na okamžik nepřerušili psaní, se dál bez odporu

poddávali svému osudu.

Pravá KRONIKA spočívala bezpečně na bezpečném místě.

Žádný z těch, kdo zde byli, ji už nemůže ohrozit.

Vše je v pořádku.

Onan ještě srovnala hodiny v srdcích písařů a pak znovu

vstoupila do hlubin svého sarkofágu.

Jedna ze sedmi dcer Ninmah, vytvořená kdysi z hlíny...

SPÁT, vzdychla Onan. KONEČNĚ ZASE SPÁT.

A minulost ji pohltila.

Několik dní poté...

Rani se přibližoval k sousední vesnici se smíšenými pocity.

Když navštívil Birethanti naposledy, bylo to pod zlou hvězdou.

Swani, tamější posel smrti, se stal stejně jako někteří další

obětí neznámého vraha. A nyní se šířila jako požár krajem zvěst, že

do Swaniho chýše se nastěhoval nový posel, nepocházející vůbec z

Birethanti...

To odporovalo tomu, co mu oznámila Lilith:

Že už žádný kult neexistuje...

Rani hned pospíchal na místo, aby se přesvědčil, kde je pravda.

Yakshamalla byla od sousední vesnice oddělena asi dva kilometry

dlouhou neschůdnou stezkou. Chlapec tentokrát cestu zvládl rychleji

než kdykoliv předtím. Vlastně si ani nedokázal představit, že by

skončily střepinové soudy.

Konají se přece po celé věky.

Co o tom může nějaká cizinka vědět?

Swani nezanechal žádného nástupce. Museli tedy ONI sami

provést volbu. A že nebude zvolen nikdo z jejich středu, na to mohli

obyvatelé Birethanti vzít jed. Také Swani byl po celý svůj život mezi

nimi téměř cizincem.

Přijde nyní další podivín? Ačkoliv si to Rani nechtěl přiznat,

téměř si to přál. Sám byl také samotář. Přátelé z dětství jej opustili.

Od té doby, co se jej a jeho rodiny ujal Bahadur, se mu však už vedlo

o něco lépe. Tento Nepálec se skutečně snažil nahradit Ranimu a

jeho sourozencům otce a jejich matce manžela. A přece se Rani stále

nemohl zbavit dojmu, že to Bahadur nedělá tak docela dobrovolně...

Rani znal cestu k chýši, ve které přebýval Swani.

Už zdaleka viděl houf zvědavců, obklopujících - ovšemže v

uctivém odstupu - stavení.

Zrovna když Rani dorazil, vyšla ze dveří vysoká bělovlasá

postava.

Cizinec mžoural do slunce.

Vypadal trochu ospale. Měl bledou kůži jak někdo, kdo jen

zřídkakdy vychází na slunce.

To bylo na zdejší poměry nezvyklé.

Nějakou chvíli se jim zdálo, že k nim promlouvá. Když pak

skutečně zazněl jeho hlas, všichni, včetně Raniho, sebou trhli.

„Máte nějaké otázky?"

Všichni sklopili oči.

„Jak se jmenuješ?" zavolal na něj Rani přes hlavy ostatních.

Oči, v nichž bylo více zkušeností než ve všech, do kterých kdy

Rani pohlédl, se setkaly s chlapcovými. Chvíli spočíval cizincův

pohled na Ranim, jako by mezi nimi probíhal mlčenlivý rozhovor.

Konečně otevřel nový posel smrti z Birethanti ústa a zvolal: „Kumar

Dass Thoker! Ale říkejte mi prostě Kumar!"

Potom se otočil a vrátil se do své chýše.

Rani chvíli vyčkával. Pak vešel za ním.