Dobrodružství v Llandrinwythu skončilo. Vesnice mrtvých,

svět za zrcadlem... zdálo se, že vše zaniklo v nepopsatelném aktu

sebezničení.

Lilith Edenovou, napůl upírku, zajímalo, co se po farářové

smrti opravdu stalo s obyvateli „neskutečného světa". Našli konečně

svůj klid nebo žijí navěky v mikrokosmu?

To by byl krutý úděl. Lilith doufala v pravý opak. Věřila, že

nyní skončily nesnáze, které začaly před více než dvě stě padesáti

léty a postihly Llandrinwyth v podobě „pekelné neznámé".

Pohroužená do myšlenek vyběhla za Beth a jejím podivným

hochem, který se dostal stejně jako ona do „země nikoho." Na návrší

stál osamoceně nájemný landrover.

Ale Lilith mu nevěnovala pozornost. Myslela pouze na to, co

se dozvěděla z farářovy klatby.

Opět se poodhrnula rouška tajemství, do níž byl zahalen její

dosud neznámý původ a poslání.

Zcela neočekávaně.

Lilith cestovala s Beth do Walesu, aby sledovala stopu Jeffa

Warnera ke zmizelému „liliovému kalichu".

Poslední události potvrdily, že obřadní číše, kterou upíři

potřebovali pro zachování své existence, je skutečně spojena s

vesnicí Llandrinwyth. A to již krátce po její krádeži!

Kalich zmizel před mnoha léty. Od té doby postrádali

„vyvolení" nástroj nezbytný pro magický rituál péče o potomstvo!

Následkem toho mohlo přicházet na svět libovolné množství

zotročených stvůr. Avšak řady starých upírů neustále řídly ve

smrtelném souboji se srdnatými protivníky.

Bylo patrné, že zánik upírů je naprogramován na dlouhou dobu

dopředu - a k tomu Lilith zaměřila veškeré své úsilí. Musela najít

liliový kalich. Ne pro vlastní prospěch, ale aby jej zničila jednou

provždy.

Při tomto hledání měla silného soupeře.

Landrua.

Tento nejstarší a nejzkušenější ze všech jí známých upírů se

hnal za kalichem od jeho zmizení. Lilith jej pronásledovala až na

vrcholky Himalájí. Setkala se zde s účinky krutého kultu i

příslušníky starodávné sekty kněží, ale hledanou relikvii nenašla.

Bylo s podivem, že tam nahoře, na indicko-nepálské hranici,

vyvázla se zdravou kůží. Dodnes netušila, čemu vděčí za ten zázrak.

Nemluvě o Landruově přežití. Narazila na něj v parku přiléhajícím k

chrámu - a znovu ztratila jeho stopu. Nemohla s jistotou říci, zda

zahynul v apokalyptické ničivé orgii.1 Ale měla o tom vážné

pochybnosti.

V jednom si však byla jistá, a to posilovalo její sebevědomí.

Landru ani po dvě stě padesát let trvajícím hledání neobjevil

sebenepatrnější stopu po místě, kde se nacházela ztracená nádoba.

Jinak by věděl to, co nyní znala Lilith. A proto zneklidněla.

Byla svědkem satanského křtu.

Výjimečného křtu, který stvořil její matku Creannu!

Shoda jmen ve spojení s mýtickým liliovým pohárem nemohla

být náhodná. Novorozenětem se zlatavými kadeřavými vlásky,

vytrženým tajemnou neznámou z řad vesničanů, mohla být pouze

Creanna...!

Později Creanna porušila ZÁKON a z jejího milostného

svazku se smrtelníkem bylo zplozeno dítě.

Lilith!

Ale kdo byla ta pekelná neznámá s vlasy ohnivými jako

plamen, která vše způsobila?

Ona určila Lilith její poslání?

Upírka, která zabíjela, aby zničila vlastní rasu...?

Bezpochyby ukradla pohár, po němž se pídili Landru i Lilith.

Udělala to z vlastního přesvědčení nebo k tomu byla navedena? Toť

otázka... Avšak pouhá skutečnost, že upírka spáchala krádež hledané

relikvie, byla senzací!

Lilith byla hluboce přesvědčena, že Landru tak uvažoval při

posledním setkání.

Ve spánku sledovala příběh svých pozemských rodičů,

Creanny a Seana. Přinejmenším od okamžiku, kdy přiletěli v roce

1897 z Anglie do Sydney.

I po tomto poznání zůstávala nevyplněná mezera přibližně

1 viz Vampýra, sv. č. 6-9

padesáti let. Zůstalo tajemstvím, co se dělo s Creannou a neznámou

upírkou po satanském obřadu a útěku z Llandrinwythu. Jak nakonec

došla k rozhodnutí obětovat se a dítě upírky a člověka nechat po

stoletém spánku dospět ve „zbraň" proti vlastnímu národu...

V očích člověka dosáhla Creanna ve svých 169 letech

biblického věku. Při téměř neohraničené nesmrtelnosti upírů to bylo

pouhé mžiknutí víčka...

Obětovala všechno.

Proč?

Jaký byl smysl tajemného poslání, jehož původcem byla

upírka?

Bojuji proti nevlastnímu národu, z něhož pocházím, to se

Lilith dověděla při svém pobytu ve světě za zrcadlem. Přijala své

poslání. I když v ní bylo něco lidského. Ale proč ji chtěla Creanna

použít proti vlastnímu národu? Byla snad zrádkyně nebo - jak Landru

a mnozí další pohrdavě tvrdili - děvka...?

Co znamenalo toto slovo v řeči upírů?

„Půjdeš?"

Betin hlas vytrhl Lilith z chmurných myšlenek.

Ohlédla se.

Mladík se mezitím uvelebil na zadním sedadle roveru.

„Už jdu," odpověděla Lilith v předtuše, že se bude muset velmi

brzy a intenzivně věnovat Tomovi.

Především kvůli výraznému upířímu znamení na jeho

vrásčitém krku.

Marnie ještě jednou zkontrolovala účes a uhladila si přiléhavou

sukni. Dole se netrpělivě ozval klakson. Když se hnala z pokoje ke

schodišti, zastoupil jí otec cestu k hlavnímu vchodu. Ihned do sebe

vstřebala „pach" rodičovského domu až po poslední škvíru v prkenné

podlaze. Koutky úst jí poklesly.

„Uhni, tati, prosím, spěchám!"

Zůstal stát s kamenným výrazem v obličeji.

V kuchyni hlasitěji než jindy hartusila Marniina matka. Jakmile

svým „sedmým smyslem" vytušila, že mezi otcem a dcerou dojde k

hádce, pustila se do bláznivého úklidu. Většinou to odneslo její ob-

líbené nádobí.

„Zase si jede pro tebe," řekl jí otec, muž malé podsadité

postavy, a odstoupil na šířku dlaně od dveří.

„A co na tom?"

„Říkal jsem ti snad tisíckrát, že to není společnost pro tebe!

Ten falešný mizera tě využívá a později pustí k vodě, jestli najde

někoho lepšího!"

„Někoho lepšího než jsem já nikdy nenajde!" Znělo to

sarkasticky.

Ale její otec neměl náladu na tento ironický podtón.

„Oba to dobře víme," řekl kousavě. „Ale darebák Floyd

Farnham nebo jak se ten „houkačka" vlastně jmenuje, to neví

bezpečně!"

„Přestaň už Floyda špinit! Jenom proto, že jeho otec..."

„Jenom proto, že otec je stejný darebák jako jeho povedený

synáček - tak! Vsaď se, že je to dědičné!"

„V tom případě bych musela zdědit i tvoje maloměšťáctví,"

odrazila jej krátce a suše. „Ale ubezpečuji tě, že to není můj

případ...!"

„Bohužel," přikývl sklíčeně. Výčitka se od něj odrazila jako

hrách od stěny. „Troška „maloměšťáctví", jak to nazýváš, by ti

neuškodila. Přinejmenším by ti otevřelo oči a varovalo před

takovými chlapy jako je Floyd. Chtějí jen jedno..."

„Teď už toho mám dost!" Marnie zrudla rozčilením. To, co

považovala za nepodstatné, ji nyní zasáhlo naplno. „Jestli tě trápí

tahle věc, tak jsi se opozdil! Už si to rozdáváme pěkně dlouho! A

nikoho nemusí zajímat, kdy a kde! V žádném případě pod touto

střechou - tady ne! Milovat se s vědomím, že máš ucho přilepené na

dveřích!"

Charles Romance se začal chvět po celém těle. Na rozdíl od

Marnie byl bledý a po dlouhých vteřinách ticha znejistěla Marniina

matka natolik, že vyběhla s utěrkou v ruce z kuchyně. S vyčítavým

pohledem se vmáčkla mezi otce a dceru. Zvenčí sem doléhal

přerušovaný tón houkačky.

„Přestaňte s takovými řečmi!" žádala a chytila přitom manžela

za rameno. Převyšovala jej bezmála o hlavu.

Marnie čněla nad oběma rodiči.

„Mluví jako štětka," hájil se manžel. „Jako nejlacinější

desetilibrová štětka!"

„Odkud víš, kolik stojí pouliční štětka?" ušklíbla se výsměšně

Marnie.

Charles Romance sevřel pěsti. Jeho žena Heather jej vší silou

odtáhla od dveří.

„Děkuji!" Marnie udělala pukrle a vykročila jako páv na svých

vysokých podpatcích kolem nich. „Jsem vám velmi vděčná!" Otočila

knoflíkem a otevřela dveře. „A budu ještě vděčnější, když konečně

pochopíte, že jsem už plnoletá. Takže si budu dělat, co chci. Budu-li

se chtít pobavit, nepoběžím si napřed pro rodičovské svolení."

S prásknutím za sebou zavřela dveře.

V očích Charlese Romance se objevily červené žilky. Ale hlava

zůstala chladná. Celý zrudlý hleděl strnule na svoji ženu. Potom

zasupěl: „Dobrá, sbal kufr!"

Ustoupila o krok zpět a zaťukala si ukazováčkem na čelo.

„Můžeš klidně odejít, kam chceš. Ale já nejdu nikam!"

„Kdo mluví o nás? Sbal její kufr! Slyšela jsi přece, že je

plnoletá. Může si dělat, co chce... Ale ne pod touto střechou! Ať

táhne ke svému miláčkovi do jeho doupěte. Však ještě přijde k

rozumu. Určitě."

„Charlesi...!"

„Určitě!"

„Upír nepije jednoduše krev zvolené oběti. Upír zabíjí. A tento

zárodek přivádí smrt opět ke zdánlivému životu a tím brání duši oběti

dosáhnout posmrtného života na věčnosti. Od té chvíle se nachází

jakoby ve snu, který mu upíří zárodek vsugerovává. Zrůdy se tak

mění na jejich povolný nástroj. Samy pijí krev. Tím se podobají,

zárodku, který si je podmanil - ale nemohou jej dále rozmnožovat..."

Slova Jeffa Warnera, pronesená na pozemku 333 v Paddington

Street, si Lilith vryla hluboce a nesmazatelně do paměti.

Vytanula jí na mysli během návratu do Mallwydu.

„Jak se opravdu jmenuješ?" zeptala se neuvěřitelně starého a

neduživě vypadajícího mladíka, s nímž se Beth setkala na purpurové

straně zrcadla ve vesnici mrtvých.

„Tom Grimaldi..."

„Kolik je ti let?"

„Šestnáct."

Lilith se zakuckala překvapením. Dívala se na přestárlý,

vráskami a stařeckými skvrnami pokrytý obličej a pochopila, proč ji

Beth obdařila vyčítavým pohledem.

Tenhle mladík vzbuzoval soucit.

Ale mohl být v nebezpečí. Jeho pohled mluvil za vše.

„Kdo ti to...," Lilithin prst přejel jemně znamení na jeho krční

tepně, až sebou Tom trhl, „...udělal?"

Nehnul ani brvou. Ve vodnatých očích probleskoval strach.

Strach z Lilith.

Zavrtěl hlavou.

„Ty nevíš, kdo ti to udělal?" Lilith se neodvážila použít svou

sugestivní sílu. Ve světě za zrcadlem, v říši zla, s ní neměla žádný

úspěch. Mnozí se tomu vzpírali, zvláště když věděli, že přišla z

odvrácené strany zrcadla.

„Ne," trval na svém předčasně zestárlý mladík.

Lilith si jej prohlédla pozorněji.

Tak to zkoušela na lidech, kteří nebyli svým založením

chráněni proti její hypnóze. Zrovna u Torna si nebyla jistá, jestli k

nim náležel.

Jediné, v čem souhlasila s Beth, bylo, že Tom nepatří mezi

služebné kreatury. Nepatřil k nešťastníkům, kteří by dále rozsévali

smrt pod vlivem svého krvežíznivého pána. Žil, dýchal, jeho srdce

tlouklo normálně...

Ale měl znamení!

Od koho?

„Pověz! Řekni mi, kdo ti ublížil!"

„Nikdo," řekl Tom stísněně. „Nech mě na pokoji! Nikdo mi nic

neudělal! Chci domů! Já....bojím se tě!"

Z jeho chování Lilith vytušila, že byl stejně nesmělý jako jeho

vrstevníci. Jaká ironie, hovoříme-li o povadlém, bledém, plešivějícím

těle.

V první chvíli si Lilith myslela, že kousnutí na krku způsobilo

Tomovu proměnu. Mladík jí sám mezitím vysvětlil, že se jedná o

následek nemoci, kterou trpí od narození. Ale její pochyby tím

nerozehnal.

„Progeria infantilis" znělo odborné označení genetické

poruchy, kterou na celém světě trpělo asi dvacet dětí. Jejich

kalendářní věk bylo možno srovnat se stářím psa, abychom získali

skutečnou biologickou hodnotu.

Znělo to smutně.

Lilith se cítila mizerně kvůli tomu, že takovým způsobem na

Toma dorážela. Avšak vampýří znamení na krku nebyla žádná

maličkost. Zvláště když na chlapci nebylo vidět běžné příznaky.

„Odvezeme ho domů," vmísila se Beth. „Později uvidíme, co

dál. Promluvíme s jeho otcem a budeme chytřejší..."

Lilith rozuměla, ale nechtělo se jí skončit s Tomovým

„výslechem".

„Co je to za představení, s nímž putujete z místa na místo?"

Mladík se zatím zmínil o cirkusu pouze dvakrát. Ale Lilith se v

hospodě, kde byla před dvěma dny ubytována, setkala s groteskní

postavičkou, která verbovala lidí pro tuto „show". Skvělá podívaná, v

níž vystupovala politováníhodná lidská stvoření. Zdálo se, jakoby

tento cirkus byl Tomovým domovem. V každém případě vedl Beth

přímo k velkému prostranství za městem Mallwyd. Tam se mu z

hrdla vydral děsivý výkřik zoufalství.

„Víš jistě, že stál tady?" zeptala se zaraženě Beth. Zastavila

auto.

Tom otevřel zprudka dveře a vyrazil ven.

Prostranství bylo zcela prázdné. Pouze dvojice papírových

pytlů na odpadky vypovídala, že zde někdo hostoval nedlouho

předtím.

Beth ohrnula rty. „Co o tom soudíš?" otočila se na Lilith.

„Lhal," řekla. „Můžeš mu však něco vyčítat?"

Beth potřásala pochybovačně hlavou. Bylo nad slunce jasné, že

je z něj celá dojatá. „To si neumím představit. Podívej se na něj..."

Mladík klopýtal jako bez duše volným prostranstvím.

Schylovalo se k dešti. Ale on tomu nevěnoval pozornost.

Beth vystoupila a šla k němu.

Lilith oba pozorovala. Beth Tomovi důrazně domlouvala a

objala jej přitom pevně kolem ramen. Byli promoklí až na kůži.

Když o minutu později přisedli k Lilith do roveru, řekla Beth:

„Pojedeme nejdříve k „Halfway", kde se ubytujeme. Hostinského

potěší, že nás zase uvidí po dvou dnech. Kromě toho nám může říci,

kam odjel cirkus."

Lilithin pohled přeskakoval z Beth na Toma, který se jako

vystrašené kuře choulil na zadním sedadle.

Lilith pomlčela o svých obavách. Nemohla si však odpustit

malou poznámku: „Přivedeš nás rovnou do pekla," pošeptala Beth.

„Kromě toho už policie hledá chlapce v celém okolí."

„A co!" odsekla Beth stejně potichu. „Mne více zajímá, co je to

za „rodinu". Po dvou dnech jednoduše sbalí plachtu a nestarají se, že

jim chybí jeden člověk...."

„Nejraději bych někam vypadl sám," řekl Floyd „Houkačka"

Farnham.

Marnie se spustila vedle něj na sedadlo starého austina a

pleskla jej po ruce. „Poslouchej! Mám nervy nadranc! A teď ještě

ty..."

„Se staříkem? Slyšel jsem ho řvát až sem..." Zasmál se. Padl

mlaskavý polibek. „Ale tebe bylo slyšet ještě víc," dodal.

„Mluvme o něčem jiném. Máš představu, co dnes

podnikneme?"

„Předtím nebo potom?"

Marnie jej bouchla do stehna.

„Výš!"zavýskl.

„Jestli půjdu výš, skončíme oba v nemocnici..."

„V manželské posteli?"

„To bys musel nejdřív vyjednat s mým otcem!"

V Corris Uchafu začínal sobotní večer. Konec týdne. Běžně

bylo v provozu kino nebo diskotéka. Floyd ji ale překvapil jiným

návrhem.

„Už několik dní hostuje u Tří dubů takzvaný umělecký cirkus,"

řekl a vytáhl z kapsy dva lístky. „Věnoval mi je jeden kolega. A ten

je zase dostal od někoho jiného..."

„Kolega" mohl být pro Floyda pouze kamarád z chodby

Charity. Před třemi roky praštil s učením a od té doby byl bez práce.

Vypomáhal u benzínové pumpy nebo si přivydělával příležitostnými

pracemi. Zřejmě mu to stačilo, aby si mohl dopřát tento vehikl a

vyvézt v něm Marnii dvakrát týdně ven. Ale lístky určitě pořádně

provětraly jeho poloprázdnou kapsu.

„Nemusíš přece platit jenom ty," řekla Marnie. „Mnohokrát

jsem ti opakovala, že se mi nevede tak zle, abych neměla na

kadeřnici. Můžeme jít klidně do kina nebo si zatancovat ke

Stubbům..."

„Pch!" rozhořčil se. „Ničemu nerozumíš! Tohle je senzace.

Noviny jsou plné zpráv o podivínech, na které se tam dá koukat...."

Horlivě vysvětloval, co lze spatřit v „cirkusech".

Marnie tím nebyla příliš nadšená.

Měla chorobný strach z hmyzu, zvláště pavouků. A co

„Houkačka" vyprávěl, znělo někdy podle toho vlasatce přímo

ďábelsky...

„Zrůdy...." Otřásla se. „Už teď mi z tvého povídání naskakuje

husí kůže! Ne, na to nemám žaludek..."

Floyd protáhl zklamaně obličej. Byl velký a dobře stavěný.

Jeho vlasy černé jako smůla a jižní temperament zadávaly příčinu k

nejdivočejším dohadům.

Marniin

otec

například

tvrdil

velice

rozhodně,

že

„Houkačkova" matka měla před dvaceti lety poměr s italským

dělníkem. Jedno ze slabých tvrzení, které s potěšením komentoval.

Charles Romance nenáviděl Floydova otce. Něco se mezi nimi

přihodilo; pravděpodobně ani jeden z nich nevěděl přesně co,

„No, dobrá," zabrblal hlasem plným odříkání. „Tak tedy ke

„Stubbům"..."

Marnie si povzdechla. „Tak dobře. Máš vstupenky. Pojedeme.

Jestli to bude hnusné, tak utečeme. Slib mi to!"

V jeho obličeji se mihl stín uspokojení. „Přísahám!"

O dvacet minut později zajížděl austin na louku upravenou

jako parkoviště, kde už stálo pozoruhodně mnoho aut.

„Podívej, kolik je tady lidí," upozorňoval „Houkačka". Počkal,

až Marnie vystoupí a potom ji objal s majetnickou pýchou kolem

útlého pasu.

„Je to stále stejné," tropila si posměšky. „Máloco mne vyvede z

míry. Ale ty to dokážeš za všech okolností..."

Čím blíže přicházeli k hradbě dřevěných maringotek, tím

tajemněji působila jejich scenérie ozářená girlandami světel. Nikde

osamělá blikající lampička. Na první pohled bylo zřejmé, že se

mnohé změnilo. Před sto nebo dvěma sty léty by se návštěvník s

ničím takovým nesetkal. Při zevrubnější prohlídce však každý rychle

zjistil, že pestře pomalované vozy jsou přinejmenším stejného věku.

ZRŮDY - VELKOLEPÁ PŘEHLÍDKA MONSTER stálo

starodávným kudrlinkovým písmem na každé stěně vozů. Ředitel

Grimaldi zaručuje údiv, hrůzu a lehké dráždění nervů!

„Četl jsi to?" zeptala se stísněně Marnie. Její rozhodnost před

vstupem do cirkusového stanu utrpěla citelnou ránu. „Oni si dělají

legraci ze strachu ...z mého strachu!"

„Marnie, prosím! Dej nám příležitost. Jsem opravdu zvědavý,

co nabídnou. Už jednou jsem něco podobného viděl v televizi. Ve

skutečnosti to musí být šílené. Záleží na tom, s jakými atrakcemi

přijeli. Jestli tam budou jenom tři trpaslíci metat kotrmelce a

vzájemně se tahat za vlasy, budu první, kdo se zdejchne!"

„Panebože!" Marnie se pokřižovala, „kéž by na začátku

vystoupili tři trpaslíci. Miluji trpaslíky...!"

Floyd, kroutě hlavou, ji zavedl do mezery mezi dvěma

maringotkami, nad níž visel štít s nápisem VSTUP. Pod ním byla

umístěna menší tabulka: Večerní pokladna.

„Číslo jedna," zašeptala Marnie, když drobná, jako princezna

vystrojená ženuška, sedící v přístřešku, vzala jejich lístky. Utržené

kousky rozžvýkala a vyplivla, aniž se jí pohnul jediný sval v obličeji.

Zbytek vrátila „Houkačkovi".

Pokračovali v cestě a Marnie láteřila: „Ještě jednou a zmizíme,

drahý příteli. Žádné výmluvy!"

„U ní to neplatí," zastal se jí Floyd. „Neudělala přitom

kotrmelec...!"

Marnie jej štouchla loktem do boku.

Hradba vozů uzavírala plochu krytou stanovou plachtou s

dvěma půlkruhovými hledišti pro diváky. Uprostřed se tyčilo

zvýšené jeviště, k němuž vedla lávka dosud zakrytá oponou.

Řady sedadel byly v tuto chvíli ze dvou třetin obsazené, takže

Marnie a její přítel poměrně snadno našli místa.

Všude kolem šustily kornouty s kukuřicí a jinými pokroutkami,

které si diváci zakoupili u vyzáblé ženštiny s ohromnými prsy a

dlouhým plnovousem. Chodila s podnosem mezi řadami. Jejími

nejlepšími zákazníky byli muži, kteří si chtěli pěkně zblízka

prohlédnout její mocně se dmoucí ňadra.

Také „Houkačka" chtěl vytáhnout několik mincí, ale Marnie

zasyčela: „Odkdy něco kupuješ při představení? Dej si pozor, aby ti

nevypadly oči!"

Pokrčil rameny a zastrčil peníze zpět. „Blbost. Chtěl jsem ti jen

něco koupit!"

„Soustřeď se raději na svůj „poklad" ..." Aniž by to okolosedící

zpozorovali, pohladila mu něžně vzpínající se mužství. Když zjistila,

v jakém stavu se nachází, zhluboka se nadechla a zašeptala s

předstíraným rozhořčením: „Budeš-li takhle pokračovat, mohu tě

vystavit přede všemi na pódiu."

Ušklíbl se a chtěl něco odpovědět. V té chvíli zazněl gong. V

hledišti naráz utichl šepot.

Za víření skrytého bubnu se roztáhla opona. Před publikem se

objevila dojemná postava ve fantastické uniformě a po zdvořilém

přivítání a seznámení s programem opět zmizela.

Když ohlásila jako „světovou senzaci" vystoupení „nefalšované

upírky", proběhlo nejdříve hledištěm tlumené šeptání.

Zatímco Floyd - jako většina ostatních - se tomu smál, Marnie

chladla jako kus ledu. Založila si ruce na prsou a vtáhla hlavu mezi

ramena.

„Je ti zima?" zeptal se její přítel a přivinul ji k sobě. Uchopil ji

přitom v podpaždí tak, že si mohl položit ruku na její pravé ňadro.

V tom měl praxi. Chodili často do kina, kde sedávali v zadních

řadách.

Potřásla hlavou. Její stísněnost ještě vzrostla.

V pozadí zněl hlas ředitele. Marniin pohled těkal po ostatních

návštěvnících sedících v polostínu. Necítila radostné očekávání, které

se zmocnilo všech přítomných. Bylo jasné, že jí nesedí tento druh

zábavy. Politováníhodné bezvýznamné postavičky provozují nejen

tělesný, ale především duševní striptýz, aby se udržely při životě. Ta

představa jí byla odporná. Bylo pozdě vzít do zaječích. Musela se

podrobit. Viděla, jak na tom Floydovi záleží.

Po odchodu ředitele a opětovném zaznění gongu začalo vlastní

představení... Trefné označení pro to, co nyní následovalo.

Předváděly se skutečně politováníhodné omyly přírody. A každý,

kdo měl v sobě jen trochu studu, musel tento druh zábavy odmítnout.

Ve skutečném životě to však vypadalo tak, že lidské

abnormality se ještě více než v estrádě předváděly divákům!

Pouze Marnie vnímala, že se kolem nachází spousta dětí, které

se pásly očima na neštěstí druhých.

Marnie stiskla zuby.

Jediný rychlý pohled jí napověděl, že Floyd hledí fascinovaně s

otevřenými ústy na jeviště. Tam se vypotácel kulhavý hrbatý „zvoník

z Notre Dame". Udělal několik obratů, zatínal pěsti v hrozivém

posuňku a vyrážel neartikulované zvuky.

Publikum včetně „Houkačky" odměnilo jeho výkon projevy

souhlasu. Marnie se snažila, aby se ani pohledem nedotkla tohoto

vzoru šerednosti. Když jej zahlédla, viděla, že se potvrdilo její

podezření: utrpení bylo aktem nenávisti proti obecenstvu i proti sobě

samému.

Marnie klesla vedle Floyda. Když krvavé oči hrbáče opětovaly

její pohled, pocit strachu ještě zesílil. Vyděsila se.

„Houkačka" zpozoroval její duševní rozpoložení, ale nebral to

vážně.

„Ten se umí rozparádit!" pochechtával se přátelsky.

„To je fuk. Pojďme už!" procedila přes křiklavě červené rty.

Zdálo se, že ji vůbec neposlouchal.

Marnie přitom měla pocit, jakoby jí studená ruka sáhla přes

tenký oděv na srdce a škádlivě se ho dotkla prsty. Jako hodinové

kyvadlo, které se párkrát postrčí, dříve než se zastaví.

Třásla se ještě silněji, ačkoliv nic strašlivého dosud nebylo k

vidění. Ale plachta mezi starými vozy s vybledlými a odloupanými

barvami ji svírala natolik, že náhle ztěžka popadala dech.

Znovu hledala pomoc u „Houkačky".

Opět musela zjistit, že nadšeně sledoval odchod hrbáče. Téměř

freneticky tleskal a s nemenším nadšením zdravil další atrakci.

Chlapík s tak obrovskou hlavou, že mu držela na krku jen

zázrakem, se vyškrábal na lávku. Musel mít zrezavělou ocelovou

konstrukci, která mu zajišťovala bezpečný pohyb. Vlekl se urputně

vpřed. Lebka se kymácela ze strany na stranu a mnozí očekávali, kdy

upadne mezi diváky.

Obecenstvo prožívalo jisté zklamání nad tím, že „tlustá hlava"

neustále řeší problém s rovnováhou. Přihlížející nepřijali jeho hru.

Diváci jej nabádali, aby zapomněl na svou bezpečnost. Diváci si

přáli, aby se překotil.

Zatracení žvanilové! myslela si Marnie.

Zděšení nad tím, jak se „Houkačka" pase na neštěstí tohoto

ubožáka, narůstalo víc a víc.

Ale také její strach dostával novou podobu.

To, co viděla do této chvíle, byla pouhá předehra.

Nechutnosti se stupňovaly a program pozvolna spěl ke zlatému

hřebu představení.

Začalo to mohutným bubnováním za oponou. Když se roztáhla,

bylo nejdříve vidět svalnatého trpaslíka táhnoucího do manéže

valník. „Tahoun" supěl námahou, až se mu na krku napínaly žíly jako

provazy. Jeho obličej byl znetvořený (nejen námahou) a koulel

očima. Byl oblečený v kožených hadřících jako neandrtálec. Dotlačil

káru pomalu k okraji jeviště a otočil ji tak, aby později mohl zmizet

přímo za oponou.

Kára byla přikrytá kusem látky. Ale už během jízdy se uvnitř

ozýval nějaký šelest, který připomínal šelmu, snažící se uniknout ze

zajetí. A cosi lidského, nad čím vstávaly vlasy hrůzou.

I ten největší vtipálek v publiku ponenáhlu utichl. Herkulovský

trpaslík se hbitě vyvléknul z popruhů a popadl kožený bič, který mu

visel na opasku. Všechno proběhlo tak sugestivně, že se tu a tam

ozval výkřik hrůzy.

I Marnie se zděsila.

Její výkřik zazněl ve chvíli, kdy trpaslík bleskurychlým

pohybem strhl plachtu z káry. Předtím, než ji hodil na zem, šlehl

bičem. Současně se rozlehlo víření bubnu za scénou. Křehké ticho

poletující nad hlavami diváků trvalo velice krátce. Hned nato je

přervalo snad stonásobné hluboké vydechnutí.

Marnie by nejraději zalezla pod sedadlo. Floyd se chechtal

chraptivě a nepřirozeně.

Vzadu za dřevěnými tyčemi zamřížované klece bylo vidět

obrysy postavy jako z tíživého snu. Šeredné a vzbuzující hrůzu jako

vše, vůči čemu většina návštěvníků této přehlídky již otupěla.

Televizní kanály a půjčovny videokazet byly plné nechutností

oslavujících násilí - ale toto byla skutečnost, přímo před jejich

očima!

Obluda s lidskou postavou!

Přinejmenším měla lidský základ. Hominid, tak ji nazývá

biologický výzkum. Tělo patřilo ženě s nádherně formovanými tvary,

oblečené do kožené podprsenky, přiléhavých kalhotek a síťovaných

punčoch. Hlava a ruce však patřily zuby cenící bestii s vlčími rysy v

obličeji, strašlivě zahnutými upířími zuby a jako nůž ostrými drápy.

Marnie byla přesvědčena, že zubatá nestvůra hledí jen na ni.

Šereda v jejích uhranutých očích vypadala neuvěřitelně obrovská.

Připadalo jí, že cítí hnilobný dech z její smrduté tlamy. Horko z

tohoto dechu pronikalo její kůží jako morová nákaza. Oči byly

krvavé a mrtvé. Nepřály životu, který kypěl v řadách hlediště. Četla

si v duších lidí jako v otevřeném jídelníčku. Propalovala Marniinu

duši ohnivým písmem biblického Menetekel!

Marnie zatínala prsty do dlaní. Planoucí oči, velké jako kola od

vozu, jako by ji chtěly pohltit. Srdce jí bušilo až v krku - jenom ne v

hrudi. Dusila se neviditelným polibkem, který jí zavřel ústa i nos.

Vampýra v kleci se zasmála pronikavě a zlomyslně. Potom

popadla oběma pařáty mříž svého vězení a rozlomila ji jako zápalku.

Divákům se tajil dech z této hrůzné podívané. Vzniklým

otvorem vyrazila ven. Roztáhla ohromná blanitá křídla a vyletěla

přímo k Marnii, kterou si zvolila za krvavou oběť.

Marnie nebyla schopná pohnout se z místa byť jen o jediný

centimetr!

Šereda se na ni dychtivě vrhla. Ještě více odhalila vraždící

zuby. Skryla Marnii pod křídly a zaťala zuby podobné trnům do

holého nechráněného krku.

Beth jela autem napříč Malldwydem po středověké úzké ulici.

Stmívalo se. Zabubnovaly první kapky deště.

Když zaparkovala před „Halfway", otočila se Beth na Toma.

„Počkej chvíli. Musíme něco vysvětlit. Budeme hned zpátky."

Nechtěla jej vystavovat zvědavým pohledům hostů, kteří se

tam nepochybně zdržovali. Chlapec zadumaně přikývl, aniž vyslovil

otázku.

V lokálu se poflakovala hrstka lidí, když vstoupily. Nálada

byla pod psa. Jestliže Lilith správně porozuměla útržkovitému

hovoru, zapálil před pár dny nějaký žhář dům. Uhořelo v něm

několik lidí a dítě. Pachatel pravděpodobně skončil v plamenech.

Hostinský oplachoval sklenice. Díval se nevlídně dolů. Jakmile

hovor ustal, vzhlédl a nabídl obrázek, za který by Moskowitch dal

světovou cenu, kdyby se zde náhodou objevil. A mohl stisknout

spoušť fotoaparátu.

„To nechápu...!"

„Pochopíte!" odpověděla suše Lilith.

„Kde jste, k čertu, byly celou dobu?"

„Nedělejte rozruch pro dva dny, po které jsme nepoctily svou

přítomností váš vysoce vážený podnik."

Hleděl na ně upřeně, jako by spadly z Marsu. „Dny..." Jedno

oko nekoukalo. Bylo skleněné. Hospodský byl svérázná postavička.

Údajný veterán z druhé světové války. Místo kosti kryla jednu

polovinu mozku kovová destička z titanové oceli. Také on byl

imunní proti Lilithinu speciálnímu umění přemlouvat. „Dny," ozval

se znovu, „souhlasí. Ale mnohem více dnů! Chcete mě naštvat?"

Lilith pochopila, oč jde, mnohem dříve než Beth. „Připravte

nám účet, prosím. Zaplatíme hned. Odjíždíme však zítra ráno."

„Kde jste byly?" zaznělo proti ní mrzutě. „Mohu snad očekávat

aspoň malé vysvětlení?"

„Toulaly jsme se," odpověděla Lilith. „Jezdily jsme po

waleských cestách. Je to problém? Zapomněly jsme to pouze

ohlásit..."

Jeho rudnoucí obličej nevěstil nic dobrého. „Vaše štěstí,"

zalapal po dechu, „že moje uklízečka dala výpověď. Jinak už byl

pokoj obsazený."

Aniž by jim věnoval dále pozornost, vytáhl jednu zásuvku a

vyhrabal z neuvěřitelného nepořádku blok a kuličkové pero. Lilith

napjatě očekávala, až jim vydá účet. Vrhla na něj krátký pohled a

nahlas polkla. Přistrčila lístek k Beth, aby jej zaplatila - a pro

všechny případy jí varovně šlápla na nohu. Bylo to nutné kvůli počtu

dní, které majitel „Halfway" uvedl v jejich účtu.

„Čtrnáct....?" vyklouzlo stejně překvapené Beth.

Další jemné kopnutí ji přivedlo k rozumu.

Lilith vedla Beth k východu. Přítelkyně vypadala zničeně.

Spíše jako po dlouhém pobytu v divočině než po návštěvě

kosmetického salonu. Zdálo se, že podobně smýšlí i hosté

„Halfway". Pohledy, kterými provázeli obě hezké ženy, mluvily za

vše. „Jedna z nás," připustila prozatím Lilith, „přijde dolů a zaplatí.

Peníze máme nahoře..." Spojovací dveře mezi lokálem a schodištěm

se zabouchly.

Beth založila ruce v bok.

„Hej! Co to znamenalo?" dala najevo svou nespokojenost.

„Proč jsem musela nechat toho chlapa, aby nás takhle nestydatě

napálil? Napočítal nám dva týdny, zatímco to bylo..."

„Protože," přerušila ji klidně Lilith, „to nebyla nestydatost. Čas

v Llandrimwythu plynul zřejmě pomaleji - mnohem pomaleji. Tady

venku místo domnělých dvou dnů zatím uběhly dva týdny..."

Dunivý tón gongu ohlásil konec davové psychózy.

Floyd Farnham byl zpocený. On a stovka dalších diváků se

třásli nad hrůzou, která se odehrála před jejich očima - a nyní se

ukázalo, že to byl gigantický podfuk.

Na pódiu celkem nepovšimnuta stála zamřížovaná kára. „Mon-

strum" na sebe opět vzalo podobu tajemné erotické bytosti.

Spojovala v sobě absurditu, ale už žádnou hrůzu - pouze okouzlení.

Štíhlá mladá žena s odbarvenými vlasy a lehce otevřenými ústy

odhalujícími ostré upíří zuby. Z jejích ramen vyrůstala podivná

blanitá křídla, která se úžasným způsobem spojovala s lidskými

pažemi.

Stísněnost diváků vybuchla v bouřlivém potlesku.

„Fantastické!" povykoval „Houkačka". „To byla nejlepší iluze,

kterou jsem kdy zažil!"

Při pohledu na bizarní krásku se mu vypnulo plátno kalhot.

Mechanicky nahmátl svoji zamlklou přítelkyni.

„Co tomu říkáš? Člověče, jsem z toho úplně vedle!"

Marnie dřepěla vedle něj. Její obličej byl bledý jako stěna. Její

rty se chvěly. Jakmile začala zvracet, Farnham junior pochopil, že

oba mají výrazně odlišný vkus.

„Není ti dobře? Musíš jít ven?"

Marnie si zakryla rukou ústa, vrávoravě se zvedla a pospíchala

k východu.

„Houkačka" poseděl o vteřinku déle. V myšlenkách cestoval

mezi okouzlujícím exotickým zjevením z jeviště a tím, čím byl

povinen své přítelkyni.

Konečně se zvedl k odchodu a šel za Marnií.

Stála venku stranou od vozů a vyzvracela doslova duši z těla.

„Houkačka" hledal papírové kapesníčky v marné snaze

pomoci. Objevil pouze použitý. Váhal, ale potom jej podal Marnii.

Zároveň se postavil za její sklíčenou postavu a hladil jí nemotorně po

zádech. Přitom pamatoval i na její zadničku, což se projevilo

mohutnou zvonkohrou v jeho kalhotech. Cítil se provinile. Ten pocit

však pominul, ale jeho veličenstvo zůstalo dál ztopořené. „Uklidni

se," přejel prstem po jejích suchých rtech. „Nebylo to přece skutečné.

Hypnóza. Davová psychóza. Je to pryč..."

Napřímila se. „Prdlajs!"

„Ještě jednou tě někam vezmu! Odkdy jsi tak drzá? Panebože,

měl jsem raději vzít Bombera!" Bomber byla mužatka z Cligue, s níž

se stýkali.

Marnie si otřela ústa „Houkačkovým„ kapesníkem. Uklidnila

se: „Promiň. Dneska nemám svůj den. Nejdřív mě rozčilil táta a

potom tohle... Stejně jsem tě varovala. Prostě mi to nesedí."

Přitulila se k němu.

Ještě se trochu upejpal. „Nastydla jsi," konstatoval. „Tvůj hlas

zněl tepleji."

Pohladila ho. „Pojď odsud pryč. Pojedeme k tobě. Potřebuji

spoustu tepla..."

„V mé barabizně?"

„Mně připadá docela útulná. Kromě toho má jednu velkou

výhodu, že nás tam nic neruší. Tvůj otec bude určitě na tahu..."

„Houkačka" se zachmuřil. „Ano, na tahu. Chlast..."

„To je jeho věc. Pojď už."

„Houkačka" pochopil, že od ní může dostat všechno, co mu

slibovala exotka v manéži, ale k čemu nedošlo.

„Dobrá," rozhodl se. „Když slíbíš, že na mne budeš milá..."

„Pochybuješ o tom?"

Políbila jej brutálně a žádostivě. Až mu to vzalo dech.

„Člověče!" odtáhl ji na vzdálenost paže. „Pomalu! Šetři střelivem...!"

Její smích ve zkomírajícím světle, které sem dopadalo od Frak-

Show cirkusu, ho s konečnou platností přesvědčil. Je čas vrátit se

domů.

„Houkačkův" byt byl v přízemí. Měl vlastní vstup, ale když

jeho opilý otec byl doma, nebyl mu nic platný. Mnohokrát se stalo,

že se neohlášeně objevil ve dveřích. Ponechal si klíč pro „nouzové

případy".

Svému dospělému synovi argumentoval tím, že je to jeho dům

a on by si už mohl najít vlastní bydlení...

„Houkačka" žil s touto přítěží, ačkoliv Marnii to někdy vadilo,

že je ruší.

Dnes o tom neztratila ani slovíčko. Po zážitku z představení se

zdálo, že přímo lační po něžnostech. S lehkou nedůvěrou přijímal

„Houkačka" to, co si představovala jako něžnost. Kromě toho šla na

věc poněkud tvrdě. Ale Marnie byla - a nerada to připouštěla -

pouhým produktem své výchovy. Vzpírala se sice, ale rozhodně na

tom neměl rozhodující podíl její temperament.

Dnes večer padly všechny zábrany. A „Houkačka" se těšil - už

během jízdy - na to, že Marniina pohlavní touha nebude tentokrát

vyžadovat „zahřívací kolo". Znovu a znovu jej hladila významně

mezi stehny. Během jízdy otevřela zip jeho kalhot a vroucně třela na

kost ztvrdlý úd.

Udělal se ještě v autě. Marnie byla k neudržení.

Ale pořád neměla dost. Jakmile si „Houkačka" opět upravil

kalhoty, vystrčila jej z auta a táhla přes malou předzahrádku ke

vchodu do obydlí. V domě se nesvítilo. Farnham senior byl asi na

tahu v mokré čtvrti.

I Marnie byla rozjetá čím dál víc.

Zatímco „Houkačka" otvíral dveře, rvala ze sebe šaty.

Pozpátku dopadla na vrzající kovovou postel, která ji jinak

rozčilovala. Dnes neřekla ani slovo.

„Pojď už, pojď!" dotírala. „Nemusíš se úplně svlíkat, stačí

dole...!"

Ačkoliv měl „Houkačka" první vzrušení za sebou, jeho erekce

ani v nejmenším nevyšuměla. Byl připravený. Přinejmenším tělesně.

V hlavě měl ze všeho zmatek. Nemohl jednoduše pochopit, co mohlo

Marnii tak nenadále změnit z ustrašeného bázlivce na svůdnou démo-

nickou ženu.

Něco tady nehrálo. Ale jeho vlastní žádostivost ho zradila a

odsunula obavy stranou.

„Okay, okay," pokusil se utlumit, co se nedalo potlačit. Její

bujná ňadra v červeném světle holé žárovky zlomila „Houkačkův"

odpor právě tak jako pootevřená ústa s vyčnívajícími zuby. Jedním

nárazem se uvolnila touha, která jej beztoho svazovala. I když si dnes

připadal jako při návštěvě „živnostnice".

„Aaaah...," zasténala, když do ní vstoupil a tím odhodil

veškerou opatrnost. Zabořil obličej do úžlabiny mezi jejími prsy.

Umlčel ji smyslným sténáním a proměnil postel v epicentrum

sopečného pohoří.

Marnie se zdálo, že se propadá. Pobízela ho neúprosně dál.

Zmítala se pod ním a divoce vracela jeho nárazy, dokud se přes něj

nepřelila vlna druhého orgasmu.

Nechtěla jej uvolnit, ale „Houkačka" vstal a vyjednal si

oddychový čas. „Úplně jsem se odpařil!" sotva popadal dech. „Mám

ti něco přinést?"

Marnie odpověděla záporně. V jejích očích plápolal plamen

vášně. Teď, když z ní vystoupil, její ruka sklouzla dolů a začala

masírovat člunek. Zavřela oči a malý červený jazýček přejel rty.

„Houkačka" musel polknout. Měl strašnou žízeň, a proto se

rychle odtrhl od té chlípně smyslné scény. S předsevzetím, že si

pospíší.

Když v kuchyni zkoumal obsah ledničky, slyšel, jak jde bosá

za ním. „Přece jen pivo?" zeptal se přes rameno.

„NE, DĚKUJI!" odpověděla hrdelním cizím hlasem.

„VEZMU SI TEBE!"

Tom vyhlížel nejdříve sklíčeně a potom dal zřetelně najevo

svou nelibost. „Dva týdny?" opakoval bezmocně.

Beth jej vedla do hotelu. Nepozorovaně. Do pokojů se šlo

přímo, takže se vyhnuli nálevně.

„Tvůj otec a ostatní," přikývla trpělivě Beth, „jsou jistě na cestě

k další štaci. Víš, kam měli namířeno z Mallwydu?"

Mluvila rychle. Nápadně rychle. Zřejmě chtěla přimět Torna,

aby se více zahloubal. Samotných čtrnáct dní nevysvětlovalo, proč

otec, jehož syn se ztratil, jednal bezcitně podle hesla Cirkus jede

dál.

Tom uvažoval krátce. „Corris Uchaf," řekl tiše. „Vím, že to byl

Corris Uchaf..."

„Půjdu ještě jednou dolů a zaplatím účet," ozvala se Lilith,

která poslouchala, aniž zasáhla do hovoru.

„Při té příležitosti se pana „Nespokojeného" zeptám, zda neví

něco o příští zastávce cirkusu. Možná napájel atrakce ve výčepu."

Popsala Tomovi muže, jehož lebka byla tak ohromná, že ji mohl

nosit jen s pomocí kovového korzetu. „Znáš ho?"

„Roawl," řekl Tom unaveně.

Nechala jej s Beth o samotě a sešla do lokálu.

Hostinský znovu počítal stvrzenky, které Lilith provokativně

pomíchala. Nakonec mu došlo, že to byla past na ověření jeho

poctivosti.

„To je příliš," zavrčel konečně, jakmile se rozhodl, že na tom

stejně nesejde.

„Přesně tak," odpověděla Lilith a potřásla hlavou. „To platí,"

připojila, „když si budu moci vedle dosavadního pokoje najmout na

poslední noc ještě jeden pokoj."

„Proč?" vyzvídal nedůvěřivě. „Hádáte se s tou druhou?"

„Správně," potvrdila Lilith. „Stále se hašteříme. Po tom

namáhavém výletu si potřebujeme od sebe odpočinout - obě!"

Přikývl na souhlas, i když tomu nerozuměl o nic lépe než

předtím. Potom shrábl stvrzenky a vytáhl zpod pultu ještě jeden klíč.

„Kdy vyrážíte?" zeptal se. „Kvůli snídani."

„Nebudeme snídat. Zato chceme bohatější večeři. Při takové

túře člověku vytráví," odpověděla Lilith. „Pokud by to neobtěžovalo,

vezmu podnos sama nahoru."

„To je cavyků," oplatil. „Vždyť je to jedno..."

Otočil se a prošel létacími dveřmi do kuchyně. Schválně přitom

přeslechl protestující pokřik jednoho z opilců, jehož pinta stála

prázdná.

Vrátil se za pět minut. Bezcitně přistrčil před Lilith podnos

přetížený obloženými chleby a kávou.

„Prosím!"

„Vy jste poklad!"

„Dobrou chuť..."

„Poslední dotaz: Cirkus, který zde hostoval, když jsme byly

pryč... Nevíte, kam odjel?"

„Cirkus se mi líbil." Poškrábal se, přičemž nehtem přejížděl po

titanovém poklopu. Potom dodal troufale: „Chtěla jste se ucházet o

místo?"

„Když vás odmítli, já už nebudu mít žádnou šanci," odpověděla

Lilith s potlačovaným vztekem. Někdo vyprskl smíchy do piva.

Lokál se rozhlučel jako včelí úl. „Corris Uchaf," procedil hospodský

mezi zuby.

„Upřímné díky," poroučela se Lilith i s podnosem. Ve dveřích

na něj ještě jednou mrkla a řekla: „Protože jste byl tak milý,

přimluvím se za vás. Kolikrát se stačí jen zmínit..."

Charles Romance rozsvítil noční lampičku.

Bylo pár minut po třetí hodině ráno.

Heather ležící vedle něj nadávala do polštáře. Znala jeho

vrtochy, kvůli nimž až pětkrát za noc zvedl těžké tělo z postele a

šoural se na záchod. Ale rozlítila se jako lvice, když nechal dveře

dokořán. Zvuk jeho „potřeb" se linul zdálky jako evergreen.

Měl chorobné potěšení z toho, že ji trápil takovými

maličkostmi. Po všech letech manželství, které nyní zůstalo jen na

papíře, měl dost materiálu k vyvolávání hádek.

Tentokrát věděl najisto, že to nebylo puzení v měchýři, co ho

donutilo vstát. Byl to hluk.

Hluk, která se znovu opakoval...

„No, počkej..."

Vstal a natáhl si připravený župan. Když otvíral pootevřené

dveře dokořán, vřískla za ním Heather: „Lehni si zase do postele!

Děláš všechno ještě horší!"

„Ještě horší," rozčílil se, „to ani nemůže být! Dávno ztratila

respekt před rodiči! Teď poslouchá jenom Ben Farnhamovic šmejda

- chápeš to konečně? Jestli nebudu trvat na svém, můžeme ji ztratit

navždy. Stáhne ji s sebou do bahna."

„A ty jsi vážně přesvědčený, že ji tvoje metoda vyléčí...?"

„Raději mlč. Tys jí vždycky všechno promíjela!" Zavřel za

sebou dveře ložnice. Dříve, než se vydal ke schodišti, zastavil se a

poslouchal. Potom sešel dolů.

Skutečně jí bez ladu a skladu zabalil pár hadříků do kufru a

postavil jej pod vchodem na verandu. K nim přidal lístek se

sdělením.

Na lístku stálo:

Dej nám zprávu, až tě to přejde. Do té doby hodně štěstí s tvým

vysněným přeludem.

P.S. Neodvažuj se překročit tento práh, dokud nepošleš k vodě

toho zkurvysyna!

Charles Romance (majitel domu

a bývalý otec)

Připadalo mu to originální. Nebude žádná měkota, jak mu

vždycky předhazovala. Dobře myšlené varování nepomohlo, a to jej

dopalovalo stále víc.

Uklidnil se na posledních schodech do přízemí. Nerad by se

zajíkal vztekem, když ji předtím vlastnoručně vystrčil před dveře.

Na chodbě a v kuchyni svítilo světlo.

Na koberci vedly do domu tmavé stopy. Hluk, který Charles

Romance zaslechl na trávníku, utichl.

Věděl také, jaký obrázek ho čeká v kuchyni: Marnie před

ledničkou, vyhladovělá po noci, kterou strávila s tím Farnhamovic

sprat -

Zůstal stát mezi dveřmi.

Kuchyň byla prázdná, i když bylo rozsvíceno.

Stopa na koberci, která se nyní objevila na dlaždicích, nabyla

svou pravou podobu.

Krev?! podivil se Charles Romance.

Heather bude mít radost! Krev se vzpírala jakékoliv snaze o její

odstranění, zvláště z koberce.

U ledničky bylo slyšet zvuky.

„Kde jsi?" zabručel Romance. „Jak tě mohlo napadnout znovu

přijít?"

Namířil přímo k ledničce. Jeho ruka zůstala na chvíli viset ve

vzduchu, ale potom otevřel dvířka.

Jeho zasténání, když spatřil useknutou hlavu Farnhama

mladšího mezi máslem, sýrem, vejci a slaninou, se mísilo s

úzkostným výkřikem Heather v patře.

V Charlesi Romancovi by se krve nedořezal. Rychleji než kdy

předtím vyběhl do patra, které jej dělilo od jejich ložnice. Křik jeho

manželky mezitím dávno ustal.

Když chtěl otevřít dveře, zjistil, že je zamčeno.

„Heather...?" Nevolnost a šok, který mu způsobil pohled na

Floyda Farnhama, umrtvily jeho jazyk, převalující se v ústech jako

houbovitá beztvará hmota.

Heather neodpovídala.

Romance zamrazilo u srdce.

Stál před zavřenými dveřmi a tloukl do nich rukama.

„Heather!"

Mlčela.

Je mrtvá.

Poznání ho zasáhlo jako blesk. Nemohl na tom nic změnit.

Zděsil se. Z úst se mu vyřinuly sliny. Jako reakce na úžas při

představě její smrti. Uvědomoval si všechny drobné manželské

války, kterými spolu prošli. To však neznamenalo, že by si musela

tak pospíšit. Za léta společného života k sobě stále tíhli. A toto

spojení - zdá se - někdo s bezpříkladnou brutalitou přetrhl!

Tentýž, kdo servíroval na podnosu lebku toho ničemy...!

Odtud k Marnii chyběl je krůček.

Olízl si rty a zašeptal: „Marnie...?"

„Tati...?"

Sevřelo se mu hrdlo. Její hlas na druhé straně dveří byl směsicí

trápení, úzkosti a zoufalství.

„Tati, on... nás chce všechny zabít! Úplně se pomátl a drží

mamince nůž na krku... Nedělej to... Prosíme tě!"

„Kdo?" drtil mezi rty Charles Romance. Přitiskl čelo ke

dveřím. „Kdo se pomátl?"

„Floydův... otec."

„Ahoj, Charlie!" vmísil se do hovoru nezaměnitelný hlas.

Romance ztuhl. Jeho ruka se dotkla hrdla. Odhodlaně odstoupil

od dveří a seběhl do přízemí.

Provázel jej hlas Marnie. Nedbal jejího volání.

„Tati, nevolej policii, prosím...!"

Nechtěl upozornit policii. Jestliže Ben Farnham zavraždil

svého syna, nějaká výzva policie by jej těžko zadržela. Pokud však

vztáhl ruku na jeho rodinu, byla to pouze jejich záležitost.

Charles Romance věděl, proč ještě za života Bena Farnhama

plive na jeho hrobku. Heather to věděla také, ale její rty byly němé,

pokud žila. Bylo všeobecně známo, že Marnie a Floyd jsou

pravděpodobně nevlastní bratr a sestra.

„Pravděpodobně...," procedil Charles Romance mezi zuby.

Heather se spustila před dvaceti lety. Bylo velkou chybou, že

se mu k tomu přiznala. Zaplatila tehdy daň šarmu Bena Farnhama.

Stalo se to během slavnosti. Zúčastnily se jí oba páry, které v té době

byly natolik spřátelené...

Farnhamova manželka zemřela před osmi lety. Farnham zcela

propadl pití. To je jedno. Charles Romance neprodělal genetické

testy, ale spolehl se na své pocity. Díky tomu se ujistil, že Marnie

byla jeho dcerou. V ničem se totiž nepodobala Benu Farnhamovi.

Nicméně bylo to přátelství, o kterém Marnie s Floydem neměli

ani potuchy. Zhroutilo se před mnoha lety.

Ve skutečnosti se nemohl Charles Romance zbavit svého

podezření.

„No počkej, smrade!"

Šel až ke sklepu, kde na konci schodů našel, co hledal:

brokovnici, s kterou pytlačil a sekyru.

Zasunul do hlavní dvě patrony a plnou hrst nábojů vložil do

kapsy županu. Příprava na rozhodující bitvu.

Vrátil se zpět nahoru. Celá akce nezabrala více jak dvě, tři

minuty.

Bez dechu dorazil ke dveřím ložnice. „Dělej!" zařval. „Máme

si vzájemně něco vysvětlit!"

„Kde jsi byl, tati?" Marniin hlas se zadrhl. „On maminku

podřízl..."

Zlomil se jí hlas.

Něco těžkého upadlo na podlahu.

Charles Romance zavrhl původní úmysl vypáčit dveře.

Namířil - a stiskl.

Dávka sekaného olova vyrazila díru přesně v místě, kde byl

zámek.

Dříve než vstoupil, nabil opět pušku. Kopancem rozrazil dveře

a vpochodoval dovnitř jako voják na válečném tažení.

Očekával „nepřátelskou palbu", ale nic takového se nestalo. Ze

všeho, co čekal, odpovídala jeho představám pouze Heather. Ležela

nehnutě na posteli s podříznutým hrdlem. V pokoji vládlo pološero.

Světlo dopadající z chodby bylo jediným osvětlením.

Po Benu Farnhamovi a Marnii nebylo ani památky.

Vtom se rozsvítilo světlo v koupelně. Prozradil to proužek

světla linoucí se pode dveřmi.

Beztoho tu nebylo jiného útočiště. Farnham byl natolik hloupý,

že se mohl schovat pouze do skříně nebo zalézt pod postel. Stejně

pošetilé bylo schovávat se v koupelně. Nebylo zde okno.

Než mohl Charles Romance připravit nový plán postupu,

rozevřely se prudce dveře koupelny. Klátíc rukama vyšla z nich

Marnie.,

„Nestřílej..."

Prst Charlese Romance ztuhl na spoušti.

„Opatrně, tati, on - je tam! On -."

Vypadala v pořádku na to, jakou hrůzu prožila. Hledala za ním

útočiště.

„Má střelnou zbraň?"

„Ne... jenom nůž! Ohromný nůž!"

Romance se zhluboka nadechl. Čekal, že se Ben Farnham

vyřítí za Marnií jako kamikadze. Nic se nedělo.

Dal se do pohybu.

Pomalu.

Marnie se hystericky rozplakala.

Romance vystřelil do prázdné koupelny a potom se vřítil

dovnitř.

K jeho velkému překvapení byla místnost prázdná.

Když za sebou zahlédl Marnii, bylo už pozdě na obranu.

„Překvapení!" zvolala vesele - hlasem Bena Farnhama!

Čepel se zablýskla a zabořila se mu nelítostně do ruky.

Pronikavá bolest jej donutila pustit pušku.

Když ho Marnie zasáhla podruhé, klesl na kolena a zhroutil se

pozpátku na podlahu. Před jeho očima se roztančila tmavá a světlá

kola, která se rychle střídala.

Chroptěl.

Jeho dcera stála před ním a komíhala nožem ze strany na

stranu.

„Pros mne!" řekla studeným hlasem.

„Mar-nie...!"

„PROS M N E!"

Pouze potřásl hlavou.

Hrůza mu svazovala jazyk.

Marnie neustále opakovala svůj rozkaz, dokud Charles

Romance neupadl do milosrdného bezvědomí, z něhož nebylo

návratu.

„Odložíme náš odjezd," sdělovala Lilith.

„Jak dlouho?" chtěla vědět Beth. „Ptám se proto, že nemohu

dále zvyšovat náklady Moe Marxxe a Sydney Herald Zeitung... jestli

chci vůbec zůstat spolupracovnicí těchto vážených novin. Přece jen

ode mne v uplynulých dnech nedostali ani řádku!"

Její starost nebyla bezdůvodná. Kdo znal Moe Marxxe, jejího

šéfredaktora, nedivil se.

Lilith ho znala. A jeho slabosti.

„A i kdyby," slibovala, „zase tě přijme s lamentováním a

zvýšeným platem. Promluvím s ním."

„Jestli s ním budeš mluvit," odpověděla Beth nuceně, „přijmu

každý rozumný návrh."

„Z něčeho musíme žít," smála se něžně Lilith. Její trávově

zelené oči blýskaly. „Apropos..."

Beth pochopila, kam míří.

„Fanfáry v břiše" bylo vzhledem k tomu, co si pod tím Lilith

představovala, velmi trýznivé. Nedala to však na sobě znát. Ale bylo

zřejmé, že Lilithino kousnutí vždy rozproudilo její erotickou fantazii.

Reportérka nadevše milovala slastné chvilky s jinou ženou.

Od společného dobrodružství v Llandrinwythu se staly

pokrevními sestrami.

Lilith vymyslela ten název. Milovala drsnou legraci.

Ve skutečnosti to bylo veselejší. Výrazně zesláblá Lilith z

nedostatku jiného vhodného „dárce" udělala z nouze ctnost. Beth jí k

tomu sloužila jako krevní konzerva.

„Požehnejme tomuto soustu, neboť je poslední před popravou!"

Beth a Tom se spravedlivě rozdělili o jídlo, které Lilith přinesla

z hostince. Mládence potom ubytovaly ve vedlejším pokoji. Nyní už

mohly pouze doufat, že majitel „Halfway" potlačí svou zvědavost a

do rána je nechá na pokoji.

Lilith spokojeně kývla hlavou. „Teď jsi utišila hlad a jistě mi

neodmítneš..."

Tím bylo řečeno vše. Lilith zhasla světlo a stáhla Beth k sobě

na širokou manželskou postel.

Beth se okamžitě propadla do úplné, ale velmi příjemné

prázdnoty, když Lilith svými rty rozezpívala její tělo. Tma zesilovala

pocity, stále více citlivější s každým sebemenším dotykem. Nic

nebylo slyšet. Ani tlumená změť hlasů prosakujících podlahou z

lokálu.

Beth se přimkla těsně k přítelkyni, která - přesně vzato - nabyla

podoby tíživého snu. I když neuvěřitelně atraktivního...

Ještě před několika týdny by Beth nazvala lhářem každého, kdo

by jí řekl, že spí s upírkou. Tenkrát měla klamnou představu o její

lidské rozumové podstatě. Dnes o tom nemohla být řeč. Žila velmi

intenzivně. Žila pro tuto chvíli. Ale občas jí pronikla tělem neznámá

obava, že život, který vedla s Lilith, se podobá hořící zápalce.

Duncanova smrt jí vystavila velkému riziku. V New Delhi jej

zabilo tamější upíří příbuzenstvo. Doprovázel Lilith do Nepálu při

jejím pátrání po kalichu.

Tato smrt dokazovala, že Lilith nemohla ani svým nejbližším

přátelům zaručit jejich přežití.

Tak málo jako sobě.

Patřila zakrátko k nejvíce nenáviděným osobám na světě -

nenáviděnou nepřáteli, kteří zacházeli s lidmi takovým způsobem

jako běloši s černochy.

„Jsem úplně zblázněná," přeběhlo Beth přes rty. Hrála si s

jejími bujnými vlasy. „Zatraceně, jsem do tebe hotový blázen...!"

Převzala iniciativu.

Její oddanost propukla naplno. Plnými doušky užívala to, co jí

žádný muž nebyl schopen dát. Betin jazyk, rty a ruce hrály na

Lilithině těle jak na vzácném hudebním nástroji.

Byla virtuos. Mazlila se s Lilithiným klínem. Její prst si s ním

hrál jako dítě s bábovičkou, zatímco druhá ruka objížděla nádherně

dlouhé nohy. Beth se natáhla a předala Lilith štafetu. Její chlapecky

štíhlé tělo se chvělo, ruce objížděly vlastní tuhá malá ňadra. Lilithin

jazyk jel podél plochého břicha stále výš a výš, až dosáhl hrdla.

Malou chvilku objížděl Bethin ohryzek, až reportérka začala

tlumeně vykřikovat.

Nato se jí něco zabodlo do hrdla. Tiché sténání, když z ní Lilith

začala pít, otevřelo poslední dějství rozkoše.

Ochotně naplňovaly své potřeby bez ohledu na přicházející

ráno.

Někdo jiný se rovněž nemohl dočkat rána.

Když Beth za úsvitu klepala na Tomovy dveře, nikdo se

neozýval. Ani poté, když zašeptala jeho jméno.

Plná obav spěchala zpět k Lilith.

Napůl upírka, napůl člověk, dlouho neváhala. Jediný

dosažitelný klíč měl Tom. Lilith nechtěla volat hostinského, a proto

zvolila cestu po fasádě a oknem dovnitř.

Naštěstí všichni ještě spali, když se v blanitém přiléhavém

oblečení chtěla vyšplhat po popínavých rostlinách krášlících fasádu.

Kamenná římsa vedoucí pod oknem jí usnadnila tento krkolomný

úmysl.

Bez váhání vyrazila loktem okenní tabulku Tomova příbytku.

Zbytek byla formalita.

Téměř.

Něco nebylo v pořádku.

Bylo cítit smrt.

Zejména smrt... dítěte.

Tom Grimaldi, „zestárlý mladík", ležel natažený na posteli

jakoby spal. Nebyl úplně svlečený. Věci, které shodil, nesly stopy po

útrapách v Llandrinwythu.

Jeho obličej byl uvolněný.

Ale Lilith se nenechala oklamat. Smrt poznala na první pohled.

Poté, co se nakláněla nad Tomem, znovu se narovnala a šla ke

dveřím. Jakmile otevřela dveře, uviděla za nimi Beth plnou

očekávání. Krátká výměna pohledů s Lilith stačila k tomu, aby

potvrdila její nejhorší obavy.

„Ach, ne!" zašeptala.

Lilith ji vtáhla do pokoje a přibouchla dveře. „Ztratíme se,"

řekla zdánlivě chladně. Také jí se dotkla Tomova smrt. V duchu si

dělala velké výčitky, že ho až do poslední chvíle trápila svými

výhradami. „Ale nemůžeme ho tady nechat," pokračovala, zatímco

Beth šla pomalu k hochově posteli. Tam zůstala beze slova stát.

„Zřejmě mu selhalo srdce - jiné vysvětlení nemám."

Beth zaťala pěsti. „Není se čemu divit. Když si pomyslím, co

všechno prožil. A potom si jednoduše lehne do postele a čeká, až

přijde smrt..."

Po tváři jí stékaly slzy.

„Patrně si bral k srdci zmizení svých nejbližších víc, než jsme

se domnívaly..." Lilith pokrčila rameny. Potom dodala pevným

hlasem: „Musíme si pospíšit. Odnesu ho dolů do vozu, než tady

začne být rušno!"

„Já ho odnesu," odmítla Beth, odhrnula přikrývku a opatrně ho

zvedla. „Je lehký jako pírko...zatraceně!"

Nepozorovaně opustily hostinec.

Bylo poledne a nad volným prostranstvím se vznášela zvláštní

nálada.

Joey Grimaldi, ředitel Freak-Show vystoupil na schůdky své

maringotky a ujistil se, že Fee tu ještě není. Bylo to dost podezřelé,

protože upírka se vyhýbala jiné společnosti. Většinu času trávila

mezi čtyřmi stěnami vozu a vycházela jenom k produkci.

Byla vyvrhelem společnosti, ale Grimaldi měl zkušenosti v

zacházení s tímto druhem lidí. Všechny ostatní ujišťoval, že Fee je

především člověk.

Dříve než se přidala k jeho skupině, nebyl to zrovna výnosný

obchod. Jeho přehlídka lidských abnormalit nevyšla úplně z módy.

Ale od té doby, co se lidé mohli na podobné nechutnosti podívat

doma v televizi, jejich zájem o jeho cirkus citelně ochabl.

Fee všechno změnila.

Reklama šířená ústním podáním mu nadělila díky účinkování

Fee hezkou řádku platících návštěvníků. Grimaldi došel k poznání,

že její úspěch vytrhl ostatní zrůdy z apatie a povzbuzuje je k vyšším

výkonům.

V posledních letech nebyli všichni tak spokojeni se svým

angažmá, jako teď.

Nebo - jinak a méně prozaicky řečeno - s dobrým bydlem.

Byla tu však druhá, méně příjemná stránka věci.

Fee nikde dlouho nevydržela. To nedělalo dobrou krev mezi

zrůdami, jimž její „nadání", (Grimaldi nevěděl, jak by to mohl jinak

nazvat), prostě nedošlo.

Také ředitel „kočovného národa", jak se podnik nazýval už za

časů jeho otce i děda, si držel Fee nejdříve pro zmíněnou maškarádu.

Později pro její výjimečnost.

Rychle ovšem prokoukl její pravou podstatu. Od té doby ji

miloval jako nikdy žádného člověka (člověka?) předtím.

Naslouchala mu, když mluvil.

Mluvila, když skončil.

A byla tou nejlepší milenkou, jakou si muž mohl představit.

Nalil si horkou kávu z konvice do připraveného emailového

šálku. Usrkával a myslel přitom na dvě poslední nadcházející

představení. Týden na jednom místě úplně stačil. Kromě toho se Fee

zastesklo po moři, jak mu sdělila. A Joey Grimaldi rovněž toužil po

příboji.

Odložil šálek a podíval se do vozu. Nevěděl co, ale něco viselo

ve vzduchu. Od jisté chvíle jej zneklidňovalo nevysvětlitelné ticho.

Vplížilo se nejen dovnitř, ale i na prostranství obklopené vozy.

Snad, přemýšlel, už bych s tím měl opravdu praštit.

Ale co potom budou dělat všechny ty zkrachované existence?

Tu a tam spolu zápasily přesvědčení a pochybnost, zda to, co

dělal, bylo morální. Tahal lidem peníze z peněženek tím, že vláčel

politováníhodné degenerované zrůdy ve světle ramp, kde se za

mizerné vstupné odhalovaly ve své zrůdnosti. Zároveň ale

poskytoval těmto vyvrhelům společnosti domov a budoucnost...

Důvěrně známé kroky signalizovaly návrat Fee.

Jakmile vstoupila, Grimaldi hned poznal, že se něco muselo

stát.

„Kde jsi byla?"

Neodpověděla.

„Zítra časně ráno vyrazíme," dodal nakonec. Jeho pohled zářil

nadšením. „Uvidíme moře!"

Na jejích rtech zahrál zdrženlivý úsměv. „To mě těší."

Přistoupila k němu a sevřela jeho paže. Byl blahem bez sebe. A

přece. (Něco cítil).

Vnitřně rozrušený hledal ochranu v osidlech jejích křídel.

Oči, které ho přitom sledovaly, nepozorovaly ani jeho ani Fee...

Lilith z bezpečné vzdálenosti vyčkávala, až skončí probíhající

představení a rozejdou se poslední diváci. Hned jak se vyprázdnilo

parkoviště, vylezla z úkrytu.

Prostranství určené k vystoupení se rozkládalo na malém kopci

za městem. Lilith zatím nemohla vystoupit nepozorovaně z úkrytu ve

stínu vozů uspořádaných v kruhu.

Beth čekala v autě.

U Toma.

Jízda sem byla jako noční můra. Všechny řeči, všechny

myšlenky se točily kolem mrtvého mladíka.

Když se Lilith dostala k východu mezi dvěma vozy, zastoupil jí

cestu podivný chlapík. Měl na sobě modré pracovní kalhoty s

náprsenkou. Ale byl to obr. Lilith si byla jistá, že patří k „atrakcím".

Cirkus zřejmě náležel k těm zařízením, kde musely i „hvězdy"

přiložit ruku k dílu, aby jej udržely v chodu.

„Jdete pozdě," řekl muž drsným kuřáckým hlasem. Jeho kůže

měla velké póry. Hlava připomínala kohoutí ocas: silně překrvená

kožní boule, přikrytá lodičkou vyrobenou z novin. Nepochybně byl

přirostlý v kůži. A stejně nejisté bylo, zda se Lilithin protějšek nechá

odbýt. Při konfrontaci s velmi atraktivní ženou se zdálo, že v něm na-

rostly jeho komplexy. „Odejděte a přijďte dnes večer. V osm hodin

dáváme poslední představení. Zítra odjíždíme!"

Nechala ho, aby se vypovídal. Poté potřásla hlavou. „Nepřišla

jsem, abych zde strávila drahocenný čas. Hledám ředitele."

„Chcete se ucházet o místo?"

„Už se mne jednou někdo ptal. Musím na to odpovědět?"

„Co chcete od Grimaldiho?"

„Jedná se - " Lilith váhala, „ - o jeho syna."

Muž s nedobrovolnou ozdobou hlavy působil velmi jistě, když

odpovídal: „To musí být nějaké nedorozumění, paní. Grimaldi nemá

syna. Ani neměl!"

Lilith si dávala pozor, aby na sobě nedala znát překvapení,

ačkoliv její mozek se roztočil na plné obrátky.

„Stejně s ním musím mluvit!"

Její protějšek zřejmě dospěl k názoru, aby si Grimaldi vyřídil

záležitost osobně.

„Kde ho najdu?" zeptala se Lilith, dříve než o tom mohl začít

rozjímat. Muž ukázal na vůz, který se v ničem nelišil od ostatních.

„Touhle dobou by měl být u sebe. Po představení si rád poleží..."

Jeho potutelný úšklebek napověděl, že Grimaldi asi nevyspává

sám. Jí to bylo stejně jedno. Měla jiné starosti.

A tyto starosti se prohloubily, když její pohled zabloudil na

tabuli s programem vystoupení. Zamrazilo ji v zádech.

Fee, upírka...

„Tato...Fee," zeptala se zastřeně, což její „průvodce"

nepostřehl. „Je opravdová?"

„U nás je všechno opravdové," přitakal.

A nechal ji stát.

Ne, myslela si Lilith, zatímco přicházela na udanou adresu. To

přece nemůže být pravda. Upírka, která se ukazuje na veřejnosti!?

Nebo...?

Ještě jednou přehlédla program. Její oči, její smysly hledaly

typické záření, podle něhož lze v davu lidí poznat upíra.

Nenašla nic kromě nejasného tušení, že za kulisou tohoto

cirkusu panuje divný nesoulad mezi zřetelným chaosem a současně

potlačovaným mlčením. Něco ochromujícího leželo nad tím

pletichářským podnikáním.

Dostala se k maringotce ředitele, pronásledovaná pohledy,

jakoby rovněž byla prohřeškem přírody.

Kterým - celkem vzato - byla.

Lilith zaklepala na prosklené dveře, za nimiž záclonka

bránila zvědavcům nakukovat dovnitř.

Grimaldi nemá syna, znělo jí ve spáncích. Ozvaly se kroky a

dveře se otevřely.

Lilith byla překvapena majestátním zjevem. Podobnost otce se

synem byla vyloučena.

Řeč, kterou si předem připravila, zmizela jak pára nad hrncem.

Nakonec ze sebe vyrazila: „Tom je...mrtev."

Vypadalo to, že očekává další vysvětlení. Když se nic nedělo,

řekl zvučným hlasem: „Promiňte. Kdo je Tom?"

Fee vstoupila do skladiště bez Joeye Wissena.

Ukládaly se zde objemnější pomůcky, které se používaly při

představení.

Fee nemohla přesně určit, co zde vlastně hledá. Od té chvíle, co

se připojila k cirkusu, ji nějaký velmi záhadný pocit vedl sem.

Na číhanou.

Zpočátku myslela, že se to týká zrůd, které ji od prvního dne

přijaly mezi sebe se závistí a nedůvěrou.

Fee byla hvězdou představení, aniž pro to musela cokoliv

udělat. Joey jí záviděl, že si mohla dalekosáhle rozvíjet svou

„přirozenost", a přesto hledala útočiště uprostřed lidí.

Po nějakou dobu bylo vše v pořádku. Ale mezitím už prožila

řadu neklidných nocí. Buď sama nebo v Joeyově společnosti, stále

zřetelněji pociťovala nebezpečí, do něhož se vrhla!

Přesněji vzato tato eskalace měla začít Tomovým zmizením.

Právě před dvěma týdny.

Co Fee odhalila při pátrání po zmizelém v jednom údolí blízko

Mallwydu, z toho se jí tajil dech a tuhla černá krev v žilách.

Znovu a znovu se její tělo třáslo, když pomyslila na energii

zrození, kterou tam našla.

Příšerná, lidským okem nepostřehnutelná hluboká jáma se

otevřela uprostřed vřesoviště.

Nic jiného než tento jícen musel mít souvislost s Tomovým

zmizením. Dlouhá Paula jej naposledy viděla v bezprostřední

blízkosti tohoto děsivého úkazu. Od té chvíle byl nezvěstný. Ale ne

pro Fee. Všichni ostatní, včetně jeho otce, už Toma Grimaldiho

pochovali.

„Tady taky nic není," mumlala a otočila se k východu.

Pokládala nohu na první stupeň, když se její pohled zatoulal k

Joeyovu vozu - a noha jí ucukla zpět.

V první chvíli se jí roztřásla kolena. Měla pocit, že se na ni

hroutí stěny skladiště. Když se zase vzpamatovala, ovládla ji jediná

myšlenka:

Našli mě! Není kam uniknout!

Její pohled se zastavil na předmětu, který předtím nebylo pod

rekvisitami vidět. Teď se objevil jak na zavolanou.

Jak na zavolanou, zaznělo v ní jako ozvěnou, zatímco strach

se postupně měnil v hysterii.

Vzala jej.

Lilithin pohled se jako zmagnetizovaný otočil doleva.

Neuvěřitelné stvoření, kterému patrně hrozilo odhalení, se

rychle skrylo v jednom vozu. Odnášelo si něco, co již téměř měla.

Už se s Grimaldim déle nezdržovala. Zhypnotizovala jej s

jasným rozkazem, co má udělat.

Jakmile domluvila, beze slova se otočil a zavřel za sebou

dveře.

Lilith dál nečekala.

Pohled na bytost, vzdálenou co by kamenem dohodil, uvedl do

činnosti nejen Lilith, ale i symbionta na jejím těle.

Fee, upírka...

Lilith spěchala kolem srovnaných lavic pro návštěvníky k vozu

bez oken. Ještě než překonala spojovací schůdky, začal její jednání

řídit instinkt sebeobrany. Věděla přesně, co bylo třeba udělat...

Jakmile se ocitla před otevřenými dveřmi, vyletěl proti ní kůl.

Byl vystřelený z primitivní kuše. Ačkoliv Lilith byla chráněná, úder

ji překvapil natolik, že ztratila rovnováhu.

S tlumeným hlukem se jí chtěl nevelký kůl zavrtat mezi dvě

žebra pod levým prsem.

Symbiont, který kryl toto místo, tomu zabránil. Změnil se v

neproniknutelný štít. Přesto se Lilith pod jeho vahou téměř převrátila

na záda. Stačila se ještě zachytit dveřního rámu. Z pološera pronikl

výkřik zklamání. To jí usnadnilo lépe se orientovat.

Její postup byl zastaven pouze na chvíli.

Myslela na Toma, na jeho znamení na krku, které mohlo

pocházet pouze od této kreatury. Před malým okamžikem ji viděla,

jak zmizela v tomto voze s harampádím.

Ve zlomku vteřiny její oči přivykly pološeru. Viděla jako ve

dne.

Spatřila obludného křížence velmi mladé ženy a netopýra,

který se stáhl do nejzazšího rohu skladiště a vkládal do kuše novou

střelu.

Lilith nečekala, až si připraví zbraň. S divokou odhodlaností se

vrhla na záhadnou upíří postavu, s kterou se dosud nesetkala. I ona

prodělala přeměnu na netopýra. Na malého létajícího savce, ne

onoho obludného křížence!

Náraz do blonďatého zjevení spustil kuši. Ale tentokrát šíp

zasvištěl kolem hlavy a zmizel v nenávratnu.

Lilithina pěst vyrazila. Zasáhla rameno s kuší tak prudce, že

upírka roztáhla prsty a upustila kuši na zem.

Teď se rozpoutal skutečný boj.

Nelítostný boj, při kterém Lilithina soupeřka bojovala všemi

prostředky, což prozrazovalo, že podlehla panice.

Válely se po zemi a přes rozházené rekvizity.

Lilith se snažila uchopit hlavu soupeřky, a to co nejdříve.

Neviděla žádný důvod pro to, aby se držela zpátky. Padla

pouta, která ji svazovala se světem lidí. Otevřel se ventil, který jí

bránil být důstojným soupeřem.

Půvabné tahy jejího obličeje se začaly měnit v divoké

metamorfóze. Přijaly podobu vlka. Oči zkrvavěly a její prsty se

proměnily v drápy ostré jako nůž, které zanechaly krvavou stopu na

krku její soupeřky. Začala vytékat černá třpytící se krev. Za malý

okamžik začaly padat kapky jako tmavé diamanty.

Její sokyně se však zuřivě bránila.

Za Lilith se něco sklenulo.

Kožovitá, kostí vyztužená křídla, která Lilith uzavřela, jako by

ji chtěla pochovat. Obrovskou silou ji uvěznila a temnota, která ji

obklopila, se nedala překonat!

Tato síla tlačila Lilithin obličej proti horní polovině těla její

soupeřky. Proti bujným měkkým ňadrům. A potom se odněkud z

kožovitých křídel vynořil strašný kostěný trn a pokoušel se Lilith

probodnout.

V tom okamžiku - konečně! - zasáhl její symbiont.

Vrah upírů!

Lilith jako první zpozorovala jeho zásah. Poté se vyprostila z

ochabujících upířích křídel a opět získala ztracenou převahu.

Dva takzvané „medůzovité výběžky", ramena symbiontu, se

zavrtaly do čela a týla upírky a zcela kontrolovaly její tělo.

Symbiont nepociťoval ani „hlad", ani touhu zabít nesmrtelnou.

Lilith si přitom připomněla, jak si na upíru Habakukovi

vynutila úplnou informaci o Landruovi a liliovém poháru.

Spontánně se rozhodla nabýt jistoty a rozšířit vlastní znalosti.

„Znáš Toma Grimaldiho, syna ředitele?"

„Znám ho," ozvala se jako robot.

„Jak je možné, že si na něj nikdo nevzpomíná. Ani jeho otec."

„Když jsme se vrátili od díry, zničila jsem vše, co by ho

připomínalo."

Lilith se ohlédla. Mezi dveřmi nikdo nestál.

„Díra?" zeptala se.

„V údolí u Mallwydu," řekla upírka. Ležela natažená jako

loutka. Pouze její čelisti se při mluvení pohybovaly. Měla vyschlé

rty. Třásly se jako celé tělo. Prameny vlasů padaly přes skelné oči.

Lilith náhle cítila, jak by bylo pošetilé jednoduše upírku zabít.

Věděla hodně, a to se mohlo hodit.

Symbiont, zdá se, pochopil tuto možnost dříve než ona.

Normálně by každého upířího protivníka vysál a rozložil.

„Co jsi hledala v tom údolí?"

„Pátrala jsem po Tomovi."

„Ale nenašla jsi ho."

„Našla jsem jícen."

„Jak jsi tomu rozuměla?" Lilith tušila, že upírka myslela na

jednosměrku do Llandrinwythu - za propadnutou dimenzí, kde ve

skutečnosti dále zůstávala vesnice mrtvých.

„Nevím. Byla to...propast. Energie, kterou znám a bojím se jí."

Lilith zmlkla. Upírka se vyjadřovala divně: „Co víš o liliovém

poháru?"

„Nic," řekla. „Co je to?"

Upírka, která neví nic o neštěstí, které potkalo její rod?

„Ke kterému rodu patříš?"

„K žádnému. Jsem sama."

„Odkud přicházíš?"

Tato otázka ji zmohla. Rysy obličeje dostaly voskový lesk a

rychle zestárly.

Hned jak její hlas opět zesílil, vyslechla si Lilith strašidelný

příběh.

„Co jsi udělala Tomovi?" vrátila se k tomu, co jí leželo na

srdci.

„Nic!" - odpověděla pevně. „Chtěla jsem mu jenom pomoci!"

Lilith cítila, jak jí naskakuje husí kůže. Věděla totiž, že upírka

nemohla lhát a podvádět. Aspoň při této metodě výslechu.

„Jak - pomoci?" pronesly její rty udiveně.

„Byl nemocný."

„Teď je mrtvý! To byla skutečně ohromná léčba..."

„Mrtvý," opakovala upírka. „Spolkla ho díra..."

Vrtíc hlavou hleděla Lilith na neskutečnou postavu, před níž

seděla na bobku. Přemýšlela, co by se stalo, kdyby oba výběžky

stáhla zpět. Chtěla by nad ní získat moc nebo by bídně zahynula?

„Ty jsi ho vysála!" opravila ji Lilith s veškerou přísností.

„To není pravda!"

Lže, pomyslila si Lilith. Jak to dokázat.

„Proto jsi vyhledala tento podivný cirkus, abys tu mohla tropit

svoje neplechy? Opatřila sis takovou... postavu kvůli maskování?"

„To je moje postava. Nic jsem na ní nezměnila. Cirkus byl pro

mne už dlouho nejlepším útočištěm. Chtěla jsem se schovat."

„Před kým?"

„Před tebou - a všemi, kteří jsou jako ty! Před upíry..."

Už po čtvrthodině byla Macbeth s každou přibývající minutou

stále nervóznější. Nemohla pochopit, proč Lilith potřebovala tak

dlouhou dobu k tomu, aby přivedla Tomova otce odnést si mrtvého

syna.

Kočovný cirkus před nimi ležel jako anachronismus v

odpoledním slunci.

Tomova smrt zchladila Betinu radost ze života. Bude

potřebovat čas, aby se ledy opět rozpustily.

Ačkoliv byla s Tomem pohromadě jen krátký čas, společně

překonané nebezpečí je spojilo vzájemným pochopením.

Beth se necítila být v postavení, aby ho zde opustila a šla se

podívat po své přítelkyni.

Doslova si oddechla, když po hodině uviděla vycházet Lilith v

doprovodu vysokého štíhlého člověka s šedým melírem ve vlasech ze

shluku lidí a mířit k roveru.

Tvář toho muže, jakmile odhrnul pokrývku z Tomova těla, byla

naplněna bolestí. Zatímco Lilith kývala na Beth, otec si odnesl hocha

do vozu.

Beth na ni nehleděla zrovna přívětivě. „Pochopil konečně, že

má syna? Myslela jsem, že už nepřijdeš!"

„To se může stát," bránila se Lilith. „Vůbec o Tomovi

nevěděl."

„Co to znamená?"

Lilith jí vysvětlila, co se stalo.

Beth dalo námahu porozumět této příhodě. Jaké bylo její

překvapení, když ji Lilith požádala: „Pojď se mnou. Necháme

Grimaldiho s jeho hochem o samotě. Máme jinou schůzku."

„Ským?"

„S Fee. Bude nám vyprávět svůj příběh. Zlomek z toho už

znám... Je to - neuvěřitelné!"

„Můj první dojem je studená žalářní kobka. Osamělost prvního

dne zahnala mou mysl blízko propasti. Nežila jsem dobrým životem

a chtěla jsem zemřít. Byla jsem zajatcem o chlebu a krvi.

Chléb mi nosil hezký hoch. Jmenoval se John. Pašoval chléb

pro mne, i když jsem nepotřebovala jíst. Myslel to se mnou dobře,

chtěl mi pomoci. Ale mně mohla pomoci jen krev. Je takřka

nepochopitelné, že jsem ji tak dlouho nepotřebovala. Byla to jeho

krev, kterou jsem si nakonec vzala. Pila jsem ji z teplé nádoby jeho

těla, pokud jsem byla žíznivá..."

Fascinovaná Lilith naslouchala jejímu měkkému, ale už

silnějšímu hlasu. Sešly se v Grimaldiho maringotce, poté co Fee

ukončila pochůzky a každý člen velké cirkusácké „rodiny" přišel

uctít Tomovu památku.

Zármutek nad jeho smrtí byl velký. Také Fee posmutněla. A po

všem, co Lilith věděla, jí to dokonce i věřila.

Co věděla...

Spoléhala na to, že symbiont nezařadil Fee mezi nepřátele.

Další se ukázalo poté, co poznala celý její příběh.

„Dále!" naléhala Lilith, zatímco Beth mlčela. Byla zaujatá proti

tomuto zjevu.

„Vyprávěj dál. Řekni mé přítelkyni, kolik je ti let!"

„Moje uvědomění sebe sama a vnímání času začalo před asi

stopadesáti lety. Já-"

„Ale to není možné!" zasáhla hrubě Beth. Od začátku se

netajila tím, že přistupovala k Fee s velkou výhradou. Že způsobila

Tomovi upíří kousnutí, to bylo nad slunce jasné. A v tuto chvíli jí

nikdo dostatečně nevysvětlil, proč to Fee udělala. Mohlo to mít

pouze jednu příčinu...

„O sto let dříve zmizel pohár! Lže! Musí být starší - mnohem

starší!"

„To je ono," zasáhla chlácholivě Lilith a položila jí ruku kolem

ramen. „Fee pověděla pravdu - přinejmenším její subjektivní pravdu!

Ověřila jsem si to pomocí symbiontu."

„Beth potřásla hlavou. „Určitě lže. To by převrátilo všechno,

co dosud víme!"

„Ať mluví dál!"

Fee mlčky sledovala jejich výměnu názorů. Její tvář byla

napjatá.

Výslech provedený symbiontem zanechal jen dva tmavé body

uprostřed čela a na šíji.

Podle toho, co se Lilith dozvěděla, byl životní úděl této osoby,

která vlastně patřila k jejím nepřátelům, strašlivý.

Prošla podsvětím.

Podsvětím upírů!

Fee vyprávěla. Její hlas měl hypnotizující zvuk.

Životní příběh Fee

1850 -1995

Až k tomuto datu jsem neopustila svůj žalář. Jeden den se

podobal druhému jako vejce vejci. Neviděla jsem ani slunce, ani

měsíc. Cela neměla okno. Jenom od Johna jsem se vždy dozvěděla,

jaký rok, měsíc a den prožívají tam venku.

John

V měsících, kdy mě navštěvoval, jsem dozrávala z dítěte v

ženu. Rychlost, s níž se měnilo moje tělo, byla pro mne nezvyklá.

Byla jsem ještě malá a štíhlá, když jsem rozkvetla v bytost, která v

sobě odkrývala pocity a potřeby ženy. John byl pochopitelně můj

milenec. Když mne navštívil, byly požitkářské záchvěvy našich těl

stále divočejší. Já si užívala. On si také užíval. Ale současně jsme

věděli, že tam ještě něco bylo. Něco, co nás oba pozorovalo, když

jeho „meč" vstoupil do mé pochvičky. Když mi šeptal pošetilá i

obscénní slova.

Ale potom přišel den, na který nikdy nezapomenu.

John ležel na mně. Vzpínala jsem se proti němu v posledních

záchvěvech vzájemného oddání, když nás přerušil studený HLAS:

„Dost! To stačí! Vyzkouším tě!"

Já ztuhla.

John ztuhl.

Byla to ledová sprcha, která nás zasáhla, ačkoliv jsme věděli,

že někdo denně organizoval naše setkání. Ale ani John, ani já jsme

nevěděli kdo.

Pokoušela jsem se to dovědět, ačkoliv z HLASU nebylo

zřejmé, zda je to muž nebo žena.

John v panice vyskočil a vklouzl do odložených šatů. Jak

odcházel, pochopila jsem, že už ho nikdy neuvidím.

Sama jsem neměla žádné oblečení, které bych si mohla

přehodit přes sebe.

„Dveře jsou otevřené," řekl HLAS, když jsem ustrašeně čekala,

co bude dál. „Běž ven! Jdi po schodech nahoru!"

Poslechla jsem a doufala, že po cestě zaslechnu i jiné hlasy za

ostatními dveřmi. Kolikrát se ozvaly rány. Ale dnes si myslím, že se

to stalo i jiným. Byla jsem pouze jednou z mnoha.

Konečně jsem se dotkla posledních schodů na cestě z vnitřního

světa zříceniny, v níž se moje cela nacházela.

Tam čekala ona, kterou jsem v duchu proklela.

Byla krásná, ale jak jsem musela přiznat, přece jen ďáblice. Její

vlasy jako plamen podtrhovaly zralou ženskost. Přitom působila

obscénněji, než slova, jimiž mne častoval John. Musela na svém

„oblečení" lehávat, protože si toto pojmenování nezasluhovaly. Její

nahotu chránil shluk kožených řemenů. Spojovaly je lesklé kruhy. Na

ramenou jakoby jí vyrůstala kožovitá křídla. Všechno mělo nádech

kovového třpytu. Nedozvěděla jsem se, zda to byla pouze ozdoba

nebo k tomu vedly jiné okolnosti. Tato žena se chovala jako

pomocnice. Mile se usmívala. Za tímto úsměvem se však skrývalo

zatracení.

Ona byla HLAS.

Její oči svítily žlutě jako kočičí. Její pohled spočinul na mně.

Raději jsem měla někam zalézt. Tam, kde jsem prožila celý

předlouhý čas.

Ale ona to nedovolila.

Chtěla mne - vyzkoušet.

Kdybych věděla, jakým mukám mne vystaví, tak bych

přinejmenším hledala způsob, jak jí utéci. Ale zůstalo jenom u

naděje, protože si uměla přečíst mé myšlenky.

„Pojď ke mně! "řekla.

Ztratila jsem vlastní vůli - zcela jsem se jí podrobila.

Šla jsem k ní.

Tři kroky před ní mi poručila stát. Za zády držela něco, co mi

způsobilo strašlivou bolest. O mnoho let později jsem se s touto

energií setkala v údolí u Mallwydu, která mi připomněla muka mého

zrodu. Energie, která mne ubíjela a zase oživovala. A tvarovala tak,

jak si to přála.

Byl to kalich.

Nádoba jakoby vypracovaná z jednoho kusu kamene.

Kouzlo mne spoutalo, zatímco rudovláska to, co vycházelo z

kalichu, vstřebávala do sebe. Prudce přitom dýchala. Její pohled mne

sledoval, aby se pomazlil a opět potrestal.

Nečekaně jsem pochopila, že jsem nebyla ničím. I moje

myšlenky ovládala.

Jestli se to dá takto říci, potom mnoho věcí vypadá absurdně.

Mně to tehdy připadalo normální. Nevěděla jsem, jak svět, který mne

očekával, opravdu vypadal. Nevěděla jsem, že vedle sebe žijí dvě

rasy, pro něž jsem parazit žijící odděleně od nich.

„Co - musím udělat?" zeptala jsem se.

„Mlč! Zůstaň, kde jsi a prostě čekej. Uvidíš, co se stane. A

potom dělej, co uznáš za vhodné..."

Ještě během tohoto podivného vysvětlení nastala strašlivá

muka.

Kalich v rukou neznámé znenadání zazářil červeným

pulsujícím světlem, jehož „vlny" jeho nositelka předávala mně, aby

se ze mne stal poslušný nástroj její vůle.

Chtěla jsem vstát a uniknout. Ale nohy jakoby vrostly do země.

Můj

obličej

se

znetvořil.

Moje

orgány,

vnitřnosti,

krev...všechno se přetavilo, přeměnilo do vlčí podoby. Myslela jsem,

že shořím, zatímco moje kosti získávaly novou podobu. Během

proměny jsem kňučela, vyla a vydávala barbarsky divoké zvuky a

moje oči měnily svou schopnost vidění.

Toužila jsem válet se po zemi a zbavit se té ukrutné bolesti.

Ale já jsem jen stála a dívala se na srdce, pulzující v nádobě,

kterou držela v ruce.

Znenadání se ozvala hudba. Zazněl zpěv, který mi vrážel nůž

do srdce. Moje okolí se měnilo. Obklopily mě zrcadlové plochy. V té

krátké chvíli žena zmizela i s pohárem.

Potom jsem uviděla sebe. Moje oči si pomalu přivykaly. Přesto

jsem je přinutila, aby zjistily, co se mi stalo. Moje postava se

podobala vlku, který mne pozoroval krvavýma očima. To, co bylo

přede mnou, jsem nebyla já, a -

Ještě dnes mi nad tím zůstává rozum stát, když se vybaví

vzpomínky. Vzpomínky na přeměnu, kterou jsem prošla v nějakém

urychlovači času. Nebyla jsem pouze vlkem. Byla jsem vším! Hra, v

níž mne zkoušela, neměla konce.

Zrcadlo náhle zmizelo. Právě, když jsem se nacházela v

„masce" netopýra.

„Změním tě do podoby, která bude mít tvou nádhernou

postavu!" zaslechla jsem její hlas.

Vypadala jsem hrozně. S očima a smysly, které se v ničem

nepodobaly lidským.

Ale poslechla jsem. Nevěděla jsem, co se skrývalo za přáním,

abych byla opět v původní podobě. Stalo se. Začala jsem pomalu

vyrůstat, moje údy nabývaly původní vzhled. Zmizelo srstnaté

ochlupení. Stála jsem opět na vlastních nohou.

To vše bylo spojeno s pokračující bolestí, hnusem a nevolností.

Už během této přeměny mi nějaké temné tušení sdělilo, že její

požadavky ještě neskončily. Toto tušení dospělo k jistotě, když v

průběhu mého návratu k původní podobě, mi hrdelním hlasem řekla:

„A nyní KŘÍŽ!"

Nevěděla jsem, co to znamená. Ale okamžik poznání přišel

velmi brzy. Z nicoty, možná také z kalichu, vyšlehlo čisté světlo a

dopadlo přímo na mne. Působilo jako žíravá kyselina. Jako oheň a

led. Jako bych prošla peklem.

Jak jsem naříkala, klečíc přitom na kolenou, projel bílý

světelný kříž místem, kde jsem se nacházela. Dopadl na mne, uhodil,

ale já se přitom hnula z místa jen nepatrně.

Hlava byla v jednom plameni. Moje krev byla láva a srdce kus

ledu. Prožila jsem ještě jednou hrůzný obřad zrození. Mojí přeměny

z lidského dítěte na upírku. Pila jsem černou krev z poháru. Proto

jsem taková, jaká jsem. Vše, co jsem byla, je pouze klamný obraz

vytvořený fantazií. Kříž mne provrtal naskrz.

Zhroutila jsem se.

Konečně jsem směla upadnout, válet se po zemi. Rvát si vlasy

a z rozkousaných rtů pít vlastní krev.

Myslela jsem, že slyším kroky. Cítila jsem, jak na mne dopadá

její stín. Ale bez sebemenšího pocitu úlevy. Světlo dále

probleskovalo, provrtávalo mé tělo, mohu-li to tak vyjádřit. Nastalo

ticho. Ani hlásek.

To... ustalo.

Náhle.

Náhle na mne padla nicota - nebo já do nicoty.

Bylo to jedno. Každý vjem vyhasl. Nacházela jsem se v

absolutní tmě. Myslela jsem si, že už z toho hrůzného snu nikdy

neprocitnu.

Dnes to považuji za zázrak, že jsem se z temnoty dostala ven.

Přišla jsem k vědomí uprostřed hmoty, která vypadala jako

prach. Kašovitá a šedá. Jako po dešti, který přinesl kýženou úlevu.

Ležela jsem ve volném prostoru u vzdorující rozvaliny. Později

jsem se dozvěděla, že to bylo již sto let zaniklé opatství ve vysočině

Beinn Dearg.

Můj rozum byl po tak dlouhé době zakalený. A zděšení nastalo,

když jsem viděla, v jaké mostrum jsem se proměnila. Díky jí a

kalichu: něco z netopýra ve mně zůstalo. Všechny pozdější pokusy o

odstranění byly neúspěšné.

Nacházela jsem se v těle ženy. Avšak z mých ramen a paží

vyrůstala mohutná kožovitá křídla, která mi působila jen nesnáze.

Ani jsem s nimi nemohla vzlétnout. Jenom překážela.

A byla nápadná.

Jak jsem mohla zůstávat ve světě, kde chodili lidé jako John?

Byla jsem zmetek, kterého by utloukli při prvním zahlédnutí...!

Nejdříve jsem hledala záchranu ve slepém útěku. Skryla jsem

se v bahnitém močálu. Dnes už o něm nic nevím. Určitě se také

změnil. Byla jsem připravena zemřít. Možná bych to udělala.

Nevím...

Prchala jsem otevřenou krajinou. Pěšky. A každou mílí, kterou

jsem se vzdalovala od Beinn Dearg, stoupala moje hysterie. S

vědomím, že nechci zemřít v této podobě! Příliš dlouho jsem se

nacházela v podzemním vězení. Nyní, když jsem okusila pocit

volnosti, chtěla jsem přinejmenším najít východisko z této situace.

Hlad, který užíral mé vnitřnosti, mne donutil zaklepat na první

chalupu. Zbavil mne veškeré opatrnosti. Připomněla jsem si Johna.

Jeho horkou drahocennou krev, vzdouvající se mužství. Musel tu

přece někde žít.

Přirozeně, nebyl to John, kdo otevřel na mé zaklepání. Dnes

vím, jak bylo pošetilé hledat ho.

Ale byl to muž. Byl sám. Při pohledu na mne se vyděsil. Ale

tento úlek rychle vyprchal. Pouze v jeho očích se míhala žádostivost.

Byl to zpustlý chlap, který při pohledu na má obnažená ňadra

pomlaskával. Přijal mne jako zjevení připomínající noční sen.

Jestliže jsem se sama cítila notně vyhladovělá, co on...? S

velkou ochotou mne nechal ve své chalupě. Chtěl si nejdříve lehce

pohrát. Řekla jsem mu pravdu. Odkryla jsem svou sílu. Ve slovech, v

pohledu mých očí.

Ve srovnání s Johnem chutnal mdle. Ale já byla ráda, že jsem

ho našla. Ale nechtělo se mi s ním spát. Byl špinavý. Opustila jsem

ho ještě tentýž den, v jeho širokém plášti, který mne aspoň trochu

maskoval. Něco mi však nedopřávalo klidu. Chtěla jsem být co

nejdále od polorozpadlého opatství. Měla jsem nepopsatelný strach,

že mučitelka objeví svou chybu a bude mne hledat. Aby mě konečně

zničila.

Nestála jsem o její „zkoušku." A nikdy jsem netušila, co mám

vlastně vykonat. A nevím to ani teď!

Pokračovala jsem dál do Killichonanu k jezeru Loch Rannoch,

kde jsem prožila pár týdnů laciných výstupů. Nakonec jsem z nich

měla i nějaký zisk, který jsem dostala od správce noclehárny.

Nevypadal šťastně, když mi dával váček s penězi. Později se mi

hodily.

V následujících měsících a rocích jsem neopustila Britské

ostrovy.

Procestovala jsem Irsko, Anglii a Wales, pouze Skotsko mi

připadalo jako cesta do pekla. Měla jsem cit vyvinutý jako u

pouličního psiska. Pravé přátele jsem nenašla - a navíc jsem nebyla

„pravověrnou" upírkou. Svou žízeň jsem ukájela na lidech, kdykoliv

to bylo nutné. Mnohé jsem zabila, ale jenom v nouzi.

Proběhly roky a desítky let. Pozorovala jsem lidi jako pod

mikroskopem a postrkovala je podle libosti jako figurky na

šachovnici. Připomínali mi ji. Nedávala mi zapomenout na utrpení,

které mi připravila a nenávist, ke které mě vedla.

Vždy jsem se snažila zmizet co nejdál. Možná mi připravila

tuto existenci bezcenné ztracené bytosti jako zkoušku. Možná stále

bydlela v polorozpadlém opatství...

Jak groteskně to znělo, tak to vypadalo sebevražedně. Nikdy

předtím - a svět se mezitím „projasnil" - jsem necítila, jak mne to

náhle táhne zpátky. Tam, kde jsem umřela jako dítě a narodila se

jako upírka.

Ale zřícenina tam již nebyla. Od té doby prošel svět dvěma

světovými válkami a vysočina Beinn Dearg byla změněná. Tam, kde

se zdvíhalo opatství, nezůstal kámen na kameni. Možná je odvezli

zedníci na stavbu bunkru. Prožila jsem oba světové požáry. A

přežila.

Také ON.

Potkala jsem ho v Londýně v třiačtyřicátém roce. Ve městě,

kde bylo lidí jako mravenců a hledat jedinou osobu bylo hledáním

příslovečné jehly v kupce sena. Ale nehledala jsem ani jednou.

Šla jsem přes silnici a dočkala se velkého překvapení.

Byl to John.

Ne jeho syn nebo strýc... Byl v uniformě protiletecké obrany.

A okamžitě mě poznal.

Když jsme se milovali, bylo mu dvacet. Mezitím by se měl

dožít devadesáti let. Já však nepotkala starce, ale muže plného života,

se začínajícími šedinami, ale ne staršího jak padesát let.

Našli jsme se a celý den strávili spolu. Zemřel při

bombardování německým letectvem. Jeho tělo bylo roztrháno na

kousky.

Chtěl si povídat o naší minulosti. O tajemství naší

nesmrtelnosti. Kouzlo našeho setkání působilo tak, že jsme si

nevšímali kolemjdoucích. Každý se zábleskem pochopení hleděl na

muže z protiletadlové obrany.

Mne také tlaková vlna po výbuchu uchopila a tvrdě mrštila

proti zdi domu. Ale nezůstala jsem dlouho ležet bez pomoci. Měla

jsem schopnost přeměny. Darem jsem rovněž dostala schopnost

rychlého přežití, hypnózy a žízně po krvi.

John mi toho hodně vyprávěl, hodně věcí mohl vysvětlit, ale

přišel o život a zavřel oči navždy. Jediné, co mi zanechal, bylo

podezření.

Dnes, o padesát let později, jsem získala dostatek zkušeností,

abych věděla, že moje podezření není plané. Zahrávala jsem si s

důvěrou, kterou mi dali moji „živitelé".

Ukázalo se, čeho jsem se obávala: Muži, s kterými jsem přes

rok čas od času žila, nevykazovali žádné změny. Ukazovalo se, že při

tišení žízně jsem přenášela něco, co proces stárnutí neurychlovalo,

ale naopak zpomalovalo.

Když jsem se před mnoha týdny připojila k cirkusu, našla jsem

zde Joeya Grimaldiho, jemuž zemřela žena. Byl mým důvěrníkem, k

němu jsem mohla být zcela otevřená. A našla jsem zde jeho syna

Toma.

Není to žádná vytáčka, když říkám, že jsem ho jedné noci

vyhledala, abych mu pomohla. Byl tak vysílený, že jsem neviděla

jinou možnost, jak mu zajistit i ten nejmenší odklad jeho konce.

Odpustil mi. Jeho otec mi také odpustil. Denně jsem se dívala, jak

trpí. Moje kousnutí mu vůbec nepomohlo. Byla to chyba, stejně jako

pokus zahladit vzpomínky na něj. Už ji nikdy neudělám!"

Beth sama se nemohla vymanit zpod vlivu magie tohoto

ďábelského stvoření. Na konci jejího vyprávění měla slzy v očích.

Plakala kvůli Tomovi. A také trochu kvůli Fee.

Lilith se tímto způsobem neprojevovala. Ale otřáslo jí to, co

bylo řečeno.

Nebyl to samotný neuvěřitelně nízký věk Fee, co Lilith

zneklidňovalo. Bylo to zejména vše, co se týkalo Feeina popisu

rudovlasé ženy, která ji trýznila z mystických důvodů.

Tento popis do puntíku odpovídal obrázku „pekelné

čarodějnice". Vždy se jednalo o mysteriózní neznámou, která matce

Lilith darovala upíří život a podrobila ji rovněž satanskému obřadu.

Ta, co ukradla liliový pohár!

Už 120 let před Fee byla velice aktivní v Llandrinwythu. O 120

let dřív se v jejím vlastnictví nacházela obřadní číše!

Lilith ani mrknutím oka nedala najevo, jaký význam pro ni má

toto poznání. Nedala najevo, že ví o existenci poháru. Osud Fee však

napovídal, že s ní zlodějka poháru experimentovala a ona sama je

produktem tohoto experimentu!

Produkt s nedostatky, jestliže se ona Bezejmenná vzdala

dalších pokusů.

Ale také s jedním dárkem: zárodkem nesmrtelnosti!

Zdá se, že Tom je toho důkazem. Poslední hodiny a dny před

tím, než mu srdce odepřelo poslušnost, žil s velkou intenzitou.

Jakoby čas jeho života ještě nevypršel.

Joey Grimaldi se vrátil zpět.

Lilith se ptala, zda také on znal celý osud Fee. Nejdříve si

upravil šátek na krku. V místech, kde upírka hasila svou žízeň. S

velkou oblibou je vyhledávala i Lilith.

„Ještě jsem vám nepoděkoval, že jste mi vrátila syna," otočil se

k Beth. Znělo to vcelku vesele. Když zpozoroval její údiv, dodal:

„Už léta jsem počítal s jeho smrtí. To však neznamená, že ji vítám.

Ale věřím tomu, že neměl žádnou naději. Doufám, že nyní našel svůj

klid..."

Neví to, cítila Lilith intuitivně. Ví, že Fee je upírka, ale nezná

její „léčebné" účinky. Ty, které nám teď prozradila. A poté ji

napadlo: Vidí ve mně spřízněnou duši poté, co mě - stejně jako ji -

považoval za nepřítele.

„To bylo samozřejmé," slyšela Lilith Beth. „Jste jeho otec..."

Později, když si odvedla Fee stranou, dověděla se od ní: „Žádnému

člověku jsem dosud neřekla, že přestavěl výhybku k dlouhověkosti.

Třásl by se strachem vydat se na takovou cestu. Je rozdíl mezi tím,

zda člověk žije a je nedotknutelný, nebo jenom žije! Kdybych

Joeyovi odhalila tuto stránku naší lásky, jeho charakter a psychika by

se změnily. To nechci."

„Nikdy bych nevěřila, že budu jednou stát tváří v tvář „dobré"

upírce," řekla Lilith drsně.

„Já také ne," odpověděla Fee a nenechala ji na pochybách, jak

to myslí. „Věřím, že nám dvěma se to podaří..."

K tomu neměla Lilith co dodat.

Grimaldi kvůli smutku odvolal poslední představení. Když se

setmělo, zabloudilo pár zvědavců na náměstí v Corris Uchsafu.

Chtěli se aspoň zadarmo podívat na postavičky, které sem přišly

předvádět svůj tragický osud.

Střecha cirkusu, sedadla a lešení už byly demontovány.

Grimaldi zašel odpoledne osobně do města, aby v pohřebním ústavu

zařídil vše potřebné. Chtěl nechat chlapce zpopelnit, aby mohl dále

cestovat s Freak Show.

Lilith se loudala s Beth mezi vagóny. Chtěly nabídnout

Grimaldimu a jedné ženě, kterou nazývali „Dlouhá Paula", jejich

rovera k odvezení Tomových ostatků do krematoria. Ředitel jim

nabídl, že mohou používat k bydlení Tomovu maringotku.

Po krátkém otálení nabídku přijaly, aby se mohly připravit na

zítřejší zpáteční cestu do Sydney.

Fee byla ve voze, v němž bydlela společně s Grimaldim. Cena

za její minulost byla větší, než očekávala.

Ačkoliv Fee odstranila z hlav ostatních kreatur schopnost

nechat se hypnotizovat, pociťovala Lilith neurčitý „tlak", který jako

závoj zahaloval celé prostranství.

Řekla o tom Beth, ale ta jen potřásla hlavou. „To pochází z

Tomovy smrti. Je to zcela přirozené..."

Lilith o tom pochybovala. Později zjistila, že se musí vždy

spolehnout na svoje instinkty.

Najednou se odněkud vynořila postava, kterou Tom nazýval

„Roawl". Lilith s ním vedla krátký plodný rozhovor v „Halfway".

Na druhé straně podobné pozoruhodné výtvory potkala Lilith v

Llandrinwythu.

„Roawle?"

Otočil se, prohlédl si je a chtěl vzít do zaječích.

„Známý?" zeptala se Beth.

Lilith pokrčila rameny. Přemýšlela, co znamenala jeho reakce.

„Vypadalo to, žes ho vylekala..." dobírala si ji Beth.

Alespoň měla dobrý pocit z toho, že Tom našel svůj klid.

V té chvíli se vrátil Grimaldi. Uslyšely typický zvuk klaksonu

roveru, kterým se ohlašoval.

Šly mu naproti. Více než dvoumetrová žena, která jej

doprovázela, vystoupila z auta a beze slova je obešla. Grimaldi

vypadal nakvašeně.

„Znovu se mi potvrdilo, co vím o taktu provinciálních

omezenců," řekl místo pozdravu. „Ačkoliv jsem měl všechny papíry,

byl to skutečný tanec čarodějnic, než jsem tomu šaškovi vysvětlil, co

chci...

Hledal Toma... Doufám, že jej našel. Na začátku řeči nám četl

levity a potom se omlouval, že nechtěl žertovat. Co tím mínil, to

nevím."

Beth kývala účastně hlavou. „Jak jste ho přesvědčili?"

Grimaldi jen unaveně mávl rukou.

„Takovým lidem by měli odebrat licenci!" pohoršovala se

Beth.

Grimaldi odmítavě mával svazečkem novin.

„Chcete je všechny číst?" zeptala se Lilith.

„Nejsou pro mne. Jsou pro Roawla. Vždy, když někde

hostujeme, nakoupí jich tolik, aby měl čtení na celý pobyt. Když

slyšel, že jedu do města, požádal mne, abych mu nějaké přivezl."

„Smím mu je zanést?" zeptala se spontánně Lilith.

Grimaldi překvapeně zamrkal. „Proč ne," řek nakonec. „Víte,

kde ho najdete?"

„Viděla jsem ho, když šel do své maringotky." Vzala svazek

novin a otočila se k Beth. „Půjdeš se mnou?"

„Ne, děkuji. Musím se trochu projít. Zítra celou cestu zpět zase

prosedíme. To je lék na žíly."

„Lék na žíly je lékem pro mne," žertovala Lilith. „Je dobře, že

se udržuješ v kondici. Uvidíme se později..."

Roawl se ulekl, když se před ním objevila Lilith. Otevřel na její

zaklepání a než se vzpamatoval, byla uvnitř. K jejímu překvapení

začal bez rozpaků gestikulovat.

Vnitřek jeho vozu byl jednoduše zařízený. Ukazoval na jeho

zálibu v tisku. Každý čtvereček zdí byl polepený novinami a

výstřižky.

„Jsou pro mne?" zeptal se Roawl a ukázal na svazek novin v

její ruce.

Přikývla a podala mu nejnovější zásilku. „Grimaldi to přivezl z

města..."

„Já vím." Jedním pohybem ruky jí vytvořil místo v houpací

židli. Sám si jednoduše sedl na podlahu.

Lilith se posadila. „Děkuji."

„Nemyslel jsem si," řekl Roawl tenkým, pozdně pubertálním

hlasem, „že se ještě někdy sejdeme."

„Já také ne," přiznala se. „Už se stalo. Kdo věří na náhody, tak

může být spokojený..."

„Ale vy na ně nevěříte," odporoval.

Potrhujíc rameny odpověděla: „Jedině v případě, že náhoda je

jiné slovo pro osud."

„Osud!" Roawl se posadil naproti ní. Kecl si mezi věci, které se

válely všude kolem. Jeho malá ústa se třásla jak ustrašený vrabčák.

Oči byly ve střehu. Celá postava i s „kopcem" na lebce jakoby se

vmáčkla do sebe. „Osud je něco pro miláčky bohů - ne pro jejich

malomocné!"

Lilith pochvalně ohodnotila odpůrcovu řeč. Smutek, s nímž

Roawl žil, ještě zesílil.

„Varovali mne před Llandrinwythem," řekla. „Co o tom víte?"

„Nic," odpověděl. „Nic z vlastní zkušenosti. Ale umím číst - a

přečtu všechno, co se mi dostane do ruky. Tajemství mne vždy

fascinovalo... A vy? Našla jste v Llandrinwythu něco jiného než

historikové?"

Lilithina odpověď byla stejně mdlá jako jeho. Pokrčila rameny.

„Naposledy jste mi nechtěl prozradit jejich jména - ale udělal jste

narážky, protože jste věděl, jak v dávné minulosti zanikla pod zemí...

Ptal jste se mne také, co hledám. Dnes vám mohu odpovědět: hledám

nádobu, která se podle vzhledu nazývá liliový pohár - už jste o něm

slyšel nebo četl?"

„Ne."

Nebyla si jistá, zda mluví pravdu.. Jistá si byla pouze v tom, že

mu její přítomnost vadí, ačkoliv jí nebránil ve vstupu.

„Chcete se něčeho napít?"

Lilith poděkovala. Její žízeň byla momentálně uhašená. „Jaké

události speciálně sledujete?"

„Vražda a zabití," odpověděl bez zvláštního přízvuku.

„Netušíte, kolik šílenství je skryto za fasádou maloměšťáctví."

Jakmile se Lilith chtěla dozvědět něco bližšího, dodal: „Jsem

unavený. Velmi unavený. Zítra vstáváme brzy ráno. Nechci být

nezdvořilý, ale půjdu brzy spát..."

Lilith se zvedla. „Přirozeně," poděkovala a odešla.

Doprovodil ji ke dveřím. Jakmile vyšla, otočil se na ní s

otázkou: „Fee dnes obcházela vozy. Nevíte náhodou, co opravdu

chtěla? Nikdo, proto se také ptám, mi nedokázal odpovědět. Ptám se

proto, že jsem vás obě viděl dlouhou dobu spolu..."

„Promiňte," odpověděla Lilith. „Nemám zdání. Ale proč se jí

jednoduše nezeptáte sám?"

Lilith zaslechla přes hluk pád nějakého předmětu.

Beth se otočila na stranu a spala dál. Deka se odhrnula a

ukázala její zadeček. Nohy měla rozhozené a Lilith mohla pozorovat

její řídce ochlupenou lodičku. Vzrušilo jí to, ale současně se v ní

ozvala touha po muži.

Naposledy se milovala s Clough Corwenem ve světě za

zrcadlem. Ani nevěděla, jak by toto erotické dobrodružství hodnotila.

Corwen byl pouze součástí pravděpodobnosti...

Lilith ze vyšvihla z Tomovy trpasličí „kóje". Vyhradila si, že

bude spát na posteli nebožtíka, aby ušetřila Beth. Ale když na

všechno padlo pološero, přešla dřevěnou podlahu, aby vytáhla

zapadnutý obrázek, zalitovala, že Fee Tomovi nepomohla.

Zároveň se podivila, že Beth poslouchala příběh Fee ne proto,

že podlehla pokušení „dlouhověkosti". Lilith z toho nemohla mít

žádný prospěch, ale Beth potřebovala odpověď. Byla to jediná šance

bez jistoty, že Fee odpoví.

Zvedla obrázek výš. Byl na něm Tom, ale ne s otcem, nýbrž

nějakou ženou. Byla štíhlá a hezká. Podle toho, jak se jí Tom držel,

bylo vidět, že ho milovala i přes jeho vadu.

Lilith hledala a našla hřebík, který sem vletěl oknem. Jediný

pohled ven ji zděsil.

Uviděla Fee.

Upírka se pohybovala na měkkých podešvích nocí, která jí

nepůsobila žádné problémy!

Lilith se o vteřinu později rozhodla pro její sledování. Beth

spala. Stejně by si ničeho nevšimla.

Pro Lilith vyvstala nová hádanka, kterou bylo třeba rozluštit.

Hádanka, k jejímuž řešení ji nemohla Fee zřejmě dovést. Sama

totiž byla obětí. Obětí „pekelné upírky", která dostala i Owaina

Glendwra...

Lilith se vrátila zpět a sklonila se k teplému tělu Beth.

Reportérka ze Sydney zakňourala ve spánku jako mladá kočka.

Lilithina ruka našla její nejměkčí místo - pučící ňadra - jak jinak...

Roawl spal.

Kovová konstrukce, která pomáhala nést hlavu, ležela vedle

postele na tlustém běhounu. Nikdo neslyšel jeho chrápání. Jako

většina zrůd žil sám. Žít s nějakou ženou ani nemohl.

Hlavně nesnil.

Byl to přirozeně nesmysl tvrdit, že každý člověk sní, a to se

projevuje vizuálně i akusticky. Neplatilo to pro Roawla.

Spal hluboce a tvrdě.

Kdyby byl vzhůru, určitě by něco zpozoroval. Něco, co se

vznášelo nad jeho tělem jako motýlí křídla.

Hodiny plynuly.

To, co mrzáka pozorovalo a cítilo - mělo nekonečnou

trpělivost.

Znenadání ustal chrapot. Mrzák něco zpozoroval nebo vytušil.

V každém případě se probudil a hleděl bez pohybu do tmy.

Měl vynikající sluch. Dokonce i vlastní blechy slyšel. To nebyl

žádný vtip. Ale ani tento talent jej neochránil. Smrt se přiblížila na

bezhlučných podrážkách a potom už bylo příliš pozdě.

Roawl se pokusil vyskočit, ale jeho hlava, příliš těžká na

takový pokus, jej zradila. Pomoc od ostatních nemohl čekat. A v

temnotě, která jej obklopila, rozeznal přelud. Přelud, který rozevřel

svůj chřtán, aby jej vtáhl do sebe. Potom se nad ním rozevřela

prázdnota černá jak tato noc.

Byla věčná, nikdy nekončící...

„Řediteli! Pojďte rychle...!"

Ačkoliv slunce teprve vylézalo nad obzor, stála Lilith s Beth u

Grimaldiho maringotky, aby se s ním rozloučily. Chtěly mu ještě

jednou vyjádřit upřímnou soustrast, když nějaký mrzák spustil

poplach.

Byl to muž s „kohoutím ocasem", s nímž se už Lilith

seznámila. „Kohout" na jeho hlavě plápolal jako oheň.

„Kuře..." rozčileně se na něj obořil Grimaldi. „Vždyť je ještě

čas, až - !"

„Je to Roawl!" skočil mu mrzák do řeči. „Byl první, jehož koni

jsem chtěl dát postroj. Víte přece, že je ranní ptáče. Protože jsem

potřeboval pomoc, zavolal jsem na něj. Ale neodpovídal: Dveře

maringotky byly zavřené. Pojďte rychle a podívejte se na něj sám!"

Grimaldi div nevyletěl z kůže: „Krucinál, řekni to

srozumitelněji. Co je s Roawlem?"

Kuře, jak ho nazval Grimaldi, se chvěl jako osika. Jeho zuby o

sebe cvakaly. „Mrtvý! Je - mrtvý! Pojďte už!"

Otočil se a hnal se zpět:

Grimaldi stál nejdřív jako solný sloup. Potom, aniž by vzal obě

ženy na vědomí, se rozběhl za mrzákem.

Lilith a Beth se připojily.

Zvláště Lilith, která se ještě navečer setkala s Roawlem, měla

stísněný pocit.

Nebylo to veselé, když vstoupila za Grimaldim do vozu.

Lilith první pochopila dosah toho, co viděla. „Kdo o tom ještě

ví?" otočila se na mrzáka, který Roawla objevil. „Kromě vás a zde

přítomných?"

„Nikdo!" odpověděl rozčileně. „Běžel jsem hned pro šéfa."

„Dobře..." Vzala jej kousek stranou.

O dvě minuty později s veselou písničkou na rtech opouštěl

vůz.

„Co s ním uděláme?" zeptal se Grimaldi, který stál u postele a

hnětl mu ruku, jako by ji chtěl zahřát.

„Nikdy nebylo zlo tak blízko, jako dnes," odpověděla Lilith

úsečně. Ukázala na mrzáka s vysátou krví, jehož otevřené oči jako by

viděly peklo.

Beth zůstala stát u východu, naříkala a přitom kývala hlavou.

Náhle zasténal i Grimaldi a přehodil přes postel přikrývku.

Potom si přejel rukou obličej. „Oni to však chtějí svést na ni...!"

Lilith počkala, až se uklidní. Potom se zeptala: „Kde je?

Nebyla předtím s vámi?"

„Šla se trochu protáhnout!"

„Jako dnes v noci?"

„Co tím chcete říct?"

„Viděla jsem Fee. Když všichni spali. Utíkala směrem k

Roawlovu vozu. K tomu nepotřebuji žádné zvláštní vysvětlení!"

„Tomu nevěřím! Byla se mnou - celou noc. Ležela vedle mne!"

„Byl jste přitom celou dobu vzhůru?"

„Ne...přirozeně nebyl..."

„Takové „alibi" tedy neplatí!“

„Lilith..." poprvé se zamíchala Beth. „Co to má být?

Vzpomínáš si, jakou jistotu jsi měla ještě včera, když jsme Fee

nepravdivě obvinily. Byla by blázen, kdyby provedla tu krvavou

lázeň a nevyčkala našeho odjezdu...!"

Lilith přikývla. „Já vím. Ale vím také, co to znamená, když tě

probudí žízeň. Jestli nám něco předstírala a potom..."

Nepotřebovala dokončit větu.

Každý věděl, co myslela. Grimaldi, Beth...

„Fee nikdy nepotřebovala tolik krve. Ale Roawl je zcela bez

krve, ačkoliv na posteli je jen pár krvavých stříkanců!"

Jeho argument nebyl k zahození. Poté Lilith začala organizovat

bezpečnostní opatření.

„Uzamkněte jeho maringotku!" přikázala mu. „Zatlučte okna.

A řekněte vašim lidem nějaký přijatelný důvod, proč se odjezd

pozdržel."

„Chcete zavolat policii?"

Lilith se sladce usmála. „Chcete ji zavolat vy?"

„Ne.“

„Dobře. V tomhle bodu jsme zajedno!"

„Co máme dělat potom? S Fee..?"

„To se uvidí, až ji najdete, pane Grimaldi. Až ji najdeme."

Fee stála lehce oděná před mycí komodou v Grimaldiho obytné

maringotce. Její křídla spočívala klidně na zádech.

Obrátila se, když Joey Grimaldi vstoupil.

„Panebože!" zarazil se.

Její obličej, její oděv... celé její tělo bylo plné krve. Vypadala

hrozně. Mezitím byly stopy hlíny a zeleně.

„Fee...!"

Za Grimaldim vystoupily Lilith a Beth. Jejich reakce byla

zdrženlivá. Poté však byly šokovány. Jako každý, kdo by nečekal, že

toto stvoření může něco takového provést.

„To-není-tak, jak si myslíte..." zajíkala se Fee. „Když jsem se

probudila, pociťovala jsem něco - lepkavého na obličeji, ve vlasech -

po celém těle. Hned jsem věděla, co to bylo, ale já - nevím, kam to

odešlo..!"

Jediné, co si teď Lilith o Fee myslela, bylo, že je skutečně

blázen. Co jiného, když je viníkem a zanechá za sebou tolik stop.

„A co se domníváš, že si myslíme?" zeptala se Lilith.

Fee se otřásla. „Podle toho, jak jste mne dnes ráno zastihli,

celou od krve.. že jsem spáchala nějaký masakr...!"

„Roawl je mrtvý," řekl temně Grimaldi.

Vyhledal její pohled. „Ony myslí...," pohlédl přes rameno na

Lilith stojící za ním, „..že jsi ho zabila a tohle je jeho krev."

Buď byla Fee herečkou vlastnící Oskara nebo opravdu v této

chvíli nevěděla nic o jeho smrti.

Její rysy se zkřivily. „Není úniku," zašeptala. „Nenávist si mne

najde všude...!"

„To není pravda!" Grimaldi přistoupil k ní a vzal ji za ramena.

Nezastavila ho ani krev. „Já vím, že za nic nemůžeš."

Fee přikývla.

„A teď?" zeptala se Lilith.

Pouze Lilith.

„Policie by mohla zjistit, zda krev, kterou máš na sobě, patří

Roawlovi. Ale policie je mimo hru."

„Co potom?" zeptala se Fee.

„To nevím," přemýšlela Lilith. „Bylo by mi milejší, kdybych to

věděla..." Přistoupila k posteli, kde Grimaldi a Fee spolu spali. Při

bližším zkoumání zjistila na jedné straně zaschlé skvrny od krve. To

by konečně potvrzovalo, co o tom řekla Fee, ale také, že Fee si po

krvavé vraždě lehla znovu vedle Grimaldiho..."

„Skutečný vrah musel přijít dvakrát. Poprvé tě nenašel a

podruhé tě poznamenal krví. Dá se to tak pochopit? Myslím, že bys

ho mohla najít a ukázat na něj."

Obličej Fee znetvořil strach.

Neodpověděla.

„Kde jsi byla dnes v noci?" zeptala se Lilith . „Viděla jsem tě,

když jsem vyhlédla z okna."

„Nikde," řekla Fee. „A všude. Miluji noc. Toulám se v ní,

kdykoliv mám tu možnost."

„Viděla jsem tě v blízkosti Roawlova vozu. Neviděla jsi

nikoho, kdo by připadal v úvahu jako vrah?"

„Byla jsem sama. Jenom... noc byla jiná než jindy."

„Jak jiná?"

„Nemohu to popsat."

Lilith konečně pochopila, že se k pravdě nedostanou tímto

způsobem. Pokusila se použít symbiontu jako detektoru lži. Už

napoprvé prokázal její duševní čistotu.

Otočila se na Grimaldiho: „Kdo potom připadá v úvahu jako

vrah? Kdo mohl mít motiv?"

Celý změkl. Jeho ruce stále ležely na ramenou Fee a v duchu se

utěšoval myšlenkou, že mluví pravdu.

„Každý člověk," zašeptal, „se může dopustit krutosti - zrůdy

netvoří výjimku! Ale nemohu nikoho obviňovat... Přál bych si, abych

mohl. Vím pouze jedno. Fee to nebyla. Neublížila by ani mouše!"

„Měl Roawl v cirkusu nějaké nepřátele? Myslím skutečné

nepřátele."

„Ne, pokud vím. Žil sám pro sebe."

„To jsem viděla. Šok z novin.... Víte, jaký to na něj mělo vliv?"

„To není žádné tajemství." Grimaldi si povzdychl. „Roawl byl

posedlý jednou myšlenkou."

„Jakou myšlenkou?"

„Je to už asi dvacet let. Krátce poté, co nastoupil. Jednoho

večera zašel na skleničku a potom vykládal něco o absurdní

zákonitosti, která je mu na stopě."

„Co to znamenalo?"

Grimaldi se usmál. „Nic. Jednoduše soudil, že se něco přihodí.

Svět je špatný. Není zde ostrov spravedlivých. To může každý

vidět..."

„Odkud to vyčetl?" pokračovala Lilith trpělivě.

„Roawl měl představu, že náš cirkus... přináší neštěstí. Všude,

kde jsme účinkovali, tvrdil, že přišel na stopu hrozného zločinu.

Rodinné tragédie. Vraždy bez motivu... Nemohu říci o mrtvém nic

špatného, ale měl dělat něco užitečnějšího...!"

Lilith si vyměnila významný pohled s Beth, která se nenápadně

přiblížila, jakmile pochopila přesně Lilithino dilema.

Beth věděla, jak jednat s upíry.

Otevřeně se divila nejvíce tomu, jakou sílu ovládání má Lilith

k dispozici.

„Řekněte ještě jednou, Grimaldi," zasyčela poloupírka. „Roawl

byl na stopě série zločinů?"

„To je váš výklad. Já jsem byl přesvědčen, že se honil za

fantomem!"

„A vy nevidíte nejmenší spojitost s jeho záhadnou smrtí?"

Grimaldiho oči plápolaly.

Roawlovo úmrtí se dařilo utajit před ostatními členy Freak-

Show. S výjimkou Kuřete se s jinými členy společnosti nestýkal.

Joey Grimaldi rozšířil zprávu, že se odjezd do Eglwyschafu v

Cardigan Bay pozdrží o dva dny. Jako důvod uvedl Tomovu

kremaci.

Nikdo nezapochyboval, zvláště když Dlouhá Paula, Grimaldiho

průvodkyně do Corris Uchafu, hovořila všude o potížích, které tam

měli.

Lilith se ještě jednou vrátila do Roawlova vozu. Nezajímala ji

mrtvola, studovala především novinové zprávy o úmrtích.

Grimaldiho hodnocení Roawla jí nepřipadlo nijak pochybené.

Patrně měl mrzák halucinace a všechna možná úmrtí dával do

souvislostí s cirkusem.

Na jeho stole našla Lilith konečně odkaz na paličství, o kterém

už slyšela v hospodě a „hodnocení" týdne v Corris Uchafu. Co bylo

divné - že v městečku tak nepatrném, jako byl Corris Uchaf, se

odehrála vražda.

Jedno mladé děvče jménem Marnie Romancová ošklivým

způsobem zabila svého přítele, své rodiče a nakonec i sebe. Bližší

okolnosti podle redakce nejsou ještě známy. Město však zažilo

pořádný šok.

Tento čin měl podle Roawla úzkou souvislost s Freak Show.

Ale mysteriózní vrah, který se skrýval v cirkusu, na obrázku nebyl.

Zato tam byla vražedkyně: dcera rodiny, Marnie Romancová!

„To je pro tebe velmi komická situace," řekla Beth, když se

vrátila z Tomovy maringotky. „Přála bych si, abych ti mohla

pomoci."

„Je to hrozná situace. Mnohdy se zdráhám dát najevo své

pochybnosti. Ale Fee není jako každý jiný upír...“

„Ty věříš, že ho zabila? Vysála do poslední kapky krve?"

„Co si myslím, to nehraje roli. Skutečné dilema na té šílené

vraždě je, že nevíme, kdy se stane znovu.“

„Počítáš s další krvavou vraždou?"

Lilith stiskla rty. „Bylo by to stejně nesmyslné jako upíří

vražda Roawla."

V této noci se Lilith sama toulala cirkusem na bezhlučných

podešvích. V lehkém mžení neslyšela nic. Snažila se najít řešení.

Nachytat Fee při činu a záhada by byla vyřešená.

Lilith by ráda dostala Fee z podezření, ale jak...?

Když Fee vyprávěla svůj příběh, byla absolutně světlou

výjimkou - drahokamem mezi příslušníky staré rasy. Její kousnutí

prodlužovalo lidem věk...

...nebo zde hraje nějakou cynickou hru?

Poletující Fee nám předvádí frašku.

Symbiont na Lilithině kůži se pohnul. Vypadalo to na nová

rozhodnutí. Fee nebylo možno považovat za nepřítele, na tom se

nedá nic měnit.

Časy, kdy mu Lilith předkládala jasně formulované komentáře

prostřednictvím vlastního myšlení, se zdály být nenávratně pryč. Už

před pobytem v zrcadlovém světě.

Znovu a znovu přicházely vzpomínky na její matku Creannu a

„pekelnou neznámou", která zasáhla i do životního osudu Fee.

Zlodějka kalichu.

Nutilo to Lilith vrátit se zpět do Sydney a tam do bývalé

zahrady soumraku na pozemku 333 v Paddington Street. Chtěla

znovu navázat kontakt s Jeffem Warnerem a slyšet jeho hodnocení

zde získaných poznatků. Možná by potom bylo všechno jasnější.

Pekelná rudovlasá upírka?

Lilith zůstala stát mezi dvěma vozy.

Ve tmě se něco pohnulo.

Uviděla - Fee.

Ve své netopýří podobě přistála přímo na vozu, který dříve

patřil Tomovi a nyní ho zkonfiskovaly Lilith a Beth.

Lilith náhle pocítila docela zvláštní kroucení v břiše. Zkusila se

bránit proti neustálému našeptávání, ale myslela pouze na jedno:

Beth...!

Když se Fee protáhla dveřmi, Lilith už nečekala a vyrazila

také.

Ne, myslela si. Ona se zbláznila! Toho by se neodvážila! Ale

starost zahnala všechny pochyby.

Starost - a Bethin chroptivý křik, který se nesl nocí...

Beth očekávala známou tmu.

V temnotě neviděla nic. Ačkoliv postrádala její vášnivou

blízkost, myslela si nejdříve, že na ní přítelkyně uhasila svou žízeň, i

když obvykle jí o tom předem řekla.

Ale toto zděšení nebylo nic proti hrůze, která se přes ni o něco

později převalila. Hledala Lilithinu hlavu, její ústa.

Ale tam nebyla žádná hlava.

Nebyla to Lilith!

Její prst narazil v temnotě na něco... jiného.

Chtěla vyskočit z postele a utéci pryč od té hrůzy.

Nohy neposlouchaly.

Něco si lehlo na ni. Přikrylo jí ústa, že nevydala ani hlásek. Její

obnažené tělo svázalo tak, že se nemohlo pohnout.

Současně zesílil tlak na jejím hrdle.

Nejhorší bylo, že v této chvíli nebylo schopná nic udělat pro

svou záchranu. A to nejhorší mělo teprve přijít.

Pokusila se přetrhnout brutální pouta. Ale tato pouta byla

pevná jako věc, kterou cítila na svém krku. Nehnula se ani o

milimetr.

Tma před jejíma očima začala nabývat tvaru smrtící spirály,

která přicházela každou vteřinou.

Jakoby v mlze slyšela, jak se otevřely dveře maringotky. Jak

kroky vstoupily dovnitř. Jak tlak na její ústa povolil a z hrdla se jí

vydral chroptivý hlas.

...Ale to bylo také pryč.

Fee se vřítila dovnitř.

Dva páry očí, pro které nebyla tma překážkou, se střetly

pohledem.

Ale pouze na okamžik. Potom Lilith stáhla Fee za sebe a

poklekla vedle Beth.

Oči přítelkyně byly zavřené. Ležela tam nepohnutá a bledá. Na

její šíji byla znamení, která pocházela po upířích zubech...

Fee mohla využít chvilkové nepozornosti Lilith a buď uletět

nebo na ni zezadu zaútočit.

Neudělala nic.

Stála tam s otevřenými ústy a pozorovala.

Lilith věděla, jakému riziku se vystavuje, ale její první starostí

byla Beth. Hledala její puls.

Její snášenlivost měla také své hranice. Zvedla se a otočila k

Fee.

„Jsi teď spokojená?" zeptala se chladně.

„Ne," odpověděla Fee. „Já jsem to nechtěla."

„Proč jsi to potom udělala?" Lilith přeskočil hlas.

„Nic jsem neudělala."

Začala znovu. Ale Lilithina nitka trpělivosti se přetrhla.

Nechtěla poslouchat žádné lži.

„Ty jsi tady taky „náhodou", zasyčela. „Přirozeně. Náhodou jsi

včera navštívila i Roawla."

Ramena Fee poklesla. Byla perfektní herečka!

Lilith cítila, že se v ní protrhla nějaká hráz. Cítila, že z ní

odchází její skutečná podstata a mění se na upíří, která v každém

jiném svého druhu vidí nepřítele. Nebojovaly proti sobě, protože to

tak obě chtěly. Bethina smrt nesměla zůstat nepotrestána, zrovna tak

Tomova a Roawlova.

Vycenila zuby.

Na rukou se vytáhly drápy. Chystala se vrhnout na Fee.

V tu chvíli se ozval hlas domněle mrtvé Beth: „Ne! Nedělej

to... Ona to nebyla!"

A teprve potom začala apokalypsa.

Lilith pociťovala v první chvíli jedno: úlevu! Hlavně, že Beth

žila! Ale potom se nad nimi vzneslo skutečné nebezpečí, které chtělo

napravit svou vlastní chybu pomocí brachiální postavy.

Vůz, jeho stěny, podlaha, střecha změnily svou strukturu!

Lilith hleděla na pitvorný obličej, který se vytvořil na jedné

dřevěné stěně - šereda, na niž Lilith vytřeštila oči.

Tahy v obličeji byly něčím nepochopitelným.

„Co je - to?" vykoktala Beth. Byla už natolik v pořádku, že se

mohla zvednout z postele.

„Kromě toho," ztěžka pronesla Fee, „chtěla jsem si povídat.

Dnes v noci jsem byla vzhůru a potom jsem uviděla oko ve stropě

maringotky. A ústa. Otevřela se a dolů spadlo několik kapek krve.

Včera v noci to muselo být stejné. To je všechno..."

Roawlova krev, mumlala si Lilith, nespouštějíc oči z

příšerného obličeje . „Kdo jsi?" vykřikla. „Umíš mluvit?"

Na stěně se narýsovala plastická písmena a vytvořila nápis.

N E M L U V Í M.

Z A B I J U V Á S!

To byl ten hluk, který Lilith slyšela. Zněl jako staré vyschlé

dřevo, ne jako hlas. Avšak dalo se mu rozumět.

„Proč? Kdo jsi?" Přiblížila se k posteli, kde ležela Beth.

Fee udělala to samé. Snažila se pochopit, na co Lilith přišla.

V té chvíli se na stěně vedle šeredy začalo tvořit něco jiného.

Dřevěná paže s pěstí, v níž držela špičatý kolík.

„Rychle!" varovala Lilith Fee. „Pokus se dostat ven. Já se o tu

věc postarám!"

„Co chceš dělat?" vydechla ztěžka Beth. Znovu se pokusila

postavit na nohy.

„To už je moje starost!"

Kolík vyletěl proti ní.

Lilith uskočila a chytila jej!

Okamžitě vytvořila podobnou dřevěnou ruku - a hlas

nevýslovné bolesti projel vozem.

Fee se vzpamatovala a zvedla Beth z postele. Když chtěla

vyběhnout ven, ozval se její vyděšený výkřik. „Jsou pryč...! Dveře

zmizely!"

Lilith riskovala a spustila na malou chvilku tvora ve stěně z

očí. Podívala se ke dveřím. Tam, kde dveře bývaly. Vypadalo to,

jakoby dřevo splynulo v jeden celek. V příští chvíli uviděla Lilith v

polici na chleba krabičku zápalek. To je šance...!

Přistoupila k ní a chtěla zápalku hodit na stěnu.

Ve stejném momentu se vrhla na zem. Pěst ve zdi držela kuši,

jakou ještě nedávno použila Fee.

„Pozor!"

Lilithino varování přišlo pozdě. Střela opustila kuši a vletěla do

zad Fee, do pravé lopatky.

Fee se zhroutila i se svým břemenem. Beth zachrčela, jak na ní

leželo tělo upírky. Reakce ke zničení jejího těla nenastala. Střela

minula srdce.

Brzy se z nicoty vynořila další střela.

Lilith pozorovala, jak se Fee v bolestech svíjí na zemi. Ze zad

jí stále trčel šíp. Beth se snažila dostat nahoru. Stálo ji to velkou

námahu. Snažila se oběma rukama vytáhnout šíp z Feeiných zad. Ten

však začal měnit tvar, až se jako had začal omotávat kolem Bethina

hrdla.

Lilith jí přispěchala na pomoc. Dalo jí to velkou námahu, než

hada přetrhla. Beth ztratila vědomí a Fee vydala varovný výkřik.

Lilith se otočila zpět. Nyní cílila kuše na ni.

Na její srdce.

Ale stačila ještě uskočit stranou. Šíp ji minul tak těsně, že

ucítila závan vzduchu.

V té chvíli se na podlaze začali tvořit noví hadi, kteří ovíjeli

kotníky tří žen.

Věc ve dřevě, která byla schopná přijmout jakoukoliv podobu,

už netoužila po oběti, snažila se zmizet.

„Hrome - potřebujeme oheň!" vykřikla Lilith. „Ta věc je ze

dřeva! Jestli nám něco pomůže, tak jedině oheň!"

O vteřinu později plápolal ohýnek.

V Betině ruce. Byla při vědomí.

„Dárek... od Moskowitze..."

Reportérka se zasmála.

Lilith si však nemohla dopřát odpočinek.

„Hoď to na záclony...rychle!"

N E D Ě L E J T O!

Beth poslechla Lilith, ne věc na stěně!

Záclona nebyla ze dřeva a tak ji tento strašlivý protivník

nemohl kontrolovat. Záclony rychle chytily, ale když měly přeskočit

na vyschlé dřevo - věc se začala bránit.

Ze stropu se natáhlo cosi s dírou uprostřed. Obklopilo oheň a

pevně jej uzavřelo. Potom jej vyhodilo pevnou stěnou ven.

Nevěřícně hleděly na záclonu.

Boj pokračoval dál.

Fee jako první viděla, že zapalovač, který upadl na podlahu,

nutí protivníka vytvářet další otvory v podlaze. Tudy by se mohly

pokusit uniknout.

Fee byla tentokrát rychlejší. Hodila zapalovač na podlahu pod

nohy, ještě než se stačil vytvořit otvor.

„Výborně!" vykřikla Lilith. „A teď...!"

Něco zařvalo.

Nelidsky. Vztekle.

N E E E E E !

V této kritické situaci mohla věc reagovat pouze jedním

způsobem. Aby mohla vyhodit zapalovač ven, vytvořila se pod Fee a

Beth díra, kterou propadly ven.

Díra se opět zatáhla a Lilith zůstala uvnitř s protivníkem, který

se na ni soustředil všemi silami.

Tekuté dřevo ji uzavřelo tak, že nebyla schopná pohybu. Ticho

se přes ni převalilo jako zlověstná, strach vzbuzující vlna.

Ticho smrti?

Beth se plazila, těsně následovaná Fee. Chvěla se rozčilením,

třásla a potom všechno dohromady.

Blízko nich ležel zapalovač - jenom nehořel. Když jej chtěla

zvednout, téměř se o něj spálila.

„Musíme odtud dostat Lilith!" vyrazila Beth „Já...."

Vtom se zase ve stěně vytvarovala známá šereda.

Z P Á T K Y ! zařval škleb. Ž Á D N Ý O H E Ň N E B O

Z E M Ř E !

Poté se děsivá tvář opět stáhla dovnitř.

Beth, která již chtěla škrtnout zapalovačem, přestala. Démon

měl pravdu. Jestli vůz podpálí, Lilith uvnitř uhoří.

Fee se postavila proti ní a položila jí ruku na rameno. „Co

teď?"

Chaos, který se jich zmocnil, bránil Beth odpovědět. Nyní

viděla, že démon, který se usídlil ve starém voze, se neomezuje

pouze na něj, ale může se usídlit v kterémkoliv voze.

Ozvalo se naříkání.

Panické naříkání zrůd!

„Podívej se na...!" Ve výkřiku Fee se spojoval údiv a zděšení.

Dívaly se na zmrzačelé zrůdy, které kvapně opouštěly své

příbytky, padaly, jak je dřevo „shazovalo" dolů.

Naříkání a křik naplnily noc, která začínala pomalu slábnout s

přicházejícím úsvitem. Koně stojící v blízkosti vozů se začali plašit,

jako by se je chystali napadnout vlci.

Všude kolem vládl chaos a strach a - nelidský, geniální,

smyslný zvuk, který se nade vším vznášel.

V příští chvíli se začaly vozy, až na Tomův, smršťovat do

koulí, které se valily, jako přitahovány magnetem, k Tomovu vozu.

Přicházejí démonovi na pomoc, problesklo Beth hlavou. A také

poznání: Jsou jeho součástí.

Lilith nevěděla, co se stalo, když chybějící kyselina začala

nepříznivě ovlivňovat zásobování mozku, ale nezemřela. Její

mateřské geny tomu zabránily na dost dlouhou dobu.

Nechtěla upadnout do bezvědomí a tím zůstat vůči démonovi

bezbranná.

Chtěla toho DÉMONA PŘEMOCI!

Tma kolem ní byla neproniknutelná. Žádné oko, ani upíří,

kolem sebe neviděla. Ulita se jí zmocnila a vytvarovala do podoby

staroegyptského sargofágu. Nemohla ani zakřičet, protože jí to

nedovolila „svěrací kazajka" kolem její čelisti.

Konečně začalo docházet ke změně.

Symbiont se pohnul. Byl aktivní už ve chvíli, kdy ji „tekuté"

dřevo začalo skrývat do svých útrob. Její tělo se pokrylo ochrannou

vrstvou, která vytvořila dokonalou membránu mezi ní a kokonem.

Začala vnímat, jak medůzovité výběžky se začínají zavrtávat do

dřevěného kokonu, nazývaného břicho démonů.

Ne, pomyslila si. To ti nepomůže! Zabije tě to!

Jako odpověď pocítila dobře známou bolest: tisíce malých

ostrých zoubků se jí zaryly do hlavy.

Ve stejném momentu zaslechla... Hlasy utrpení.

Nespočetné množství jazyků, které všechny mluvily stejně. Byl

v nich STRACH, SMRTELNÝ STRACH. A jména...

„Já jsem Anne... Mabel, říkej mi Mabel. Kdy už vyleze?

Petře, jsi už?"

Znenadání ji udeřil hlas, který byl svěží a silnější než ostatní.

„POMOZ MI! JSEM MARNIE! SPOLKL MĚ. NAVEDL MĚ,

ABYCH ZABÍJELA. POMOZ MI! CHCI ODTUD PRYČ..."

Lilith se cítila jako náplň v závinu. Nezbýval jí žádný čas k

tomu, aby se zorientovala.

On přicházel.

Blížil se se svými myšlenkami, přáními, vzpomínkami,

perverzními touhami. Propasti démonů...

VYSAJU TĚ. BUDU SE PÁST NA TVÉM STRACHU.

BUDEŠ MNE POSLOUCHAT. KDYŽ TĚ BUDU CÍTIT V

SOBĚ, BUDU ZNOVU NACHÁZET KLID. KOUPÍM NOVÝ

CIRKUS.

POVEDU

GRIMALDIHO

A

OSTATNÍ

DO

BEZPEČÍ. TO JE TO, CO DĚLÁM UŽ STOVKY LET.

ZPOČÁTKU JSEM BYL VĚZEŇ. ČLOVĚK MĚ

ZADRŽEL PRO MOU ZNETVOŘENOU POSTAVU JAKO

OSTATNÍ ZRŮDY A ZAVŘEL DO VĚZENÍ: ALE JÁ JSEM

VLOŽIL SVÉ TĚLO DO DŘEVA VOZU:

MAJITEL SE MĚNÍ, CIRKUS ZŮSTÁVÁ. VĚKY

TÁHNE OD MĚSTA K MĚSTU. AŽ DO ÚPLNÉ VĚČNOSTI

SE BUDU PÁST NA STRACHU LIDÍ. NAJDU SI TU

NEJBÁZLIVĚJŠÍ DUŠI A POUŽIJI JEJÍ TĚLO, ABYCH

MOHL ROZNÁŠET STRACH ZA HRANICEMI CIRKUSU,

DOKUD SE NEVRÁTÍM ZPĚT DO VOZU. JE TO VĚČNÁ

KŘIŽOVATKA A TY MI V TOM NEZABRÁNÍŠ..!

Jeho hlas chvílemi umlkal. Zaposlouchal se do stonů svých

obětí.

Démon zabíjel už stovky let, aniž by jej lidské oko spatřilo.

Uvidíme, co dál, myslela si Lilith. NE!

K O N E Č N Ě !

Křik démona pronikal kokonem. A potom puknul.

Stejně jako vozy spěchaly na pomoc démonovi, tak i Beth pře-

mýšlela, jak se jej zbavit!

‚V každém případě zemře!‘ zatvrdila se Beth.

Také Fee nebránila v tom, aby znovu použila zapalovač.

Dřevo bylo jenom dřevo, i když se mezitím změnilo k

nepoznání. A plamen v rukou Beth vzbuzoval respekt.

Když už bylo vidět tělo její přítelkyně, rozhodla se odstranit

démona. „Z P Á T K Y N E B O Z E M Ř E."

Beth pracovala dál. Nerozhlížela se, i když věděla, že démon

používá i jiné zbraně. Jakmile se její přítelkyně dostala z černoty

symbiontovy kůže, vynořila se Beth vedle ní. Nesla kanystr s

benzínem.

„Z našeho auta," řekla. Potom vylila obsah kanystru na

podivný výtvor fantazie, který se táhl přes celý vůz.

Společně s Fee vyrvaly Lilith z říše démona.

Potom Beth založila oheň.

„Jsem tak ráda, že žiješ," řekla Beth, když k ní Lilith přišla.

„Já také," ujišťovala ji Lilith s mdlým úsměvem. Rozhlédla se

a viděla chaos. Cirkusové vozy zmizely.

Nezůstal ani jeden. Kolem seděly na zemi šokované a

demoralizované zrůdy.

„Roawl musel zemřít, protože rozluštil tu záhadu?" zeptala se

Beth, která Lilith zdržovala od práce, ačkoliv se sama ještě nemohla

postavit na nohy.

„Panebože! Nechápu ještě všechny souvislosti...!"

„To věřím," odpověděla Lilith při vzpomínce na to, co slyšela,

cítila a viděla. „Nyní vidím všechno mnohem jasněji. Tenhle démon

ztratil půdu pod nohama. Díky Roawlovi, který mu byl na stopě - a

díky Fee, jejíž upíří schopnosti nemohl ovládat. Potřeboval více

much, které by mu bezmezně sloužily a Roawla zabil proto, aby se to

mohlo svést na Fee. Musel se zbavit i nás. Každá hodina, kterou jsme

zde strávily, mu hrozila nebezpečím. A tím se uzavírá i tajemství

mého návratu i vraždy. Doufám, že už budeš mít klid na duši."

Přistoupil k nim Grimaldi. „Fee zmizela," řekl klidně. „Tady,"

udělal rozmáchlé gesto přes zbytky po požáru, „možná našla jistotu,

kdoví." Potom se zachmuřil. „Nenechala mi žádnou zprávu. Nic!"

„Třeba se vrátí zpátky," řekla Lilith a uvažovala, zda by mu

mohla říci, že mu Fee přece jen něco zanechala. Něco, co Grimaldi

ocení až po mnoha letech a co mu možná - doufejme! zaručí...

...dlouhý, dlouhý život...