Sydneyský upírský klan byl právě zřejmě zaměstnán tím, jak se

znovu zorganizovat. Smrt jejich hlavy Hory, jenž byl současně

Molyneuxovým „pěstounem", dostala celou rodinu do těžké krize, ze

které se teď jen pozvolna zotavovala.1

Třebaže dostal Molyneux slib, že v krátké době se někdo bude

výsledky jeho výzkumu vážně zabývat, stále se ještě cítil velice

izolovaný. A šílené výsledky jeho výzkumu rostlinstva, dopraveného

do institutu z pozemku Paddington Street 333, měly ovšemže také na

jeho narůstajícím neklidu svůj díl viny.

A ta mrtvola taky.

Od chvíle, kdy se Molyneux od Codda dozvěděl, že ta mrtvá je

bývalá služebná kreatura, jeho zájem o ni neochaboval.

Opakovaná obdukce odstranila jakoukoli pochybnost, že jde o

člověka. Sice mrtvého, ale jinak naprosto normálního člověka,

nikoli kreaturu, která se probudila k novému, neblahému životu skrze

zabití upírem a přenesením nákazy.

Jako já, pomyslel si Molyneux a otevřel dveře ke skryté

komoře, ve které se v kryogenní nádrži uchovávala zmrzlá ženská

mrtvola.

Zapnul osvětlení, aby lépe viděl do ledové rakve a rukávem

svého pláště otřel poklop ze speciálního skla.

Ležela tu před ním nahá zmrzlá Maud Edwardsová. Jejímu

zkřivenému obličeji, jakož i zbytku těla chyběl jakýkoli půvab. Což

ovšem Molyneuxovi vůbec nevadilo. Její tajemství spočívalo v

něčem jiném. V obsahu jejího žaludku našel zbytky neznámé

organické látky, která nebyla v okamžiku smrti ještě zcela strávena.

Jinak však organicky i podle rozboru nevelkého zbytku krve, který v

ní Codd nechal, nebyla Maud Edwardsová kreaturou, nýbrž

obyčejným člověkem!

Ale Codd by přece neměl nejmenší důvod lhát.

Molyneux chvíli zíral na ztuhlé, nehybné tělo a pak aktivoval

rozmrazovací zařízení. Chtěl na to přijít. Chtěl Maud Edwardsovou

potřetí vzít pod nůž. Snad přece jen něco přehlédl...

Vtom jej vyděsil řev sirény.

1 viz Vampýra, sv. č. 2: Moloch

Hoří! napadlo jej bleskurychle.

Co mu nohy stačily, utíkal z komory do řídící místnosti, kde se

sbíhaly všechny rozvody v institutu.

Jediný pohled na řídící pult stačil, aby poznal místo požáru.

Molyneux zaúpěl.

Bylo to v hale, ve které se přechovávala „zajištěná" vegetace z

Paddington Street!

Nemožná vegetace, opravil sám sebe v duchu.

Věděl, že v tu samou chvíli se automaticky spustí poplašná

signalizace na nejbližší hasičské stanici. Vzápětí sem hasiči

zatelefonují, aby se informovali, než rozjedou celou akci.

Zabzučel telefon.

Ještě než jej Molyneux zvedl, pohledem zabloudil ve směru k

té části budovy, která podle světelného schématu budovy hořela.

Všechno vypadalo normálně.

„Zůstaňte v pohotovosti!" křikl do sluchátka. „Ohlásím se, až

získám přehled o situaci. Ale vypadá to na planý poplach!"

„Okay, počkáme."

Molyneux zavěsil. Potom rychlým krokem vyšel z centrály a

zamířil k místu domnělého požáru. Stiskl vypínač neonového

stropního osvětlení. Byl to pohyb čistě reflexívní, přivykl.mu v

přítomnosti svých lidských spolupracovníků. On sám umělé

osvětlení nepotřeboval. Viděl očima kreatury.

Neobjevil však ani oheň, ani jiný zdroj nebezpečí.

Geoff Molyneux procházel mezi stromy a keři, zatavenými do

plastiku, mezi nimiž se nacházely i některé druhy, které byly v

australské floře naprosto nezvyklé. I takové, které na jiných místech

zeměkoule už dávno vyhynuly. A dokonce takové, které jsou úplně

neznámé. Na celém světě!

Botanické senzace prvního řádu...

... o kterých ale já nesmím mluvit, pomyslel si Molyneux bez

hořkosti. Jakýkoli entuziasmus nechal ležet ve svém dřívějším

životě.

Jedna z těch rostlin, jak mu vyprávěl Virgil Codd, prý zaútočila

na starostu Ala Weinberga (také služebníka) a rozleptala tkáň jeho

nemrtvého masa v místě, kde na chvíli chytila do smyčky jeho nohu.

Jak a proč, to bylo dodnes pro Molyneuxe záhadou. Na deponované

vegetaci nedokázal zjistit žádný sklon k agresivitě.

V tu chvíli však v hale vypukla vichřice!

Celá atmosféra se v mžiku „z čistého nebe" proměnila. Pekelný

hukot náhle naplnil vzduch, jenž se s prudkostí orkánu jal lomcovat s

Molyneuxem i rostlinami. Svítidla na stropě vybuchovala. K zemi

pršely střepy.

Molyneux „přepnul" na noční upírské vidění.

Horko vzdouvalo plastikové folie, zmítající se ve vichru,

deformovalo je. Listy vysvobozené z plastiku ztrácely zeleň. Několik

obzvlášť útlých exemplářů počalo hořet!

Třebaže Molyneux vůbec nechápal, co se kolem děje, tušil, že

původce této vichřice také musel aktivovat požární hlásič.

Vrhl se zpátky k východu.

Vše probíhalo ďábelsky rychle.

Horko dosáhlo takové teploty, že Molyneuxovy vlasy, obočí i

oční řasy se počaly kroutit a kůže stahovat.

Utíkal.

Už se neohlížel zpět. Kde vyvstal kouř, první keře docela

uschly a vzplanuly plamenem.

S vypětím všech sil dorazil k zavřeným dveřím.

Sice nebyl žádné paniky schopen, nicméně když položil prsty

na rozžhavenou kliku a zaznamenal, že se mu prsty škvaří, pocítil

alespoň ohromení z toho, že nemůže otevřít.

Odtáhl ruku z kliky. Smrděla. Vypadala stejně jako jeho tvář,

ze které se již také začínala odlupovat kůže.

Zuhelnatělými pěstmi bušil do ocelových dveří. Dunivé údery

však jen slabě přehlušovaly řev vichřice a jeho napadlo, že tu vlastně

není nikdo, kdo by mu mohl otevřít. A než přijedou hasiči, zůstane z

něho asi tolik, co z prvních rostlinek v hale.

Popel.

Dveře byly jedinou únikovou cestou v dosažitelné blízkosti.

Druhý východ byl až na úplně opačném konci místnosti, ten však byl

za těchto okolností nedosažitelný. A okna, jež v tuto chvíli pod

vlivem horka pukala, byla příliš vysoko...

Molyneux sklouzl na zeď vedle dveří, jež byla ještě přijatelně

chladná. Stejně jako podlaha.

Zato vzduch se vařil!

V jediné nekonečné vteřině připadalo Geoffu Molyneuxovi,

jako by slyšel smrtelný křik ze stovek imaginárních rostlinných

hrdel.

Pak se stal zázrak, jenž pronikl k jeho smyslům skrze dým a

praskání ohně: těžké ocelové dveře byly zvenčí vyraženy!

Proud vzduchu zvenčí rozpoutal ohnivé peklo ještě víc. Ale

Molyneux se choulil hned vedle východu. Byl zachráněn. Teď...

V tu chvíli se v pravém rohu dveří objevila postava.

Molyneux zalitoval, že nemá žádného boha, kterého by se teď

mohl dovolávat. Místo toho stál na všech čtyřech, olizován

stravujícími plameny a začínalo mu docházet, že to, co považoval za

záchrannou kotvu, je ve skutečnosti jen fata morganou.

Do místnosti se strnulou chůzí vpotácela Maud Edwardsová a

vzápětí za sebou přibouchla dveře.

Prudký závan žáru jí v mžiku vypálil mrtvé oči.

Chlad, nashromážděný v jejím těle jí pomohl tak na tři vteřiny.

Pak se i její kůže počala sloupávat. Vlasy vzplanuly.

Zastavila se vedle Molyneuxe a v děsivě cynickém gestu mu

podala ruku.

Potom shořeli.

Spolu...

Tasmánie

Vršky obrovských stromů se podobaly divokých účesům

postav z fantastických bájí. Mladý muž a žena na ně narazili poprvé

za ranního oparu, po dvouhodinovém pochodu od úpatí Mount

Reidu. Avšak i po dvou hodinách, když se již mlha dávno rozptýlila,

působil pohled na obří kmeny, zbarvené do ruda a zelena, stejně

úžasně.

Ostrov Tasmánie je ráj pro biology, zvláště botaniky. Tira

Fairchildová a Tyler Gravis si na tuto cestu šetřili celý rok. Oba byli

zaměstnáni na bostonské univerzitě, ale zde byli bez oficiálního

výzkumného pověření. Rozpočet univerzity byl příliš nízký, než aby

mohl financovat každou extravaganci. Přesto jim byla po delším úsilí

umožněna dvouměsíční neplacená dovolená.

Jedinou nadějí, jak si kompenzovat ušlý plat a další výdaje,

bylo propašovat pár vzácných druhů do USA přes celnici a tam

prodat buď jejich, nebo také jinému institutu. Třebaže by takovou

raritou nebylo nic jiného než semena. Že je to ilegální, s tím si hlavu

(zatím) nelámali. Jejich vlastním snem pak přirozeně bylo najít

rostliny nejen vzácné, nýbrž zcela neznámé.

Tira vypadala i s těžkou krosnou nádherně. Měla upřímný

obličej, kterému dominovaly zejména hebké, plné rty, které vynikaly

ještě výrazněji proti dohladka vyholené hlavě. Tira byla horlivou

příznivkyní lehké populární hudby a ještě po letech ji okouzlovala

sentimentální píseň Sinead O'Connors Nothing compares to you.

Sineadin „sestřih" ve stejnojmenném videoklipu Tiru přiměl,

že po prvním jeho zhlédnutí ještě ten samý den běžela k holiči. Její

„manžel nadivoko", jak jej nazývala, protože spolu už od

studentských let žili bez oddacího listu, to přijal sportovně, tím spíš,

že Tira měla jednoznačně hezčí ouška, než její irský idol...

A když se nyní zastavila a s rozpřaženýma rukama shlížela

dolů do údolí, byl Gravis nejprve více upoután jí než úchvatnou

vyhlídkou.

Pak však i jeho chytila krása jižního pralesa, stojícího v plném

květu. Rozprostíral se v širokém údolním výběžku pod Mount

Reidem, zatímco tam, kde stáli, a dál směrem do hor, se krajina

terasovitě proměňovala a po každých sto metrech nabývala zcela

odlišné podoby. Až úplně nahoře, při samém vrcholu, rostlo několik

výjimečně odolných eukalyptů, zvaných „snowgums", schopných

vzdorovat i slabším mrazům.

Oba botanici se nechali rychlým člunem dopravit ze Sydney ke

skalnatým západním břehům Tasmánie a první noc strávili ve

Strahanu, rybářské osadě, čítající zhruba osm set duší. Přivítali je tu

coby cizince nepříliš srdečně, jejich „devizami" však nepohrdli.

„Australáci" ze Sydney je varovali, že „Tasmaňáci" jsou lidé

zcela zvláštního ražení. Po velice přátelském přijetí ve světu

otevřeném Sydney na to pramálo pomysleli. Nakonec ještě byli

šťastni, že se k nim neotesaní, drsní domorodci obraceli zády.

Zvláště Tira, která od přírody bývala vždy naladěna k žertování a

vždy měla co na srdci, to i na jazyku. Ve Strahanu se však cítila

stísněně jako ještě nikdy v životě. A zde nahoře, v osamělosti

divočiny, opět viditelně rozkvetla.

Jako jižní prales...

Gravis se s úlevou usmíval pod vousy. Miloval Tiru právě pro

její svěžest a humor. Oběma bylo již třicet, ale v životě bylo pořád

ještě mnoho věcí, které spolu mohli objevovat.

A jaksi samo od sebe se najednou stalo, že se její obličej ocitl v

jeho dlaních a že ji dlouze a něžně, jak už dlouho ne, políbil. Déle

než celou minutu spolu takto „komunikovali" jen jazyky. Mlčky. A

když Gravis odtrhl své rty od jejích úst, sametově se usmála.

Chvíli pokračovali v cestě, držíce se za ruce, pokud jim to

stezka dovolovala. Nakonec však zcela opustili vyšlapané cesty a dál

šli jen nazdařbůh, tu a tam hledíce na kompas.

Konečně navečer dorazili k lesu, tvořenému borovicemi druhu

huon, nacházejícímu se tak příhodně, že nemohli najít lepší místo,

odkud by se dalo vyrážet na toulky za nekonečnou rozmanitostí

přírody. Dokonce poblíž vyvěral čistý pramen.

Shodli se na tom, že v tomto lesíku, zhruba o rozloze jednoho

hektaru, rozbijí svůj základní tábor a od zítřka začnou pracovat na

svém bádání.

Pochod je vyhladověl a vyčerpal. Proto Tira jen přikývla, když

se její druh hned po studené večeři z konzervy omluvil a uchýlil se

do jejich společného stanu. Nedala na sobě nijak znát zklamání z

toho, že přestože byla také unavená, po tom něžném intermezzu

nahoře přece jen čekala trošku jiný průběh večera...

Brzy jej následovala, jakmile opláchla v potoku nádobí a

odpadky sklidila do pytlíku určeného k tomuto účelu. Podle Tylerova

pravidelného oddechování poznala, že už je skutečně v limbu.

Tira se svlékla a zachumlala pod vlněnou deku, dostatečně

vyhovující zdejší letní teplotě. Proti chladu od země je chránily dvě

vedle sebe položené izolační rohože.

Venku se rychle setmělo. Hlasy noci se probudily.

Tira ležela na zádech, podřimovala, ale skutečný spánek jako

by se jí vyhýbal. Ruku měla položena na Tylerovi, který ležel jako

vždycky na břichu a ve spánku si položil ruku na její ploché břicho.

Tira cítila šimrání, avšak nedělala si žádné iluze. Tyler spal hluboce

jako dudek. Nakonec i ona upadla do lehkého spánku...

...z něhož ji probudilo jednoznačné hlazení mezi nohama.

Chvíli ležela bez pohnutí a pokoušela si ujasnit, jestli se jí to

jen zdá, nebo zdali se skutečně do jejího partnera navrátil život.

Když si již byla jistá, že jí skutečně jeho prst něžně hněte

ohanbí, počala vrnět jako kočka a ruku mu protáhla pod tělo, dokud

nenahmatala jeho nejhezčí kousek. Jeho zasténání, když mu jej

počala něžně a zručně třít, ji jen přesvědčilo, že má pokračovat. A již

brzy ucítila „hmatatelný" úspěch svého úsilí. Napolo se převalil přes

ni a nejprve laskal její hebká ňadra, než mu ruka opět sklouzla níž a

jedním prstem pronikla do jejího klína, lehce jím v klíně pohyboval,

dokud vzrušením dokonale nezvlhl a nezvláčněl. Tu si počal počínat

rázněji pomocí dvou prstů, jež se už vyrovnaly tloušťce jeho údu.

Už po několikerém vsunutí a vysunutí se Tira přestala ovládat.

Toužila po „originálu", o kterém věděla, že je právě takový, aby se

cítila jako žena zcela uspokojena.

A najednou ustala.

Strnula dřív, než jí Tyler roztáhl její propletené nohy a pronikl

do jejího klína.

„Co je?" zpozorněl. „Bolí tě to?"

Váhala, neboť se cítila jako hlupačka. „Ne," zavrtěla pouze

hlavou, protože nechtěla vyprávět, že najednou pocítila takový

nepříjemný pocit, jako by tady v divočině pod Mount Reidem nebyli

tak sami, jak se domnívali. Jako by je něco pozorovalo, i když snad

jen nějaké zvíře. Možná, že však taky...

„Dělej dál! Víc, víc ke mně... úplně...!“ naléhala, i když

poněkud nuceně, protože kouzlo první touhy bylo zničeno. Avšak

několik vášnivých nárazů dalo Tiře zapomenout na neblahé tušení a

plně se oddat milování. Orgasmu dosáhla současně s ním, jejich těla

se celá zachvívala sladkou slabostí.

Tyler ji líbal na krku a i teď se stále ještě nenasytně přisával k

jejím prsním bradavkám, které však byly v tu chvíli tak přecitlivělé,

že jej Tira od sebe něžně odstrčila. Ruku v ruce, rameno k rameni,

leželi nakonec vedle sebe a oddechovali v temnotě plné zvířecích

hlasů. Připadali si jako dva Robinsoni na osamělém ostrově.

„Sami mezi kanibaly," zažertovala Tira, když zase nějaký

pronikavý ptačí výkřik - ale právě tak to mohlo být i něco úplně

jiného - prořízl noc. „To je fajn, že ses ještě probral a zapomněl na

svoji únavu..."

Tyler vedle ní chvíli mlčel. Potom se nejistě zasmál. „To je

fajn, že jsi ty převzala iniciativu. Byl jsem tak utahaný... Kdybys

mého ,maličkého' nepřinutila narůst..."

„Ty jsi začal," trvala na svém Tira. Přesně si vzpomínala na

dotírání a hlazení mezi nohama. „Nevím, proč se ne..."

Utichla. Rozsvítilo se světlo.

Tyler se vedle ní posadil a rozsvítil baterku. Posvítil dolů a

odhodil deku.

Nejdřív Tira uviděla, jak zůstal s pusou dokořán. Pak její

pohled sklouznul na objekt jeho - i jejího - údivu.

Ve škvíře mezi oběma izolačními rohožemi trčel jako prst

tlustý výhonek.

„Nějaký – kořen!" Zdálo se, jako by Tyler nevěděl, jestli se má

smát nebo plakat.

„Spíš bych řekla výhonek," pípla Tira stísněně. „Zvláštní...

mohla bych odpřisáhnout, že se to pohybovalo."

Tyler natáhl ruku a ohmatal pružný výrůstek, který se tu dral ze

země nahoru. „Asi nějaká odnož těch huonů, mezi kterými

táboříme," zamumlal. Musel jsem ho přehlédnout, když jsem stavěl

stan... Měli bychom ho ale nechat na pokoji. Bylo by nevděčné jej

zničit. Ostatně on tu byl první. My jsme jen jeho ,hosté'..."

Znovu se uložili. Tira se těsně přivinula k Tylerovi, takže už

nijak nebyla s tím kořínkem v kontaktu. „Naše expedice začíná

slibně," šeptala mu do ucha. Pak něžným pohlazením popřála dobrou

noc i „malému příteli", odpočívajícímu mezi jeho stehny a přitisknuti

jeden k druhému spokojeně usnuli.

Už necítili, jak se výhonek huonu zmítá. Kroutil se a ohýbal

jako tykadlo, kterému ani v největší tmě nemůže zůstat nic skryto...

Sydney

Kdo to před dvěmi sty šedesáti sedmi lety stvořil Creannu,

Lilithinu matku, krátce po ukradení liliového kalichu, předmětu

upírského nečistého kultu?

A vytvořil o sto dvacet let později upírku Vílu, aby ji podrobil

jakési tajemné zkoušce a zřejmě ji neseznal „dost dobrou"?

A kdo - a zde bylo jádro celého tajemství - byla ona

„rudovlasá, sirnooká upírka", vězící zřejmě za krádeží kalichu?

Během svého pobytu ve Walesu se Lilith dozvěděla některé

nečekané detaily o své matce a ominózní zlodějce kalichu. 2)

Avšak ani kalich, ba ani nějakou novou, horkou stopu k němu

nenašla.

Nazíráno takto, byla zajížďka do „Cymru" jen plácnutím do

vody.

Temno kolem jejího předurčení se o nic víc nevyjasnilo.

Samotný původ její matky byl osvětlen jen povrchně. Když Creanna

dorazila ke břehům Austrálie, aby zde dala Lilith život, bylo jí

pouhých sto šedesát devět let, na upíra směšně málo. Její životní

zkušenost - ve srovnání s takovým Landruem, kterému bylo snad i

víc než tisíc let - byla samozřejmě až mizivě malá. A přece právě ji

někdo vyvolil, aby právě z ní vzešlo semínko „revoluce".

Creanna pohrdla ZÁKONEM a sama sebe zasvětila smrti, aby

přivedla na svět bojovnici proti vlastnímu plemeni! Neboť upírka

nemůže ze svého mrtvého těla zrodit živé dítě, aniž by se vzdala

vlastní existence.

„Proč?"

Teprve když si všimla, jak pták, který před chvílí usedl na

zahradní zeď, poplašeně roztáhl křídla a uletěl, uvědomila si Lilith,

že svoji otázku vykřikla nahlas.

Rázem však měla své city opět plně pod kontrolou.

2 viz Vampýra, sv. č 10 - 12

Vrátila se.

Nejen do Sydney, nýbrž i tam, kde strávila devadesát osm let

života jen spánkem a sněním: na pozemek na Paddington Street 333.

Doprostřed srdce města.

Tato parcela měla za sebou bohatou minulost. Před i po

Lilithině „procitnutí". Dnes tu již z jejího starého rodného domu,

chráněného magickými pečetěmi proti upírům, nezůstal kámen na

kameni. Ani z té „jabloně", která dočasně vyrostla na jeho místě,

nezbylo vůbec nic.

Už ani nejmenší rostlinka nerostla v bývalé „zahradě

soumraku". Demoliční stroje srovnaly vše se zemí a nenechaly po

sobě nic než pustou zem.

Co se stalo se vší tou vegetací, to Lilith nevěděla. Celá

demolice byla provedena na příkaz policejního šéfa Virgila Codda a

starosty Weinberga. Codd téměř současně s návratem Jeffa Warnera

beze stop zmizel, což nutně vzbuzovalo podezření, že se Codd stal

jednou ze služebných kreatur, vysvobozených Warnerem...

Lilith cítila, jak se jí cosi stahuje v břiše.

Už jen pouhé pomyšlení na služebníky a pány jí bylo odporné.

Bouřila se proti Warnerově předpovědi, že lidé zbavení

prokletí upírské nákazy, budou sloužit jí.

Nechtěla žádné otroky!

Nikdy se nepokusila udělat si poslušné „zajatce", ani nemohla s

jistotou říci, zdali při pití krve přece jen nějak nákazu nepředává.

Neboť, aby byla k životu přivedena služebná kreatura, nestačí

pouze předat nákazu. Je také třeba oběť zabít. Až teprve pak, když

se opět vynoří z temné hlubiny smrti, je z něho bezpodmínečně

spolehlivý vazal.

O to fantastičtějším se zdálo být to, že podle slov Jeffa

Warnera bylo lidství navráceno hned dvěma tuctům služebných

kreatur.

Avšak o tom, jak se to událo, nemohl říci nic víc, než že

pomocí jablek z této zahrady. On sám byl jedním z

„vysvobozených", jedním z těch, kdož beze stopy zmizeli v „Zahradě

soumraku".

Takže, uvažovala Lilith, vedle „osvobozených" existuje ještě

druhá skupina lidí, o jejichž bližším osudu nemá ani tušení. Kromě

Warnera s ní nikdo z těch, kteří přijali „plody" v zahradě a předávali

je pak dále kreaturám, žádný kontakt nenavázal. Dost možná ztratili

po dokonané práci paměť a bloudí od té doby kolem dokola. A dost

možná mají ještě další úkol ve „velkém plánu"...

Mávnutím ruky odehnala takové myšlenky.

„Ukaž se!" vyrazila ze sebe tiše. Byla si jistá, že pod jejíma

nohama stále ještě buší „srdce Domu". Jeff Warner se ponořil do této

půdy a zmizel, poté co jí dal typ na Llandrinwyth ve Walesu.

Kdesi tam dole bylo cosi, co se vymykalo lidskému i upířímu

rozumu.

Jak dlouho ještě?

„Ukaž se!" řekla a snažila se intenzívně soustředit.

Měla nárok být vyslyšena. Přežila Wales. Nyní chtěla vědět,

jaký význam mají nabyté informace!

Avšak země pod ní se nehýbala.

Jeff Warner, „vyslanec" neznámé moci, která dala Lilith její

poslání, se neukazoval.

Lilith čekala víc než hodinu. Nestalo se však nic, snad jen, že

ještě víc narostla její frustrace. A v tom, když už se zklamaná chtěla

obrátit k odchodu, náhle přece jen ucítila v bezprostřední blízkosti

nějakou reakci.

Její instinkty bily na poplach!

A něco v jejím vědomí řeklo: „Udivuje mě, že jsi tak

bezstarostná... !"

Prudce se obrátila.

Za ní stála jakási bytost, vypadající jako černý plamen, chvějící

se ve vzduchu.

„Kdo jsi?" uniklo jí ze rtů. Zjevení nevypadalo nijak agresivně.

Navíc si udržovalo uctivý odstup. „Warner?"

Na svoji otázku si však sama odpověděla záporně dřív, než se

odpovědi dočkala od svého protějšku. Proč by se měl Warner vlastně

proměňovat v takovouto mlžnou bytost?

„Banguma," zazpíval v tu chvíli černý plamen a natáhl se

trochu do výšky, takže byl nyní asi stejně vysoký jako Lilith. „Já

jsem Banguma..."

„A co ode mě chce," zeptala se Lilith vyčkávavě, „nějaký

Banguma? Kdo tě posílá? Dům?"

„Domem" myslela víc než jen budovu. Měla na mysli celou tu

sféru, ve které vyrůstala a z níž se stále ještě, i když neviditelné, něco

na tomto místě vyskytovalo. Cítila to. Každou molekulou svého těla.

„Dům je DŮVOD toho, proč jsem přišel. KOŘEN VŠEHO

ZLA. Půda, na které stojíš, je nemocná! A on šíří tu nemoc! Jdi

jen o čtyři domy v této ulici zpátky a sama uvidíš, co jste na-

tropili...!"

Lilith na moment strnula, potom vydechla: „Storm?" Její bledý,

úzký obličej s mírně zešikmenýma očima byl jakoby vytesaný z

mramoru. „Esben Storm...?"

Hříva jejích vlasů vlála v prudkém větru, přicházejícím od

zálivu, jenž však Bangumou ani nehnul. Uměle osvětlené město

rozestíralo svoji slabou zář až sem - dost na to, aby Lilith viděla

každý detail této zpustlé zahrady.

Esben Storm uhořel poté, co Landru založil požár v jeho

krámku - tak zněla oficiální verze, kterou si Lilith po oněch

událostech přečetla z novinových zpráv. Našla se zuhelnatělá mužská

mrtvola, přičemž se - na základě výsledků vyšetřování - s největší

pravděpodobností dalo předpokládat, že jde o majitele krámku. Byl

to záhadami obestřený domorodec, jenž zřejmě sledoval osud Lilith

Edenové už zhruba celé století, z čehož se dalo usuzovat na jeho tak-

řka biblický věk.

Lilith ho poprvé „spatřila" ve svém vizionářském nahlížení do

minulosti. Tehdy, krátce po přelomu století, vypadal stejně starý či

mladý jako při jejich zatím posledním setkání v přítomnosti. 3

A Bangumův způsob vyjadřování až zarážejícím způsobem

upomínal právě na domněle mrtvého Esbena Storma...!

„Já NEJSEM Storm," tvrdila plápolající čerň. „Jsem

BANGUMA! Pohleď, co jsi natropila! NAPRAV TO!"

„K čemu tato hra na kočku a na myš? Nic jsem ,nenatropila'."

Ačkoli se snažila, aby zněl její hlas jistě, uvědomila si Lilith s

3 viz Vampýra, sv. č.5: Bez přátel

mrazením v zádech, že nejen Storm, nýbrž i Warner poukazoval na

jakýsi rozpoutaný proces, který uvedlo v pohyb jednak její předčasné

procitnutí, a zvláště pak události na Paddington Street 333.

„Ale natropila!" Čerň jako by implodovala - zhroutila se do

sebe a znovu se rozvinula. Tyto stahy se opakovaly několikrát po

sobě. „Nesprávně posuzuješ nebezpečí, které zachvátí VŠE,

pakliže mu nepostavíš do cesty hráz!"

„Ty jsi Storm!" řekla tiše, ale přesvědčeně. „Nikdo jiný se tak

nabubřele nevyjadřuje!"

„Jsem Banguma! Pomoz mi! Pak pomohu já tobě!"

„Nepotřebuji tvoji pomoc!"

„Budeš ji potřebovat - ale pak by mohlo být pozdě!

PROSÍM tě...!"

„Ty prosíš? Ale to pak nemůžeš být Esben Storm..."

„Jsem Banguma!" zpívala čerň. „Bez konce je utrpení

stínu... !"

A to bylo v tu chvíli vše, co od něho slyšela. Lilith byla opět

sama. Černý plamen zhasl.

Nebo odešel...

Elisabeth MacKinseyová ležela v posteli a ještě cítila teplo,

které tu Lilith po sobě zanechala, než vyrazila do Paddington Street.

Seven van Keesová, Bethina minulá láska, byla zapomenuta od

chvíle, co se cesta Lilith Edenové zkřížila s cestou mladé reportérky.

Od té doby už nemohlo být ani řeči o osamělých nocích, neřkuli o

dlouhé chvíli. Každý den, každá noc přinášely nová překvapení.

Její život se v nejednom směru změnil. Co dříve považovala za

nemožné, vstoupilo do jejího všedního dne jako normalita.

Beth byla až po uši zamilovaná do ženy, která byla jen z

poloviny člověk. Druhá, temnější část, představovala dědictví,

kterému by se Beth ještě před pár týdny hlasitě vysmála a nazvala jej

dokonalým nesmyslem, kdyby jí o něm někdo ve vší vážnosti

vykládal.

Ale pak se k ní jednoho dne nastěhovali její přítel ze

studentských let Duncan Luther a poloviční upírka Lilith. Téměř

současně byla velká část Paddington Street prohlášena za uzavřenou

oblast. Zákaz vstupu zástupců tisku, projevy nepřátelství vůči

novinářům a pak obdržení tajemného „seznamu mrtvých"... to vše

přivedlo Beth k poznání děsivé pravdy.

Pravdy, že člověk není ani „korunou tvorstva", ani pánem sebe

sama. Ve skutečnosti že je ovládán a řízen bytostmi, které lidi -

zvláště pak ty, kdo je poznali a prohlédli jejich působení -

bezohledně zabíjely a proměňovaly v otroky zbavené vlastní vůle:

Těmi bytostmi byli upíři!

I tentokrát se Beth, jako vždy, když se Lilith sama vrhla do

nějaké nepřehledné situace, o ni obávala. Reportérka se hned po

jejich návratu z Evropy znovu pustila do práce v renomovaném

Sydney Morning Heraldu.

Lilithina hypnóza přinutila šéfredaktora Moe Marxxe, aby jí

dal oficiální pověření pro cestu do Walesu. A na základě toho se

Beth taky odvážila všechny své výdaje v rámci této -„služební cesty"

předložit účtárně. A že byly peníze vydané na spropitné a jiné

úplatky stejně vysoké jako ostatní její výdaje, účetní trochu

znervózněl. A to natolik, že se šel přeptat za Marxxem, je-li taková

částka odpovídající hodnotě získaného materiálu.

Moe Marxx si nechal Beth nastoupit a položil jí tu samou

otázku. Ale Beth si - přesně podle hesla: nikdy bez právního

zástupce! - vzala k pohovoru s sebou Lilith.

Načež byl účetní seřván, aby se nemíchal do věcí, po kterých

mu nic není, a nikdo - ani Moe Marxx - už neztratil o Bethině

naprosto neplodné cestě ani slovo.

Tím spíš, že v redakci Sydney Morning Heraldu měli teď úplně

jiné starosti.

A nejen tam.

Celé Sydney jako by za dobu jejich nepřítomnosti postoupilo o

řádný krok od obvyklé poměrně pokojné mnohokulturnosti k

šílenému chaosu. Dosud spořádané klidné velkoměsto, jaká jsou na

celé zeměkouli nejvýš dvě, tři, si tím svoji pověst nijak nevylepšilo.

To, co se Beth dozvěděla od kolegů a z archivovaných výtisků

novin z posledních týdnů, hraničilo s bepříkladným šílenstvím.

Všude ve čtvrtích Surry Hills, Kings Gross, Paddington,

Millers Point a Woolloomooloo, ba dokonce i v předměstích

Kensington, Leichhardt, Bondi, Lane Cove a Mosman se ztráceli

lidé, rozmohly se vraždy, sebevraždy, války gangů, žhářství a

vandalské pustošení, přičemž se většinou marně hledal nějaký uspo-

kojivý motiv...!

A jako vždy v takových případech tvrdila vyšší místa - v tomto

případě představovaná starostou Alem Weinbergem - že jde jen o

lokální incidenty, které nijak neovlivní celkovou roční statistiku.

Ovšem takováto bagatelizace už nemohla obstát. Vždyť jen události

toho týdne, s kterým se Beth babrala, musely vyhnat statistiku nad

předchozí roky přímo závratně. Jako by náhle Sydney bylo posedlé

ctižádostí překonat co do množství kriminality dosud vedoucí

americké město Washington...

Zvýšený zájem projevovala Beth ještě o vyšetřování zmizení

policejního šéfa Virgila Codda. Tři dny před jejich odletem do

Evropy se Codd ztratil beze stopy ze svého domu a všechno

nasvědčovalo tomu, že patří k „osvobozeným" služebným

kreaturám, jež podle Warnera mají Lilith v budoucnu pomáhat v

jejím boji.

Přitom ani sama prý nemusí „osvobozené" hledat. Bylo řečeno,

že s Lilith po uplynutí dvou měsíců sami navážou kontakt.

Zbývalo ještě pár dní.

Beth věděla, že Lilith vědomě pomyšlení na toto téma zahání.

Že žádné „služebníky" nechce. Už jen z té samotné představy se jí

dělalo zle.

Beth se však obávala, že Lilith nebude moci tuto vnitřní

rozpolcenost v sobě dlouho potlačovat.

Vtom se zapnul radiový budík. Beth se otočila na bok.

Pět hodin.

Čas letěl, jako by měl křídla. Práce volá. Práce a její zvláštní

spolupracovník Moskowitz, který už včera večer připlul k jejímu

psacímu stolu, aby jí oznámil: „Právě jsem si poplkal trochu s Moem.

Vypadá to, že je do nás dvou úplný blázen. Máme prý pro něho

udělat článek s fotkou o nějakých prorocích vyhrožujících koncem

světa. Text: Macbeth. Fotky: starý dobrý už asi týden nekouřící

Mosk..."

Lightning Ridge, New South Wales

Krátce po půlnoci dorazil do tohoto odlehlého města hledačů

opálů muž s hranatým obličejem a tělem vyhublým na kost. Vypadal

jako jeden z těch mnoha tuláků a vagabundů, kteří se po celý život

potulují mezi nejrůznějšími zapadáky a malými městy, protože se

obávají, že by je moloch velkoměsta pohltil. Na samé hranici

legálnosti se bez prostředků a bez domova protloukají ze dne na den,

žijí vysloveně z ruky do huby, myslí zřídkakdy na včerejšek a nikdy

na zítřek.

Tento muž byl však jiný.

Před několika týdny opustil Sydney a cítil, že se víc a víc

přibližuje k cíli své cesty.

Byl to mystický cíl.

On byl mystik.

Stal se jím.

Nežli vyrazil, aby následoval volání, byl všechno jiné, jen ne

toto. Zvláštní nákaza odsoudila jeho již dávno mrtvé tělo ke snu o

služebném životě a on pak už nikdy nedělal nic, než že byl poslušen

tohoto snu.

Dokud...

Virgil Codd se zastavil na zápraží laciné noclehárny. V kapse

neměl ani cent a i tady, stejně jako všude jinde na své cestě, spoléhal

na to, že dostane střechu a postel pro své vyhublé tělo na zbytek noci

z čistého milosrdenství.

Byl přístupný jakékoli almužně.

Svou hrdost odložil se všemi svými nectnostmi. Užíval života,

hlásícího se z dávno zapomenutých koutů jeho těla. Spolu s tím i

takových nepříjemností, jako je dna, ale kdo by si z toho co dělal!

Vždyť žil!

Dýchal!

Celá desetiletí mu obojího nebylo dopřáno. Dokud Jeff Warner

svojí návštěvou neukončil jeho existenci služebné kreatury. Teprve

to podivné ovoce, které jej přinutil Warner „sníst", změnilo vše.

Teprve po několika dnech byl Virgil Codd schopen pohybovat

poraněnou, napůl vyvrácenou čelistí. A vůbec poprvé také toho dne

pocítil skutečný hlad po jídle, který v něm od té doby neustále

narůstal.

Krev ne, dunělo mu pod spánky. Už nikdy krev...

Vstoupil do motelu - nebo co to vlastně měl tento barák z

vlnitého plechu být.

S překvapením vzal na vědomí za recepčním pultem

nachýlenou ženskou postavu. Když zaslechla jeho kroky, lekla se.

Virgil Codd se opatrně pokusil vykouzlit svými ústy úsměv. Už

to nebolelo. Při pohledu na její laskavou tvář, v níž nebylo ani stopy

po nějakých předsudcích, se mu srdce rozbušilo o poznání prudčeji.

Odkašlal si a řekl: „Jeden náklaďák mě vysadil na kraji osady.

Hledám teď přístřeší do zítřka do rána..."

Žena jej beze slova oceňovala. Zcela se již za dřevěným pultem

napřímila, takže si i Virgil Codd o ní už mohl udělat slušnou

představu. Její blonďaté vlasy byly vzadu svázány do ohonu -

rozpuštěné by musely mít velice slušnou délku. Tvář ne právě

nejmladší, ale určitě ne stará. Ve vráskách kolem úst a očí byly

vepsány epizody života zhruba čtyřicetiletého, a kdo dovedl číst v

této „mapě", musel pocítit příliv sympatií k člověku za ní.

Virgil Codd v ní číst uměl - a nikdo se tomu nedivil více, nežli

právě on sám. Tolik se toho na něm i v něm změnilo, od doby, co...

„Jak se jmenujete?" zeptala se žena.

„Virgil," řekl po pravdě.

„Já jsem Alice. Přijíždíte zdaleka, Virgile?"

„Ze Sydney."

„To je dál, než jsem kdy byla," usmála se a vrásky se jí jako

barevné kamínky kaleidoskopu poskládaly do nového vzoru. Sáhla

do otevřené zásuvky a vytáhla klíč. „Moment. Ukážu vám váš

pokoj!"

Virgil Codd sklopil pohled. „Bojím se, aby nedošlo k

nedorozumění," pravil tiše. „Nemám totiž peníze. Ani cent..."

Alice si však počínala, jako by nic neslyšela. Nebo jako by

slyšela, avšak to, co říkal, ji nezajímalo. „Pojďte!" opakovala svoji

výzvu, snad jen o trochu rozhodněji.

Vyšla z recepce a Codd v tu chvíli zaznamenal, že má navíc i

skvělou postavu. Vůbec ne příliš vychrtlou a vysušenou, jak tomu u

mnoha žen jejího věku bývá. Ani tučnou a neforemnou, jak bývá

opačný extrém.

Codd se až lekl, když zaznamenal reakci svého těla. Jeho úd,

který byl tak dlouho jako mrtvý, se postavil tak prudce a natvrdo, že

si toho Alice prostě musela všimnout.

Pokud si však všimla, nedala na sobě nic znát. Běžela dva

kroky před ním a přitom říkala vlídně: „Kdybyste měl hlad, ráda vám

ještě přinesu něco, co zbylo..."

Codd polkl. Nejen tato nabídka, to všechno ho zahanbovalo.

Po všechny ty dny, co byl na cestě, se setkával jen s muži. Kdykoli

mu na stopu někdo zastavil, pokaždé byl za volantem muž. Náhoda,

samozřejmě. Avšak o to více ho teď brala u srdce vstřícnost ženy

takového formátu.

„Děkuji," řekl. „To by od vás bylo velmi milé."

S úsměvem přikývla. A to už stáli u dveří jeho pokoje. Alice

odemkla, otočila se a na okamžik se zahleděla do vlahé, hvězdné,

jasné noci. Pak se zhluboka nadechla a opět vydechla, vytáhla klíč ze

zámku a podala Coddovi. „Můžete se osprchovat, jestli máte chuť.

Ručníky tam jsou. Volný pokoj s vanou bohužel nemám..." Omluvně

pokrčila rameny.

„Děkuji," opakoval Codd. Stiskl kliku a vstoupil dovnitř. Za

sebou slyšel její vzdalující se, tichnoucí kroky.

Jedna z věcí, na které si musel znovu zvykat, byla, že zase

musí používat umělého světla, aby se orientoval ve tmě. Jako

kreatura se, kdykoli to jen bylo možné, stahoval do tmy. Jeho alergie

- také ta na příliš jasné světlo - splývaly s desetiletím jeho

služebnické existence. Silné sluneční světlo jej mohlo ohrozit přímo

smrtelně.

Nyní po jeho opětovné proměně byly všechny tyto problémy

rázem pryč. Proto taky zaplatil svou nenasytnost slunečními paprsky

v prvních dnech pořádným úžehem. O agresivitě ultrafialového

záření, nedostatečně filtrovaného oslabenou ozónovou vrstvou, sice

věděl, ale nikdy se o to nezajímal, protože v jeho zájmu bylo vůbec

se na delší dobu nevystavovat slunečním paprskům.

Všechno teď bylo jinak.

Codd si rukou přejel přes vybouleninu na kalhotách. Rychle

přešel do vedlejší místnosti, kde byla koupelna, a vyklouzl z šatů.

Jakmile Codd stáhl poslední část oděvu, jeho úd, osvobozen z

těsného sevření, vystřelil vzhůru. Codd vstoupil do sprchovacího

koutu, doufaje, že studenou sprchou vzrušení trochu ztlumí.

Opak byl však pravdou.

Přidal víc horké. Kabinku i místnost zahalila pára.

Kroky zaslechl, až když Alice opět odcházela z koupelny.

Codd překvapeně odhrnul plentu stranou a vystrčil hlavu z

kabinky. Přitom si všiml, že jeho oblečení zmizelo a na jeho místě

leží župan.

Nechápavě zavrtěl hlavou a pokračoval dál v čistící proceduře.

S požitkem splachoval z kůže prach posledních dní. Když se pak

osušený zahalil do froté županu, uslyšel vedle v pokoji opět klapot

ženských střevíčků.

Beze slova vzal použitý ručník a držel jej v ruce tak, aby jím

nenápadně zakrýval nediskrétní „bouli".

Alice se přímo rozzářila. „Vy vypadáte úplně jako nový

člověk!"

Codd si musel sám sebe ptát, jestli se mu to všechno jenom

nezdá.

„Kdybyste věděla, do jaké míry máte úplnou pravdu... Bože na

nebi, já opravdu nevím, co bych řekl..."

„Vůbec nic! Posaďte se. A jezte!" Ukázala na připravený

podnos. „Dělám to ráda."

„Jestli se o tom dozví váš šéf, na místě vás vyhodí. A mě těsně

před vámi, nebo po vás.

Alice však naprosto přesvědčeně vrtěla hlavou. „To by nikdy

neudělal."

„Proč ne? Cožpak je váš šéf taky takový lidumil jako vy?"

Přikývla. „Já tu jsem šéfem."

Po tomto sdělení již neviděl Codd žádný důvod, proč se

zdráhat.

Sedl si na postel a ručník si položil na nohy. „Kvůli

drobečkům," řekl na vysvětlení.

Usmála se a usedla na druhý konec postele.

Codd se trochu váhavě pustil do díla. Pořádné jídlo už neměl

celou věčnost, a tak ani nevěděl, jak jeho odvyklý zažívací trakt

zareaguje. Jeho posledním jídlem bylo cosi, o jehož složení neměl

nejmenší potuchy. Že to vypadalo jako jablko, neznamenalo vůbec

nic. Neboť to nikdy jablkem vskutku nebylo.

„Vypravujte o sobě," vyzvala jej Alice. To, co ji k tomu

pohnulo, však nebyla pouze povrchní zvědavost. Codd bez problémů

poznal, že se o něho zajímá prostě jako o člověka. „Jste zajímavý

muž. Kam vlastně máte namířeno? Proč jste odešel ze Sydney?"

„O tom nemohu mluvit," řekl. A v duchu dodal: Ještě sedm

dní...

„Takže jste navíc ještě tajemný zajímavý muž!" usmála se.

„Nechutná vám?" Všimla si zdrženlivosti, s jakou žvýkal a jedl.

„Ale ano, jistě," lhal.

Jídlo nemělo žádnou zvláštní chuť. Ale důvody shledával jen

sám v sobě.

Když dojedl a odložil podnos stranou, sklouzl mu ručník z

klína a zpod pootevřeného županu bezděky vyklouzla špička jeho

údu.

Codd jej uviděl.

Alice jej uviděla.

Namísto nevole se jí však ve tváři objevil kolem úst mnohem

chápavější rys. Vzala podnos a odložila ho na noční stolek. Tváře jí

zčervenaly, než obešla postel na Coddovu stranu a zastavila se před

ním. Beze slova zabořila prsty do jeho vlasů a přitiskla si jeho obličej

k břichu.

„To je dobře, že to taky chceš," šeptala sípavým hlasem. „Já

jsem tě chtěla od chvíle, co jsem tě uviděla! Máš něco..."

To měla ona taky.

A jak moc.

Codd do sebe nasával její vůni a teplo a automaticky sáhl po

jejím plném, kulatém zadečku, který se před ním objevil stejně

nečekaně jako jeho znovu získaný život.

„Ty víš, jak se ženě dává pocit, že je ženou," řekla s nadějí v

hlase.

„Nevím už o tom skoro nic," odpověděl popravdě.

Na chvíli se zarazila.

„To nevadí," řekla potom. „Já ti osvěžím paměť..."

Poklekla před ním a vysvobodila konečně celý jeho „poklad"

zpod županu. Codd si nechal fascinovaně všechno líbit. Její oči se na

něho nepřestávaly upírat, zatímco její ruce se vytrvale staraly o stále

silnější prokrvení dokladu jeho mužnosti.

Když poznala, že už to déle nevydrží, zvedla se, stáhla si

kalhotky, a aniž by se zdržovala svlékáním ostatního oblečení, sedla

si mu rozkročmo do klína, zády k němu. Teplé vlhko obklopilo jeho

úd. Alice vzdychla a počala pohybovat pánví nahoru, dolů. Rukama

křečovitě svírala jeho kolena. Jeho ruce zase sevřely její veliká

ňadra, jejichž plnost ještě víc vybičovávala jeho slast.

Ale vždycky, když jeho zasténání prozradilo, že se blíží k

orgasmu, zvolnila tempo, zpomalila až k téměř úplnému zastavení - a

po určité chvíli opět začala, což po několikerém opakování jej už

téměř zbavilo rozumu.

Když konečně vystříkl, bylo to jako celá léta připravovaná

exploze. Roztříštila na prach i poslední nejasné vzpomínky na jeho

truchlivé upírské živoření.

Avšak ani na okamžik nezapomínal, že také ta jeho nynější

svoboda má svá ohraničení.

Sedm dní, pomyslil si. Ještě sedm dní, než...

Než co?

Nevěděl.

Znal místo, kam směřoval, avšak nevěděl, co ho tam čeká.

Nechtěl to vědět.

Ještě ne.

„Myslíš, že bychom si to mohli zopakovat?" zeptala se Alice,

lapajíc po dechu. „Myslím - teď hned...?"

Lilith cítila, jak ji ta budova, postavená zhruba v polovině

minulého století mocně přitahuje. Dům měl číslo 229, odpovídal

Bangumovým údajům a byl celý ponořený do tmy.

Tmy tmoucí. Dokonce i Lilithiným očím neprůhledné. Ani v

domě nesvítilo žádné světlo, čemuž však nebylo divu. Neboť v tuto

noční dobu už jen notoričtí nespavci drancují své ledničky nebo se

nechávají hypnotizovat zářením televizních obrazovek. Tady zřejmě

nikdo takový nebydlel.

Malá zahrádka před domem a cestička ke vchodu působily

zanedbaným dojmem, což však muselo nastat teprve v nedávné

minulosti.

Na cedulce vedle zvonku stálo J. & H. Friday.

Lilith neměla v úmyslu zvonit. Neměla ani v úmyslu použít

dveří. Přesto ji na nich udivily pečeti Sydney Police Departementu.

Kolem domu vedla zahradní cestička. Vzadu se pak rozšiřovala

ve skutečný malý park. Vše se tu podobalo stavení, vzdálenému

sotva dvě stě kroků, které Lilithini rodiče, Creanna a Sean

Lancasterovi, po svém příjezdu roku 1896 proměnili v nedobytnou

„pevnost".

Také zadní vchod byl zamčený. Avšak zde Lilith dlouho

neváhala. Holou rukou rozbila tabulku okna napravo od vchodu. Že

se přitom trochu pořezala, jí nevadilo. Naopak. Sála si otevřenou

ránu,

dokud

se

neprojevila

samohojící

schopnost

jejího

poloupírského těla.

Pak se vyškrabala přes okenní parapet nahoru do okna a

dovnitř.

Čeho se tu dopouštěla, bylo vloupání a narušení práv majitelů

domu... měřeno lidskými zákony. Ale jako pokaždé, když byly ve hře

vyšší zájmy, nebrala Lilith žádné ohledy na morální zábrany. Vůbec

ji to nenapadlo.

Naslouchala podezřelým zvukům.

Pečeti na dveřích vlastně vypovídaly jednoznačným jazykem.

Jestliže už pronikla do domu policie a prohledala jej, nebezpečí

možná dávno pominulo. Snad...

Vtom ztuhla.

Cítila to!

Nakrátko pocítila závrať před propastí, která se rozprostřela

uvnitř stěn domu.

Lilith přešla chodbu, vedoucí přízemím k předním dveřím. Na

podlaze ležela hromádka poštovních zásilek, vhozených do škvíry na

poštu až po zapečetění.

Co se přihodilo majitelům domu?

Co vedlo onen stínový pozůstatek Esbena Storma k tomu, aby

Lilith na tento dům upozornil a dokonce jí kladl za něj vinu?

Pokusila se vyvolat v paměti Stormovy invektivy vůči ní

během jejich společné cestě snovým časem.

Ať už byli Banguma a Storm jeden a tentýž, anebo ne, bylo

jasné, že už před několika týdny mluvil domorodec o „bující

rakovinné buňce", mající svůj původ na Paddington Street 333. Také

Storm činil za to zodpovědnou Lilith!

„Teprve když poznáš, jaký chaos jsi zanechala, můžeš

poznat, jak má vypadat tvoje budoucnost!" vysvětloval jí.

Tehdy se rozhodla nikdy se nevrátit do „vězení spánku" , který

by jí umožnil doplnit dva roky, chybějící k její úplné zralosti.

Od Storma se Lilith poprvé dozvěděla o wondjinech, kteří

podle domorodého náboženství kdysi stvořili vše na tomto

kontinentu a potom se uložili ve svém díle. Už Esben Storm tvrdil, že

události na pozemku číslo 333 destabilizovaly v této části města

rovnováhu jejich stvořitelského díla, takže se objevily anomálie.

S křišťálovou jasností ji náhle vytanula klíčová věta Stormovy

řeči:

„Wondjinové nejsou démoni - ale já jsem viděl jednoho,

který jako démon zuřil. Který všechno pohlcuje..."

Měli Banguma a Storm na mysli totéž nebezpečí?

Nebezpečí, které se vyskytuje právě zde?

Překotné události a konec konců i Stormova smrt na nějaký čas

vytěsnily toto nebezpečí z její mysli. Pátrala v dalekých zemích po

kalichu a přitom ztratila z očí nevyřízenou věc, ležící přímo přede

dveřmi...

„Zvrácený wondjina...", mumlala si v zamyšlení. A stejně tiše

dodala: „Už zase nějaký... démon?"

Ještě čerstvě měla v paměti události ve Walesu. Avšak ten

tamější démon, sídlící v prastarém dřevu, by byl sotva srovnatelný se

„stvořiteli"...4 Lilith prohledala opuštěné přízemní místnosti, potom

nejprve sklep - ani tam nic nezvyklého - a nakonec horní patro.

Nahoře, v bezprostřední blízkosti ložnice Fridayových, pocit

rozvírající se propasti zesílil. Lilith viděla rozestlanou postel, která

byla ve všem, i po policejní prohlídce zachována v původním stavu.

Krátkým nahlédnutím se přesvědčila, že všechny skříně jsou plné.

Vzápětí padl Lilithin pohled na temný sloupek na nočním

stolku.

Na první pohled poznala domorodou řezbu. Podobné viděla v

přeplněných regálech krámku Esbena Storma.

Vzala předmět do ruky a...

...a strnula nad jeho lehkostí. Současně pocítila, jak jí cosi

elektrizujícího probíhá celým tělem až do kořínků vlasů.

Vyděšeně sošku upustila.

Rozbila se.

Byla dutá.

A ž její dutiny se uvolnilo cosi, co se trochu podobalo

Bangumovi. Čerň. Černé světlo, které se hned počalo rozpínat jako

plyn a pak -

Z toho, co se stalo pak, zůstala Lilith celá zkoprnělá.

Symbiont na jejím těle udělal něco, čeho se v takovémto

rozsahu ještě nikdy neodvážil. Nejprve vyslal nesrozumitelné

mentální varování, znějící v Lilithině vědomí jako hluboký šum.

Potom vytvořil - aniž by jí poskytl nějaký čas k zareagování - známé

„medůzovité" nitky, kterými vysával vždycky upírské nepřátele,

nebo jim dokázal vnutit svoji vůli.

Jenomže tady žádný upír nebyl!

Neboť tady nebylo vůbec nic uchopitelného, do čeho by mohl

zabořit svoje výběžky...!

Když Lilith poznala svůj omyl, bylo už na obranu pozdě. Asi

dvě vteřiny nitky podobné chapadlům zdánlivě bez cíle povlávaly v

imaginárním vánku. Vzápětí se však přisály k Lilithině šíji, bolestivě

4 viz Vampýra, sv. č. 12: Zrůdy

pronikly kůží i kostí a převzaly kontrolu nad jejím tělem!

Lilith mohla symbiont proklínat jen v duchu. Neboť ani jazyk,

ani ústa ji neposlouchaly. Musela dělat vše, co chtěl symbiont. A co

chtěl, bylo zřejmé, neboť černi, proudící ze sošky, nevěnoval již

nejmenší pozornost, nýbrž se snažil Lilith co nejrychleji táhnout

nejprve ke dveřím, po chodbě, po schodech dolů a konečně z budovy

ven!

Lilith klopýtala víc, než kdyby šla prostě o vlastní vůli, jako by

symbiont nedokázal její tělo řídit úplně bezvadně, tento fakt však

doléhal do jejího vědomí jen jaksi potlačeně. Naprosto ji totiž ovládal

holý děs. Ne z oné černi, nýbrž z vlastní strašlivé neschopnosti

ovládat vlastní silou své vlastní tělo.

Teprve když měli mezi sebou a domem číslo 229 několik

dalších domů, symbiont zpomalil. A nakonec se odpojil od Lilithina

nervového systému. A když Lilith do něho v čirém vzteku a hnusu

zabořila ruce, které měla konečně opět pod kontrolou, a chtěla si jej

strhat z těla, ignoroval to, i když jen k jistému stupni.

Lilith se vzpamatovala, teprve když jí celým tělem projela vlna

bolesti. Pomalu si počínala uvědomovat, že symbiont zvolil takový

krajní postup proto, aby sebe i Lilith ochránil před něčím příšerným!

A jestli právě to bylo ono, proti čemu si žádal Banguma její

účinné pomoci, pak bylo skutečně sporné, bude-li ona jeho žádosti

chtít, či spíš moci vyhovět...

Tasmánie

Tyler Gravis byl probuzen lehkými otřesy země a posadil se.

Tenkou stanovou celtou již prosvítalo ranní sluníčko. Tiřino místo

vedle něho bylo prázdné.

Gravis měl pocit, jako by seděl na zádech nějaké kolíbající se

nestvůry, která se vší silou snaží ho setřást. Prudký strach - ještě víc

o Tiru než o sebe sama - mu rázem zahnal všechnu ospalost.

Dokonale probuzený se hrnul k východu ze stanu. Přitom narazil na

ten zvláštní „výhonek" - nebo cokoli jiného to bylo.

V denním světle to vypadalo na dva prsty dlouhé, kořenu se

podobající „cosi" značně menší než v noci. Ještě o mnoho více než

Gravis se to chvělo a kolíbalo pod otřesy, deroucími se ze země.

„Tiro!" rozkřičel se ještě dřív, než se dostal k východu.

Chtěl ještě něco dodat - ale hlas mu zůstal vězet v hrdle, když

uviděl, jak ten kořenovitý výhonek se ještě naposledy zatřepal - a pak

zmizel v zemi, jako by ho někdo uchopil zespodu a stáhl jej dolů!

Téměř současně ustalo i chvění. Tyler Gravis se celý vyjevený

vyhrabal ze stanu.

„Ti...," slovo nedopověděl.

Tira se choulila pod jedním huonem pár kroků od stanu. Před

stanem, vedle kruhu poskládaného z kamenů, se válelo vybalené ná-

dobí.

„Co to, k čertu, bylo?" otázal se Tyler a podřepl vedle ní.

„Zemětřesení rozhodně ne," pravila přesvědčeně Tira. Její

pohled byl pohledem vyplašené srny.

„Ne? Co by to tedy mělo být jiného? Všechno se houpalo..."

Rozhodnost jejího zavrtění hlavou v něm jen zvýšila jeho

zmatek. „Všechno právě ne." Ohrnula rty. „Mohla jsem odtud

sledovat širší okolí. Mimo tento lesík setrvávalo vše v klidu..."

Gravis se trochu pousmál. „To není možné. Musela ses mýlit.

Zemětřesení nebývají takto lokálně omezená - a co by to mohlo být

jiného než zemětřesení?" Zvedl se a založil si ruce v bok. „No, teď je

to už tak jako tak pryč. - Cos tu vlastně dělala?" Zeptal se, ulpívaje

pohledem na sekyře v její ruce a useknuté větvi v ruce druhé.

Také ona se postavila. „Chtěla jsem tě překvapit čerstvě

uvařenou kávou. Ještě pár silných větví a držák na kotlík bude hotov.

Když mi pomůžeš, půjde to ještě rychleji. Ale napřed by sis asi chtěl

opláchnout obličej u pramene. Ručník už máš tam."

Otřásl se. „Nic proti hygieně, ale teplota vody musí být jen

těsně nad bodem mrazu."

„Však tam nemusíš lézt celý - ale dej pozor, ať se ti na

,pinďovińeudělají omrzliny."

Gravis se zašklebil a odkráčel. Ještě ani nebyl u pramene, když

vtom mu náhle podtrhl nohy nový otřes, silnější než ten první.

Na okamžik zůstal ležet na zádech jako bezmocný brouk.

Větve stromů se zmítaly tak prudce, že to vypadalo, jako by ho

chtěly bičovat. Zároveň se pohledem na vzdálenější okolí přesvědčil

o pravdivosti Tiřina tvrzení: kromě lesa se nehýbalo vůbec nic! Tam

leželo všechno pokojně v ranním oparu!

„Třesení" trvalo půl minuty.

Gravis se vyhrabal na nohy a rozběhl se zpět k Tiře, kterou již

přešlo jakékoli pomyšlení na žertování. Seděla na místě naprosto

vyvedená z míry a s hrůzou ve tváři a sekyru držela v ruce, jako by s

ní právě někoho odeslala na onen svět.

„Co je s tebou?" Gravis ji objal oběma rukama kolem pasu.

Byla napjatá jak struna. V očích měla neznámé světlo. Jako by právě

potkala zhmotněný přízrak.

Zvedla sekyru. Na jejím ostří se leskla pryskyřice. „To si musíš

zkusit sám," řekla zdráhavě, jako by pochybovala o vlastním rozumu.

Mechanicky převzal nástroj od ní. „Jak to myslíš? Co mám

dělat?"

Vedla ho k místu, kde ji předtím opustil. Nyní tu na zemi ležely

už dvě borové větve. Strom, ze kterého byly useknuty, měl ještě

několik takových podobných větví.

„Potřebujeme ještě jednu," řekla Tira ponuře.

Její pohled se mu nelíbil. Nechápal, proč se Tira vyhýbá

vlastnímu problému. Přesto sevřel v dlani sekyru a usekl jednu větev.

V okamžiku, kdy se ostří zakouslo do dřeva, pochopil Tiřino

chování.

Země pod jeho nohama se vzedmula, jako by pod ní měl

vybuchnout vulkán. Gravis už už očekával, jak jej země pohltí, nebo

vystříkne do všech stran jako hliněný gejzír.

Nakrátko se objevil nad zemí doširoka rozvětvený kořenový

systém. Tiře i jemu to podrazilo nohy. Mlčky na sebe hleděli.

Nepochybovali o svém rozumu, pochybovali však o všem, co za celá

dlouhá léta věda shromáždila o floře na této planetě!

Strom, který se brání tomu, když se mu usekávají větve?

Gravis stejně jako Tira znali výsledky experimentů, které

dávno přinesly důkaz o vnímání bolesti rostlinami. Ale od úvah, že

také rostliny mají svůj „smyslový svět" k takovým šokujícím

reakcím bylo pekelně daleko!

„Borovice huon," vyjekl, když i toto „třesení", jež trvalo déle

než obě předchozí, ustalo. „Jsou to přece, k sakru, úplně obyčejné

borovice huon...! Co to má znamenat?"

V Tiřiných očích stále ještě blýskalo cosi blouznivého.

Bok po boku tu stáli a jejich pohled klouzal po necelém

hektaru lesa.

Třebaže je již oba svíral strach, přiměla se Tira ještě k jednomu

zvlášnímu pokusu. Chtěla zjistit, jak daleko dosahuje „reakce"

jednoho stromu. Gravis měl jít se sekyrou na jeden konec borového

lesa, Tira na druhý.

Tyler Gravis neodporoval. Zmocnil se ho badatelský zápal.

Objevitelská vášeň, která - zatím ještě - vítězila nad nepříjemným

pocitem z těchto abnormálních reakcí.

„Teď!" zaslechl ze vzdálenosti sotva sto metrů Tiřin slabý

výkřik.

Nemířeně ťal do jednoho kmene na kraji lesa. Půda pod ním se

vzedmula o několik centimetrů. Vibrace pronikaly Gravisovým

celým tělem. Tentokrát se země třásla skoro celou minutu.

Když se vedle něho objevila Tira s obličejem jako z vosku,

otázal se: „Cítilas to taky?"

Toporně přikývla.

V Gravisově tváři se zračila bezradnost. A nakonec jej napadlo,

že Tira vypadá jakoby omámená.

„Co je?" zeptal se.

„Necítila jsem jenom ten otřes," zašeptala zdráhavě.

„Co ještě?"

„Přímo před očima mi zmizely dva vzdušné kořeny... Zajely do

země jako nějaké gumové hadice a už se neobjevily!"

Gravisovy oči se rozšířily. Vzpomněl si na výhonek ve stanu.

„Jako by..." Nedopověděl.

„Jako by co?" otázala se Tira.

Zavrtěl hlavou a rukou si otřel obličej zalitý potem, více z

rozrušení než z námahy. „To je nesmysl," mávl rukou.

.„Tak ať! Cos chtěl říct?"

„Nic. To nemůže být pravda!"

„Tuším, že tě napadá totéž co mě," zamumlala a špičkou zaryla

do země, jako by odtud mohla vyrýt řešení tohoto jevu. „Je to jediné

vysvětlení. Ale to by pak muselo být stáří této... oblasti

nepředstavitelně vysoké...!"

Gravis konečně pochopil, že se jí vnucuje totéž podezření jako

jemu - jakkoli to bylo absurdní.

„To není les," zašeptal chraptivě a přitom rovněž zabodával

zrak do humusovité půdy, „nýbrž výhonky jediného, obrovského,

prastarého organismu...? Tiro, to je - nemožné!"

„Já vím!" odpověděla právě tak chraptivě. „Bože na nebi - to já

přece vím!"

Artefakty snového času

Otvírací doba podle dohody

Máj. Oodgeroo Noonuccal

Lilith nevěřila vlastním očím. Už z dálky poznala, že krámek

Esbena Storma na Market Street byl do detailů přesně rekonstruován.

Několik týdnů po zničujícím požáru budil absurdní dojem, jako by

nikdy nevyhořel...

Bylo to šílené!

Stejně šílené bylo i to, že se Lilith po šokujícím zážitku v domě

číslo 229 na Paddington Street nevydala hned domů - tedy domů k

Beth.

Neměla tušení, co v ní vyvolalo neodolatelné puzení, vydat se

právě sem. Zřejmě to bylo přání potvrdit si, že něco z Esbena Storma

přežilo zkázu a nyní s ní navazuje kontakt coby Banguma.

Také Oodgeroo Noonuccal bylo jen jiné jméno Esbena Storma

- v řeči australských domorodců to znamenalo „Přítel nikoho".

Takového jej také Lilith poznala: Storm byl pomatený podivín,

jdoucí výhradně jen za svými cíli, jenž se zdánlivě nezajímal o nic,

ve skutečnosti však o všechno!

Zkrátka: něco šíleného!

A nyní stála před výkladem jeho krámku, který nejenže byl

znovu vybudovaný, ba byl s tím zničeným identický. Vše bylo jako

tenkrát. Každý detail. Totéž špinavé sklo, téměř neprůhledné, tytéž

zkroucené dřevěné rámy dveří a oken, dokonce tatáž tabulka

ZAVŘENO ze zažloutlé lepenky, houpající se vevnitř za zasklenými

dveřmi.

Jediným pohledem do výkladní skříně se ujistila, že ani uvnitř

se nic nezměnilo. Lilith si ještě vzpomínala na některé umělecké

výrobky domorodců, vystavené ve výkladu a na policích.

Nepotřebovala ani žádné geniální osvícení, aby pochopila, že

to tu má co do činění s nečistými silami. Ovšem na otázku, proč

nikdo jiný nezaznamenal toto podivné povstání krámku z popela, si

odpovědět nedokázala.

Lilith se obrátila. Na sobě měla nenápadné šaty, které její

proporce spíš zakrývaly než zdůrazňovaly. Ani chodci, ani místní z

Market Street nevěnovali ani jí, ani zjevení za jejími zády žádnou

pozornost.

Dveře povolily hned na první pokus. Lilith vstoupila dovnitř - a

zaraženě zůstala stát hned za prahem.

První, co ji napadlo, bylo, že krám je přece jen jiný. Dokonce i

jiný, než jak ho viděla zvenčí...!

Najednou už nikde neviděla žádné výrobky a artefakty. Police

a otevřené skříně byly prázdné. Jen inventář zůstal na místě tak, jak

si Lilith pamatovala. Ale předměty na výměnu (jednou ze

Stromových zvláštností bylo i to, že artefakty jen vyměňoval za jiné,

nikdy však neprodával), všechny zmizely. Jako by majitel všechno

sbalil a ve spěchu odvezl...

Lilith zavolala Stormovo jméno a postoupila dál do krámu.

Symbiont na jejím těle zůstával stále netečný. A přece zůstával

v Lilith pocit nekonečného zoufalství. Znovu jí bylo demonstrováno,

jak malou moc má nad symbiontem a naopak jak velkou má on nad

ní...!

To, že tuto moc využívá také k jejímu prospěchu, vyvážilo jen

pramálo vědomí, že je v podstatě zajatkyní svého oděvu. Najednou -

a zrovna zde - pochopila, že si musí najít prostředky a cesty, jak

odkázat symbiont do patřičných mezí. To nebyl jen stále narůstající

pocit vydanosti na milost a nemilost. Ten pocit byl již téměř

nesnesitelný!

Náhle ji cosi upoutalo.

Její klouzající pohled utkvěl na jednom předmětu, ležícím na

polici.

Byl to v celém krámu jediný předmět k potenciální výměně!

Lilith zamířila rovnou k němu.

Byla to z kosti vybělené sluncem vyrobená - brož. Měla tvar i

barvu stočeného, třpytícího se hada. Bledý kostěný povrch byl poset

pestrými barevnými body, představujícími šupiny.

Lilith spontánně po šperku sáhla.

Brož byla dlouhá asi jako ukazovák a zhotovená z jednoho

kusu. Podél rovné středové osy se vinulo tělo plaza, na rubové straně

pak lehce odstávala souběžně umístěná ostrá kost, sloužící jako

připínací špendlík.

Lilith obracela šperk v prstech. Snažila se potlačit pokušení při-

pnout si ho na šaty. Neboť její šaty nebyly jenom šaty. A symbiont

nesnášel, aby ho někdo „ohavil".

Lilith ještě jednou zavolala Stormovo jméno. S broží v ruce se

pokusila vstoupit do jeho soukromého pokojíku v zadní části

krámku.

Avšak nedostala se tam.

Dveře byly zamčené a odolaly každému pokusu o násilné

otevření. Lilith sice disponovala silou, jakou by v jejím těle málokdo

hledal, avšak tady jí síly nestačily.

Storm zjevně nestál o její návštěvu.

Stál však o to, aby našla brož...?

Lilith nemohla jinak. Podlehla pokušení, a třebaže riskovala

bolestivou reakci symbiontu, zvedla kostěnou brož a propíchla

špendlíkem své „šaty" nad levým ňadrem.

Pak zavřela oči, očekávajíc bolest, kterou se symbiont odmění.

Nestalo se však nic.

Proti všemu očekávání si to „šaty" nechaly líbit.

Když Lilith opět zvedla víčka, aby se na sebe podívala,

zamrazilo ji.

Pod broží a v jejím bezprostředním okolí se látka oděvu

zabarvila jako bělavý popel! Zdálo se, jako by část symbiontu kolem

- odumřela.

Co jsem to udělala? projelo Lilith hlavou. Reflexívně natáhla

ruku, aby brož zase odepjala. Nežli se však její prsty stačily dotknout

brože, ztrnulý uprostřed pohybu.

Nemohu...!?

Symbiont stále ještě nereagoval.

To bylo víc než nezvyklé, zvlášť jestli byla část z něho

šperkem poškozena, či snad docela usmrcena!

Lilith se necítila být kompetentní nějak zasahovat do úlohy, o

které neměla tušení a nevěděla, jaký výsledek je na jejím konci.

Pocit, že by kromě „šatů" měla na sobě nosit ještě druhý předmět

stížený kletbou, byl víc než jen sevřeností v břiše.

Ještě jednou se pokusila brož sundat.

Ale nebylo to už možné.

S nadáváním se obrátila k východu. Že dosud necítila žádný

negativní vliv domorodého předmětu, neznamenalo nikterak, že

žádný vliv neexistuje!

Věděl Esben Storm, že se vydá právě sem?

Podstrčil jí brož právě on...?

Lilith vyšla z krámu na probouzející se Market Street. Nějaký

čas kráčela zabrána do svých myšlenek. A když se pak náhle

zastavila a ohlédla, viděla, že je již na druhém konci ulice.

Pohled na Stormův dům jí však vyrazil dech.

Bezděky jí sklouzl pohled dolů na šaty. Přece si tu návštěvu v

krámku jen nevysnila!

A jakého krámku?

Tam, kde před chvílí stála mezi prázdnými policemi, se nyní

tyčily jen zbytky spálených zdí, zpevněné stlučenými deskami...

Bob Dodson nacpal do kabinky výtahu nejprve kufr a hned za

ním i svůj dohněda opálený pivní pupek.

Jen počkej, pomyslel si a v duchu si vybavil podobu své

manželky Mildred.

Mildred patřila ke kategorii „trpělivá ovce". Alespoň po celá

léta tomu tak spolehlivě bylo, a Bob Dodson jí to stejně spolehlivě

„odplácel", přičemž dvakrát do roka si dopřával soukromou

dovolenou od manželství u přátel v Adelaide.

Jednou za čtrnáct dní volával domů, aby o sobě dal vědět.

Podle jeho názoru to bohatě stačilo.

Tentokrát to však z nějakých nepochopitelných důvodů

neklaplo.

Mildred nezvedala telefon, třebaže Bob Dodson po prvním

marném pokusu zkoušel volat i v nejnemožnějších nočních hodinách.

V dobu, kdy Mildred prostě musela být doma.

A protože Dodson neměl ani nějakého kamaráda mezi sousedy

na patře v domě, ani důvěrnějšího známého v Sydney (přistěhovali se

do Sydney teprve nedávno z Perthu kvůli zaměstnání), vzdal se

myšlenky, pověřit „pátráním" po Mildred někoho jiného. Myšlenka,

že by se jí také mohlo něco stát, jej vůbec nenapadla. Mildred byla až

nestydatě zdravá. O co on měl tlak vyšší, o tolik jej ona měla nižší.

Ale s tím se přece dá žít dlouho jako Metuzalém...

Kdepak, v Bobu Dodsonovi hryzalo tiché podezření, že jeho

„domácí ovečka" po několika nesmělých pokusech o vzbouření snad

nakonec skutečně našla kuráž, aby mu vytřela zrak.

A ačkoli to nedával před svými starými kamarády najevo, byl

připraven na všechno. Ba dokonce i na to, že v bytě najde jen svoji

skříň se šatstvem, nebo dokonce snad ani tu ne. Dodsonova tchýně,

ta štěkavá ženská, pořád Mildred naváděla, aby se zbavila toho

egoistického závaží na noze a vrátila se zpět do mateřského přístavu,

ze kterého ji Dodson před zhruba osmnácti lety odvlekl.

Kysele se ušklíbl při pomyšlení na Merle Hardyovou, která

vypadala jako o dvacet let starší portrét jeho ženy. Kdo by chtěl

vědět, jak bude Mildred jednou obalená špekem supět po bytě, tomu

stačilo se podívat na její bachratou matku...

Dodson zahnal své myšlenky a soustředil se na to

nejdůležitější, co ho teď čekalo. Na to, co bude dělat, a jak bude řvát,

jestli proti všemu očekávání Mildred přece jen zastihne doma.

Stiskl knoflík do osmého patra dvacetipatrového výškového

domu v srdci Sydney, s nádherným výhledem na panorama Blue

Mountains.

Dveře výtahu se zavřely.

Dodson se zády opřel o chladnou stěnu stoupající kabiny.

1...

Bezděky si jazykem olízl rty, když si vzpomněl na uplynulé

prohýřené noci. Ta vzpomínka jej přece jen trošičku zahřála u srdce.

3...

Na mysli mu vytanula Liv, momentální přítelkyně jeho

nejlepšího přítele. Liv byla velice milá k nejlepšímu příteli svého

muže - velice, velice milá - a byla docela jiné kafe než Mildred.

5...

Ještě teď ho připravovala o rozum její ňadra, kterými se ve

vhodné chvíli k němu přitiskla, nebo alespoň o něho otřela.

7...

Poprvé si to s Bobem rozdala v tom pěkném hostovském

pokoji, který tu byl pro něho uchystán vždycky, kdykoli pobýval v

Adelaide.

8...

Jeho přítel měl vkus - a taky zálibu v prsatých, poživačných

přítelkyních, které střídal, jako jiní mění košile.

9...

Dodsonovy erotické sny rázem praskly jako mýdlová bublina.

Pohled mu sklouzl k ovládacímu panelu, aby se ujistil, že se

nepřehmátl.

Avšak svítilo čísílko osm, ostatní knoflíky byly zhaslé. A

přesto ta zatracená piksla přejela správné poschodí.

Dodson naštvaně zmáčkl knoflíky s jedenáctkou a dvanáctkou,

aby ho to nezavezlo ještě výš.

Avšak projel dvanáctým a pak i třináctým patrem, aniž by se

dostavilo žádoucí zastavení. Kabina šplhala stále výš. Ani

nezpomalila.

15...16...

Dodson si rezignovaně vzdychl, zatímco jeho vztek na Mildred

ještě vzrostl. Avšak smířil se s myšlenkou, že nejprve vyjede až

nahoru a až tam se znovu pokusí dostat se do osmého patra.

To bylo poprvé, co výtah měl takové vrtochy.

Vždycky však musí být nějaké poprvé.

18...19...

Teď by měla kabina zastavit, říkal si Dodson. Stěží se dalo

předpokládat, že by zamířil ještě výš k Měsíci, nicméně v tu chvíli

pocítil Dodson přece jen jakýsi záchvat iracionálního strachu, že by

výtah mohl třeba skutečně vyletět až vzhůru k nebi a vzápětí se

volným pádem zřítit a roztříštit na rušné hlavní třídě...

Křečovitě se zasmál, když ucítil, jak výtah brzdí, aby konečně

zastavil v nejvyšším patře.

Palcem tiskl číslo osm, které stále ještě nesměle svítilo, třebaže

byla rozsvícena i dvacítka, a nepouštěl jej, i když si nebyl jist, bude-li

mu to vůbec něco platné.

Dveře výtahu se otevřely.

To bylo normální.

Avšak byla to poslední normální věc.

V mžiku zmizela z tváře Boba Dodsona všechna barva.

Nechápavě mu poklesla spodní čelist. Oči mu vylezly z důlků.

Zíral do otvoru a marně čekal, až se zase zavře.

Tlumeně zasténal.

Pak vykřikl.

Řval.

Zády se tlačil proti stěně kabiny, jakoby se chtěl schovat v ní.

Jakoby jí chtěl uniknout.

Nikdo ho neslyšel.

Nebo alespoň žádný... člověk.

Dřív, než byl pohlcen, mu pomalu došlo, že ta stará dobrá

Mildred snad skutečně nemlčela z pouhé zlomyslnosti, nýbrž že snad

nějaký čas před ním i ona nastoupila do stejného výtahu...

Oheň jej zžíral od chvíle, kdy jeho maso a krev byly jím již

pohlceny. Věčné je utrpení stínu.

„Utekla," zpíval had.

„Ale vzala s sebou totem," odpovídal Banguma stejnou

melodií.

Stravující plamen v něm nezeslábl ani o trochu. Také zde byl -

tak jako v životě - přítelem nikoho...

Opět zazněl zpěv. Černý plamen se zachvíval.

Ve své tělesné existenci tento bývalý domorodý šaman nalezl

prostředky a cesty, jak vzdorovat smrti. Avšak plamenné peklo mu

již nedopřálo úniku. Jeho tělo bylo v okamžiku založení požáru bez

duše bezbranné.5

Oheň strávil jeho tělesnou schránku a odtrhl ji od jeho astrální

bytosti, nacházející se v tu chvíli na cestě mimo tělo. Od té chvíle

byla jeho duše odsouzena štvát se po nekonečných stezkách snového

času, zatímco její druhá část, jeho stín, se stáhl do podsvětí.

Stín a duše se oddělily, proto nemohl Esben Storm ani ve smrti

nalézt mír. Byl odsouzen k nikdy nekončícímu utrpení na místě, kde

čas byl beze smyslu a nedával možnost orientace.

Alespoň pro něho.

Ne však pro onu bytost, jejíž píseň se tu právě ozývala a jíž on

odpovídal.

Pro stvořitele.

Pro wondjinu.

Wondjinové kdysi, před mnoha tisíci lety, v čase „ stvoření",

vtiskli podobu tomuto kontinentu. Zpívajíce táhli z místa na místo,

stvořili všechny řeky, hory, údolí, vegetaci, zvířata a všem jim dali

jména.

Po vykonaném díle se stáhli zpátky do přírody, do předmětů, v

nichž ještě dnes sídlila mystická stvořitelská síla. I když se mnohé

změnilo k horšímu od doby, kdy první lodě těch, které nikdo nezval,

zakotvily u pobřeží a vyložily náklad lidských vyvrhelů. Těch,

jejichž potomci ještě dnes zemi rabují a pustoší a nikterak nedbají

své povinnosti stvoření chránit, nikoli ničit!

Wondjinové nebyli z principu ani dobří, ani zlí. Byli to

duchové vymykající se jakékoli lidské klasifikaci.

Avšak ani tato zásada už nebyla spolehlivá. Prastaré zákony

kolísaly.

5 viz Vampýra, sv. č. 5: Bez přátel

Skoro celé století pozoroval Esben Storm dům na Paddington

Street 333, kdykoli to bylo možné, také „vstoupil". Netělesně, jen ve

svém astrálním bytí. Příliš dlouho však podceňoval skutečnou

nebezpečnost toho místa. Síly, které tu vládly, narušily jako jediná

rakovinná buňka stvořitelské dílo wondjinu a neblahým způsobem je

proměnily. Následkem čehož zdegeneroval wondjina tohoto místa

do podoby děsivého nebezpečí. Storm se mu alespoň krátce přiblížil.

Natolik blízko, že sám sotva na stezkách snového času našel

možnost, jak se ubránit pohlcení temnotou a spasit se útěkem!

To vše se přihodilo ještě před uvězněním jeho stínu v podsvětí.

A nyní mu wondjinové, kteří ještě nebyly zachváceni

degenerací, poskytli šanci, v jakou už nedoufal: že mu budou

pomáhat při odstraňování tohoto kontinentálního ohrožení. Měl hrát

prostředníka mezi nimi a onou bytostí, jež vědomě či nevědomě byla

spoluzodpovědna za tuto děsivou proměnu. Získal perspektivu

nového začátku ve staronovém těle. Příslib znovuspojení duše, stínu

a těla.

To byla jedna strana.

Druhá mu slibovala věčné zatracení - jemu i veškerému životu

na kontinentu jeho předků - pokud nedokáže zastavit šíření choroby.

Stvořitelům bylo již dávno zcela zjevné něco, o čem ještě

neměli v Sydney ponětí lidé, ani upíři:

Že totiž nejen snový čas, nýbrž i na něj vázaný reálný svět

„nevěřících" jsou v ohrožení, že budou vymazány, aby ustoupily

nové a daleko strašlivější skutečnosti.

Původní stvoření bylo jednou provždy zničeno, nenapravitelně.

Ale jiná, temnější varianta již číhala na okamžik, který jí

umožní realizovat se.

Sydney představovalo začátek.

Rozhodně však ne konec...

Proroci vyhrožující koncem světa?

Poprvé si Macbeth uvědomila, co tato Moskowitzem ledabyle

prohozená floskule znamená, když seděla už značně dlouhou dobu v

pouliční kavárně nedaleko Hogarthovy galerie.

Moskowitz, veterán mezi zdejšími fotoreportéry, si provedl

předběžný průzkum a zjistil z nich, že právě Walker Lane poskytuje

dobrou šanci pro setkání s těmi zvláštními výplody „ducha doby".

Až dosud nebylo její čekání korunováno žádným úspěchem. A

tak měla Beth nad svým capuccinem dost času, aby se pokoušela

přijít na kloub důvodu, proč je Moskowitz podle svého tvrzení už

celý týden čistý, tedy proč se už celý týden zdržuje jakéhokoli

nikotinového jedu.

Moskowitz bez řádně dýmajícího cigára - to bylo prostě

nepředstavitelné. Ale k jejímu úžasu skutečně ani během jejich

společné jízdy v Bethině miniautíčku, ba ani potom, po žádném ze

svých obávaných „torpéd" ani nesáhl.

„A jak došlo k tomu obrácení?"

Moskowitz si raději namísto jemného capuccina objednal

hustou černou břečku, podobající se asfaltu, snad že mu černé pivo

poskytovalo iluzi tekutého tabáku a ulehčovalo strasti abstinence.

„Byl jsem u strýčka doktora se strašně neústupnou chřipkou. A

ten mě napumpoval léky, které se údajně nesnášejí s nikotinem. A

třebaže denně polykám víc prášků, než kolik moje citlivé vnitřnosti

snesou, pořád se ještě necítím fit..." Odmlčel se. Jeho pohled

zaznamenal něco, co jej přimělo zmlknout.

Beth bezděky pohlédla stejným směrem.

Dva lidé tam vystoupili z taxíku, jenž vzápětí zase odjel. Muž a

žena. Absolutní průměr, průměrně oblečení.

A přece byli během několika minut obklopeni chodci, kteří jim

viseli očima na rtech jako očarovaní.

Moskowitz popadl fotoaparát a od boku vystřílel pár rychlých

momentek.

„Toto jsou oni?" zeptala se Beth nedůvěřivě.

„Nevím," zachraptěl Moskowitz. „Rozhodně si je musíme

prohlídnout víc zblízka!"

„Kdo platí?" Beth sklouzla pohledem na šálek a sklenici.

„Zatáhněte to. Stejně to dostanete v dietách!"

Toto byla běžná reakce jejího kolegy. Však taky její otázka

byla čistě řečnického rázu.

„Na toho strýčka doktora ještě zavedeme řeč," pohrozila, přece

však poslušně položila na stůl dvě bankovky a zatížila je podšálkem.

Krátce nato se prodírali nashromážděným davem a zároveň

zachytili první útržky kázání.

Kazatelský pár měl skutečně ty nejvšednější obličeje, avšak to,

co opouštělo jejich rty, muselo budit podezření, že jde buď o nějaké

zaslepené sektáře, či snad dokonce šílence, uprchlé z nejbližší

psychiatrické léčebny.

„Váš Bůh je mrtev!" zachytila Beth hned jako první

srozumitelnou větu právě takovouto kacířsky radikální tezi. „Váš

Bůh nikdy nežil. Jste produkty snu, zapleteni do snu. Ten sen však

skončí a konec se blíží!"

To říkal muž. Klidně, a přece s takovou naléhavostí, že se ani

sama Beth nedokázala zcela zbavit naléhavé síly jeho absurdních

tvrzení.

Tomu muži mohlo být třicet, byl tmavovlasý a pohledný.

Avšak obklopovala jej jakási blíže nepopsatelná ponurost. Aura,

báječně se hodící k vizím, jimiž bombardoval zástup posluchačů,

který kolem něho stále narůstal.

Žena, rovněž pohledná, s dlouhými vlnitými kaštanovými

vlasy, zpočátku stála vedle něho mlčky. Až když muž učinil v řeči

přestávku, chopila se slova stejně uhrančivým způsobem.

„Vesmír umírá! Příliš dlouho se prohřešoval proti přikázáním

života ! Příroda se mstí. Toto město se obrátí v prach! Tato planeta se

obrátí v prach - a jako fénix povstane nově z popela! Už brzy! Ale

jen ti, kdo znají toto tajemství a přijmou je za své, prožijí a přežijí

nastolení nového řádu. Všechny ostatní pohltí apokalypsa! Nebe nad

městem potemní. Vítr nabude strašlivé, zničující síly, bičující deště

dopadnou na zemi, aby spláchly bezcenný život...!"

„Otřesné!" uslyšela vedle sebe Beth Moskowitze. „Otřesně

patetické. Budeme se tu ještě dlouho motat? Já už mám svoje

obrázky v piksle - jak jsi na tom ty s textem?"

Beth si se znepokojením uvědomila, že i ona byla na nějakou

chvíli vytržena z vědomého vnímání okolí, ani ne tak obsahem těch

nesmyslných vizí zániku, jako spíš sugestivním zvukem hlasu.

Teprve slova jejího průvodce ji vrátila zpět do skutečnosti.

Jako omámená si přejela dlaní po obličeji.

„Je vám něco?" staral se Moskowitz.

„Ne, nic..." Ještě jednou se pokoušela přehlédnou celý shluk.

Počet zaujatých posluchačů již překročil první tucet a stále narůstal.

„Chtěla jsem těm dvěma ještě položit pár otázek. Zeptat se jich, proč

to dělají. Kecy -", na chvíli se zarazila, když se přistihla, že vlastně

to, co slyší, zase neřadí tak úplně mezi nesmysly, „- jsou málo na to,

aby se z toho dala sesmolit zpráva. Chybí mi motivace..."

„Ale Moe chce přece jenom noticku a obrázek k světu,"

zabručel Moskowitz nechápavě. „Nechce po nás žádné pronikání k

jádru..."

„A přesto..."

Fotograf si nezdvořile zaklepal na čelo a pak pohladil foťák,

který se mu houpal na krku. „Mně to stačí," oznámil. „Já mám, co

potřebuji. Jestli vy tady chcete ztrácet další čas, poslužte si. Ale

sama. Já v přítomnosti takovýchto týpků dostávám bolení hlavy! Ale

možná to je taky z těch prášků, co beru. V každém případě mám v

hlavě včelín. A tak už jdu..."

„Pěšky?"

„Taxíkem," opáčil. „Účet budu muset nějak zakamuflovat jako

nezbytná vydání..."

O tom neměla Beth nejmenší pochybnost.

„So long!"

„So long," opakovala mechanicky.

Moskowitz odešel. A Beth se znovu obrátila k těm „prorokům

konce světa".

A opět propadla onomu zvučnému hlasu, jenž uspával

schopnost kritického úsudku nejen jejího, nýbrž i ostatních

posluchačů.

Kupodivu se tu vůbec neozýval obvyklý šum hloučku. Mluvili

tu pouze ti dva podivní kazatelé, střídajíce jeden druhého!

Teprve když se jejich zájem počal zaměřovat na dvě vybrané

osoby z publika, začínali se ostatní pomalu uvolňovat. Také Beth

pocítila, jak fascinace polevuje, i když docela nemizí. Cítila nutkání

dát se rovněž do pohybu, avšak bránila se tomu a pouze pozorovala,

jak se ostatní posluchači se stále ještě rozzářenými tvářemi vzdalují

odtud.

A nakonec zůstali na náměstí mezi kavárnou a Walker Lane

stát jen Beth, dva vybraní chodci a oba proroci konce světa.

Beth cítila, jak se do ní zařezávají dva páry očí.

„Ano?" zeptal se nakonec muž, zatímco oba zůstavší chodci

stáli bez hnutí a se zkamenělými tvářemi a nedělali vůbec nic.

Beth si odkašlala, aby se zbavila knedlíku v krku. Sama

nechápala, kde se v ní ta tréma vzala. Normálně bývala z docela

jiného těsta. Ne nadarmo jí dali přezdívku „Macbeth" podle

Shakespearovy hrdinky. Jako reportérka byla v příslušných spole-

čenských kruzích pověstná, ba obávaná. Neboť uměla být kousavá

jako tarantule. A také svým „jedem" občas ochromovala nervy svých

protivníků...

Dnes se však moc na koni necítila. Jako by cosi ochromovalo

nikoli její „soupeře", spíš její vlastní jazyk.

„Jsem ze Sydney Morning Heraldu," řekla. „Ráda bych si s

vámi trochu podrobněji pohovořila o vašich úmyslech..."

„To není třeba," zaskřípěl hlas nikoli mužův, nýbrž ženy po

jeho boku. Ta proměna hlasu Beth zarazila. „Slyšela jste přece. A teď

jděte. Zpracujte, co jste slyšela. Víc není co říci!"

Její společník se už mezitím obrátil ke zbylým dvěma

posluchačům a tiše k nim promlouval. Tak tiše, že Beth nerozuměla

jedinému slovu, a podle ní ani oba chodci na tom nebyli lépe.

A přece to vypadalo, že vnímali...

S údivem Beth zaznamenala, že je skutečně ochotna se nechat

ženou odbýt tak lacino.

Otočila se a udělala několik kroků nazpět ke kavárně.

Jako by se všechen její zájem vytratil.

Když pak otočila hlavu, uviděla, že žena zastavila kolem

projíždějící volné taxi.

„Sakra!" Beth stiskla zuby tak tvrdě, až to zaskřípalo. Náhle se

v ní probudila její pravá povaha. Udělala čelem vzad a rozběhla se

zpátky.

Než však stačila dorazit zpět na místo, kde před chvílí stála, ty

čtyři osoby nastoupily do taxíku a zabouchly za sebou dveře.

Auto se rozjelo.

Beth zaklela, vzápětí uviděla jiný, samozřejmě obsazený taxík

a bez dlouhého rozhodování se mu s mávajícími pažemi vrhla do

cesty.

Řidič dupnul na brzdu, až to zakvílelo. Beth trhla zadními

dveřmi a úpěnlivě vykřikla: „Nemůžete mi toho taxíka přenechat?

Prosím vás! Je to naléhavé! Zaplatím vám padesát dolarů jako

odškodné..."

Jediný zákazník ve voze, nějaká starší dáma, se po ní vyděšeně

podívala, ale hned sáhla po nabízené bankovce.

„Hej!" protestoval řidič, svědek této bleskové výměny. „To

přece nejde..."

Avšak druhá peněžní „nadílka" ho umlčela. „Kam?"

„Nevadila by vám menší honička se sledováním?" zeptala se

Beth, sotvaže se jí podařilo trochu nadechnout a naklonila se

dopředu.

„Jako ve špatné kriminálce?" protáhl řidič obličej.

„Můžete ji vylepšit, jestli přijmete!" Beth ukázala dopředu.

„Ten taxík vepředu, co právě mizí... Zvládnete to?"

„No uvidíme," přes toto skeptické vyjádření přece jen šlápl na

plyn. „Všimla jste si čísla toho druhého taxíku?"

„Tři šest devět," pravila Beth. „Vy nejste zdejší?"

„Děkuji za kompliment! Mě to sem zaválo z Manhattanu. Proti

tamější džungli je Sydney nepatrné venkovské městečko..." Přiložil si

mikrofon ke rtům a zachraptěl: „Tady centrála! Centrála volá tři šest

devítku: jste volný?"

Beth se kolem úst rozhostil náznak nejvyšší úcty.

„Tady tři šest devět. Nejsem. Právě jsem vzal zákazníky. Jedu

na Druit Street sto čtyřicet čtyři. Až je vyložím, ozvu se..."

Řidič se podíval do zpětného zrcátka a ušklíbl se. „Spokojena?

Znám pár pěkných zkratek k Druit Street..."

„A váš kolega ne?"

„Byl by blbý. On nedostane žádné spropitné za úspěch, a čím

déle mu taxametr tiká..."

Beth pochopila.

Pohodlně se opřela a pokusila si zodpovědět otázku, co se to s

ní vlastně dělo. Jak to, že si pasivně nechala líbit, aby ji tak

zpeskovali.

Než však stačila dospět k nějaké odpovědi, byli na udané

adrese na Druit Street.

„Výškový dům," zamumlala Beth, když vyhlédla ven.

„Kolega ještě nedorazil," konstatoval řidič a nastavil ruku. „Na

to vemte jed!"

Beth přidala k již investovaným bankovkám další utěšenou

sumu. „Děkuji za pomoc!"

„Pro krásnou ženu udělám cokoli..."

Beth se musela při vystupování usmát. Kdybys jen věděl,

pomyslila si, i když musela zároveň uznat, že tímto pěkným

chlapíkem by navzdory svému jednoznačnému zaměření možná

nepohrdla. Avšak její poslední - nezdařený - pokus s mužem se

odehrál již před deseti lety. Od té doby se o nic podobného

nepokusila.

Nenápadně se ukryla za křovím, které lemovalo chodník k

výškovému domu.

A čekala.

Netrvalo dlouho a u kraje silnice zastavil další taxík. Číslo tři

šest devět se jasně skvělo na nástavci se zářivkou na střeše auta.

Podle očekávání vystoupily právě ony čtyři osoby, na které Beth

čekala.

Nechala skupinku projít kolem sebe a zmizet v domě. Teprve

pak se vydala za nimi.

Když se nejprve opatrně podívala přes skleněné dveře, viděla,

jak se dveře prostředního výtahu zavřely za ženou a třemi muži.

Teprve pak vstoupila Beth do vstupní haly. Očima sledovala, jak se

na ovládací desce k výtahu rosvěcují a zhasínají světýlka, označující

v kterém patře se výtah zrovna nachází.

Výtah vyjel bez zastavení až nahoru do nejvyššího patra.

Beth vyšla z domu a na zvoncích se přesvědčila, kdože to

vlastně ve střešní přístavbě bydlí.

Isaac Marillion, stálo na tabulce. Nic víc.

To Beth prozatím stačilo.

Slunce stálo v zenitu a nemilosrdně žhnulo.

Od doby, kdy se z atmosféry ztrácela schopnost zachycovat

UV-paprsky, byly problémy s ozónovou vrstvou. A „díra" nad jižní

polokoulí už nabyla takových rozměrů, že slunce nepředstavovalo

nebezpečí jen pro služebné kreatury, nýbrž pro kteréhokoli člověka

i každého příslušníka Starého plemene.

Lilithin symbiont vlastní „kůží" platil daň nebezpečnému

záření a halil svoji hostitelku od hlavy až k patě pseudolátkou a

stínem. Jen při velice pozorném prohlížení z bezprostřední blízkosti

by si případný pozorovatel mohl všimnout, že každý zdánlivě

samostatný kus oděvu, včetně klobouku s širokou krempou, je s

ostatními spojen tenoulinkými nitkami.

Lilith dávno věděla, že symbiont zjevně není s to, rozdělit se

úplně. Nějaké - třebas jen vláskové – spoje mezi jednotlivými

„textiliemi", jejichž podobu na sebe bral, musely být.

Symbiont ji tedy chránil před slunečním úpalem.

Avšak kdo, kladla otázku sama sobě s nádechem černého

humoru, kdo ochrání symbiont?

Samotnou ji udivovalo, že je po tom šíleném zážitku na Market

Street ještě naložena na žertování.

Pohled jí sklouzl na „brož", kterou měla stále ještě

připíchnutou na levé straně prsou. A tkanina pod ní stále ještě

vypadala jako bělavý popel...

Lilith se vrátila do Bethina bytu, avšak přítelkyni tu nenašla.

Bleskurychle se rozhodla vydat se do Nielsen Parku, aby se pokusila

o rozřešení hádanky, která se jí do vzpomínek vrátila v

Llandrinwythu „za zrcadly". Bezprostředně před svým odjezdem

zažila v divočině této přírodní rezervace absurdní příhodu, již vzápětí

následovala druhá, podobná:

Přímo před jejíma očima jeden upír pomocí kůlu a kladiva

spáchal sebevraždu!

A k dovršení vší absurdity jenom o chvíli později zastihla Beth

ve svém bytě Lilith při podobném sebevražedném pokusu...!

Lilith pořád ještě nevěděla, co si o tom má myslet. Ona sama si

byť jen útržkovitě nevzpomínala, že by byla natolik unavena

životem, aby si sáhla na život.

Avšak dlouhou dobu si také vůbec nevzpomněla na setkání v

parku. Něco se tu stalo. Něco, co její vzpomínky zatemnilo a dost

možná také dalo podnět k tomu bezdůvodnému pokusu o sebevraždu.

„Jako ten upír...!"

Lilith ohrnula rty.

Stála na pěšině a hleděla nahoru do svahu, vedoucímu k

plošině, kde se to vše událo.

Byl den, bylo světlo a teplo, a přece Lilith pociťovala už tady

dole cosi nevysvětlitelného, něco, co jí z celého těla vysávalo

všechno teplo, a snad i víc !

Zahnala myšlenky na ohrožení.

Bylo to nutné, protože strach je špatný rádce.

Pomalu se vydala vzhůru do svahu.

V nejbližším okolí se nepohyboval žádný jiný člověk. Byla

sama. Sama s naléhavým pocitem, že ji něco volá.

Nohy jí ztěžkly.

Jako by byly z olova.

Nic neslyšela. Jen tu a tam pohnul vítr větví nebo zašustil v

listí. Kdyby se obrátila, uviděla by moře. Avšak neobracela se.

Strnule hleděla přímo před sebe. Na místo, kam ji její svaly s

námahou nesly, třebaže mozek byl zásadně proti.

Už jen pár kroků a dosáhla plošiny. Do její skalnaté podlahy

byly vytesány znaky, označující posvátné místo domorodců, staré

snad celá staletí, možná tisíciletí.

Od Beth již Lilith věděla, že v Sydney a okolí se ještě dnes

nachází na dva tisíce prastarých uměleckých děl, která domorodci

vytvořili v průběhu své čtyřicetitisícileté historie. Obyvatelé tohoto

čtyřmilionového města se o ně starali ne proto, aby sloužily

původnímu účelu, nýbrž aby je mohli dobře zpeněžit jako lákadlo na

turisty

Zde bylo jedno z oněch uměleckých děl. Ani plot jej nechránil

před vstupem nepovolaných...

Lilith zpomalila ještě víc.

Přes okraj svahu již viděla podlahu plošiny i s jejími skalními

rytinami, avšak v tu chvíli se prudce zarazila.

V tu chvíli se jí opět vrátil čistý rozum. (Kde asi byl předtím?).

Zírala na zem a zdálo se jí, že vidí mnohem víc než pouhé

kamení a primitivní symboliku.

S temným žuchnutím padla na zem.

Ničeho víc nebyla schopna, jakmile si uvědomila paralelu

mezi tím, co číhalo zde, a tím, čemu bezmála padla za oběť v domě

na Paddington Street 229!

Kutálela se dolů ze svahu.

Pryč od té plošiny, kde je čerň ještě silnější, ještě ničivější, než

byla ta v domě Fridayových!

Tentokrát symbiont nemusel zasahovat.

Tuto zákrutu ještě vybrala Lilith sama...

Kutálela se trním i přes jiný porost a zastavila se až dole na

cestě.

Těžce odechujíc, zůstala několik minut ležet a upřeně hleděla

vzhůru na svah, jako by čekala, že jí bude něco pronásledovat.

Něco...

ALE CO?

Náhle si přála, dostat zase do rukou toho Bangumu, aby se ho

mohla zeptat.

Nebo rovnou Esbena Storma, jehož čím dál tím víc podezírala,

že je identický s černým plamenem.

Číhalo tam nahoře snad to, co jí bylo popsáno jako „zvrhlá

stvořitelská bytost"?

Tam nahoře a v domě 229 na Paddington Street taky...?

Ne, pomyslila si Lilith přesvědčeně. Ta čerň z rozbité stély

nebyla ničím proti tomu tady!

Proč ji ale pak Banguma neposlal hned rovnou sem?

Celá potlučená se sebrala ze země a zamířila pryč z Nielsen

Parku. A bez jakýchkoli dalších zacházek zamířila rovnou do

Bethina bytu, který považovala i za svůj domov.

Jakož i za útočiště ve chvílích jako tato.

Když Lilith vstoupila do bytu, ucítila hned slabý zápach síry.

Pach ji vedl rovnou do kuchyně, navíc Beth na její volání

neodpovídala.

Na kuchyňském stole stál dort a v něm bylo sedm svíček.

Svíčky měly velice podivný tvar, podobaly se olivrejovaným

butlerům, jimž z hlaviček trčel knot.

Byly rozsvícené.

A Lilith se taky rozsvítilo.

JEŠTĚ SEDM DNÍ bylo napsáno - aby bylo každé

nedorozumění vyloučeno - na dortu šlehačkou.

Krev by byla Lilith milejší.

Krev a trochu víc taktu.

„Ukaž se, ať tě můžu uškrtit!" vyprskla Lilith.

Beth se objevila mezi dveřmi. V obličeji se jí zračila zlodějská

zlomyslnost. „Pokud možno ale něžně," pravila. „Krom toho

nechápu tvé rozčilení. Myslím, že je skutečně na čase, aby sis začala

dělat starosti, jak rozdělíš mezi své budoucí služebníky jejich

povinnosti. Týden uplyne jako voda..."

Lilith se zatvářila hrozivě. Roztáhla prsty, aby se její

obdivuhodné nehty proměnily v pařáty, ostré jako nože,

nepotřebující žádnou manikúru. Žertem škrábla jemně Beth pod

hrdlem. A když nevytekla ani kapka krve, škrábnutí bylo jen velice

povrchní, zatvářila se, jako by byla hrozně zklamaná.

„Můžeš si to u mě vyžehlit, když mi uděláš malou laskavost,"

pravila potom.

„Přijde na to jakou," zachmuřila se Beth. Pravděpodobně

myslela, že Lilith potřebuje utišit svůj specifický hlad.

Avšak Lilith neměla hlad.

Alespoň v tuto chvíli ne.

„Máš přece kontakty na nejrůznější místa?"

Beth se nadmula hrdostí a přikývla.

„Ráda bych věděla všechno, co se můžeš dozvědět o majitelích

domu číslo 229 na Paddington Street. Na dveřích stálo J. a H.

Fridayovi..."

Beth se konečně vrátil zcela vážný výraz. „Co těm lidem

chceš? Myslela jsem, že jdeš za Warnerem do čísla 333...?"

„To jsem taky šla. Nicméně na Warnera jsem tam nenarazila.

Byl tam někdo jiný..." Krátce povyprávěla, co zažila.

Když Lilith umlkla, objevil se v tváři její přítelkyně

nedefinovatelný výraz. „Vypadá to však, že to není jediná neobvyklá

změna, která se tu udála za tu dobu, co jsme zde nebyly..."

A sama se rozvykládala o zvýšené kriminalitě, spoustě

záhadných případů a konečně i o „prorocích vyhrožujících koncem

světa", o což Lilith projevovala jen zcela zběžný zájem.

„Pomůžeš mi?" naléhala. „Ano nebo ne?"

„Jestli mi slíbíš, že už nebudeš zavírat oči před tím, že za týden

uplyne Warnerem vymezená doba a že nás pak čeká ještě jeden

problém!"

Lilith zhluboka pohlédla do Bethiných momentálně modrých

očí. „Náš?"

„Jsme teď pokrevní sestry, nebo ne?" upomenula ji Beth s

hraným pathosem. „Tvoje problémy jsou i moje..."

„A tvoje zase moje ?" Lilith stáhla obličej, jako by bolely zuby.

„Pomoc!" vzdychla si teatrálně. „Kdo by tak chtěl tvoje

problémy...?!"

Zabzučel telefon.

Beth přešla do pokoje, zvedla sluchátko, řekla pár vět a pak se

vrátila zpět, zjevně zmatená. „To byl Moskowitz. Chce se se mnou

okamžitě setkat - okamžitě. Mluvil, jako by byl nalitý. Velice by mě

potěšilo, kdybys mě mohla doprovodit... Chceš?"

„Svinské prášky!" zaklel veterán mezi všemi fotografy od

novin v Sydney a okolí.

Originální přivítání, pomyslila si Lilith a zaznamenala - třebaže

mu stála tváří v tvář poprvé - že Moskowitz vypadá nemocně.

Ba mizerně.

Lilith se otočila k Beth, aby si z její reakce odvodila, jestli

takto začíná Moskowitz rozhovor vždycky. Zřejmě ne, pokud

interpretovala chování přítelkyně správně. Možná je skutečně pod

drogami.

Beth je oficiálně vzájemně představila. Ale Moskowitz jen

ledabyle pokynul, aby vstoupily do jeho soukromého bytu, ve kterém

vládl skutečně útulný chaos.

Lilith věděla, že i Beth je v Moskowitzově soukromí poprvé.

Viditelně byla překvapena bytelným a velice vkusným nábytkem.

Lilith však neměla tušení, proč si její přítelkyně prohlíží tak pečlivě

tapety a záclony. Ještě méně pak, proč krčí Beth nos jako větřící pes,

neboť ve vzduchu nebyl žádný nepříjemný pach.

Zdálo se, že i Beth dospěla ke stejnému závěru.

A zjevně tím byla překvapena.

„Zdá se, že to skutečně berete vážně," řekla.

„Co?" zeptal se Moskowitz a vyzval je, aby se posadily na

gauč.

„Ten zákaz nikotinu."

Vzdychl si. „Co by člověk všechno neudělal, aby tu Zubatou

ještě na chvilku odehnal..."

Beth se na něho starostlivě zadívala. V jejích očích se objevil

výraz samaritána, který se nelíbil nejen Lilith, ale naštěstí ani

Moskowitzovi. „Ach, probůh," zaskučel. „Já jsem vás nevolal, abych

s vámi projednal záležitosti kolem mého pohřbu! Tak špatně mi zase

není! A jestliže se tu pohybuju jako čerstvě vylíhlý zombie, pak za to

může ten zatracený mastičkář, který mi chce otrávit zbytek mého

bytí. Jestli chcete vědět, jak se vyhání čert ďáblem, rád vám dám

adresu toho dryáčníka..."

Beth udělala chlácholivé gesto. „Okay, co tedy máte tak

naléhavého?"

„Chtěl bych jenom vědět, jestli mám pověsit řemeslo na hřebík,

nebo jestli ti dva, co jsme je potkali před kavárnou, opravdu vypadali

tak ujetě!"

„Svatá prostoto, o čem to mluvíte?"

Lilith chápala Bethinu netrpělivost. Tento Moskowitz zřejmě

dokázal celé hodiny chodit kolem horké kaše, dokud úplně

nevystydla, pokud ho někdo včas nezabrzdil.

Vzápětí mrštil před Beth a Lilith na stůl hromádku fotografií.

„O tomto!" Zvrátil se dozadu do křesla a přimhouřil oči jako

sova. Lilith si přitom všimla, jak křečovitě zaklesnul ruce do sebe,

aby skryl jejich třas.

A náhle tušily Beth i Lilith, že to rozhodně nebudou jenom ty

prášky, které proměnily Moskowitze v uzlíček nervů.

Naklonily se dopředu a prohlížely si ty prapodivné obrázky.

„Proroci" na nich vypadali jako černě zahalené figuríny z

výlohy, v jakých by nikdy nemohl pulzovat jakýkoli život. Jejich

„povrch" (Lilith se zdráhala jen pomyslet, že by to mohla být kůže),

byl bez chloupku a hladký, jako extrémní teplotou roztavený a opět

vychladlý kámen. A přece působil na všech obrázcích tak... ohebně.

Hebce. Pěkně...!

„Jak jste to udělal?" zvolala Beth s úžasem. „To... to přece

nejsou oni!"

„Samozřejmě, že to nejsou oni," přisvědčil Moskowitz a horní

ret se mu zaleskl drobnými kapičkami potu. „Ale co tedy jsou?

Všichni lidi okolo jsou zachyceni docela normálně. Jenom ti, o které

jde hlavně, vypadají, jako by rovnou vyskočili z uhláku - a na všech

obrázcích!"

„Pak to tedy není ve fotografiích..."

Beth si to zamumlala jenom pro sebe. Ale Moskowitz dnes

zřejmě dokázal zachytit i ty nejtišší zvuky. „No, to se mi ulevilo...

Ale vlastně vůbec ne! K čertu, ta spolupráce s vámi je čím dál větší

sranda! Naposledy ta podivná ,mapa', o které dodnes záhadně mlčíte,

pak ty tajemné případy vražd, kterými jsme se zabývali, když byla

Paddington Street ještě uzavřená - vzpomínáte si...?"

„Letmo," odpověděla Beth vyhýbavě. Lilith zachytila její

úpěnlivý pohled, ale pořád ještě váhala, zda má Moskowitze

zpracovat po svém.

Znovu a znovu zkoumala ty snímky.

„Máš nějaké vysvětlení?" slyšela Bethinu otázku. A jak pak

šeptem dodala: „Upíři?"

„Upíři?" Moskowitz byl skutečně ve formě. Nebo mu snad ten

mix z prášků, kterými ho oblažil jeho doktor, jako vedlejší účinek

poskytl obrovské zostření smyslů...

„Ne," řekla Lilith, aniž by si všímala Moskowitzovy otázky.

„Co tedy?"

Lilithin zájem o Bethin prorocký párek téměř okamžitě vzrostl

o sto procent, ačkoliv se jí i nadále problémem číslo jedna jevilo

setkání s Bangumou a to černé světlo v domě na Paddington Street

229.

„Nevím. Ale mohu se pokusit to zjistit..."

V Bethiných očích se podivně zablesklo.

„Co je?" zeptala se Lilith.

„Nic," mávla reportérka rukou. „Jenom mě tak něco napadlo..."

„Potěšující."

Beth si její poznámky nevšímala. Obrátila se přímo na

Moskowitze, který se ne právě přívětivě díval na jejich tajnůstkářství.

„Stěžoval jste si na Walker Lane na bolest hlavy."

Přikývl.

„A jinak jste si ničeho nevšiml?"

Zavrtěl hlavou. „Kam míříte? Vybalte to, než vás i s tou vaší

přítelkyní vyhodím za dveře. Opravdu se necítím právě nejlíp."

Beth nedbala. „Něco jako ovlivnění," řekla. „Já například jsem

byla z těch jejich proroctví docela mimo, i když se mi teď s

odstupem jeví jako dokonale idiotské bláboly..."

„No a?" zeptal se hrubě. „To se vám nestává častěji?"

Zdálo se, že Beth je ochotna odpustit mu i toto. Zřejmě se

ohlížela na stresovou situaci, ve které se Moskowitz bezpochyby

nacházel.

„Občas - ale ne v tomto měřítku. Takže nic?"

„Nic jsem na sobě nepozoroval!" zavrčel.

Lilith opět zaznamenala úpěnlivou prosbu v Bethině pohledu.

Tentokrát se nechala obměkčit. Nevěděla sice přesně, co tím

její přítelkyně sleduje, ale sama mezitím počala být zvědavá, jestli jí

Moskowitz dokáže odolat.

Zkouška byla jednoduchá.

„Přineste všechny peníze, které doma máte, a položte je před

nás na stůl!"

Žádný normální člověk by nereagoval na tak otevřeně

formulovanou výzvu dobrovolně kladně.

Moskowitz vstal a vrátil se zpátky, teprve když přehrabal

několik zásuvek, oděvů a peněženku. Mnoho toho nebylo, co -

zejména v drobných mincích - před ně rozložil. Avšak bezpochyby to

znamenalo, že reaguje na hypnózu.

Když opět padl do měkkého křesla, přikázala mu Lilith

ukázáním na znepokojující fotografie: „Negativy!"

Znovu vyšel z místnosti a vrátil se s několika celuloidovými

pásy.

Beth je na místě zkontrolovala a přikývla.

„Okay," řekla Lilith a sbalila i fotografie. „A teď vrátíme panu

Moskowitzovi opět nedotčenou paměť a vrátíme mu víru v

normálnost tohoto světa..."

Když opuštěly fotografův byt, měl jeho majitel, co se týče

událostí posledních hodin, doslova „okno".

Později bude přísahat na to, že všechny snímky, které udělal na

Walker Lane, z nějakých nevysvětlitelných důvodů osvětlil a

vyhodil. Na návštěvu těch dvou žen, z nichž jednu sem sám pozval,

si už nikdy nevzpomene...

Tasmánie

Kopali, měřili, fotografovali, brali vzorky, spřádali teorie,

zavrhovali teorie a nové vymýšleli - ale nakonec pokaždé dospěli ke

stejnému výsledku:

Stáří tohoto velkého huonu s jeho výhonky, kořeny a

odnožemi, což vše považovali za les, se i při nejopatrnějších

odhadech pohybovalo za hranicí deseti tisíc let...!

„Nemožné!" bylo nejpoužívanější slovo, které při všem nadšení

ze svého objevu oba biologové, snažící se o serióznost, měli v

ústech. Porovnávali zdejší rozlohu s rychlostí růstu běžných huonů, z

čehož odvozovali ono fantastické stáří. Zároveň se však oba

shodovali v tom, že skutečný věk, změřitelný nejmodernější

technikou, by mohl být snad i několikanásobně vyšší...

„Chápeš vůbec, co to znamená?" zeptal se Gravis při jedné z

mála přestávek. „Jsme narozeni pod šťastnou hvězdou! Jsme

objevitelé, a tak si teď můžeme vybírat práci i spolupracovníky.

Každý po nás sáhne všemi deseti...!"

Tira Fairchildová však měla momentálně jiné myšlenky. „Mě

mnohem víc fascinuje to, že tento gigant mohl existovat už v dobách,

kdy ještě země byla podle domorodého náboženství plochá a prázdná

- anebo právě tehdy, kdy stvořitelští duchové počali tvořit život,

světlo a teplo..."

„Tys měla vždycky sklony k metafyzice," usmál se Tyler

Gravis.

„No a? Považuji představu, že tu vlastně přikládáme ucho na

tep stvoření, za skutečně fascinující. Tento strom byl snad svědkem

stvoření světa...!"

„S touto logikou bys musela brát doslova i Bibli a její

vyprávění o stvoření," namítl. „Já také znám ten mýtus o snovém

času, ale jsou to pro mě jen nábožensky přibarvené legendy. Náš

objev je však jiného kalibru: pro každého, kdo se sem bude trmácet,

je viditelný a hmatatelný. A je - fantastický!"

Tira se zamyšleně usmívala.

Tyler Gravis se choval jako malý chlapec, kterému právě řekli,

že mu patří vlastně celý svět.

„Kdy vyrazíme zpátky, abychom tu senzaci zveřejnili?" zeptala

se.

„Pokud možno ještě dnes. Avšak nejprve ještě jednou

prověřme všechny eventuality, aby se z té naší senzace ještě nakonec

nevyklubala novinářská kachna, která by nás zesměšnila navěky!"

„Nevěděla jsem, že máš ještě takové pochyby..."

„Taky nemám. Ale jsem opatrný. A taky až se vrátíme do

Bostonu, musíme postupovat velice opatrně, aby ještě někdo neslízl

smetanu za nás. Závistivců bude dost..."

Na okamžik se v Tiřině pohledu objevila starost.

Pak v ní však opět zvítězil optimismus a záhy se přenesl i na

Tylera Gravise. „Dejme se do toho! Ať můžeme tu naši ,nesmrtelnou

slávu' vzít pořádně šturmem!"

A tak taky bylo.

Fotografovali, odebírali - třebaže to vyvolávalo stále malé

otřesy země - vzorky, všemožně potvrzovali své přesvědčení, aby

pak nakonec ještě ve spěchu sbalili ruksaky. S troškou štěstí mohli

výstup zvládnout do večera a zítra ráno chytit první nájemné letadlo,

které poletí ze západního pobřeží Tasmánie směrem na Sydney.

Poslední let odtud do USA už pak sotva přinese nějaké potíže. Pokud

by i ten proběhl hladce, mohli by svá objevitelská práva zabezpečit

během čtyřiceti osmi hodin. O zbytek by se pak už postarala pří-

slušná místa, která budou chtít získat z této senzace svůj díl

smetany...

Všechny tyto sny se však rozbily o realitu rychle a brutálně.

Tira, která se rozběhla jako první, vzápětí za svůj entuziasmus

jako první zaplatila.

Nejprve považovala svůj pád za náhodné zakopnutí o

přehlédnutý kořen. Když jí však Tyler přispěchal na pomoc, oba

uviděli, že se jí jeden z výhonků, vykukujících všude kolem ze země,

jako smyčka pevně stáhl kolem levého lýtka - a stahoval se víc a víc!

Tiřin příští výkřik byl již vyvolán řezavou bolestí.

„Co?“

Gravis jednal rychlostí myšlenky a vytáhl z pochvy na opasku

nůž. A aniž by přemýšlel proč a jak, přeřezal výhonek.

V tu chvíli se země otřásla dosud nepoznanou silou.

Gravis a Tira se svalili na zem, zoufale se snažili udržet na

všech čtyřech, zatímco se země pod nimi vzdula jako ze spánku

vytržená obluda a mocně je odmrštila několik metrů směrem, odkud

právě vyšli.

Se spoustou pohmožděnin, avšak s kostmi celými, zůstali ležet

a vyčkávali, dokud třesení pomalu neodezní.

A i když znovu zavládl klid, báli se pohnout.

„Co - to má - znamenat...?" sklouzlo Tiře ze rtů.

Gravis poznal z tónu jejího hlasu, že myslí na to samé, co on -

a že mají zřejmě oba pravdu.

Třebaže to vypadalo tak absurdně.

Ještě absurdněji, než jak mohla působit jakákoli rostlina stará

tisíce let...!

„Zřejmě," odpověděl zastřeně a se zřejmými rozpaky, „si nás to

zamilovalo. Anebo to nechce, abychom odešli a prozradili někde

jeho existenci..."

„To?"

„Ten strom," řekl Gravis přiškrceně. „Obávám jsme, že jsme

jeho...zajatci - nebo ještě něco horšího..."

Na město se snášel počínající soumrak, když Lilith dosáhla

svého cíle v Druit Street. Jen nad všechny okolní obytné i obchodní

mrakodrapy čnějící Sydney Tower ještě odrážel v nejvyšší třetině své

výšky zbytek skomírajícího světla.

Dvacetipatrový činžovní dům, který jí Beth popsala, mu

nemohl konkurovat. Při pohledu vzhůru, na samý vrchol tohoto

skleněného a betonového monstra, mohla spíš jen vytušit přítomnost

přistavěného střešního bytu. Ležel poněkud dál od okraje střechy a ze

všech stran byl obklopen pásem z rostlinné zeleně, jež musela stát

víc než řadový domek někde na městské periferii.

Isaac Marillion byl bohatý muž.

Podle toho, co Beth vypátrala, byl jeho otec vůdčí osobností při

výstavbě tohoto, ale nejen tohoto výškového domu. Krátce po jeho

dokončení otec zemřel a svému synovi zanechal kromě luxusního

střešního přístavku na vrcholku výnosného činžáku také bezpochyby

slušně velký „balík".

To Lilith nezajímalo.

Ji zajímalo jen to, co spojuje Isaaca Marilliona s těmi dvěma

podivíny, hlásajícími konec světa, kteří přivedli Beth až sem.

A kteří na Moskowitzových obrázcích vůbec nevypadali jako

lidé.

Přišla sem, aby tomu přišla na kloub. Beth jí slíbila, že se

mezitím pokusí získat co nejvíc informací souvisejících s domem

číslo 229 na Paddington Street.

Lilith zamířila ke vchodu do budovy.

Na „brož" si už mezitím jakžtakž zvykla, třebaže jí stále bylo

záhadou, že se symbiont nikterak nesnaží ji ze sebe setřást.

Stejně jako ona sama - a už to bylo dost zarážející, jestliže ani

v náznaku netušila smysl a účel tohoto „šperku". Banguma se jí už

neukázal...

Ještě dříve, než Lilith vstoupila do domu, ucítila, jak jí na tvář

dopadlo něco vlhkého a studeného.

Pohlédla k obloze, která se nad městem zatahovala temnými

mračny, a nevěřila svým očím.

Je to možné, aby to byl opravdu... sníh?

K zemi se snášely jednotlivé sněhové vločky.

V Austrálii nyní vládlo pozdní léto, avšak už nějaký čas se dalo

sledovat, že počasí má čím dál grotesknější rozmary.

Lilith zavrtěla hlavou a vešla do vstupní haly.

Hned na prahu ji přivítala podivná atmosféra.

V hale byly tři paralelně umístěné výtahy, avšak jen prostřední

mohl vyjet až na střechu. Všude bylo prázdno a pusto. Na obytnou

budovu tohoto řádu tu vládlo ticho až strašidelné.

Sotva Lilith přistoupila k výtahu, jeho dveře se ochotně

otevřely.

Kabina byla decentně osvětlena.

Lilith hledala pohledem skrytý senzor, který zareagoval na její

přiblížení. Ale nenašla jej.

Pouhý krok před otevřenou kabinou se zastavila.

V tu chvíli měla pocit, jako by se kostěný totem, který získala

ve Stromově krámku, nějak proměnil. Ale při podrobnější prohlídce

nemohla na nic přijít.

Kabina byla stále otevřená.

Lilith sama nechápala své váhání. Rozhlížela se kolem, ale

kromě ní tu v hale stále nikdo nebyl. A ani nikdo nepřivolával tento

nebo některý z dalších dvou výtahů z vyšších pater...

To bylo víc než nezvyklé.

Lilith ustoupila o krok.

Mýlila se, nebo skutečně osvětlení v kabině zjasnělo?

Lilith ustoupila ještě dál.

Dveře výtahu by se normálně měly nyní zavřít - věděla, že

mechanismus takto funguje. Ale zůstaly otevřené, jako by chtěly

Lillith pohnout k tomu, aby konečně nastoupila.

Šílený nápad.

Lilith věnovala pozornost výtahům napravo i nalevo. Z nich na

ni nepadal žádný podivný pocit, ale když je jeden po druhém

vyzkoušela, nedočkala se žádné reakce. Kabiny vězely někde v

útrobách budovy a nebylo možno je přivolat. Každý návštěvník byl

tak doslova přinucen použít prostředního výtahu...

Ale Lilith si nechtěla nic nechat vnutit. Spoléhala se na svůj cit,

a proto se raději vydala poněkud stranou k nenápadným dveřím, na

kterých bylo napsáno vybledlým písmem Schodiště.

Schody byly ponořené do hluboké temnoty. Nebyla tu žádná

okna a osvětlení nefungovalo. Toto by už určitě, pomyslila si Lilith,

přesvědčilo každého druhého, aby přece jen použil jediný fungující

výtah...

O důvod víc, proč to neudělat.

Jí tma strach nenaháněla. Co bylo pro obyčejného člověka jen

sotva zachytitelný zbytek světla, pronikající sem škvírami ve dveřích

v mezipatrech, jejím očím zcela stačilo. Pohybovala se se stejnou

jistotou jako za světlého dne. Jen lehce narudlý závoj před očima jí

připomínal, že se její smysly „přepnuly".

Dobře věděla, co má před sebou za dřinu.

Dvacet pater, to už vyžaduje slušnou kondici. Ale tu konečně

měla. Aniž by se zadýchala, měla zakrátko za sebou prvních osm

pater. Čísla napsaná na každé úrovni na dveřích výtahu, jí

usnadňovala orientaci.

A třebaže se necítila nijak vyčerpaná, rozhodla se Lilith ke

krátké odbočce.

Opustila schodiště, vstoupila do chodby - a zděsila se tu nad

obrazem zkázy.

Chodba byla poseta rozbitými drobnými kousky nábytku, váz,

elektrických přístrojů, hlínou vysypanou z květináčů, rozcupovanými

rostlinami, skleněnými střepy a zbytky jídla, což všechno se smí-

chalo do jediné ohavné masy!

Vypadalo to, jako by tu tábořili vandalové.

Třebaže měla Lilith jistou „předtuchu", v prvním okamžiku jí

takový rozsah zkázy doslova vyrazil dech.

Potom si ale všimla otevřených dveří asi uprostřed dlouhé

chodby. A téměř v tu chvíli bylo tíživé ticho naráz rozerváno zvukem

televize nebo rádia, puštěného na maximální hlasitost.

Lilith překročila barikádu z odpadků a zamířila ke dveřím.

Ve zpustlém křesle seděl zpustlý chlap před puštěnou televizí a

ovladačem jako pistolí mířil na obrazovku, na které se právě pěstmi

zpracovávaly dvě postavy, které se mu tuze podobaly. Na pozadí

hořela benzínová pumpa.

Muž si nejprve Lilith vůbec nevšiml. Jeho rozervané šaty a

také částečně odhalená kůže byly samá zaschlá krev, jež pocházela z

četných, zjevně však nikoli nebezpečných poranění.

Náhle muž otočil hlavu. Z jeho pohledu vyzařovala debilita, z

koutku úst stékala žlutá slina. Chvíli tupě na Lilith zíral, pak prudce

trhnul rukou, namířil na ženu ovladač a vyprskl „Beng!", což však

zaniklo v pekelném řevu televize.

Se zklamáním idiota pak ještě dodal: „Hej, mělas padnout! To

neplatí, když zůstaneš stát...!"

Lilith došla až k němu. Potlačila ošklivost a odpor, třebaže

měla pocit, že se jí tyto dva pocity rozlézají po kůži jako nějaký

hmyz.

„Co se to tu děje?" zeptala se, vykroutila mu ovladač z ruky a

vypnula zvuk.

Náhle se rozhostivší ticho zřejmě televizního blázna úplně

vyvedlo z míry.

Pak se však svým pohledem přisál k jejímu poprsí. Pouze

pohledem. Víc by mu Lilith nikdy nedovolila.

Pak se náhle začal puberťácky chichotat. „ Co se tu děje?"

Přešel v bublavý smích, který chvílemi nabýval podoby dusivého

záchvatu.

Vypadalo to, že není v jeho silách se uklidnit a že každou

chvíli musí spadnout z křesla. Na okamžik se mu podařilo po jistém

potácení a snaze udržet rovnováhu udržet se na nohách, než se však

opět plnou vahou svalil nazpátek a začal kňourat jako děcko.

„Co se tu děje?" Lilith ho uchopila za ramena a rozhodla se

nebrat si už nadále servítky. Zmítal se v jejích rukou bezvládně jako

loutka. „Kdo tady má na svědomí tu strašnou spoušť?"

Třebaže naprosto nechápal, proč se ho na to ptá, odpověděl

přerývaně: „Já... a ti druzí...všichni tady..."

„A proč?"

Tato otázka ho už nadobro porazila. „Proč?" opakoval

slabomyslně.

Lilith ho pustila.

„Znáte Isaaca Marilliona?" zeptala se, třebaže vůbec nedoufala,

že jej vytrhne z jeho apatie.

A když se skutečně žádné odpovědi nedočkala, vtiskla mu

znovu ovladač do dlaně a opustila byt. Aniž by zaklepala u dalších

dveří, aby se přesvědčila o poměrech za nimi, vydala se znovu

nahoru po schodišti a prošla další poschodí od devátého do

patnáctého.

Tam ji dobře známé zvuky přiměly, aby riskla nové nahlédnutí

do chodby.

Chodba, na které se ocitla, nebyla nikterak zpustošená a jen

minimálně znečištěná. Zato měla Lilith pocit, že vstoupila přímo

doprostřed obrovského mejdanu s grupensexem. Dveře všech bytů

byly otevřené a přímo na chodbě se po sobě váleli muži a ženy všech

věkových kategorií.

Lilith pátrala pohledem po dětech, nenašla však ani jediné.

Lilith si uvědomila, že kupodivu ani v osmém patře nenašla jedinou

stopu přítomnosti dětí.

Podařilo se snad jim jediným utéci ještě v pravý čas před tímto

hromadným šílenstvím? Pak bylo ovšem nepochopitelné, že se tu

ještě neobjevila policie a nepokusila se nastolik pořádek.

Jako na Paddington Street 229...

Ta myšlenka se mihla Lilith myslí jako slabé bliknutí. Několik

minut procházela chodbou a byty, které byly naplněny těly,

kopulujícími do úpadu v těch nejneuvěřitelnějších polohách. Teprve

když se přesvědčila, že tu skutečně nikde není jediné dítě, obrátila se

k tomu mumraji zády.

Byla nyní rozhodnuta se už nikde nezastavovat a zamířit

rovnou ke svému cíli - střešní přístavbě - a chvatně se hnala po

schodech nahoru. Avšak v osmnáctém patře opět své předsevzetí

porušila.

Výkřik, jenž ji tu zastavil, neměl nic společného s milostnou

rozkoší.

Byl to výkřik smrtelné úzkosti a bolesti!

Rozrazila dveře a doslova se vřítila do chodby.

Jen několik kroků od ní ležela na zemi zmítající se ženská

postava, nad ní se skláněl jakýsi neurvalý šílenec a opakovaně na ni

dorážel kuchyňským nožem. Krev se už rozlévala pod ženiným tělem

do veliké louže. Krev byla i na stěnách, přičemž bylo dost pochybné,

že by všechna mohla patřit jen té jedné ženě.

Řešením podobných otázek se však Lilith nezdržovala. Byla

scénou, která se jí odehrávala před očima, otřesena. Současně jí bylo

s konečnou platností jasné, že právě tato budova musí být zdrojem

všech těch výstředností, které zaplavily město. Pramenem sílícím,

čím výš stoupala...

Lilith se vrhla na šíleného rozparovače a strhla ho z těla jeho

oběti.

Na podlaze se odehrál krátký zápas, ve kterém měla brzy

navrch. Byla silnější. Silnější než tento blázen, jemuž z očí tryskala

čirá nenávist. Pokoušela se vzít mu nůž, když v tu chvíli provedl

nečekaný obranný pohyb a sám sobě zarazil čepel do hrdla.

Všechen jeho odpor v tu ránu polevil.

Lilith viděla, že jakákoli pomoc je marná. Pustila ho a

pospíchala k ženě, jejíž křik už dávno utichl. Když se k ní sklonila,

viděla už jen skelný pohled.

Také žena byla mrtvá.

A náhle uslyšela přes zavřené dveře všech bytů hádavé,

agresivní hlučné hlasy.

Nemohla se starat o každého.

Musela k prameni Zla.

K přístavku...?!

Když proběhla devatenáctým patrem, pocítila náhle stejný

pocit jako v Nielsen Parku. A jako v domě číslo 229 na Paddington

Street. Pocit strašlivější než vědomí, že běží vstříc jisté smrti...

Ne! Vrať se!

Kdo to byl? Poslední jiskřička rozumu?

Symbiont?

Či snad něco cizího, jako třeba ta „brož" na jejích šatech...?

Ne, totem to nebyl. Lilith naopak měla pocit, že z něho pochází

to, co ji pudí jít dál a nevracet se, nýbrž vytrvat a vystavit se

nepřátelskému vlivu, který získal vládu nad touto budovou!

„Sakra!"

Kletba jí sama od sebe sklouzla ze rtů.

Nesnášela být „ovládána".

Vzápětí došla na úroveň střechy a její kletby nabyly na

důraznosti. Měla pocit, jako by překonáním posledních schodů

prorazila jakousi blánu - neviditelnou, avšak hmatatelnou hranici,

za kterou mizela všechna realita a kde nebylo vůbec nic z toho, co

znala.

A přece tu byly podobné dveře jako v předcházejících patrech.

Avšak jakmile se před Lilith dveře otevřely a ona, jakoby

postrkována vstoupila do luxusního a na první pohled normálního

obytného prostoru, náhle se všechno proměnilo.

Kostěný totem opředl celé Lilithino tělo popelavou aurou a ona

v tu chvíli zaznamenala VOLÁNÍ, jemuž podobné - i když mnohem

slabší - zaslechla snad v domorodé svatyni v Nielsen Parku.

Jakési vábení.

Ale kdo či co ji to vábí?

Rozběhla se dál přímo přes zdánlivý koberec.

Dveře za ní zmizely, jako by je nějaká všemocná bytost

vygumovala. Totéž se vzápětí přihodilo i s výtahem, ústícím přímo

uprostřed bytu. S částí stěny, nábytkem, podlahou, stropem...

Když se Lilith obrátila, ztuhla jí rázem krev v žilách.

Nicota se prodírala přímo k ní, vzdálenější části pokoje již

pohltila, a to tak, že prostě přestaly existovat!

Stála jako ochromená a uvědomovala si, že svým příchodem až

sem se dopustila strašlivé, neodčinitelné chyby.

Kam teď měla utéci?

Proti čemu bojovat?

Bylo to pouhé neuchopitelné Nic, rozkládající a nenávratně

pohlcující nejen tento přístavek, nýbrž i vše, co se nacházelo pod

ním, nad ním i kolem něho.

Nábytek, betonové zdi, dveře, okna, vše mu padalo za oběť.

A taky...

Já! blesklo hlavou Lilith, ochromené pocitem hrůzy a bezmoci.

Nicota se plížila k ní. Ještě stála na posledním zlomku reálného

světa jako na ledové kře uprostřed moře.

A pak jí zmizela i ta poslední opora pod nohama.

Quilpie, Queensland

Již se setmělo, ale nad buší visel obrovský měsíc. V jeho

stříbřitém světle se pohybovaly obrysy asi dvou tuctů lidí, kteří se

shromáždili na úpatí temně rudé skály, tyčící se strmě nad krajinou.

Na první pohled to byli lidé nejrůznějšího druhu.

Muži i ženy, jen děti žádné.

Jediné, čím se od sebe neodlišovali, byly jejich bosé nohy.

Nikdo neměl žádnou obuv, třebaže to v buši nebývá právě

nejvhodnější. Stáli bosí na písčité zemi a čekali.

Čekali už několik dní a snad ještě budou muset čekat dál.

Všichni sem dorazili, aniž by chápali hlubší smysl své pouti. Ti

všichni byli kdysi mrtví a přece v zajetí strašného snu, jenž bránil

jejich masu v rozkladu a myšlenkám ve vyhasnutí.

Ten sen byl nyní tentam, smrt byla z jejich těl vyhnána, a přece

nebyli zcela svobodní.

Stále ještě byli služebníky.

Jen jejich pán se změnil.

O tom, co v nich dřímalo, neměli potuchy. Jedno však cestou

poznali, totiž že jim sotva někdo odmítne splnit nějaké přání. Všude

je lidé ochotně brali na kus cesty do svých aut, poskytovali jim

přístřeší na noc a dávali jim jídlo. Zpočátku jim to nebylo nikterak

nápadné, avšak když si nyní našli tu a tam příležitost povykládat si,

poznali, že ty drobné příhody musejí mít nějaké zvláštní pozadí.

Nežili ve světě plném lásky k bližnímu. A přece se všichni

dostali až sem, ačkoli měli hluboko do kapsy, (někteří ji měli

naprosto vysypanou), a neměli ani jiné šaty, než ty na sobě.

Nyní byli tady...

Quilpie, nejbližší osada, ležela odtud pět mil na sever. Kdyby

nebyla v cestě tato monolitní skála, byla by přes pláň vidět světla

vesnice.

Nikdo z nich nedokázal odpovědět na nejnaléhavější otázku:

proč jsou tu?

Zůstali však všichni.

Potravin měli dost, aby tu vydrželi celý týden. Nejhorší denní

vedra trávili ve stínu skalního převisu, kde byla dokonce i díra plná

vody. Nikdo je tu neobtěžoval.

A přece by bylo pohodlnější čekat raději v Quilpie. Jistě by jim

nikdo přístřeší neodepřel.

Jenže Quilpie nebylo místem setkání.

To místo leželo zde.

Přesně zde.

A tu všechny z jejich letargie vytrhl jakýsi hlas: „Tady jste v

nebezpečí - nesmíte tu zůstat!"

Muž, který řekl tato slova, se tu objevil tak náhle, jako by

vyrostl ze země. Byl urostlý a štíhlý a docela nahý, což bylo i v

slabém světle měsíce jasně vidět, ale nikomu to nevadilo.

„Znáte mě," pokračoval. „Jsem jako vy, avšak moje úloha je

jiná!"

Uklidnili se. Vzrušení opadlo. Všichni naslouchali, jako by

měli jistotu, že všechny jejich otázky budou i bez zbytečného

vyptávání zodpovězeny.

„Za pět dní," pravil nahý muž s obličejem nehybným jako

maska, „se tu máte sejít s Lilith. Avšak od doby, kdy jste dostali

příkaz, se mnohé nepředvídatelně změnilo. Vaše stopa byla

zachycena. Měli byste odsud zmizet. Na tomto kontinentu už pro vás

není bezpečné žádné místo..."

A pak jim oznámil nové místo, kam se mají neprodleně

odebrat.

Řekl jim také, jak se tam nejrychleji dostanou.

O hodinu později bylo místo na úpatí skály osiřelé.

Až na muže, který přišel: Jeffa Warnera.

A jenž nyní odcházel tam, kam směřovali i oni - pouze jinou

cestou.

Země, na níž stál, se otevřela a stáhla ho zpět do svých útrob,

jako nějaký kořen nebo výhonek. Odtud pak putoval k tomu

mohutnému organismu v horách tasmánského ostrova, odkud

předtím přišel...

Sydney, Nielsen Park

Píseň utichla.

Také zde, na skalnaté plošině, na níž se zde v temnotě noci

zrcadlily prastaré vyryté symboly.

Všude kolem ležel sníh, jenž toho večera napadl. Vrstva silná

na jeden prst.

Prst...Áááno...!

Jeden prst po druhém vylézal z tvrdého kamene, tvaroval a

rozdmýchával popel, jenž tu napršel před několika týdny, až se

konečně objevila černá, zuhelnatělá ruka a černá, zuhelnatělá paže a

sbalená pěst - jako při vyhrůžce - se vztyčila proti nebi.

Náhlý pokles teploty odradil všechny běžné návštěvníky parku,

kteří jinak přicházeli i v noci.

ŠKODA...

Hukot blízkého moře tvořil jedinou zvukovou kulisu.

Objevila se druhá ruka, druhá paže. Potom hlava a ramena. I

ony byly jakoby spálené či seškvařené. Temné jako uhel. Tvrdé a

přece pružné. SILNÉ.

Ruce se vzepřely proti skále, takže to vypadalo, jako by z ní

zbytek těla vyrůstal.

Pomalu.

Opatrně.

Bylo zapotřebí celé věčnosti, než se opět shromáždily všechny

rozptýlené pozůstatky upíra, pronikly skálou, uspořádaly se podle

svého kódu a nasákly do sebe to, co spočívalo již dlouho ve skále.

Tuze dlouho...

Nyní bylo vše dokonáno. Nyní byl wondjina pohyblivý.

Zrekonstruovaný dílek po dílku jako miliardové puzzle, až

nakonec povstal opět jako jediný celek.

To, co se nyní oddělilo od kamenné podlahy na plošině a

vydalo směrem ke středu města, mělo s upírem, jenž se na tomto

místě sám probodl, jen vzdálenou podobu.

Ale to stačilo.

Stačilo k tomu, aby mohl vyjít z žaláře, ze kterého by bez

„nosiče" nikdy nevyšel.

Temná postava se cítila být neodolatelně přitahována tam, kde

na ni čekali jiní stejného druhu.

Kde se shromažďovali, aby dali zaniknout tomuto městu a

kontinentu v bouři nového stvoření...

UŽ JDU! vysílal poselství. UŽ JDU...!

NE!

To odmítnutí jej zasáhl plnou silou.

Dokud nepochopil, proč jej ostatní zarazili.

Musel se nejprve vydat na jedno místo, kde jiný wondjina ještě

neporozuměl znamením doby, pročež musel být „napraven"!

Bez nejmenšího zaváhání se černá sklovitá postava obrátila k

rozbouřenému moři a kráčela po vodě, jako by to byly pevné desky...

Beth vzhlédla od svého redakčního psacího stolu - a strnula.

Kdykoli se Moe Marxx přibližoval s takovýmto výrazem,

podobal se ledovci.

A pak se ohlásila „doba ledová".

„Zasmál jsem se už víc od srdce!" vybafnul a strčil jí pod nos

list papíru, jenž svíral v pěsti. „Už se zase jednou ukázalo, jak je

cenná moje zásada, že nejde nic do tisku dřív, dokud to nepovolím a

nepodepíšu já. Jinak by mi váš mistrovský výkon snadno

proklouzl..."

Prstem poklepal na papír, jenž vypadal naprosto nevinně.

To už Beth patřičně dopálilo. „Vůbec nechápu, co máte na

mysli..."

Zatím ještě neměla vůbec příležitost si přečíst, co je na papíře.

Nyní to tedy dohnala.

Moe Marxx jí k tomu dopřál deset vteřin.

Dost na to, aby Beth zmizela všechna barva z tváře,

„To - to není ode mě!"

„Ach tak? A od koho tedy? Od Moska? Od toho jsem -"a

Marxxova tvář se nalila barvou, „ - nedostal ani poštovní známku,

natož pak fotografii! Málokdy mi přes sítnici přejde něco tak

mizerného, jako je tento reklamní text nějaké sekty!" vybuchl na

závěr. „To jste vážně chtěla protlačit do našeho ctihodného listu?! To

by bylo nejen nezodpovědné, nýbrž nanejvýš - trestuhodné!"

Nikterak se neostýchal nazývat věc pravým jménem.

A měl pravdu!

Beth pocítila, jak ji studená ruka sevřela srdce.

Četla text znovu, poznávala svůj styl i své typické výrazy, které

dokazovaly, že tato zpráva o „vyhrožujících prorocích" je od ní...

... avšak sama se děsila nekritické tendenčnosti, jež z něho

vyplývala!

Podle něho se ona sama ukazovala jako přívrženkyně a

zastánkyně těch absurdních předpovědí o konci světa!

Nepochopitelné...

„Co můžete říci na svoji obhajobu?" Její zmatek zřejmě

poněkud oslabil útočnost Moe Marxxe.

„Nic..."

Měla snad říci, že si ani nevzpomíná, že by takový text kdy

psala?

„Nic? Aha." Opět přeladil. „Tak si ten pamflet račte dát za

rámeček a pověste si ho nad postel, abyste se mohla kdykoli podívat,

jak určitě nemá vypadat nezaujaté zpravodajství... Ještě si

promluvíme! Mezitím si rozmyslím, co s vámi dál...!"

To neznělo jako pouhé plané vyhrožování vyhazovem - Marxx

to myslel zatraceně vážně!

Co však Beth na tom štvalo nejvíc, bylo to, že by sama

nejednala jinak, kdyby jí někdo jako šéfce podstrčil takový blábol!

Bílá jako stěna čekala, až Marxx opět zmizí ve své dokonale

obesklené kanceláři, posměšně přezdívané jako „terárium".

Ve chvíli, kdy to chtěla pro dnešek sbalit, zatelefonoval jí

někdo, na koho už dlouho čekala.

Phil Asgard, její informátor, nikterak bezproblémový, který jí

už před několika hodinami poskytl nějaké údaje ve věci kolem Isaaca

Marilliona, jí nyní nabízel možnost nahlédnout do obsáhlého fasciklu

případu zmizelých majitelů pozemku číslo 229 na Paddington Street.

Za přijatelný, tedy nulový tarif.

Jednou byl Asgard dotěrný a žádal si za své služby odměnu v

naturáliích, avšak Beth mu předvedla své znalosti sebeobrany a od té

doby mezi nimi vládla zvláštní směs lásky a nenávisti. Asgard nestál

o nějaké mizerné peníze - o to víc byl vysazen na sociální kontakt se

ženami.

Beth si s ním za „odměnu" od té doby několikrát dala schůzku.

Čistě platonicky.

Zdálo se, že mu to stačí.

„Sejdeme se v 'Humble Pie'," navrhl tentokrát.

Souhlasila.

„Humble Pie" mělo být tedy jevištěm jejich schůzky - otázkou

však zůstávalo, co se tu bude hrát. Bylo to už podruhé, co ji Asgard

zval do tohoto temného podniku. A už tenkrát poprvé jí zdejší

nabubřelá atmosféra způsobila vytrvalé pálení záhy.

Asgard seděl v nejtemnějším koutě.

To věděla s naprostou jistotou.

Beth si přisedla naproti němu. Jeho rozpačitý úsměv

ignorovala. „Kde to máte?" otázala se.

Pozvedl skleničku. „Přiťukněme si nejprve na naše shledání..."

Také před ní stála plná sklenička.

„Co je to?" zeptala se. „Nějaké afrodisiakum?"

Držel svoji sklenku stále zdviženou. Beth se podvolila, ačkoli

netoužila už po ničem víc, než jít domů. Za Lilith. Aby si poslechla,

co zjistila v Druit Street. Aby jí vyprávěla, co se jí samotné přihodilo

v redakci...

Avšak materiály o těch Fridayových chtěla vzít s sebou.

„Poslyšte," řekla a neklidně se zavrtěla na židli. „Sejdeme se

jindy a pak si to vynahradíme. Dnes na mou duši nemám svůj den,

takže bych vás jen otrávila... Dejte mi ty věci!"

Jako tenká páska stáhlo Asgardovi zklamání ústa. A přece se

zeptal: „Slibujete?"

„Slibuji!" Beth zvedla prsty k přísaze.

Znal ji. Věděl, že Beth nemá zapotřebí lhát.

To rozhodlo.

Podal jí slohu, na které celou tu dobu seděl. Byla ještě teplá od

jeho těla, když ji Beth od něho přebrala, otevřela a zběžně

prolistovala její obsah.

„Co je?" zeptal se Asgard. „Nestačí vám to?"

Zpozoroval její zaraženost - ale špatně si ji vyložil.

Beth si odkašlala, aby se zbavila knedlíku v krku.

„To jsou ... ti Fridayovi?" zeptala se s pohledem upřeným na

fotografie, které Asgard přiložil k okopírovaným aktům.

„Hillary a Jonathan Fridayovi," přikývl. „Proč?"

Neodpověděla.

Jenom dál zírala na fotografie.

Dokonce i v tomto mizerném osvětlení poznala, že tento už

několik týdnů policií pohřešovaný pár před nedávnem potkala.

Nebylo pochyby, že se jedná o ty dva zlověstně znepokojivé

jedince, které sledovala z Walker Lane na Druit Street!

Byli tedy identičtí s Hillary a Jonathanem Fridayovými - ne

jako zuhelnatělé, nahé loutky bez tváře, nýbrž tak jak je Beth viděla

před sebou naprosto životné!

Jako proroky posledního soudu...

Dříve než všechno zmizelo, zaslechla Lilith jakoby z dálky

dětské hlasy. Spoustu vystrašených, divoce se prolínajících vysokých

hlásků.

A pak i ty zmizely.

Na nějaký čas zůstala viset v nicotě, aniž by měla pocit

volného pádu. Bylo to, jako by dosud stála na pevné, třebaže

neviditelné zemi.

A náhle - jen o okamžik později - se nacházela uprostřed pusté

rudé buše. Onoho pekla, kam od nepaměti domorodci v písních

následovali své stvořitele.

We are going walkaround...

Lilith zavřela oči.

Věděla, že ve skutečnosti nestojí v bezútěšné australské buši.

Věděla to skutečně?

Horko, v němž se pekla, cítila jako pravé.

Horký vítr, který se kolem ní ovíjel a vysušoval na troud její

sliznice, cítila jako pravý.

A vzdálenost horizontu jakbysmet.

V tu chvíli se před ní zhmotnilo cosi, co ještě posílilo dojem

neskutečnosti: obrovský, nad rudým pískem se vznášející kvádr,

vypadající jako špalek té nejtěžší temnoty!

Jako by se v tomto útvaru soustředila veškerá čerň vesmíru,

stlačená do kostky, jejíž hrany působily dojmem, že jsou ostré jako

čepel nože.

Lilith zatajila dech. Všechny její smysly se soustředily na tento

blok temnoty, z jehož spodní části náhle vystřelily do pouštní půdy

klikaté blesky a zvířily fontány písku.

Lilith byla zasažena několika „elektricky" nabitými zrníčky.

Narazily do symbiontu, který přijal nyní podobu catsuitu s velikým

výstřihem na zádech, vepředu však uzavřeného až ke krku.

A na něm se stále ještě stkvěl totem...

Lilith odtrhla pohled od kompaktní černi a pohlédla na „brož",

která začala ševelit.

Ševelit?

Znovu Lilith zahalila popelavá aura. Těsně přiléhající k tělu,

jako třetí kůže, počítal-li se symbiont jako druhá.

A opět se ozvalo VOLÁNÍ, které zaslechla už na nižších

úrovních Marillionova domu.

Doslova se vymrštilo proti Lilith, ale zdálo se být pohlceno

popelavou aurou, poskytující jí ochranu. (Skutečně jsem zaštítěna?)

Ševelení totemu se Lilith náhle jevilo jako předjímající, avšak

neustávající a nadále znějící ozvěna tohoto vábení.

Co to všechno mělo znamenat?

Byla snad ta brož zbraní proti Zlu, jež se zde předvádělo a před

kterým varovali už Esben Storm a Jeff Warner, anebo jen štítem?

Co skutečně představoval tento kvádr, podobající se černému

světlu z rozbité stély a postavám na Moskowitzových fotografiích...?

Byl to zvrácený wondjina?

A opět zaznělo to VOLÁNÍ.

Lilith se rozhlížela, kudy by utekla. Střešní byt jí docela zmizel

z dohledu. Byl však opravdu pryč?

Impulsy, vycházející jednoznačně od totemu, se pokoušely

pohnout Lilith k tomu, aby postoupila ke kvádru.

A ona v prvotním zmatku poslechla.

Její nohy se dotýkaly hladkého podkladu, třebaže poušť byla

všechno možné, jenom ne hladká. A přece to, co cítila pod holými

chodidly, nebyla skála, ani písek, nýbrž tkanina koberce!

S každým dalším krokem směrem k černi mohla Lilith

zřetelněji pozorovat nějaký pohyb uvnitř ní.

Ta kostka nebyla jen temná.

Byl v ní... život?

Jaký život?

Puzena impulzy „brože" ze Stormova krámku, napřáhla Lilith

ruce dopředu.

Symbiont mlčel, jako by už ani neexistoval.

Lilith už od vznášejícího se kolosu dělily pouhé centimetry -

nyní už byla schopna neomylně rozeznat, jak se uvnitř míhají

příšerné, přeludné postavy.

A opět se jí zdálo, jako by slyšela vzdálený dětský pláč.

A opět učinila krok, který neměla vůbec v úmyslu. Nikoli ona,

nýbrž její popelavá aura se dotkla příbytku démona - zvráceného

wondjiny!

Zvedla nohu, aby učinila ještě poslední krok a vstoupila do

černi, která po ní toužila, která ji vábila, která se jí hodlala zmocnit.

Lilith zavřela oči.

A dokončila krok.

Tasmánie

Strávili noc pod širákem, těsně přimknuti jeden k druhému a

zabalení do deky. Na stavění stanu neměli nervy.

„Já mám strach," zašeptala Tira za ranního úsvitu.

Gravis přemýšlel, jestli má nadále předstírat spánek. Ale pak

mu to připadlo podlé. „Já ...taky," přiznal se.

Nebylo hanbou mít strach.

Nebylo v tomto osamělém lese, který vlastně lesem nebyl, zde,

daleko od civilizace!

„Já to nechápu... Pořád ještě ne." Přitiskla se k němu pevněji,

ale v momentě se zase prudce odtrhla. Snad si připomněla jejich

včerejší noc lásky - a tu věc, která tam byla tenkrát s nimi, a o které

nyní tušili, že musí být něčím víc než jen obyčejným rostlinným

výhonkem.

Půda, na které nyní leželi, byla protkána kořenovým pletivem,

které spojovalo všechny kmeny obrovského huonu v jeden celek.

Nepředstavitelné.

Pořád ještě.

A o to víc, že jim „les" bránil v odchodu.

„Snad -" Gravis vykašlal noční nános z hlasivek, „- bychom to

měli zkusit s ohněm. Jestli nepomůže nic jiného, tak to, co se nám

staví na odpor, zapálím...!"

„Ty bys riskoval, že bude tento nevídaný objev - zničen?" Tiřin

hlas se třásl.

„Jen jeho malá část!"

„Jak to můžeš vědět? Myslíš, že bys v nouzi mohl zabránit

rozšíření plamenů? A kromě toho: jak si myslíš, že by zareagoval na

takový útok, když při odříznutí pouhé větve se vše otřásá...?"

Gravis rozmrzele odfrkl. „A ty? Máš snad lepší nápad? Nebo

tady chceš zkysnout? Jak dlouho si myslíš, že nám ještě vydrží

zásoby potravin - a co naše nervy? Už teď se hádáme, třebaže

předstíráme, jako bychom spali..."

Pevně stiskla rty.

Potom odhodila ze sebe deku a prudce vyskočila na nohy. Byla

stejně jako on kompletně oblečená. Pohledem sklouzla ke kraji lesa,

který nebyl vzdálen víc, než co by kamenem dohodil.

„Ještě jednou to zkusím! Třebaže jsme jen naprosto

nepřiměřeně reagovali na úplně přirozený jev a vyfabulovali jsme si

ty nejfantastičtější závěry..."

A šla.

Bez batohu.

A bez Tylera Gravise, který dřepěl dál na místě, vrtěl hlavou a

hleděl za ní. Chlad mu sevřel srdce, když si představil, že by mohl

Tiru ztratit.

„Stůj!" vykřikl za ní nakonec chraplavě. „Nedělej to! Je to -"

Tira ještě zrychlila krok.

Praskání podrostu se šířilo až ke Gravisovi.

„Prosím...!" Už nekřičel, jen šeptal.

Tira bez problémů dosáhla okraje lesíku.

Gravis se vztyčil. Naráz se v něm jako divoké zvíře probudila

nová naděje.

Tira se v běhu obrátila a zamávala na něho.

Gravis pozvedl ruku, aby gesto opětoval.

A tu se to stalo.

Ještě o kus dál, než končila hranice nadzemní části stromu se

náhle země otevřela a porodila kořeny, jež jako mnohoocasatý bič

švihly proti Tiře, která se v hysterické panice zarazila a pak se

rozběhla nazpět. Běžela jako štvaná fúriemi k Tyleru Gravisovi a

těsně před ním se skácela k zemi.

Žádný z „bičů" ji nezasáhl. A přece byla v hlubokém šoku.

Třásla se a tiše naříkala jako bezmocný uzlíček, nabízela pohled,

jaký Gravis nikdy nepovažoval za možný.

Chvění země opět ustalo.

Gravis usedl vedle Tiry a chlácholivě ji objal jednou paží. Jeho

pohled byl však upřen mimo ni na místo, kde se země opět zavřela.

„Což se odtud nikdy nedosta-" Náhle se odmlčel.

Nevěřil vlastním očím.

Rázem jím pronikla jiskřička divoké naděje, když náhle uviděl

postavu, blížící se z dálky k lesíku.

Gravis bez ohledu na Tiru vyskočil na nohy. „Stát!" chtěl

varovat příchozího. „Nesmíte..."

V tu chvíli se mu na moment zastavilo srdce.

Zavrávoral.

Tira u jeho nohou zasténala. Pohled měla upřený stejným

směrem. „Tylere...Co – to je...?"

To kdybych věděl, odpověděl v duchu.

K lesíku se vytrvale přibližovala jakási postava, celá jakoby z

černého, měkkého skla, k smrti vyděšeného páru si vůbec nevšímala

a mířila přímo do středu lesíka, až se nakonec před jedním

ohromným kmenem - snad to byl ten nejsilnější v „lese" - zastavila.

Několik vteřin se nic nedělo. Čas jako by se zastavil.

A pak se vrátil do té zlověstné postavy Opět pohyb. Pomalu se

blížila víc a víc ke kmeni a nezastavila se, dokud nebyla přímo u

něho.

Když pak zaťala černě se lesknoucí spáry do drsného kmene

huonu, vyjely ze země kořeny, jako by se chtěly zjevení omotat

kolem nohou - ale v poslední chvíli prudce ucukly nazpět.

Černá postava se však nezastavila. Její ruce rozervaly kůru a

prodíraly se dovnitř do kmene!

Les se otřásal. Před ohromenými pohledy Tylera Gravise a Tiry

Fairchildové se příšera, prodírající se stále hlouběji, oběma pažemi

vnořila do dřeva, pak i nohama, až nakonec zmizel uvnitř i skleněný

trup.

Ve vteřině byl přízrak tentam. Dřevo se bezhlučně za ním

uzavřelo a také chvění země ustalo.

Gravis si protíral oči.

„Vidělas to taky?"

Tira nebyla schopna vydat ze sebe ani hlásku. Alespoň

křečovitě přikývla.

Oba nechápavě stáli a zírali do středu tisíciletého stromu s jeho

nesčetnými odnožemi.

A náhle to pocítili.

Všechno se změnilo.

Až dosud se „les" vůči svým objevitelům nechoval nikterak

jednoznačně nepřátelsky. Pouze jim bránil v odchodu.

Ale nyní tomu bylo již jinak.

Zvedl se vítr.

Syčící, ledový vítr, jenž jim i sliny na rtech proměňoval v

jinovatku. Protáhl se mezi větvemi a kmeny huonů a opřel se do

obou lidí, stojících vedle sebe.

Tira a Tyler jen přihlíželi.

Oči měli vytřeštěné hrůzou.

Oba cítili, co se změnilo.

Bylo to, jako by s tím skleněným přízrakem přišel i dech Zla -

a prastarý, obrovský strom na svahu Mount Reidu jím byl...

infikován.