— 1 —

Lilith Edenová je dcera člověka a upírky, stvořená k jakémusi

tajemnému úkolu. Devadesát osm let ležela ve živoucím domě v

Sydney, avšak procitla příliš brzy – doba ještě nedozrála. Aby

naplnila své poslání, musí svádět boj s upíry, kteří v ní vidí bastarda.

V boji jí pomáhá její oděv, který dokáže libovolně měnit svou

podobu – symbiont.

Jeff Warner – detektiv, kterého policejní šéf Virgil Codd,

služebná kreatura upírů, poslal do zahrady domu, v němž Lilith

procitla a kde již zmizelo několik lidí. Warner se ale vrací –

proměněn. Z příkazu Domu zbavuje Codda upírské nákazy.

Beth MacKinseyová je novinářkou jednoho sydneyského listu.

Lilith u ní našla útočiště. Postupně poznává Lilithinu pravou identitu,

a protože je lesbicky založena, do poloupírky se zamiluje.

Landru je nejmocnější ze starých upírů, vrah Lilithina otce. Už

dvě stě šedesát sedm let hledá po světě pohřešovaný Liliový kalich,

upírskou nesvátost, bez které se nemohou zrodit žádní mladí upíři.

Na Landruovi zřejmě spočívá nějaká vina – jaká, není dosud známo.

Esben Storm – domorodý šaman, jenž sleduje Lilith od jejího

narození. Ne aby jí pomáhal – Storm není ničí přítel. Landru ho

zabil, zatímco Storm s Lilith putovali po stezkách snového času, a v

jeho starožitnickém krámku založil požár.

Služebné kreatury – jestliže upír svým kousnutím zabije člověka,

nezmění se tento v plnohodnotného vysávače krve, nýbrž v kreaturu,

která upíra bezpodmínečně poslouchá.

Na jedné straně sice nemůže služebná kreatura šířit dál upírskou

nákazu, potřebuje však krev ke svému (věčnému) životu a s

přibývajícím stářím – na rozdíl od pra-upírů – se stává stále

citlivějším na světlo.

Od Lilithina probuzení se všude tam, kde se nalézají památky po

australských stvořitelských bytostech – wondjinech – šíří tajuplná,

zhmotněná čerň. Esben Storm v ní cítí šílenství; nemůže se k ní víc

přiblížit. Příčinu tohoto procesu rozpoznal v domě č. 333, v němž

Lilith vyrůstala. Krátce nato byl dům srovnán se zemí na rozkaz

policejního šéfa a současně upírské kreatury Virgila Codda. O něco

později zbavil Warner Codda upírské nákazy – a Landru zabil

— 2 —

Storma.

Nyní bloudí Stormova duše po stezkách snového času. Jeho stín se

zjeví Lilith jako černý plamen Banguma a žádá ji o pomoc při

odvrácení nebezpečí, které proměňuje wondjiny ve zvrhlé mutanty.

Dopomůže ji k domorodému totemu.

V Sydney se mezitím rozpoutalo peklo: lidé propadají šílenství,

zabíjejí sebe i druhé, anebo demolují věci kolem sebe. Beth coby

novinářka jde po muži a ženě, kteří předpovídají blížící se

apokalypsu, a téměř podlehne jejich sugesci. Sleduje ty dva až k

jednomu výškovému domu v centru města, tam je vidí nastoupit do

výtahu a vyjet až úplně nahoru...

Pár amerických botaniků se utábořil na úpatí hor na ostrově

Tasmánie. Podařilo se jim identifikovat les borovic druhu huon jako

jediný prastarý organismus. Bydlí v něm však wondjina, který

badatelům nechce dovolit po jejich objevu odchod.

Lidé zbavení upírské nákazy se shromažďují na místě, kde se za

pět dní mají setkat s Lilith, když vtom se jim náhle zjeví dobrými

wondjiny vytvořený obraz Jeffa Warnera a přikáže jim, aby se vydali

do Tasmánie k „borovému lesu“ . Téměř současně však dorazí právě

tam vyslanec zlých wondjinů a infikuje strom magickou nákazou.

Lilith se rozhodla vydat do domu, v němž zmizeli ti dva „proroci

Posledního soudu“ . A zde se poprvé setkává s démony snového

času. Když vyjde Lilith až do nejvyššího poschodí, nahradí démoni

scenérii domu iluzí rozpálené buše, nad kterou se vznáší černý kvádr

se zmutovanými wondjiny. Tento útvar ji magicky k sobě přitahuje...

— 3 —

Adrian Doyle

Apokalypsa

Sv.014

Ostrov Tasmanie, Mount Reid

Les umíral. Jehličky huonových borovic černaly a pršely na zem

jako kapky asfaltu. Kam dopadly, prskaly a syčely, jako by podrost

sžírala agresivní kyselina.

Vlhká půda se otřásla. Ohlašovaly se další otřesy, silnější a

ničivější než všechny předešlé. Borové kmeny – ve skutečnosti

odnože jediného stromu – skřípěly, jako by jejich letokruhy drtila a

kroutila obludná síla. Jako živé bytosti vzdorovaly osudu, který je

postihl.

Nemoci, proti které není lék.

Zlu...

Země se vzepjala jako zvíře ve smrtelném zápase.

Tyler Gravis upadl a hlavou se udeřil o kořen stromu, starého celá

tisíciletí, jenž vyrůstal uprostřed flóry deštného pralesa na svahu

Mount Reidu na ploše celého jednoho hektaru.

Když botanik přišel znovu k sobě a ještě napůl omráčený se zvedl,

jeho přítelkyně a kolegyně byla pryč.

„Tiro...?!“

— 4 —

Jeho hlas byl zabarven panikou. Vyděšeně se rozhlížel kolem sebe

– ale ve žhavém dešti větviček a jehličí téměř nic nebylo vidět.

Nedočkal se ani odpovědi.

Na obloze bez jediného mráčku potemnělo slunce. Stín zla

prosakoval zemí i ztemnělými a ztvrdlými větvemi a větvičkami.

Natahovaly se po Gravisovi, jenž se cítil a pohyboval jako zvíře

zahnané do úzkých.

„Tiro...!“

Dokud byl s Tirou, bylo šílenství ještě snesitelné. To ještě

dokázal Gravis to, co v něm hlodalo, zkrotit.

Samota jej však ničila. Sám v divočině planety, která se náhle tak

odcizila, v džungli, vymykající se lidskému rozumu...

Ve zlém snu!

Země se mu opět vzdula pod nohama. Síť kořenů se vrhla po něm.

Přízračné ruce, stejně temně černé jako jehličí obrovské borovice,

bičující v příšerném větru Gravise jako krupobití, se pokoušely jej

uchopit.

Padl na zem a bleskurychle se odvalil stranou. Ze dna rozevřeného

kráteru na něho zíralo cosi, pro co nenacházel pojmenování.

Gravis ustupoval a do ochraptění křičel Tiřino jméno.

Nakonec sám klopýtal stále blíž k okraji toho smrtícího lesa, v

jehož nejsilnějším kmeni před několika minutami zmizel příšerný

fantom – postava z černého skla.

Ta příšernost strom doslova proměnila. Bezprostředně poté

začala proměna, huonová borovice zkřehla a nabyla barvy roztavené

a opět ztuhlé lávy...

„Tylere...?“

Gravis zůstal stát na místě, jako by vrostl do země. Stále ještě měl

daleko na pevnou půdu – a v duchu už pochyboval, že jí kdy ještě

dosáhne. Když náhle zaslechl hlas, sotva slyšitelnější než jemný

povzdech.

Gravis jej zaznamenal, neboť v tu chvíli ustalo všechno to

praštění, skřípání a další zvuky tohoto rostlinného pekla. Také otřesy

ustaly.

Jenom temnota zůstala. Dál natahovala svou pavučinu mezi

větvemi.

— 5 —

„Tiro...?“

Gravis se prudce otočil kolem své osy. Nyní už jehličí nepršelo.

Většina větví byla holá. Gravis se po kotníky bořil do černého

koberce z jehličí.

„Tady.... Tady jsem...“

Našel směr.

Viděl Tiřinu vztyčenou ruku, jak mu kyne.

Nic víc.

Jako v mrákotách se potácel k ní.

Přál si být opilý namol. Všechno by bylo snesitelnější. Ale on byl

střízlivý. Ještě nikdy za svůj život neprožíval strach s takovou

intenzitou.

„Počkej...,“ vydralo se mu z hrdla. „Jdu za tebou...!“

Pocit úlevy, že ji znovu našel, ho v první chvíli zaslepil vůči

znepokojujícím okolnostem. Tira ležela mezi rozevřenými kořeny a

byla celá pokrytá zemí.

Poklekl vedle ní, krátce ji objal a pohladil její bledý, lesní půdou

orámovaný obličej.

„Už jsem myslel, že jsem tě ztratil!“ řekl chraptivě.

Byla v šoku a její oči na něho hleděly jako ještě nikdy.

„Ztratil...“ opakovala jako ozvěna.

Jako stroj začal holýma rukama vyhrabávat její nohy. Myšlenka,

že tu něco není v pořádku, jej nejprve vůbec nenapadla.

Tira po celou dobu mlčela. Byla pasivní. Jenom na něho zírala.

Ruka, kterou na něho předtím mávala, ležela nyní vedle ní jako bez

života.

„Pomoz mi,“ řekl Gravis. „Zkus pohybovat nohama, půjde to

rychleji.“

Ani se nepohnula.

Její oči ho spoutávaly.

Náhle si Gravis všiml, že na chvíli přestal odhrabávat hlínu.

Zavrtěl hlavou a pokračoval v práci. Cítil, jak mu tvářích stéká cosi

vlhkého. Byly to slzy, které už nedokázal zadržet. Stále však

nevěděl, nad čím pláče.

Jeho pohled se opět setkal s jejím. Její zřítelnice se rozšířily tak,

že mu připadalo, že se do nich musí každou chvíli zřítit.

— 6 —

„Tvoje oči...“

Bývaly hnědé. Nyní byly černé.

A pak se stalo něco, co Gravise přibilo na místo: Tira se posadila.

Trup a tělo se s mlaskavým zvukem vylouply z půdy. Tira ze sebe

setřásla zbytek hlíny. A přitom se objevilo něco, co Tyleru Gravisovi

zmrazilo krev v žilách.

Tiřiným poznávacím znamením byla vyholená hlava. Vypadala s

ní prostě nádherně. Ale její okřídlené rčení, že pěknému člověku

nemůže nic neslušet, patřilo náhle minulosti.

Za prvé, Tira zase měla vlasy, Gravis nemohl věřit svým

smyslům.

Za druhé...

Na Tiřiných rtech se objevil úsměv – či spíš víceméně

nepovedená parodie úsměvu. Její smyslná ústa se pohnula. Otevřela

se a z nich vyklouzl malý, černý jazýček...

Gravis pronikavě zaječel.

Její jazyk, olizující rty, jako by tančil, byl černý jako uhel. Stejně

jako „vlákna“ vyrůstající z Tiřiny kůže na hlavě. Viditelně

vyrůstající. Byla čím dál, tím delší...

Gravisovi se zvedl žaludek. Pokusil se bleskurychle otočit a utéct

od Tiry. Avšak v tom okamžiku se rozpoutal vichr nanovo. Tiřiny

nové „vlasy“ se v něm rozevlály a udeřily Gravise do tváře.

V tu chvíli počala BOLEST.

Jedovaté jehličky se mu zavrtaly do kůže. S řevem se pokusil

nitky, pronikající mu hlouběji a hlouběji do masa, prsty zachytit a

vyrvat si je. Sotvaže se jich však dotkl, zavrtaly se mu i do ruky.

Hluboko do ní. Tak hluboko, že v tu chvíli měl Gravis pocit, jako by

mu pronikaly až do měkkého morku kostí a odtud se natahovaly dál,

až k mozku.

Znovu se mu zvedl žaludek.

Začal zvracet.

Náhle Tiřiny oči pukly, z nich vystřelila další vlákna a utvořila

okamžitě most k očím jeho. Pronikla bulvami a pohroužila se do

měkké hmoty, ovládající jeho myšlení. Navázala kontakt s jeho

nervovou soustavou a počala na ni hrát jako na živý nástroj.

Gravis prožíval peklo.

— 7 —

Mohl ještě myslet, o to to bylo horší.

Toužil už jenom po smrti a zapomnění, zároveň se musel ptát,

zdali Tira již dosáhla onoho vytouženého stádia, anebo trpí stejně

jako on.

Potom – jako by vlákny do něho cosi vstoupilo. Jako by mu do

těla vnikl tekutý, jako slunce žhavý kov...

Spolu s ním cizí pocity.

Nelidské, choré pocity.

Áááách! vydechla duše stromu v Tyleru Gravisovi. Volný!

Konečně...

Věřil, že trpí halucinací.

Náhle věděl, že toto všechno je jenom sen!

Celý život je sen...

Čí sen?

Tiřina tvář se před ním roztěkala. Namísto ní zůstávala jen

sklovitá čerň. Důvěrně známá jako tvář bratra. Důvěrně známá jako

odraz v zrcadle.

Áááách! projel jím druhý vzdech.

Čerň požírala Gravisovy útroby. Čerň jej uchvátila a proměňovala

jej ve schránku bytosti, která již; před tím zpracovala ženu, kterou

kdysi znal, pro svoje potřeby.

Vzápětí oba – Tira a Tyler – bez problémů opustili les, který už

nebyl lesem.

Stejně jako tito dva lidé nebyli už lidmi, nýbrž jen berličkami,

sloužícími NĚČEMU ze stromu k pohybu.

Tam, kde čekají jemu podobní.

Do Austrálie.

Do Sydney.

Do Druit Street 144...

Vše, co zůstalo, byla jen čistá agonie.

Wondjina, stvořitelská bytost, žijící ve stromě, už nebyl. Zvrácená

čerň nového Já strom pohltila a proměnila v příbytek nové bytosti.

— 8 —

Kreatury, vysmívající se samotnému aktu stvoření, jehož myšlenky,

vědění i dědictví měly být převráceny ve svůj pravý protiklad.

Kdysi wondjinové stvořili zemi a všechno živé na ní, přičemž dali

všemu jména. Zpívajíce putovali celým kontinentem po stezkách

snového času, ležících mezi dimenzemi a nepřístupných logice a

racionálnímu myšlení. A když byla jejich stvořitelská práce završena,

stáhli se zpět, do skal, do vod, do rostlin a zvířat. Odtamtud pak

sledovali běh času.

Nazasáhli, když se bytost zvaná člověk stala součástí aktu tvoření,

neboť byl dobrý a žil v souladu s přírodou a jejími zákony.

Ale pak, o tisíce let později, vstoupil na kontinent nový druh lidí.

Zrůda v nejpravějším slova smyslu, neboť tento člověk nežil s

přírodou, nýbrž proti ní. Zotročil děti stvoření. Pomocí zhoubné

techniky a bezduchých strojů vytvořil svá sídliště. A čím déle v nich

žil, tím více sám ztrácel duši.

Mezi wondjiny se počaly ozývat hlasy, že je třeba učinit jeho

řádění přítrž. Avšak to by odporovalo jejich vlastní zásadě nikdy

násilně nezasahovat do vývoje. Tak vyčkávali, mlčky a sami

neviděni. A jen nejmoudřejší z jejich dětí, kteří stále ještě zpívali v

souladu se stvořením, věděli o jejich přítomnosti.

V těle obrovské borovice na úbočí Mount Reidu pozoroval zdejší

wondjina znepokojivé události posledních měsíců.

Začalo to, když se uvnitř jednoho z měst, která se šířila podél

pobřeží kontinentu jako rakovinový nádor, rozpoutala nová, cizí

magie.

Tato magie nezpívala.

Tato magie ničila!

První stvořitelské bytosti, které se k ní přiblížily, byly infikovány

dříve, než poznaly nebezpečí. Jejich myšlení se proměnilo strašlivým

způsobem, jenž uvrhl ostatní wondjiny ve zmatek a bezradnost.

Zlo – slovo, které předtím ani neexistovalo! – proniklo do

dimenze stvořitelských bytostí a roztahovalo se tam ještě rychleji než

v lidech bez duše a jejich městech. Všechny pokusy zachránit

infikované ztroskotaly strašlivým způsobem: i sami zachránci byli

cizí magií proměněni.

Zvrhlí wondjinové se neomezovali jen na pozorování.

— 9 —

Jednali!

Cena, kterou lidé zaplatí, bude strašná.

Infikovaní si hledali těla, opouštěli stvoření, ke kterým byli vázáni

po tisíciletí, a spojovali se uprostřed města. Podmaňovali si lidské

schránky a vyžírali jejich duchovní obsah. Tak pronikli nepoznaní do

Sydney, jednoho z největších sídlišť cizinců. Zde, v budově, tyčící se

strmě k nebi, se utvářela Nová moc. Očistná čerň se záhy rozlije po

celém kontinentu a vše s sebou strhne do nicoty, aby vzniklo místo

pro nové stvoření.

Původní wondjinové, kteří nebyli dosud infikováni zlem, se

zoufale pokoušeli učinit počínání svých zlých bratrů přítrž, aniž by se

zpronevěřili svým vlastním zásadám. Obrátili se na jeden stín; jedno

ze svých dětí, jež připadlo smrti. Dříve se mu říkalo jménem Esben

Storm. Nyní byl Banguma.

Banguma navázal kontakt s bytostí, která byla zodpovědná za tu

cizí magii a vytvořil plán (jenž nebyl víc než pouhý pokus), jak

zastavit infikované stvořitelské bytosti.

Wondjinovi, který sídlil ve věkovité huonové borovici, připadla

klíčová role: měl pod svoji ochranu vzít několik tuctů lidí, které stín

potřeboval ke svému plánu.

Všechno probíhalo k Bangumově spokojenosti – dokud infikovaní

neprohlédli jeho úmysly. A okamžitě zareagovali.

Jeden z nich, jenž znovu povstal v těle upíra, dorazil k lesu dříve

než ti lidé a předal zdejšímu wondjinovi nákazu zla.

Nejprve to bylo jako závan blížící se vichřice, chladný a prudký,

doprovázený nejasnou temnotou.

Avšak brzy se vítr změnil ve smršť. Nákaza zla pronikla do

wondjinova příbytku rychleji než myšlenka na ni.

Jeho kořeny, větve, větvičky a jehličí se v panice a bolesti počaly

proměňovat. Ze stále ještě dobrého jádra musel wondjina přihlížet,

jak stále víc výhonků padá za oběť cizí magii. Jak se jeho nesčetné

paže a nohy zbarvují černě a odumírají, aby procitly k novému,

proměněnému životu.

Po pár okamžicích byla už třetina jeho obrovského, celou

čtvereční míli zabírajícího těla, infikována.

Wondjina řval. Němě. Bolestným řevem umírajícího lesa. Jeho

— 10 —

vědomí, slepé a hluché strachem a bolestí, stále ustupovalo – a přece

věděl, že není úniku. Zkáza se hnala do nejtenčích kořínků, vylétla

do sukovitých větví, ve vlnách se valila s mízou v kmenech,

přinášejíc zničení a věčnou temnotu. A za nákazou následovala smrt.

Nevyhnutelná, Nezastavitelná.

Zakrátko se les, ještě před chvílí kypící životem, proměnil v

lesklou černou hmotu, produkt zvrácené přírody, vytvářející si

vlastní, cizí vědomí. Jen v centru lesa ještě existovala nepatrná

enkláva. Poslední výhonek, ve kterém se nyní, když už neexistovalo

žádné jiné útočiště, shromáždilo veškeré staré wondjinovo vědomí.

Co před několika vteřinami ještě naplňovalo celý les, tísnilo se

nyní v nejužším prostoru, sotva ještě schopno žít v tísni toho

dobrovolného žaláře.

A stvořitelská bytost podnikla poslední pokus o záchranu. Něco,

čeho se žádný wondjina před ním nikdy neodvážil.

Sebezmrzačení.

S třaskavým zvukem přerušil wondjina spojení výhonku se

zbytkem organismu.

Následující bolest byla možná ještě silnější než proměna.

A přece se to zdálo být marným.

Neboť v posledním zlomku časového úseku, lidskými prostředky

nezměřitelného, pronikla smrt i tímto posledním spojem do centra

vědomí. Ne nákaza, nýbrž jen samotná smrt, kterou s sebou nesla.

Co zbývalo, byla již jen agonie.

Smrt, zajatá spolu s ochromeným vědomím v jediné malé,

nepatrné rostlince, uprostřed černého, zvráceného lesa...

Marillionův mrakodrap, Sydney

„Neměli jsme napřed aspoň zavolat?“

Dawn Semperová si ze zvyku zkontrolovala v nástěnném zcadle

svůj make up a účes.

S tím, co viděla, mohla být spokojená.

Byla spokojená.

— 11 —

„Carlos miluje překvapení,“ odporoval Enrico Morales. Také

tento štíhlý jižanský miláček žen byl spokojen s tím, co viděl.

„Jakmile ho poznáš, budeš nadšená. A on bude ještě nadšenější –

potrpí si na takové blonďaté šťabajzny, jako jsi ty!“

Dawn Semperová vsákla ten kompliment jako suchá houba.

Zároveň se zatvářila nadmíru vzrušeně. „To zní, jako bys nás chtěl

dát dohromady. .. To už se mě chceš zbavit?“

„Tebe, baby? Nikdy!“

Takto věrohodný tón získal dlouholetým cvikem. Kdyby Dawn

tušila, jak blízko se svou otázkou přiblížila k pravdě, asi by uronila

do svého make-upu slzičku.

Seznámila se s Enrikem před několika dny na Bondi Beach –

„promenádě“ krásných a bohatých. Dawn sama patřila mezi „chudé

krásné“ , měla však bohaté ambice změnit to. Jestli jí k tomu mohou

legitimně posloužit i trochu odvážnější prostředky, to si dosud

stoprocentně nevyzkoušela. A že se Enrico topí v penězích, bylo

přirozeně pouze příznivé řízení osudu...

„Už jsi to někdy dělala ve výtahu?“

Jeho hlas ji vytrhl z přemýšlení o Carlosovi, kterého jí Enrico

označil za jednoho ze svých nejlepších přátel.

Podívala se na něho, aby vyzvěděla, jestli to myslí vážně.

Myslel.

„Ty ses zbláznil! Právě v tuto dobu je určitě dost jiných, kteří

budou chtít jet výta –“

„Proto tu jsou tři, baby,“ namítl s jakýmsi chvěním v hlase, které

jednoznačně dokazovalo, jak vážně to myslí.

Než mohla odpovědět, udeřil pěstí do tlačítka pro zastavení.

Prudké zabrzdění podlomilo Dawn v kolenou.

„Rico...!“

„Tak nebuď taková! Nikdo nebude mít podezření. Jsou tu přece k

dispozici ještě dva další výtahy! A Carlos si nebude kvůli menšímu

zpoždění nic myslet – to je výhoda, že o naší návštěvě ještě nic

neví...“

Postoupil o krok k ní a vzal její obličej do dlaní.

Měl pěkné ruce. Toho si všimla Dawn hned. Ještě dřív, než jí

poprvé začaly putovat po kůži...

— 12 —

Většina mužů netuší, jak důležité jsou pro ženy jejich pěstěné

ruce.

„Ale i tak... Já nemůžu!“

„Můžeš, baby, já to vím! Tolik mě rozpaluješ...!“

Jeho slova jí projela skrz naskrz.

Ucítila důvěrně známé, nikoli nepříjemné napětí v podbřišku.

Když pak jednou rukou pronikl do jejího závrať vzbuzujícího

výstřihu, zvítězil.

Dawnin pohled ještě jednou zabloudil na číselný ukazatel, který se

zastavil na sedmičce. Kabinka tedy visela mezi sedmým a osmým

patrem. Enrikův přítel bydlel v jedenáctém.

Její ruce se osamostatnily. Jeho vyzývavý polibek, hra jazyků,

prst, který pronikl pod tenké kalhotky a připravoval její klín na

nadcházející... to vše zbavovalo Dawn Semperovou rozumu.

Také Enrico počal dýchat hlasitěji, chtivěji, což přispělo k tomu,

aby se kabina naplnila směsí jednoznačných zvuků, které přispěly k

tomu, že ti dva dobrovolně v ní uvěznění pomalu ztráceli veškeré

zábrany. Dawn zasténala, když jí Enrico oběma rukama sevřel

zadeček, potom povolil stisk a jediným silným trhnutím jí rozerval

kalhotky vedví, namísto aby je normálně stáhl.

Dawn ani nenapadlo protestovat.

Myslela v tu chvíli jen na Enrikovu mužnost, kterou se sotva ještě

kontrolovatelným spěchem vysvobozovala ze sevření kalhot.

Nyní již sténal i on. Bez ustání. Zády se opíral o chladnou a

hladkou stěnu kabiny, která byla částečně obložena zrcadly, takže si

mohl očima vychutnat Dawn ze zezadu, tak i tváří v tvář, když se

před ním chystala kleknout.

Ale Enrico měl v úmyslu něco jiného. Nechtěl se zdržovat s

něčím, čeho si mohl užívat jinde a jindy. Tady a teď chtěl jen co

nejrychleji dospět k cíli.

Uchopil Dawn pevně za ramena, jako by ji chtěl obrátit. Zcela

jistě ji dirigoval podle svých přání a přiměl ji, aby se k němu otočila

zády, předklonila se a oběma rukama se opřela o stěnu. Co nejvíc se

prohnula v kříži, takže proti němu co nejvyzývavěji vystrčila své

sladké pozadí.

Enrico se nedal dlouho prosit. Vyhrnul jí šaty nahoru a odhalil

— 13 —

holý, lákavý zadeček.

„Pojď už!“ vydechla. „Pojď...!“

Přirazil a vnikl do jejího teplého, povolného klína. Vzepjala se

proti němu napůl se vzdychnutím, napůl s výkřikem a –

Výtah se rozjel!

„Do prdele!“ zaklel Enrico, zatímco jeho pohled nechápavě

zabloudil k ovládací desce.

Červené světýlko pořád ještě svítilo a také tlačítko pro nouzové

zastavení bylo stále beze změny v dřívější pozici. Nejprve si myslel,

že snad nedopatřením do něho vrazili, a tak uvedli kabinu do pohybu.

Ale nebylo tomu tak.

Dawn před ním strnula. Reflexívním pohybem se od něho

oddělila.

Na okamžik na sebe hleděli neschopni čehokoli.

Nakonec Enrico pokrčil rameny a uložil si své mezitím již ochablé

mužství zpět do poklopce. Také Dawn si upravila šaty – víceméně

mechanicky – a sebrala ze země zbytky kalhotek.

Jedenácté patro minuli, třebaže Enrico ještě jednou stiskem

knoflíku potvrdil volbu.

„Tak se mi zdá,“ komentoval to s toporným úsměvem, „že už

tady nefunguje vůbec nic. Spálili jsme pojistky...!“

Dawn zarytě mlčela. Srdce jí stále prudce bušilo. Nedokázala

soustředit myšlenky. Najednou už neměla vůbec žádnou náladu na

návštěvu.

„Chci domů,“ řekla.

„Domů...,“ zopakovala ozvěna ze stěn.

Dawn zmrzl výraz na tváři. „Co to bylo...?“

„Domů...,“ opět zašeptalo cosi ze stěn.

Enrico se rozhlížel kolem sebe spíš vzrušeně než vyděšeně.

„Nějaký vtipálek,“ zabručel. „Možná je tady někde skrytá kamera...“

Při představě, že by mohla být sledována a poslouchána – hlavně

předtím – Dawn na okamžik úplně ztuhla, zatímco její průvodce,

jak se zdálo, z toho měl ještě morbidní potěšení.

Kabina stoupala výš a výš.

„Je mi – zima...“ zašeptala Dawn a zachvěla se.

Skutečně se zdálo, že čím výš stoupají, tím víc se teplota téměř řítí

— 14 —

dolů.

„Zastav konečně ten krám!“ poprvé se v jejím hlase objevila

známka otevřené hysterie.

„Jestli mi prozradíš, jak...“ Konečně, celou tu dobu se nepokoušel

o nic jiného, než získat vládu nad elektronikou výtahu.

Marně.

Náhle výtah konečně zastavil.

Všechna světýlka na volícím panelu zhasla.

Nic se nehýbalo a dokonce i vlastní osvětlení kabiny zhaslo.

Dawn měla absurdní pocit, že ji ta temnota udusí.

Křídla dveří se před ní bezhlučně rozevřela. Cosi do sebe vsálo

temnotu, jako by to byl kouř. A natáhlo se zároveň i po obou lidech v

kabině.

Dawn udělala krok stranou a křečovitě se chytila Enrikovy paže.

„Co – ?“

Dál se nedostala.

Bleskurychle se k ní přiblížila hadice z živoucí černí, přitiskla se jí

na rudé rty, přičemž přesně obepínala jejich obrys. Dawn před ní

chtěla uhnout, ale „hadice“ sledovala každý její pohyb. Dawn

musela dýchat nosem, aby vůbec mohla chytit dech. Když se

podívala vedle sebe, uviděla, že Enrico zápolí s právě takovou

flexibilní „hadicí“ Jejíž konec se ztrácel kdesi před nimi v nicotě.

Vytřeštila oči. Pokoušela se tu věc chytit rukama a odtrhnout,

Měla přitom pocit, že se jí prsty boří do houbovité hmoty. Jako by to

bylo jakési studené, pulzující, nelidské srdce...

V příštím okamžiku jí cosi proniklo mezi rty do úst, pak dál do

hrdla a konečně až do břicha.

Bolest se zmocnila Dawnina mozku, až před sebou uviděla černé

hvězdičky.

Potom se jí cosi obrátilo až kdesi ve střevech a ucítila zápach

zvratků.

Při svém posledním pohledu na Enrika ještě zahlédla, jak cosi

klouže onou živoucí černí z jeho úst.

Zároveň se jí cosi zavrtalo do nosu a naprosto znemožnilo

dýchání.

Že je umírání utrpením, poznala Dawn Semperová nejstrašnějším

— 15 —

možným způsobem a netušila přitom ani, kdo ji vraždí.

Cosi, stvořené v temných počátcích života, náhle zabíjelo. A čím

více to polykalo, tím se to stávalo nenasytnějším a nezvladatelným...

Odkudsi se ozýval tichý dětský pláč, tichý dětský smích.

Lilith Edenová se zděsila.

Symbiont na jejím těle mlčel. Což ho „brož“ ze Stormova krámku

zabila? Je vůbec možné ho zabít?

Právě v tuto chvíli, na tomto neskutečném místě si Lilith

uvědomila, že symbiont ještě neprozradil ani to nejmenší o svém

původu a mizivě málo o svých možnostech.

Bylo to Lilithino dědictví po její matce Creanně. Oné upírce, která

zradila své vlastní plémě a položila základ k jeho konečnému

zničení...

Nad ní na dosah se vznášel černý kvádr, jehož kompaktní čerň

připomínala rozlitou upíří krev.

Z něho vanul vůči Lilith teplý, leprózní dech – starší než svět.

Čí dech?

Bethiny údaje zavedly Lilith na Druit Street 144. K Marillionově

mrakodrapu, výškovému domu, jenž se zdál být obydlen výhradně

samými šílenci, nemravy a vrahy.

To nejhorší však potkala Lilith až úplně nahoře, v někdejším

střešním bytě. Něco tak šíleného, až to vyráželo dech. Něco, co

doslova „vypnulo“ realitu bytu a nahradilo ji neskutečnou scenérií

sluncem rozpálené buše!

Lilith cítila, že musí být stále ještě ve střešním bytě, protože její

nohy se nedotýkaly hrbolaté skály, což se jí snažily namluvit její oči.

Její nohy stály na koberci.

Impulsy totemu, který našla v krámku Esbena Storma, ji naváděly,

aby se ponořila do toho vznášejícího se špalku. A také samotný

kvádr vábil, jako by odpovídal na impulsy totemu.

POJĎ! ozval se v Lilithině vědomí netělesný hlas. POJĎ K

NÁM!

MY

JSME

PRAVDA.

ZAPOMEŇ

LŽI

SVÉ

— 16 —

DOSAVADNÍ EXISTENCE! POJĎ K NÁM, BRATŘE!

Bratře...?

Lilith se pokoušela vymanit z kouzla kostěné „brože“ . Nešlo to.

Čerň před ní narůstala jako hora. Lilithina tvář se již dotýkala ledové

sféry, za kterou se zmítalo to neznámé, k ničemu nepřirovnatelné

bytí...

...a právě v tu chvíli se iluze roztříštily jako mozaika z

nejmenších poslepovaných kamínků.

Najednou tu byla opět původní podoba okolí!

Lilith stála deset kroků od dveří, kterými vstoupila do bytu. Jasný

tón zvonku ji přiměl stočit pohled doprava, kde se otevřely dveře

výtahu a – A zase to bylo pryč!

Zase stála v buši.

Zase ty stíny pohoří, ponořeného do tmy.

Avšak – krok, který by ji vedl do záhuby, už neučinila.

Slyšela řev!

Slyšela a cítila utrpení umírajících, kteří byli vyvlečeni z výtahu,

jejichž maso bylo strháno z kostí a kosti rozemlety.

Nyní!

V této chvíli!

Před ní, vedle ní, za ní, či snad pod ní kdosi umíral!

Totem nad ní ztratil svoji moc. Avšak jeho neustávající šeptání

probouzelo v Lilith horký vztek.

Zatracený Banguma! pomyslila si. Zatracený Esben Storm,

ZASE mě do toho uvrtal a chladnokrevně obětoval...!

Hněv na zmizelého domorodce jí dodal křídla. Lilith se rozhodla

smrt ještě odložit.

Věčná noc kvádru, či snad to, co v ní plavalo, jakoby vycítilo, že

se jejich oběť, kterou už považovaly za jistou, chystá zařadit

zpátečku. Zpoza temné clony se před Lilith náhle cosi objevilo. Cosi,

vypadající jako zjizvená, uhrovitá paže, posetá hnisajícími boláky.

Nic takového to však nemohlo být. Byl to jen jeden z projevů té věci,

jež tam, odkud se natahovala po Lilith, žádný tvar neměla. Byla to

část bytosti, stojící blíže bohu nežli člověku.

Wondjina, projelo Lilithinou hlavou ledově chladné poznání,

zatímco uhýbala stranou a pak těžce, krok za krokem ustupovala před

— 17 —

kvádrem. Bytost z počátku stvoření.

Pozůstatek z časů počátku...

Lilithiny myšlenky ustrnuly v jediném bodě. Cítila, že se týkají

jedné elementární otázky. Otázky, kterou se už dlouho zabývala.

Zněla:

JE SKUTEČNĚ JEN JEDEN BŮH?

A jak je to pak s jinými bohy? S těmi hinduistickými,

budhistickými, s těmi, jež uctívají indiánské kmeny v amazonských

deštných pralesích, na severoamerickém kontinentu, v Africe či

dokonce v ledové Arktidě. Jak je to s těmi STVOŘITELSKÝMI

BYTOSTMI a jejich STVOŘENÍM?

Je možné, aby dvě tak podstatně odlišná náboženství fungovala

vedle sebe, aniž by se překrývala a bojovala mezi sebou?

Lilith zamrazilo, když pochopila, že to je válka protichůdných

náboženství. Tuze reálná, tuze krvavá válka!

Avšak co ji skutečně zajímalo: co když to, co se všeobecně

nazývá jediným „stvořením“ , není ve skutečnosti nic víc než souhrn

mnoha naprosto odlišných procesů?

Co když stvoření jako takové vůbec neexistuje a namísto něho je

jen konglomerát sil, které by si normálně nemohly zkřížit cestu...

Normálně.

Zde v Sydney se to však stalo.

Přesněji, na pozemku 333 v Paddington Street! Tam došlo ke

srážce dvou různých stvoření, na jedné straně wondjinů a...

A ČEHO?

Lilith zavrtěla hlavou, až se hříva jejích vlasů rozletěla do všech

stran.

„Já jsem Banguma! Věčné je utrpení stínu...!“

Lilith si přála dostat ten černý plamen, za kterým tušila novou

formu existence Esbena Storma, do rukou.

Ale Banguma tu nebyl. Jen totem, který si připnula ve Stormově

krámu na své mnohotvárné šaty.

Stále více paží i jiných údů, jež by snad mohly patřit jedině krajně

ošklivým lidem, se po ní natahovalo z černočerného kvádru. Zároveň

se Lilith zdálo, jako by stále ještě slyšela doznívání křiku těch dvou

lidí, které tu nahoře před chvílí vyplivl výtah.

— 18 —

Oddechla si, když poznala, že pro ty nestvůrné paže, pokryté

vředy, existuje jistá neviditelná hranice, kterou nedokážou překročit.

Záhy se však její pocit úlevy rozbil na prach, neboť ten špalek

vyřešil svůj problém, a to tak, že se počal rozpínat!

Rychle!

Proč to neudělal už dřív?

Byl si tím, že Lilith dostane, tak dokonale jist?

Anebo narůstá proto, že mu z výtahu právě přišla – nová

potrava...?

Vinen je totem!

V Lilith narůstalo pošetilé podezření: třeba se ty pod černí

rozeznatelné bytosti nezajímají vůbec o ni samotnou, nýbrž chtějí

jenom „brož“ ...?

Je to artefakt snového času. Reagují snad na jeho vyzařování – na

onu popelavou auru, vznášející se kolem Lilithina těla...?

Lilith zvedla prudce ruku.

Nyní, když byla schopna odolávat vlivu totemu, rozhodla se věc

rázně rozseknout. Snad se jí podaří uniknout z této iluze, předhodí-li

„brož“ k sežrání démonům...

Vtom poznala svůj omyl.

Neboť již neměla co obětovat, aby se zachránila. Kostěný totem

zmizel z jejího oděvu. Jenom – poněkud zvětšená? – popelavá skvrna

na povrchu symbiontu zůstala viditelně patrná...!

Lilith zaklela.

Postavila se na všechny čtyři, neboť tak lépe cítila podlahu bytu,

zatímco její oči byly i nadále šáleny obrazem vedrem spálené buše.

Kvádr se nadouval směrem k ní čím dál, tím víc. Lilith pocítila

zoufalství, když vzala v potaz možnost, že ji třeba „brož“ vůbec

nehodlala strhnout do záhuby, nýbrž ji celou tu dobu ochraňovala!

Nyní byla pryč. Možná, že zničena magií tohoto místa.

Lilith se vykašlala na všechny řetězící se asociace. Nebylo na ně

dost času. Musela toto místo – toto patro – opustit. Musela se

pokusit dostat do nižších podlaží, kde zhoubný vliv démonického

působení byl sice taky patrný, avšak alespoň setrvával v reálné

dimenzi...

Třebaže se k ní čerň kvádru přibližovala stále jako zeď, Lilith

— 19 —

zavřela oči. Mozek jí pracoval na nejvyšší obrátky, zatímco se

snažila rekapitulovat všechny pohyby, které od svého vstupu do bytu

– nejprve ještě pod vlivem totemu – udělala.

Sama nevěřila, že by to mohlo klapnout.

A přece s víčky stále spuštěnými se počala pohybovat podle

souřadnic, které jí udávala paměť.

Vytlačila ze svého myšlení každou zmínku o zlu v kvádru.

Zakazovala si myslet na to, že se možná ke zlu spíš přibližuje,

namísto aby unikala.

Musela to risknout. A pak

– narazila na neviditelné dveře!

Zavřené dveře.

Lilith potlačila jakýkoli náznak paniky. Postavila se až k samotné

překážce, hmatala po knoflíku, našla jej a otočila jím.

Dveře se otevřely. Vzápětí Lilith otevřela i oči.

S obrovským očekáváním.

Buš zmizela. Před ní se však nyní rozvírala šedivá nicota. A za

ní... postupoval pomaloučku k ní démonický blok, žhnulo slunce nad

pouští, jež snad existuje už od časů stvoření...!

Lilith prošla dveřmi. Oběma rukama nahmatávala stěny, o kterých

doufala, že skutečně náleží ke schodišti. Že to není jen zase další

přelud, který by ji nějakou další z pitvorných cestiček měl vést do

záhuby...

James Brosnan přímo hystericky fascinován hleděl na to, co se

dělo v chodbě. Z úst mu stékala slina.

Tu a tam potáhl z propisovačky bez náplně, jako by to byla

cigareta marihuany. Brosnan nepotřeboval žádný kouř, aby se

rozparádil. Celý život byl „na úrovni“ !

Od té doby, co...

Jako vždy i teď, jakmile Brosnanovi vypověděla paměť, prostě o

tom přestal tento bankovní úředník s pěstěnou kulturistickou figurou

dumat.

— 20 —

Nebylo to důležité.

Důležité bylo, že je v patnáctém poschodí Marillionova

mrakodrapu správný odvaz!

Že jeden fet, jedny orgie, stíhají další.

Sexcesívně!

Zachechtal se.

Hleděl na Emily. A Emily hleděla na něho. Třebaže byla právě v

plné práci. Ležel na ní Laurel. Držel se jejích velkých prsů, které

dokonce i vleže trčely nahoru. Pěkný pozdrav ze „Silikon Valley“ .

Pěkný pozdrav od Emily. Výskala pod Laurelem, který celý rudý

námahou se marně pokoušel utišit její neuhasitelnou žádostivost.

Brosnanovo pochechtávání přešlo v hlasitý smích. Když už se

začínal smíchy dusit, pocítil, že i on už je zase schopen znovu se

vrátit do hry.

Zezdola přicházející proud vzduchu mu ochlazoval rozpálený

obličej. Vrazil pod dveře na schodiště klín, aby chladným průvanem

zmírnil žár svého vzrušeného těla.

Brosnan se zvedl ze země. Mohl odtud přehlédnout chodbu po

celé délce a dokonce i ve chvíli vlastního odpočinku se oddávat

radostem voyeurství.

Bylo se na co dívat.

Emily a ten šedivý Laurel nebyli jediní, kteří si to tu rozdávali.

Celé patro bouchalo zátkami od šampusů!

Brosnan se poškrábal na břiše.

Byl úplně nahý, až na ponožky na nohách, které si za každou cenu

chtěl nechat, ačkoli neznal pro své počínání žádný důvod.

Už se chtěl opět přidružit k černovlasé Conchitě, která seděla

sama, samotinká a jakoby v tranzu přede dveřmi svého bytu. V tu

chvíli však zůstal zaraženě stát na místě.

Dolů po schodech scházel nemotornými kroky, které probouzely v

Brosnanovi „ochranitelský instinkt“ , kdosi s ještě krásnějšími vlasy,

než jaké měla Conchita!

Na okamžik z toho byl úplně vedle.

Ačkoli věděl, že i nahoře a dole jsou další patra, zdálo se mu

naprosto pochybené opouštět právě toto patro. A totéž automaticky

předpokládal také u obyvatel jiných poschodí.

— 21 —

Proto ho fascinovalo, že toto sexy zjevení smýšlí jinak.

A to tolik, že téměř dopustil, aby ta krása prostě jen prošla jejich

patrem a tápala dál.

Oči měla široce rozevřené, a přece se zdálo, že vůbec nic nevidí.

Byla zjevně slepá.

Brosnan však viděl daleko méně tento její „nedostatek“ , nežli to,

čeho byla doslova ztělesněním:

Čistou rozkoš!

Ještě nikdy neviděl atraktivnější ženu v atraktivnějším ohozu!

Srdce se mu rozbušilo, divže se neurvalo. Vrhl se slepé do cesty a

chytil ji – ovšemže jemně – za paži.

Dotek její kůže ho zbavil zbytků sebeovládání.

„Pojď...,“ zajíkl se a rychle ji táhl do chodby, odkud mu vstříc

zaznívaly milostné vzdech jako nejlibější hudba. „Pojď, pomohu

ti...“

A sobě taky, myslel si přitom. Pomůžeme si navzájem. My...

A vtom se po něm ohnala.

Bez míření. Bez taktiky. (Bezradně?)

Brosnan se na okamžik zastavil. „Hej,“ vydechl. „Ty máš v sobě

oheň, baby. Tedy fakt...“

Vedl ji dál.

Ke Cryperovu bytu, ve kterém se nacházel ten nejkrásnější

zhýralecký pelech na celém poschodí. Jestli budou mít štěstí, mohl

by být zrovna volný...

Další rána mrštila Bronanem proti zdi, kde se udeřil do zátylku,

takže rázem viděl tisíc hvězdiček.

Zaklel a otřásl se jako mokrý pes. „K čertu... Mohla bys být

trochu milejší...!“

Stála před ním a dezorientované se otáčela kolem své osy. Jako

manekýna na jevišti, pomyslil si Brosnan okouzleně.

A usmířeně.

Této nádherné holce by odpustil úplně všechno. I tu trochu

násilností, však to z ní nejpozději na Cryperově „hřišťátku“ vyžene

nebo aspoň svede do správných kolejí...

„Já jsem James... Můžeš mi říkat Jimmy. A ty?“

Chvíli si hladil hlavu a pak dívku opět energicky chytil. Třeba

— 22 —

využít momentu překvapení. Další kroky se obešly bez ublížení na

těle.

Rychle dirigoval nemluvnou neznámou do Cryperova bytu.

Zvuky z ložnice prozrazovaly, že tam je už někdo v plné práci.

Nevadí.

„Jimmy“ nebyl prudérní.

On...

Zaraženě zůstal stát. Poprvé ho napadlo, že ta snová holka vedle

něho pohybuje ústy, jako by mluvila. A přece nevydala ani hlásku.

Ta ubožačka je nejenže slepá, ale navíc i němá! Dost možná, že

ani neslyší!

Tento postřeh jen Brosnana utvrdil v tom, že jedná jedině správně.

Někdo se přece musí o tu bezbrannou bytost postarat. Potřebuje

lásku a útěchu. Vždyť by se mohla i zabít, kdyby ji tak nechal dál

klopýtat po schodech...

Brosnan byl hrdý na sebe a na své dobré srdce. A také na způsob,

jak jí pohladil její plná ňadra, sešněrovaná v podivné, kůži podobné

tkanině. Odpovídal úsilí, dát jí najevo, jak jsou jeho úmysly čisté...

Beng!

V tu chvíli mu ubalila další.

„To je nedorozumění,“ začal se Brosnan rozčilovat. „Já přece

jenom chci...“

Včas ho však napadlo, že ho pravděpodobně stejně vůbec neslyší.

A tak zmlkl. Jazykem si olízl krvácející rty. Zasáhla ho do nich

kotníky sbalené pěsti, a to tak, že už pomalu ztrácel chuť, jak na

předehru, tak i na další radovánky.

„Sakra,“ zaklel. „Takto ne! Jimmy se nemusí nikoho doprošovat.

Venku čeká Conchita. Všechny venku čekají jen na mě! Dělej si, co

–

Náhle se odmlčel. Nechápavě hleděl na tu sotva dvacetiletou

krásku, jejíž rysy se najednou docela proměnily. Jakési temné světlo

se rozžehlo v jejích zelených očích, byl to bezpochyby... chtíč!

Celé její tělo najednou promlouvalo naprosto odlišnou řečí.

Brosnan jí smířlivě vyšel krok vstříc, a také ona – jakkoli slepá,

hluchá a němá – učinila krok k němu.

Bylo to, jako by ho i přes svoji slepotu – Brosnan se trošku usmál

— 23 —

– větřila...

Potom se její obličej ocitl přímo před jeho a v tu chvíli uviděl, jak

tuze se skutečně změnil. Nejen ta líbezná tvářička, její oči...

Ještě než stačil ustoupit, uchopily její ruce jeho paže. Pak mu

slíbala krev ze rtů.

Lilith nečekaně udeřila vůně krve.

Přišlo to skoro současně s dotěrnými dotyky neviditelných, cizích

rukou, jimiž se předtím nechala vyčkávavě vést!

Stále ještě nebyla schopna nic ani vidět, ani slyšet. Prázdnota, v

níž se pohybovala, byla absolutní. Avšak čich a hmat jí fungovaly.

Náměsíčně tápala za dobrou krví, poté, co se několikrát pokusila

odrazit dotírání těch rukou bez těla.

„Kdo jsi?“

Avšak všechny pokusy o dorozumění zůstaly nevyslyšeny a bez

odpovědi.

Nakonec se Lilith odhodlala riskovat. Její rty našly krev, která

jako by se vznášela ve vzduchu ve výši jejího obličeje. Její rty –

přitahovány magií Onoho elixíru života – jasně zaznamenaly spolu s

rukama nahé mužské tělo, které mohlo nabídnout mnohem víc než

pár kapek své krve na ústech.

Odhodila jakékoli zábrany.

Je nutné užít každé příležitosti. Snad už taky z tohoto labyrintu

prázdnoty nikdy nevyjde...

Vyrazila. Přitáhla neviditelného k sobě a téměř okamžitě

reagovaly hormony jejího těla. S chtivostí jí narostly i horní špičáky.

Opět v ní převážilo matčino dědictví...

Ten neviditelný chutnal bezvadně!

Jediné smysly, které dokázali wondjinové sídlící ve střešním bytě

oklamat, byly tedy zrak a sluch. Zbytek fungoval normálně.

Nehloubala nad tím, proč je tomu tak. Brala to jako hotovou věc a

podle toho se i chovala. Současně však na ni šplíchlo něco strachu,

že toto „vymazání“ skutečnosti se neomezí jen na tuto budovu, ba

— 24 —

ani na celé město – snad se týká vůbec celé této planety...

Co když zůstane už navždy stižena slepotou a hluchotou?

Přestala pít.

Neviditelný muž se malátně sesunul k zemi. Lilith jej nechala.

Nedokázala odhadnout, kolik krve mu vzala. Avšak cítila se

nasycena, osvěžena a doufala, že i tentokrát se stopy po jejím

kousnutí zahojí právě tak bez problémů, jako u kteréhokoli

viditelného dárce.

NEBEZPEČÍ!

Ucítila zlo.

Totéž zlo, jako na onom posvátném místě v Nielsen Parku nebo z

oné rozbité stély v domě Fridayových.

Výbušně a nezadržitelně nad ní počínalo mít zlo vliv.

Zabij se! Zabij se! bušilo jí ve spáncích.

A ona poslechla...

Brosnan nevěřil svým očím. Trvalá euforie, která ho povznášela,

náhle ztratila svou účinnost. Omámeně dřepěl na zemi a zíral skrze tu

dlouhonohou krásku, která mu... ale co mu to vlastně udělala? Snad

ho políbila tak, až mu nohy změkly jako pudink? Jenom políbila...?

Avšak ta otázka ztratila nadobro svůj význam, když vzápětí cosi

skutečně nepochopitelného, skutečně OHROŽUJÍCÍHO sáhlo po

této místnosti a po té fascinující neznámé!

A také po Brosnanovi!

Téměř se mu zastavilo srdce, když se počaly se stropu, spouštět

černé provazy a nezadržitelně klesaly dolů jako jakási obrovská

pavučina...

„Pozor!“ vykřikl s přeskakujícím hlasem a obličejem zkřiveným

hrůzou.

Že by přece jen slyšela?

Brosnan nedokázal poznat, jestli to bylo zapříčiněno jeho

výkřikem, nebo jestli neznámá sama vycítila blížící se nebezpečí.

Každopádně zavrátila hlavu prudce nazad a pak její ruce v obranném

— 25 —

gestu vystřelily vzhůru.

Ne! chtěl vykřiknout. Radši zmiz! Zdrhni!

Nedokázal si vůbec představit, že by se proti tomu dalo bojovat.

Ale jeho rty zůstávaly jako zapečetěné. Hrůza mu je slepila k sobě. A

poznání, že ty špagáty, černé jako lékořice, ohrožují i jeho...

Ve chvíli – ještě než se stačila dotknout prsty oněch

chapadlovitých útvarů – se prudce docela změnil výraz jejího žensky

půvabného obličeje. Její lehce šikmé oči se zalily temnými pocity.

Krásná tvář s mírně vysedlými lícními kostmi se proměnila v

grimasu nepopsatelné rezignace, zatímco černá hříva vlasů jako by

jen čekala, až se spojí se seshora švihajícími černými jazyky!

Brosnan cítil, jak mu narůstá knedlík v krku.

Jeho pohled stále ještě byl jako kouzlem připoután k neznámé ve

vzrušujícím šněrovacím body, jež bylo sotva s to skrýt bujně

překypující ženské tvary.

A pak se náhle vše změnilo.

Neznámá konečně zareagovala.

Nikoli však tak, jak by se dalo očekávat.

Brosnan nechápavě zíral.

Že se rozběhla a prchala, to bylo v pořádku. Avšak nikoli již to, že

namísto ke dveřím se hnala přímo k velikému oknu!

Jakoby ochrnutý sledoval, jak zdánlivě bez námahy proletěla

nerozbitným sklem, které pod prudkostí jejího nárazu jako křehké

těsto povolilo a právě tak se rozdrolilo na tisíc drobných kousíčků.

Tělo ženy, provázené deštěm střepin, vylétlo dírou ven do

sněhové vánice (Sněhové vánice?), na okamžik jako by nehybně

strnulo ve vzduchu – a pak se volným pádem počalo řítit k zemi z

výšky patnáctého patra!

Brosnanův výkřik zanikl dřív, nežli sklouzl ze rtů.

Brosnan chtěl vyskočit. Překonat vlastní slabost.

Seshora vstříc mu prýštily černé provazce, podobné chaluhám,

vlnícím se v mořském proudu.

Brosnan zvedl ruce. Jeho prsty se zaťaly do vláken, jež však

nenabízely žádnou oporu. Jež se, teplé i chladné, živé i mrtvé, ovíjely

kolem jeho rukou, paží, kolem krku i trupu. Laskaly ho, škrtily a

nakonec se zavrtaly do jeho odumírajícího svalstva jako nitky, na

— 26 —

jakých se vodí loutky. Brosnan se křečovitě vztyčil, třikrát se šíleně á

nelidsky zachechtal, dokud nebyl protažen skrz betonový strop...

Třesk!

Ze střepů se znovu vynořil svět.

Iluze nicoty byla nahrazena iluzí plnosti a bytí...!

Ještě v pádu pochopila Lilith, jak tenká je slupka reality – či snad

toho, co člověk nebo upír subjektivně jako skutečnost vnímá.

Řítila se dolů, obklopena blesky ze špinavě hnědých mračen, které

proměnily den v noc.

Její oči opět fungovaly. Avšak mlha, našeptávající, aby se zabila,

stále ještě její vědomí držela ve své moci.

Skoro až příliš dlouho.

Zaburácel hrom.

Vír sněhových vloček, kterým se řítila, nemohl zbrzdit její pád.

Od místa, kde ji Marillionův mrakodrap vyplivl, to k zemi nebylo

víc než padesát metrů.

Z toho už víc než čtyřicet měla Lilith za sebou, když ono puzení k

sebezničení poněkud polevilo.

Dostatečně, aby si uvědomila že ve skutečnosti nechce zemřít.

Její potlačený pud sebezáchovy opět získal navrch. A přece už

nestihla provést proměnu dostatečně včas, aby úplně zabránila nárazu

na silnici. Když roztáhla kožená křídla, aby se jejich máváním

pokusila zastavit pád chlupatého tělíčka, stačila už jen zbrzdit volný

pád.

Ve své stále ještě nenavyklé netopýří podobě dopadla Lilith tvrdě

do vlhké sněhové kaše a teprve po chvíli znovu nabyla vědomí.

Její mozek mezitím již sám instiktivně provedl zpětnou proměnu.

Zdálo se, že si nikdo toho zvláštního zjevení, které se zřítilo z fasády

a motalo se po chodníku, nevšiml. Okolí mrakodrapu bylo až

podezřele bez života.

S tělem celým bolavým ležela Lilith ve studené vlhké kaši.

Přízračné sněžení uprostřed australského léta narušovala stále ještě

— 27 —

zuřící bouře, jíž sněhové vločky jako by vůbec nevadily, a z valících

se mračen vystřelovala jeden žhavý blesk za druhým.

Lilith se opatrně zvedla.

Její pohled klouzal vzhůru po Marillionově mrakodrapu, na jehož

strmě se tyčící fasádě marně hledala roztříštěné okno. Věžák vypadal

stejně obyčejně jako všechny budovy v okolí. Střešní byt stavitelova

dědice nebylo z tohoto úhlu vůbec vidět. Jen pás zeleně, lemující

vrcholek.

Lilith nenáviděla toto zaplétání se do iluzí a halucinací. Dodneška

ji tížilo dobrodružství v Himalájích mezi Nepálem a Indií. Nejen

kvůli smrti Duncana a Himachala Pradeshe. Nýbrž také proto, že se

tam setkala s mocí takové síly a nepochopitelnosti, že jí to už téměř

připadlo jako sen, jak listovala v KNIZE, ve které byla zapsána

historie lidstva i upírů od nejtemnějšího pravěku.

Dokud neshořela.

A skutečně shořela...?

Tížila ji také vzpomínka na Ushu, obyvatele sedmi vesnic a posly

smrti.

Navzdory okolnímu chladu a sněhu Lilith necítila zimu.

A přesto se zachvěla, když si prsty přejela přes „šaty“ , které byly

živou bytostí. Symbiontem, jenž se od ní – dokud žije – nikdy

neoddělí. Jenž už před ní měl mnoho „hostitelů“ , naposledy

Creannu, Lilithinu matku.

Na rozdíl od prvního dojmu se teď zdálo, že je stále ještě živ a že

si ponechal i svoji schopnost nabývat libovolných forem. Jinak by

ani nemohla provést proměnu v netopýra a zase zpět.

A přece i nyní cítila Lilith, že je v porovnání s dřívějškem

skutečně ochromen. Jako by byl zajatcem toho, co do něho proniklo

a také vnějškově jej proměnilo!

Lilithiny prsty pohlazením vyzkoušely povrch opět uzavřeného

body. Byl drsnější než jindy. Popelavá barva již „dobyla“ každý

čtvereční centimetr jeho plochy. Vypadalo to, že se v něm totem ze

Stormova krámku zcela rozpustil.

Tedy jako symbiont na symbiontu?

Lilith se zděsila jen té samotné představy.

Děsila se mnohého, co nedokázala změnit...

— 28 —

Potácivě se dala na pochod. Naprosto ztratila povědomí o čase.

Bylo však zřejmé, že – navzdory obloze zatažené sněhovými mračny

– je opět den.

Do Marillionova mrakodrapu vstoupila za soumraku. Od té

chvíle uplynulo několik hodin.

Odhodlaně se vydala k nejbližšímu stanovišti taxíků a pomocí

upírské hypnózy si zajistila jízdu zdarma na Market Street...

Tasmánské moře

„Něco máme na radaru, pane! Něco zatraceně rychlého. Tuším

tak třicet uzlů minimálně...“

Hopemanův hlas zastihl Roye Polluxe nad stolem s mapou, kde

kapitán pobřežní hlídky prováděl nautické výpočty kursu. Pollux,

vděčný za každé vyrušení z únavné rutiny, přešel k Hopemanovu

ovládacímu pultu, jehož zelené osvětlení dávalo seržantově tváři

zabarvení, jako by Hopeman utrpěl otravu rybami. A neustále

zachmuřený výraz jeho vychrtlé tváře tuto představu jen umocňoval.

Pollux zíral na vějířovité rameno, kroužící po obrazovce radaru ve

směru hodinových ručiček a odhalující na zeleném pozadí temný

bod. Tento bod se, jak už Hopeman zjistil, pohyboval extrémní

rychlostí.

Druhá, podstatně klidnější skvrnka, představovala pobřežní člun

LILLYPILLY, na kterém konali Pollux, Hopeman a dalších dvacet

mužů posádky svoji službu.

Objekt se pohyboval od jihovýchodu na severozápad směrem k

sydneyskému přístavu.

„Skutečně úžasné tempo,“ zamumlal Pollux. Obrátil se na radistu

Harrisona a poručil: „Navažte kontakt! Zachovejte zdvořilost!“

Harrison se zeširoka zašklebil. Vypadalo to, že dosud za svou

vysílačkou podřimoval, dokud Hopeman nenarušil noční pohodu.

Pollux si odpustil výtku. Na LILLYPILLY byli všichni jedna

velká rodina. Ve vážných případech se vždycky dbalo na disciplínu.

Ale tomu, že jde tentokrát o vážný případ, nevěřil v tuto chvíli ani

— 29 —

kapitán. Stejně rutinně vydal i příkaz Porterovi, aby nabral kurs na

setkání s neznámým plavidlem.

Třicet uzlů, to ani pro lehký člun nebylo nikterak zanedbatelné

tempo. Avšak stále ještě zůstávalo dost času, aby se dalo i při

podstatně nižší rychlosti zkřížit druhé lodi kurs. Netřeba žádných

divokých obratů.

„Nikdo se nehlásí, pane!“ zvolal Harrison po chvíli. Poškrábal se

za uchem, kde už zčervenalé místo prozrazovalo, že jde o jeho

oblíbené gesto, a posunul si sluchátka.

To je pěkný trouba, pomyslel si Pollux. Také ve své „rodině“

měl oblíbence a neoblíbence. Harrison patřil k těm druhým.

„Určitě? Vyzkoušel jste všechny frekvence?“

„Všechny obvyklé.“

„Tak zkuste ještě ty neobvyklé! “

Dnes byl Pollux jaksi alergický na ty jeho úšklebky. Také on se

poškrabal. Na bradě. Slyšitelně zapraskalo čerstvé strniště, ačkoli se

svědomitě holíval.

„Kolik času zbývá do setkání?“ zeptal se Portera, jenž mezitím

musel mít druhé plavidlo rovněž na své obrazovce.

„Tři minuty, pane.“

Na Portera bylo spolehnutí. Byl pedant. Kdyby Pollux vyžadoval

přesnost na vteřiny, jistě by se mu jí dostalo.

Kapitán LILLYPILLY si vzal dalekohled pro noční vidění a

přistoupil až k přednímu sklu velitelského můstku.

Tři minuty znamenaly, že se musí člun každou chvíli objevit.

Směr byl jasný.

Avšak neviděl žádnou loď. Ani osvětlenou, ani neosvětlenou...

Jestliže ten druhý člun nereaguje na žádný pokus o kontakt a má

co skrývat, pak by už dávno změnil kurs. LILLYPILLY by musel

objevit nejpozději po jejich radiovém volání.

„Portere?“

„Ani se nepokouší uhnout, pane!“

Pollux si olízl rty. Bezmyšlenkovitě si z nich slízl zbytek zaschlé

kávy.

V tu chvíli něco uviděl. Nebyl to však žádný člun. Nebylo to

vůbec žádné... plavidlo. „Všemocný Bože...“

— 30 —

„Pane?“

Roy Pollux se zapotácel. Na jazyku již necítil chuť černé kávy,

nýbrž pachuť strachu.

Neexistovalo žádné jiné slovo, kterým by mohl označit zdroj

náhlého výronu adrenalinu, jenž jeho mozek – ba i každý orgán jeho

těla jako by ponořil do lázně kyseliny mravenčí.

Aniž by odtrhl dalekohled od očí, strnule pokynul Hopemanovi,

ať jde k němu. „Vemte si dalekohled, rychle! Co vidíte?“

Hopeman lhostejně přistoupil k němu. Stále ještě stejně ospale a

bez zájmu. Pollux na něho křikl, aby si pospíšil.

Hopeman cosi zavrčel.

Pak zasténal. „Pane Bože...“

V takových okamžicích bývají božstva často zvána na pomoc. A

nikdo by tu teď nebyl potřebnější, než právě ona.

„Řekněte mi, co vidíte!“

Kapitánův rozkaz zněl ostře jako nůž.

„To... nemohu, pane. To...“

„Já vidím jakési postavy, které utíkají po vodě!“ vyštěkl Pollux.

„Chci od vás jen vědět, jestli blouzním!“

Hopeman zaúpěl ještě žalostněji, zatímco Porter s Harrisonem

zašilhali směrem k nim, jako by neměli nejmenší pochyby o tom, že

se zbláznili.

„Pane...,“ začal Porter.

„Vyhlašte poplach!“ překřikl jej Pollux. Snažil se uchovat si

zbytek chladného rozumu. Bylo však zjevné, jak málo mu ho zůstalo.

„Jsou dva,“ vydechl Hopeman, zatímco se na palubě rozječela

siréna a katapultovala spáče z kajut.

Pollux přikývl a přitiskl si konec nočního dalekohledu ještě těsněji

k oku. Necítil přitom bolest. Cítil jenom zvláštní otupělost jako

někdo, kdo pochopil, že po čtyřicet let vedl špatný život. Život, v

němž nebylo místa pro zázraky. Racionálně a pragmaticky

vystupoval stupínek po stupínku na žebříček kariéry...

„Spojení se základnou!“ křikl stísněně na Harrisona.

„Pane, jste si jistý...?“

Pollux pochopil.

Odtrhl dalekohled od očí a nejprve si zhluboka vydechl. Potom

— 31 —

předal přístroj Harrisonovi a vystřídal ho u vysílačky. Ale zatímco

ještě otáčel kolečkem ladění, aby zavolal na základnu, ochromila ho

nesmyslnost této akce.

Ztuhl. Slyšel, jak mu krev hučí ve spáncích.

„Jak dlouho ještě...?“

Nemusel ani větu dokončit. Porter řekl: „Třicet sekund, pane.

Zpomaluje to...“

To...

Porter stále ještě nic nechápal.

Pollux se těžce zvedl. Potácel se z velitelského stanoviště. Venku

se ostatní členové posádky shromáždili pod lampou, osvětlující

palubu. Mezi nimi se ozývalo znepokojené mručení. Ještě nikdy

neviděli svého nadřízeného tak bledého. Kráčel k nim, jako by jim

chtěl oznámit vypuknutí třetí světové války.

Ale neřekl vůbec nic.

Ani slovo.

LILLYPILLY nyní taky znatelně zpomalila.

Pollux sám vyšplhal ke světlometu. Tlustý sloup světla se zakousl

do noci. Nejprve chvíli bloudil po vlnách. A pak...

Muži dole vykřikli.

Pollux už ze sebe nedokázal výkřik dostat, alespoň ne hlasitý.

Řval uvnitř.

Bylo mu zima. Věděl, že se zbláznil, avšak nevěděl, co by měl

proti tomu dělat. Bylo to tak... šílené.

Kužel světla vytrhl ze tmy dva lidi. Holohlavou, přesto však

atraktivní ženu a zhruba stejně starého muže. Oba na sobě měli

potrhané a ušpiněné bavlněné oblečení barvy khaki. A oba si běželi

po vodě, jako by to byla závodní dráha...!

Polluxovi vyklouzla držadla světlometu z rukou, když ta krásná

žena pohlédla směrem k němu a spatřila ho. Celou tu dobu ten

neskutečný pár „běžel“ těsně bok po boku, že se i na obrazovce

radaru jevili jako jediný bod. A jako jediný člověk se chovali i

nadále. Choreografie jejich pohybů byla dokonale synchronní.

Paprsek světla uhnul a postavy zmizely Polluxovi opět ve tmě.

Na palubě vypukl šílený zmatek. Všichni viděli to, co viděli. Ke

kapitánovi doléhaly jejich bezradné výkřiky. Pár mužů vytáhlo z

— 32 —

pouzder služební pistole.

Pollux se pokoušel opět zachytit ten podivný pár do světla.

Nepodařilo se mu to však. Oba běžci zmizeli.

Pollux vydechl tak nahlas, jako by chtěl přemoci osud. Je to jen

halucinace. Jen...

Vtom se lodí rozlehl řev.

A pak ještě jednou...

Pollux rozeznal Harrisonův hluboký hlas. Pohledem šlehl po

můstku.

Ozvaly se další výkřiky. Do toho první výstřely. Muži se tlačili ke

schodům na můstek. Tam se najednou objevila Porterova postava.

Šermoval pažemi. Také on v ruce držel pistoli. Možná že střílel právě

on.

Za ním se vynořila druhá postava.

Hopeman?

Nebyl to Hopeman. Byl to – Polluxe v tu chvíli zamrazilo – ten

chlap, který přišel po moři! Vyšel za Porterem a zabodl mu natažený

ukazovák na centimetr hluboko do vazu.

Porter široce otevřel ústa. Ke kamarádům na palubě dolehlo jeho

smrtelné chroptění. Potom mu z úst vytryskl proud krve a mrtvé tělo

s očima zavrácenýma v sloup padlo na podlahu.

Tvář jeho vraha byla bez jakéhokoli výrazu.

Prázdně hleděl na muže před sebou, kteří se jako na povel náhle

zarazili v běhu. Jeden z nich ztratil nervy a vystřelil. Kulka vletěla

muži do prsou, pak udeřila do stěny můstku. Na oblečení se muži

objevila znatelná díra.

Jinak však žádný účinek.

Polluxův názor na svět praskl nyní s konečnou platností jako

mýdlová bublina. A každý další výstřel zbavoval veškeré jistoty i

jeho muže.

Pak se objevila i holohlavá. Také ona měla šaty od krve. Řev z

můstku utichl. Polluxe opět zamrazilo při pomyšlení, že by i on již

byl mezi obětmi, kdyby zůstal na můstku.

Vzápětí však pochopil, že se obětí stane taky – tak jako tak.

Druhým to ještě nedošlo.

Druzí stále ještě vyprazdňovali zásobníky svých zbraní.

— 33 —

Nesmyslně.

Pár sestupoval dolů po schodech.

Nezadržitelně...

Pollux se pokřižoval. Vytáhl taky pistoli a bezmocně přihlížel, jak

je brutálně, přitom naprosto záhadně, zabíjen jeden jeho muž po

druhém. V obličejích obětí se zračila bezmezná hrůza. Smrt nešetřila

žádného. Toto umírání bylo...

Polluxovi chyběla další slova.

Přiložil si ústí pistole ke spánku a stiskl spoušť.

Potila krev – i když jenom v přeneseném slova smyslu.

Zelené kontaktní čočky na jejích normálně šedomodrých očích

působily dojmem čerstvosti a pohotovosti, třebaže takovou už dávno

nebyla.

Už celé hodiny dřepěla Beth MacKinseyová v umělém osvětlení

archívu Sydney Morning Heraldu nad starými novinovými zprávami.

Zajímala se o všechno, co mělo co do činění s onou budovou, ve

které zmizeli vyhrožující proroci konce světa. A do které se Lilith na

Bethinu žádost vypravila...

Vedle stožku novin měla rozevřený svůj notebook. Pořád si do

něho dělala nějaké poznámky. Ruční scanner jí ulehčoval kopírování

delších textů i přiložených obrázků.

Marillionův mrakodrap – nazvaný po jeho hlavním iniciátorovi,

mezitím již zemřelém Ebenizeru Marillionovi – byl postaven v roce

1965. Se svými dvaceti patry jen nepatrně čněl nad horizont

přístavního města. Přesto nacházela Beth už ve fázi stavebního

záměru budovy na začátku šedesátých let ve zpravodajství nápadně

kritický podtón. Kolegu, který se tenkrát téměř výhradně sám potýkal

s Marillionovým projektem, Beth neznala.

Hlavní záminkou kritiky, jak se zdálo, byly petice, podávané

tehdy ještě naprosto bezprávnými domorodci, kteří se stavbě budovy

snažili všemi prostředky zabránit.

— 34 —

Jak vyplývalo ze zpráv, konaly se dokonce rozsáhlé demonstrace,

mnohé spojené s blokádou pozemku vsedě. Původní obyvatelé

přijížděli ze všech koutů země, aby zabránili padnutí nejdůležitějšího

posvátného místa v Sydney za oběť bagrům a sbíječkám.

Nakonec nebyly však ani ty nejintenzivnější snahy domorodců nic

platné – jak dokazovala dnešní existence obytného věžáku.

Marillionův mrakodrap byl vystavěn na posvátné půdě původních

obyvatel a prastará svatyně byla obětována zájmům zisku...

Beth se narovnala na židli, dala si ruce v bok a protáhla se. Z

dlouhého sezení ji bolela záda, avšak téměř si toho nevšímala.

Byla si jista, že se dostala na stopu něčeho, co má bezprostřední

souvislost s aktuálním nebezpečím, po kterém jde Lilith.

Město se změnilo.

Změnilo se – řečeno velice umírněně – v blázinec!

Na tisíci místech hlavního města vzkypěly násilí a zběsilost.

Kromě prudkého nárůstu kriminality a rozmarů počasí (Sníh v létě,

kdo to kdy slyšel?) zneklidňovala také vystoupení „proroků“ ,

předpovídajících konec světa.

Zvlášť od té doby, co Beth a Lilith – zbytek města o tom neměl

nejmenší tušení – zjistily, že tito „proroci“ nejsou jen nějací

pomatení sektáři, nýbrž...

Ano, co vlastně?

Beth měla taky fotografie toho podivného páru, které pořídil

Moskowitz na Walker Lane při jednom takovém „lapání duší“ .

(Možná, pomyslela si zděšeně, by se dal tento výraz chápat

doslovněji, než by se zpočátku dalo jen tušit...)

Na snímcích oba „proroci“ rozhodně nikterak neodpovídali své

lidské podobě. Byly to spíš černé, jakoby skleněné loutky v životní

velikosti!

Objektiv fotoaparátu se nedal oklamat!

Zatímco já ano, pomyslela si Beth dotčeně. Opřela se a pomocí

tlačítka prolistovala ještě jednou všechno, co si dosud uložila do

databanky svého počítače.

Na samém začátku se nacházely údaje z rešerše, kterou jí poskytl

— 35 —

její zvláštní policejní informátor Phil Asgard. Pro Lilith si od něho

vyžádala možnost nahlédnout do policejních akt z vyšetřování

případu zmizelých obyvatel domu 229 na Paddington Street. Asgard

reagoval obratem ruky. Materiál o pohřešovaných majitelích domu

Jonathanu a Hillary Fridayových, který jí předal, by však pro ni měl

pramalou cenu, kdyby tam nebyly i fotky Fridayových.

Tak se tedy Beth dozvěděla, že Fridayovi jsou identičtí s oběma

„proroky“ – či alespoň s jejich lidskými podobami, ve kterých se

odvažovali mezi obyvatele města!

Beth viděla, jak s čerstvě naverbovanými „zájemci“ o jejich

ponurou propagandu odjeli do střešního bytu Marillionova

mrakodrapu. Tam, kde Isaac Marillion, žijící dědic velkého jmění,

provozoval svůj luxusní prostopášný život (citát z aktuálního vydání

Sydney Morning Heraldu). Trudnomyslností zjevně nikdy netrpěl.

Byl to typ slušně vyhlížejícího floutka, sen každé potenciální tchýně.

Co mohl ten mít s „proroky“ společného, se nedalo z archívních

materiálů zjistit.

Co s tím mám společného já, to taky ne...

Ta myšlenka Beth stále hryzala.

Celý ten čas. Od chvíle, kdy jí šéfredaktor Moe Marxx otloukl o

hlavu její „zprávu“ , kterou mu dodala o těch hlasatelích posledního

soudu – aniž by si vzpomínala, že takový text vůbec napsala...!

Ze stylu bylo však nepochybně znát, že článek pochází z jejího

pera. A to bylo špatné. To bylo trapné. Neboť nikoli bez důvodu

označil Marxx tu slátaninu za reklamní text. Beth si nevzala

pletichy těch šiřitelů paniky pod lupu, nýbrž více méně přesně

papouškovala jejich slova...

Určitě nejsem pánem svých smyslů!

Vstala.

Tak rychle a prudce, že židle, na které seděla, za ní spadla na zem

a vytrhla stařičkého archiváře z jeho podřimování.

„Ještě jeden balík?“ zavolal na Beth.

Beth vděčně zavrtěla hlavou. Zaklapla svůj přenosný Macintosh a

pokusila se telefonicky zastihnout Lilith v jejich společném bytě.

Poloviční upírka to však nezvedala.

Další starost se přidružila k těm mnoha, které už ovládaly Bethino

— 36 —

myšlení. Jestliže není Lilith z Marillionova mrakodrapu stále ještě

doma, dost možná, že vězí v pěkné kaši.

Bylo to dokonce velmi pravděpodobné.

Beth vytočila další číslo a zeptala se v redakci, kde je Moskowitz.

„Pořád ještě hlášen mezi nemocnými,“ řekli jí.

„To je dobře,“ zamumlala Beth záhadně.

Bylo na čase ověřit si jednu domněnku.

Moskowitz jí musí pomoci!

Medicína proti zlu

Otevřeno ve dne i v noci Maj. Esben Storm

Lilith ani na okamžik nepochybovala, že už zase podléhá nějaké

halucinaci.

Při své poslední návštěvě – včera!

– vstoupila do tohoto Stormova ze spálených trosek věrně znovu

povstalého krámku a nechala se unášet zdáním.

Avšak včera stála na ceduli jiná slova než dnes:

Artefakty snového času

Otevřeno dle dohody

Maj. Oodgeroo Noonuccal

Později, po vyzvednutí totemu a opuštění domku, zničeného

Landruem, byla Lilith náhle konfrontována s faktem, že se přece jen

zdržovala ve vypálené zřícenině.

Ani tento krámek není jistě skutečný.

„Možná,“ mumlala si, když bez váhání vstupovala do domku, „že

ta hra na schovávanou jednou skončí. Už se zase zná ke svému

bílému jménu...“

„Esben Storm“ bylo přihlášením se ke kultuře bělochů, kteří

původním obyvatelům – či vlastně přírodě – ukradli tuto zemi. Že to

Storm, v řeči svého kmene zvaný Oodgeroo Noonuccal, nečinil ani z

poctivého respektu, ani bez jisté dávky cynismu, bylo nasnadě.

Nebyl ničí přítel.

Ani Lilithin.

— 37 —

Proč se jejich osudy už skoro celé století neustále křížily, mělo

jiné důvody. A snad hlavní z nich byl ten, že tento domorodec, jenž

našel způsob, jak přemoci stáří, vycítil hned nebezpečí, které

představoval dům na Paddington Street a jeho obyvatelé.

Lilithina matka Creanna a Lilithin otec Sean Lancaster proměnili

tento dům před osmadevadesáti roky v nedobytnou pevnost. V ní

Lilith v magickém spánku a opatrována sirotkem Marshou vyrůstala

a jakýmsi nejasným způsobem byla připravována pro své poslání.

Poslání, které – soudě podle všeho, co se Lilith od svého

předčasného probuzení dozvěděla – se dalo shrnout do jediného

hesla:

Boj proti upírům!

Lilith se mezitím dozvěděla víc o narození a satanistickém křtu

své matky. Po informacích, které získala ve Walesu, bylo obtížné

předpokládat, že by se Creanna sama dobrovolně oddala boji proti

vlastnímu národu, vládnoucímu vskrytu nad lidstvem. Mnohem víc

to vypadalo, jako by byla zlodějkou Liliového kalichu využita, aby

jednoho dne porodila Lilith...!

Po událostech ve Walesu již mohla Lilith sotva pochybovat, že

také ona je využívána. Ve sklepení svého rodného domu se jí dostalo

mlhavého příkazu. Zpočátku věřila, že od matky. Časem to však

Lilith tipovala spíš na tajemnou neznámou, „sirnookou čarodějnici“ .

To ona byla zlodějkou krvavého kalichu, za kterým se už dvě stě

šedesát sedm let štve Landru. A zřejmě nejednou Landru narazil

během té dlouhé doby na stopu rudovlásky, jež byla také upírkou.

Ukradla kalich a pomocí něho stvořila Creannu. A zničila celou

vesnici. A později prováděla záhadné experimenty s jinými upíry.

A...

Kdo ví, co všechno ještě s kalichem natropila.

Od té krádeže se stopa kalichu definitivně ztratila.

Lilith se vrátila do Austrálie s prázdnýma rukama a vlivem

událostí nenašla dosud žádnou příležitost promluvit si s Jeffem

Warnerem. Jeho by se mohla zeptat, jaká síla chránila sice pozemek

333 na Paddington Street proti upírské přesile, avšak současně

zapříčinila zvrácení místních wondjinů. V tutéž chvíli, kdy Lilith

dům opustila, jako by se ona síla již nevázala na ni, nýbrž se počala

— 38 —

uvolňovat.

Konečně, vzdychl jakýsi hlas. Konečně začínáš chápat...

Začala se točit na všechny strany, aniž by věděla, co vlastně hledá:

„černý plamen“ , říkající si Banguma, Esbena Storma v jeho

původní podobě, nebo...

Lilith uviděla Stormovo astrální tělo – stejně jako naposledy

tenkrát, když je napadl Landru a když ji DŮM chtěl opět přitáhnout k

sobě.

Domorodec stále ještě bloudil po stezkách snového času...!

„Věčné je utrpení stínu,“ sklouzlo bezděky Lilith ze rtů.

Přízrak, vypadající jako by byl z jakési třpytivé tekutiny, držené

neviditelnou silou pohromadě, se zkroutil.

– Jak pravdivé, zašeptal vnitřní hlas v Lilith. Také moje

utrpení je věčné! Ale to není nic proti tomu, na čem SKUTEČNĚ

záleží. Tys TAM byla. Tys to VIDĚLA.

Stormův přízrak se pohyboval v přítmí krámu, jenž byl kdysi plný

památek a uměleckých výrobků domorodců.

Lilith ho mechanicky následovala.

„Zakazuji ti číst mi myšlenky!“ řekla stroze. Třebaže pociťovala

tragičnost situace, v níž se tento Esben Storm nachází, nemohla

zapomenout, jak egoisticky sledoval své skryté cíle.

Zakazuj si! odpověděl lhostejně.

Lilith natáhla ruku a pokusila se přízraku dotknout.

Vyhnul se.

Vzápětí ukázala na své barevně pozměněné šaty. „To máš ty na

svědomí?“

– Ne. ONI... „Oni?“

– Stvořitelé. Oni tě sem přivedli. Dali ti totem, ve kterém sídlí

JEJICH síla.

„Tento ,totem’... napadl můj symbiont!“

– Vidím.

„Tak si ho vezmi zpátky,“ žádala ostře.

– To nemohu. To mohou jen ONI. Lilith zahrozila zaťatými

pěstmi.

„Tak jim to řekni!“

– Ztrácíme jen čas. Vzácný čas. Už teď je víc pozdě, než si i

— 39 —

ONI mysleli. Sama už nemůžeš zakročit proti těm zvrhlým. Je

jich už příliš mnoho a jsou příliš silní. Každou hodinou se

katastrofa šíří víc a víc...

„Nikdy jsem nechtěla proti nim sama zakročit!“ namítla Lilith.

„Ta prokletá věc, kterou jsem tu nalezla, se pokoušela mě k tomu

přinutit!“

Stormovo astrální tělo ustoupilo stranou a odkrylo pohled na

jakousi polici.

Lilith vytřeštila oči.

Spatřila na ní ležet na dva tucty stejných „broží“ . Kostěných

totemů, jako byl ten, který si podmanil její symbiont.

„Co to má znamenat?“ vyprskla.

– Potřebuješ pomoc ve svém boji. „Kdo ti řekl, že budu

bojovat?“

– Tvé svědomí.

„Co ty víš o mém svědomí?“

– Zjevně víc než ty! Stále ještě věříš, že tě právě ten totem

přinutil přiblížit se k sídlu zvrhlých?

Lilith zmateně zamrkala. „Co jiného?“

– Vědomí tvé VINY. Tvé svědomí již dávno poznalo, co jsem

se ti pokoušel vysvětlit při našem prvním setkání: Dům v

Paddington Street, TVOJE KOLÉBKA, vyvolal ten zvrácený

proces! A poté, co se nemocí infikoval první wondjina, šířila se

na ostatní již řetězovou reakcí! Musíme zabránit tomu, aby se to

rozšířilo na všechny!

„Jak?“ otázala se Lilith chladně.

– Tví služebníci musí pomoci! Překvapení vyrazilo Lilith dech.

Co věděl Esben Storm o události, jež podle Jeffa Warnera stojí

bezprostředně před ní a kterou momentální problémy zcela zatlačily

do pozadí jejího zájmu?

Za čtyři dny měla Lilith obdržet zprávu, která jí ukáže cestu k

shromaždišti služebníků, aby tam byla konfrontována s

„osvobozenými“ ...

„Nemám žádné služebníky!“ odsekla stroze. Nechci žádné

otroky!

– To nejsou otroci. To jsou POMOCNÍCI.

— 40 —

Lilith vzdala pokusy se s ním dále přít, neboť stále ještě dokázal

pronikat do jejích nejtajnějších myšlenek.

„Co ty o tom víš?“

– Jen co mi ONI řekli.

„A co mají oni s tím společného?“

– Vypůjčili si tvoje služebníky... „Vypůjčili?“

– A současně je dopravili na bezpečnější místo.

Lilith stále ještě přesně nechápala, co tím chce Storm říci. Přízrak

ukázal za sebe.

– Ty totemy jsou určeny pro ně. Společně snad ještě

dokážeme postavit zlu hráz. JEN společně!

Lilith nedůvěřivě zavrtěla hlavou. „Pokud se jedná jen o

dostatečný počet ,broží’, mohu je sbalit všechny do uzlíku a –

– Nejedná se jen o brože. Jedná se o tebe. A o služebníky, z

nichž každý v sobě nese něco z energie, která zapříčiňuje

zvrácenost! Ty víš přece, že s ohněm lze bojovat jen jiným

ohněm...

„Pokud je příznivý vítr!“

– Pokud je příznivý vítr... Vezmi si nyní ty totemy. Vyrazíme!

„Kam?“

– Na nové shromaždiště služebníků. Dosud nenakažení

wondjinové je postavili pod ochranu jistého stromu, ve kterém

sídlí. Tam čekají na setkání s námi.

„S námi?“

Stormova duše umlkla.

Moskowitz přišel Beth otevřít v žertovně proužkovaném pyžamu.

Ve tváři už ale nebyl tak voskový jako včera.

V očích se mu netřpytila už horečka, nýbrž výraz překvapení.

„Jestli si, Macbeth, chcete uchovat své mládí – radši se mi vyhýbejte!

Jakkoli milá může být taková návštěva nejdražší kolegyně u

nemocného... Zahráváte si se svým zdravím, děťátko!“

„Macbeth“ se kolem něho prodrala do jeho „jeskyně“ .

— 41 —

„Za prvé,“ řekla, „nejsem pro vás žádné děťátko. A za druhé toto

není návštěva u umírajícího ... Máte chřipku, Mosku! Jenom chřipku.

A možná ještě špatného lékaře...“

Věděla, že svými slovy žene vodu přímo na jeho mlýn. Avšak on

nevěděl, že ona to ví.

„Ten zatracený mastičkář!“ zanadával bez okolků. Pak zavřel

dveře a šel za Beth do obývacího pokoje. Nos měl jako klaunskou

gumovou bambuli. Moskowitz byl však spíš k pláči než k smíchu.

„Nechápu to,“ odfrkl. „Horečku nemám. Ale nos mi natéká jako

zahradní koupaliště. A moje hlava –“

„Dost možná,“ přerušila ho Beth, „že se tomu trochu příliš

poddáváte a taky jste asi tak trochu hypochondr, ne?“

Plácl sebou do křesla. Na stole před ním ležely v řadě inhalační

přístroj, lékařské knížky a celá hromada krabiček s léky. Se

vzdychnutím zavrtěl hlavou a dál skuhral: „Trpím. Oznámil jsem do

redakce, že se mnou v příštích dnech nemohou počítat. Můj skvělý

přítel Al z oddělení inzerce se tu prý brzy zastaví, abychom mohli

sestavit stylové úmrtní oznámení. Slíbil, že mi udělá cenu...“

Beth se ironicky zašklebila.

Moskowitz taky. Pak však zvážněl a řekl: „Ta poslední serie

snímků se prostě vypařila. Mám dokonalé okno... Moe mi už umyl

hlavu. Telefonicky...“

Beth, jež o tom věděla víc než on, řekla jen: „To znám. Mohla

bych se ještě jednou podívat na ty vaše léky?“

„Už jsem vás nakazil?“

„Vy ne...“

Moskowitz pokrčil rameny a ukázal na hromádku krabiček.

„Nabídněte si!“

„Které pilulky jste měl tenkrát v sobě, když jsme byli spolu na

Walker Lane?“ otázala se. „Vzpomínáte si ještě?“

Moskowitz přikývl a bez zaváhání zaťukal na malou zelenou

krabičku. Byla ještě z poloviny plná. Beth si přečetla, co je na obalu.

Zvláště údaje o kontraindikacích a vedlejších účincích. Nakonec

vytáhla z kapsy bloček a tužku a jméno léku si zapsala.

Moskowitz ji nechal zkoumat, ale pak řekl: „Vlastně je už

nepotřebuji. Už tu věc neberu. Přesedlal jsem. Ta eukalyptová

— 42 —

pachuť zabijí všechny chuťové nervy. Můžete jíst, co chcete,

všechno chutná stejně... Klidně si je vemte.“

„Děkuji.“ Beth se zvedla, pak vytáhla z kabelky krabičku velkou

asi jako od pralinek a položila ji vedle hromady léků. „Pro život po

abstinenci,“ pokrčila rameny. „Já vím, že by se narkomanovi droga

neměla dávat – ale bez doutníku vy prostě nejste ten Mosk, kterého

znám a který mi přirostl k srdci...“

Do svého bytu dorazila Beth právě v poledne.

Jak čekala–či jak se obávala–Lilith tu nebyla. Nenašla ani žádnou

zprávu, která by dokazovala, že byla doma mezitím.

Beth proto nemeškala a okamžitě odjela svým minivozem k

Marillionově mrakodrapu do Druit Street.

Tam se jí naskytl úžasný pohled.

Už chaotické poměry, panující v ulici, ji přiměly „nadivoko“

zaparkovat vůz daleko od cíle své cesty. Levý i pravý pruh vozovky

byly docela zaplněné. Tu a tam někteří výtečníci dávali dokonce

najevo dosti podivné představy o tom, jak se parkuje. Mnohá osiřelá

auta prostě stála napříč přes ulici a blokovala provoz.

Beth pozorovala vrcholnou konjunkturu odtahové služby. Oproti

tomu policisty nebo hlídkový vůz neviděla nikde.

Toto vše se dělo už hodný kus od Marillionova mrakodrapu.

Beth musela asi ještě sto metrů projít pěšky.

Nebyla jediná, kdo směřoval k této výškové stavbě. Různě veliké

skupinky se jako procesí táhly stejným směrem.

Ten pohled působil na Beth dojmem více než skličujícím. Podivné

mlčení lidí, kteří ji míjeli, dávalo předpokládat, že jsou všichni pod

cizím vlivem.

Pod vlivem „proroků“ ?

To již jejich „misijní“ činnost nabyla takových rozměrů?

Beth sama se cítila být ve své vůli naprosto volná.

Zatím.

Ale čím blíž přicházela k obrovskému věžáku, tím úzkostněji

— 43 —

sledovala sebe sama.

Když pak krátce před vchodem oslovila jakýsi mladý pár, jdoucí

ruku v ruce, narostla v ní takřka nezvládnutelně touha nahlas křičet

varování.

Avšak ovládla se, i když si dál musela klást otázku, jestli má ty

dva jen tak nechat vstoupit do jámy lvové.

„Taky jdete k někomu na návštěvu?“ zeptala se jemné

tmavovlasé ženy.

Musela však svoji otázku opakovat, než ji vůbec vzala oslovená

na vědomí.

„Apokalypsa nás pohltí! Nebe potemní nad městem. Vítr strašlivé

síly přijde, bičující déšť dopadne a spláchne naše bezcenné

životy...!“

Beth pocítila, jak se jí hrdlo stáhlo křečí a jak ji píchlo u srdce.

Toto poselství, pronesené s naprostou lhostejností, už znala.

Doslova to samé slyšela na Walker Lane. Jen se jí to tak hluboce

nezarylo do paměti jako této politováníhodné ženě.

Beth spontánně zahradila mladému páru cestu.

„Nechoďte dál!“ pravila důrazně. „Nesmíte –“

Pár nezastavil. Ani nezvolnil krok.

Beth sama ustoupila stranou, dřív než do ní narazili. S hořkostí

hleděla za nimi, jak se i nadále drží za ruce.

Ač nerada, následovala je do haly. Naprosto cílevědomě si vybrali

prostřední ze tří výtahů a nehnutě čekali. Mlčky.

Když výtah přijel a kabina se otevřela, opět se Beth zmocnil

drtivý pocit, že snad něco musí, ale současně nemůže udělat...

Dveře výtahu se zavřely. Kabina se rozjela nahoru a na světelné

desce se rozblikala světýlka, označující poschodí.

Za Beth se již objevili noví příchozí. Nikdo si nevšímal blonďaté

reportérky. Nikdo ani nevyzkoušel Výtahy nalevo a napravo.

Jenom ten prostřední.

Bez zastávky vyjel až nahoru ke střešnímu bytu, na několik vteřin

zůstal stát a pak se zase vrátil nazpět do přízemí.

Když se dveře znovu rozevřely, byla kabina prázdná.

Další návštěvníci nastoupili.

Beth necítila jen mrazení, doslova drkotala zuby. Najednou si byla

— 44 —

absolutně jistá, že s nikým z těch, kdo nastoupí do tohoto výtahu, se

už nikdy víckrát neuvidí...

Použila ho také Lilith?

Snad proto o sobě nedala Vůbec vědět?

Avšak ještě jedno zjištění zvyšovalo Bethinu nejistotu. Všimla si

toho už předtím, ale ignorovala to. Když se nyní kabina opět

zastavila v nejvyšším patře, zachvěla se náhle podlaha podivnými

vibracemi, které jako by jí stoupaly ze země až do mozku...

Co se to vlastně tam nahoře děje?

A opět vstoupili do haly noví lidé.

A celá hra se znovu opakovala.

Mlčky, jako omámemí, očekávali příjezd výtahu...

Beth se obrátila. S husí kůží po celém těle vyběhla z budovy a

spěchala k nejbližší telefonní budce.

Odtud zavolala na policii.

Vymyslela si nějakou přestřelku, kterou zaslechla ze střešního

bytu Marillionova mrakodrapu v nižším patře... a zavěsila.

Potom se vrátila zpět k výškové budově a čekala. O patnáct minut

později narazil hlídkový vůz na chaos dopravní zácpy. Dva policisté

vyskočili a zamířili k budově.

Beth zůstala venku a přes skleněné dveře se dívala, jak policisté

stiskli přivolávací knoflíky všech výtahů.

Avšak přijel pouze prostřední. Nastoupili do něho a zmizeli Beth z

dohledu.

Vešla zpátky do haly a sledovala opět stejný obrázek: Zastavení u

střešního bytu, přivolání výtahu novými příchozími, kteří opět

nastoupí do prázdného výtahu a rovněž vyjedou nahoru...

Beth čekala tři čtvrtě hodiny, mezitím přicházeli stále další a další

lidé, avšak nikdo se seshora nevrátil. Ani ti dva policisté ne.

Beth otevřela dveře, na kterých bylo napsáno Schodiště. A schody

ležely před ní, ponořeny do tmy. Nebylo zde žádné okno a osvětlení

nefungovalo.

Beth věděla, že by potmě nevyšla nahoru za nic na světě.

Ani za všechny peníze světa.

Ještě jednou se vrátila ke svému autu. Situace se tu o nic

nezlepšila. Místo každého odtaženého auta se objevilo okamžitě

— 45 —

další. Zvláštní bylo jen to, že se policisté sice již mezitím začali

zmatkem zabývat, avšak žádného z lidí, kteří tu odstavili své vozy,

nenásledovali k Marillionově mrakodrapu.

Omezili se jen na přidělávání „botiček“ .

Beth nad tím zavrtěla hlavou a pak si vytáhla z kufru auta baterku.

S ní – a také s patřičně mizerným pocitem v oblasti žaludku – se

vrátila zpátky k výškové budově.

Zvenčí, jak se i nyní přesvědčila, nebylo na ní nic nápadného.

Nanejvýš věnec zeleně na střeše vypadal dnes trochu povadleji než

při její včerejší návštěvě. Ale to mohlo být taky tím zvláštním

pološerem, které způsobovala mračna, šířící se nad městem...

Sníh roztál, teplota vyletěla nahoru. Stejně rychle, jako předtím

klesla. Lidé se srdečními vadami musejí tyto rozmary počasí vnímat

jako rány pěstí do žaludku.

Beth naštěstí žádnými takovými potížemi netrpěla.

Rozsvítila baterku a vstoupila na schody.

Dveře se za ní samy zavřely.

Na okamžik zůstala reportérka stát sama uprostřed tmy, kterou

světlo její baterky sice narušovalo, avšak nikterak neodstranilo.

Beth nemyslela jen na Lilith, nýbrž i mnoho dalších, kteří byli

domovním výtahem vyvlečeni až úplně nahoru.

Až do nejvyšší části budovy.

Co se tam děje?

Žádné přijatelné vysvětlení ji nenapadalo.

Rozhodně ne po tom, co odhalily Moskowitzovy fotografie...

Beth stoupala po schodech vzhůru.

Ostrov Tasmánie, Mount Reid

Les, jenž už lesem nebyl, přijal lidi.

Tucty mlčenlivých osob, které přišly v poledním žáru, aniž by se

při výstupu zpotily anebo nějak jinak daly najevo námahu.

Lidé přišli bez zavazadel a usadili se pod větvemi pravěkého

stromu, který je zavolal.

— 46 —

Wondjina, který v něm sídlil, je zavolal a také je sem přivedl. Z

pověření oněch stvořitelských bytostí, které ještě – nezachváceny

šílenstvím – vzdorovaly novému stvoření.

Avšak od té doby, co je strom k sobě přivolal, se také s ním něco

stalo. Přišel „skleněný“ ...

Příchozí ovšem nic netušili.

Přišli s důvěrou.

S bezmeznou důvěrou.

Opět se setkávali po cestě s pomocí.

Opět je cesta ze Sydney k pobřeží ostrova nestála víc než

zdvořilou prosbu...

Usadili se na půdě „lesa“ a čekali na další. Třebaže stále ještě

nevěděli, co se od nich očekává.

Byli trpěliví.

Nekonečně trpěliví.

Dokud se k nim holé, uschlé větve nenaklonily, aby je přivítaly...

Marillionův mrakodrap, Sydney

Stoupání po schodech bylo namáhavé. Beth pociťovala únavu ve

svalech dlouho před dosažením cíle. Tu a tam zaslechla za zdí zvuk

jedoucího výtahu. Pokaždé ji přitom píchlo u srdce, když pomyslela

na nejistý osud lidí, kteří ve výtahu jedou.

Na úrovni desátého patra si dala pauzu na odpočinek. Nohy se jí

už třásly nadměrnou únavou a srdce jako by jí bušilo až v krku. Jako

vždy, když si uvědomila svoji nedostatečnou kondici, si předsevzala,

že s tím musí co nejdřív něco udělat. Ale stejně i tentokrát zůstane

jen u předsevzetí.

Dříve než po několika minutách vyrazila k dalšímu stoupání,

nahlédla do chodby.

Byla prázdná a opuštěná.

Vládlo tu mrtvé ticho.

Beth se opět vydala po schodech nahoru. Od nynějška již krátce

odpočívala v každém poschodí.

— 47 —

Na úrovni patnáctého patra zaslechla za zavřenými dveřmi

vzdychání a obscénní výkřiky. Vzbudilo to její zvědavost, ale

opanovala se.

O poschodí výš ji přivítal útok, kterého se naprosto nenadála.

Zatímco se zády opírala o zeď a zhluboka oddechovala, rozletěly se

dveře a jakýsi muž se přiřítil k ní.

Byl asi stejně vysoký jako ona, avšak rozhodně povážlivě silnější.

„Hej!“ zajásal. „Tebe ještě neznám!“

Napravo i nalevo od Beth se opřely o zeď dvě sevřené pěsti.

Obličej se přiblížil až k Beth.

Nevypadal – kromě zaschlé krve ve tváři – nijak špatně.

Beth občas koketovala se sympatickými muži, aniž by však kdy

měla jen nejmenší chuť zajít o něco dál.

Tento chlap však nebyl nikterak sympatický, takže ani flirt

nepřicházel v úvahu. Ale ani on sám neměl zřejmě na něco takového

pomyšlení. Jeho ambice byly zjevně mnohem prostější: začal se

rovnou dobývat k jejímu spodnímu prádlu!

„Pracky pryč!“

Beth to zkusila nejprve po dobrém.

Nedokázal to ocenit. Jeho hrabivé ruce se vrhly s něžností

veterináře na její malá pevná ňadra. Klouzaly níž až k bokům, k

dokonalému oblouku jejího zadečku...

Varovala ho.

Jednou.

Druhé varování by bylo nadbytečné.

Beth zvedla koleno – stejně málo ohleduplně a citlivě, jako ji on

hladil svými tlapami.

Zařval a zlomil se v pase. Beth proklouzla hbitě kolem něho, takže

ji tento jeho reflex nezasáhl. Takže jeho hlava narazila jen na

lhostejnou zeď.

Se zasténáním se svalil na zem.

Beth nečekala na jeho zotavení. S novým elánem se rozběhla

znovu nahoru po schodech. Očekávala, že brzy zaslechne kroky

pronásledovatele. Ale zřejmě mu – třebaže trochu opožděně – došlo,

že o něho není zájem.

V sedmnáctém patře náhle pocítila Beth omámenost, která neměla

— 48 —

naprosto nic společného s obtížemi výstupu.

Zareagovala, jak si už na začátku předsevzala. Volnou rukou

zajela do kapsičky saka a vzala si tři bílé pilulky, které dostala od

Moskowitze. Spolkla je bez vody, jen s vlastními slinami.

Téměř ani nestačila sledovat, jak putují jícnem do žaludku, a již si

uvědomovala, jaké riziko podstupuje. Zahrávat si s léky je vždycky

riziko.

Beth čekala pět minut. Právě tolik času potřebuje prášek z

Moskowitzovy jedové kuchyně na to, aby začal působit.

Po uplynutí této lhůty se pomalu vydala dál.

Pak si všimla na dveřích namalované osmnáctky. Kužel světla z

její baterky sklouzl dál.

Beth se na chvíli zastavila a pak se vydala k poslednímu patru pod

střešním bytem.

Paprsek světla jako holý prst klouzal po schodech...

... a najednou se ztratil.

Zničehonic.

Jako by jej uťal!

Ne, lampa nezhasla, to jen její světlo o pár kroků výš najednou

prudce končilo!

Beth strnula. Jako by po ní sáhla ledová ruka. Kuráž jí nikdy

nescházela, jenže toto...

Stěží se udržela, aby se neotočila na podpatku a nedala se na útěk

zpět.

Bylo to příšerné, bylo to děsivé. Deset schodů nad ní schodiště

prostě končilo!

Všechno tam končilo!

Ne, opravila se v duchu Beth. Všechno ne... NĚCO i v té černi

existuje. Něco se v ní pohybuje jako dítě v matčině břiše. Ta

kompaktní, inkoustová čerň se tu a tam vyboulila. Toužebně k ní

natahovala malou ručku, pokrytou boláky a téměř něžně kynula Beth.

Pojď, vábila ručka. Pojď ke mně. AŤ tě mohu...

Vtom se Beth podařilo setřást její kouzlo. Sáhla si na krk.

Sledovala, jak jí lék pomalu proniká do krevního oběhu.

Pomůže to?

Pomohlo právě to Moskowitzovi nenechat se ovlivnit proroky

— 49 —

konce světa?

Beth neměla naprosto žádnou jistotu, že fotografa tenkrát na

Walker Lane skutečně chránily před nežádoucími vlivy jeho prášky

proti chřipce. Avšak protože Lilith ho naprosto bez problému

zhypnotizovala, dalo se usuzovat, že přirozenou imunitu vůči

ovlivnění nemá...

Opatrně postoupila o krok výš.

Jeden, dva kroky.

Bezděky se přikrčila, neboť cítila, že není radno přibližovat se k té

nadpřirozené temnotě příliš blízko, neřkuli se jí snad dokonce

dotknout.

Znovu a znovu přejížděla kuželem světla po ploše, kde schodiště

mezi osmnáctým a devatenáctým schodem prudce končilo. Kde

normalita ústila v onen špalek živoucí temnoty.

Jestli se toto zmocnilo Lilith, pomyslila si Beth s úděsem, už ji

nikdy neuvidím! Nikdy víc... Pak byla pohlcena tím nebezpečím,

před kterým ji varoval Banguma! Ale JÁ nechci zemřít! Já –

Ručka jí nedovolila myšlenku dokončit.

Ta ručka jí svou líbeznou gestikulací mátla rozum. Svým

vábením a obezřelým kýváním...

Musím pryč odtud.

Měla však pocit, jako by vrostla do země.

Musím – pryč!

Když se vydala nazpět, dala ručka najevo své zklamání. A svoji

nelibost. Ztuhla uprostřed pohybu.

Beth dál ustupovala.

Měla přitom pocit, jakoby jí někdo uvázal ke kotníkům centová

závaží. Avšak vzdalovala se od té černočerné živé plochy víc a víc.

Ručka se sevřela v pěst. Zatřásla se v absurdním hrozícím gestu,

které však nepůsobilo nikterak komicky. Beth měla na okamžik

pocit, jako by se jí kolem srdce sevřela neviditelná pěst. Cítila, jak jí

je nemilosrdně drtí.

Pak se prsty propletly. Obscénní gesto bylo určeno Beth. Palec

zaklíněný mezi prostředníček a ukazováček...

Také toto bylo absurdní: bytost snového času, wondjina,

vyjadřující pohrdání tím nejprimitivnějším lidským způsobem.

— 50 —

Beth klopýtla.

Na poslední chvíli udržela rovnováhu, aby nespadla. Volnou

rukou se zachytila zdi a tím náhlým leknutím se okamžitě

vzpamatovala. Když se znovu napřímila, obrátila se k ručce zády,

naprosto ji pustila z dohledu a zabočila za roh.

Prudce se rozběhla dolů.

Světlo baterky už zase bylo normální.

Když probíhala kolem namalované patnáctky, na okamžik

zaváhala. Ne ze strachu před novým útokem, nýbrž...

Sama nad sebou se zděsila.

Nad svými spády.

Neboť na okamžik zatoužila, aby tu zase narazila na toho

dotěrného otrapu. Na okamžik se jí v myšlenkách uhnízdila zvířecí

touha rozdat si to s ním. Strhat mu šaty z těla. Zabořit mu prsty do

chlupaté hrudi. Zavést si jeho ztopořený úd do klína...

Jako štvaná fúriemi utíkala dál.

Patro za patrem.

Skoro bez dechu se dostala konečně do přízemí. Rozrazila dveře a

vynořila se na denní světlo.

Přivítal ji známý obrázek.

Lidé před výtahem.

Lidé, kteří nevěnovali Beth nejmenší pozornost. Kteří zírali na

dveře jako hypnotizováni a čekali, až se otevřou.

Nemuseli čekat dlouho.

Výtah přijel.

„Ne!“ vykřikla Beth přiškrceně. „Ne! Neblázněte! Nechoďte –“

Téměř se rozběhla k lidem, avšak na místě se zarazila, když se k

ní otočil jakýsi pár. A nebylo to jenom tím, jak podivně vypadali.

Oba dva, štíhlý, urostlý muž a dohola ostříhaná mladá žena, měli

na sobě roztrhané khaki oblečení, jako by se právě vraceli z nějaké

expedice. Látka na jejich oblečení byla na mnoha místech temná od

krve, a přece na nich nebylo patrno žádné zranění.

Avšak nejpříšernější byly jejich oči.

Nebylo v nich vůbec vidět duhovky. Černé čočky téměř úplně

vyplňovaly oční bulvy. A pohled těchto očí byl tak nekonečně zlý, že

se Beth leknutím otřásla.

— 51 —

Pak všichni lidé bez zábran nastoupili do výtahu. Dveře se zavřely

a výtah se rozjel.

Beth jako hypnotizovaná sledovala stoupající světýlko.

Nahoru do střešního bytu, pomyslila si přemožena pocitem viny i

bezmoci.

Nejprve nechápala, proč výtah tentokrát zastavil už v

devatenáctém patře.

Potom pochopila.

Ta čerň putuje... Plíží se seshora dolů. Střešní přístavbu má už

plně ve své moci a nyní se rozlézá i do nižších pater...

Co to všechno může znamenat, mohla jenom tušit.

To, že nikdo, kdo použije výtahu, se nevrátí, dávalo tušit nejhorší.

Beth se sevřelo hrdlo, když si pomyslela, že všichni ti lidé, kteří

vyjeli nahoru, se hnali vstříc jasné záhubě. Že se ponořili přímo do té

démonické černi, před kterou ona uprchla...

Musela zabránit tomu, aby nadále narůstal počet obětí...!

Ale jak?

Zatímco nejistým krokem vycházela z Marillionova mrakodrapu,

napadlo jí náhle, že toto jméno už vlastně té budově ani nepřísluší.

Neboť sotva ještě byl v této gigantické pasti na lidi nějaký Isaac

Marillion...!

Letiště Sydney

Lachlan Macquarie prováděl technickou kontrolu své helikoptéry

svědomitě. Taková starostlivost je nezbytná, jestliže na perfektním

fungování i toho nejmenšího kolečka závisí přežití.

Lachlan Macquarie provozoval kurýrní službu skoro pět let. Za tu

dobu podmínky pro samostatné podnikání značně přitvrdily kvůli

konkurenci, za kterou stál většinou podstatně větší aparát a podstatně

mocnější financiér.

Macquarie za ta léta nezbohatl. Byl v podstatě rád, když mohl

uhradit svou měsíční hypotéční splátku a všechny nezbytné letištní

poplatky. A že se Esther před třemi měsíci sbalila a opustila ho, to

— 52 —

mu taky pozvedlo náladu jen nepatrně. O.K., to byl jenom žert. Cítil

to jako absolutní podraz, že teď musel být po večerech ve svém bytě

sám. Většinou za tmy odcházel a za tmy se vracel domů. Kromě

ledničky a televizoru tam na něho už nikdo nečekal. Měl sice telefon,

ale kromě obchodních partnerů mu nikdo nevolal.

Tolik ohledně přátel.

Ti taky zmizeli spolu s Esther...

Macquarie věděl, že je nuzák. Měl sice trošku náběh k tloustnutí,

avšak přesto vypadal na svých třiačtyřicet docela obstojně. A přece

coby workaholik bude těžko hledat náhradu za Esther.

Zase Esther, zatraceně!

Dávno už má jiného! Macquarie se jí párkrát pokoušel zavolat

na číslo, které mu nechala. Ale pokaždé to zvedl nějaký chlap. Raději

vždycky hned zavěsil, než aby tomu hajzlovi vysvětloval, že chce

mluvit se svojí vlastní ženou.

Zatím ještě jeho žena, i když to už děláš jiným...

Macquarie praštil pěstí do vysílačky.

Hank, který měl noční službu na věži, se ohlásil: „Tuk, ťuk!

Dále!“

Byl to vtipálek.

Nebo si aspoň myslel, že jím je.

„Blbec!“

Macquarie vypnul vysílačku a chtěl se zase věnovat své práci.

Zítra musí časně zrána dopravit zásilku ze Sydney do Balliny, jižně

od Surfers Paradise. Na štěstí pro něho a další kurýry existují stále

ještě tyto důležité dokumenty, které se nemůžou nechat faxu na

jednom konci sežrat a na druhém vyplivnout.

Macquarieova Thin Lizzy byla již s plnou nádrží připravena.

Musel už jenom –

Ťuk, ťuk...

„Blb –“ Macquarie si přece vzpomínal, že vysílačku vypnul.

Takže to Hank nemůže být.

Když se zaklepání opakovalo, podíval se nalevo a nevěřil svým

očím.

Najednou měl ústa plná slin. Ani netušil, že jich má tolik...

„To je sen.“

— 53 —

Otevřel okýnko.

„Ahoj,“ řekl sen.

„Ahoj,“ opakoval vyjeveně.

„Mám důležité poslání.“

Macquarie vyčkávavě mlčel. Věděl, že po této větě budou

následovat další. Jeho pohled se topil v zelených očích.

Ještě nikdy takové neviděl.

Ani takovou ženu.

Škoda, že bude muset odřeknout.

Nekonečná škoda...

Lilith si olízla zbytek krve z koutku úst. „Jak dlouho poletíme

Lachlane?“

„Dobrou hodinu.“

Lilith se podívala přes zasklenou kabinu dolů na Pacifik, jehož

pohyby byly potmě docela jiné než ve dne. Lilith bez námahy

vnímala i to, na co lidé potřebují vysoce citlivé přístroje. Viděla vlny

oceánu i v noci. A věděla i o zvláštní síle přílivu a odlivu, které

nejenže hýbají s mořem, nýbrž mají také vliv na každou živou

bytost...

Vzdálenost do Tasmánie byla příliš veliká, než aby ji Lilith

dokázala překonat na svých netopýřích křídlech. Navíc by měla

problémy, jak s sebou vzít „brože“ ze Stormova krámku.

Storm...

Byl u ní. Neviditelný, a přece nebylo možné ho ignorovat. Seděl

pilotovi doslova za krkem a spolu s Lilithinou magickou podporou

mu sugeroval trasu letu.

Symbiont stále ještě zarytě mlčel. Ačkoli byla hlášená frontální

porucha, probíhal dosud let bez problémů.

Lilith zavřela oči.

Představovala si, jak asi proběhne její setkání s tou osudem jí

přisouzenou smečkou služebníků.

— 54 —

Fantazie jí k tomu nedostačovala. Jistý důkaz toho, jak málo ji

těšilo pomyšlení na „otroky“ ...

„Býváte často tak sám, Lachlane?“ zeptala se, aniž by zvedla

víčka.

„Velmi často,“ odpověděl bez zájmu.

Lilith přikývla, jako by považovala za samozřejmé, že je v

podstatě každý odkázán jen sám na sebe.

„Vyprávějte něco.“ Požádala ho, aniž by se pokusila přimět ho k

tomu hypnotizérskou uzdou, na které ho držela. „To je jedno, co.“

Stormova éterická přítomnost ji nerušila. Dá se zvyknout i na

horší věci.

„Teď máme čtvrtý rok el ninjo,“ řekl pilot.

„Co je to – el ninjo?“

„Klimatický jev,“ vysvětloval monotónním hlasem. „Povrchová

teplota oceánu okolo Austrálie v posledních čtyřech letech

permanentně stoupala. Zvýšené vypařování vede ke zvýšené

oblačnosti. Proto dochází ve velkém měřítku k záplavám, ba

skutečným potopám. Tyto a současně s nimi i dlouhodobá sucha a

požáry v jiných regionech, vytvářejí ,smrtící trio’, které postihovalo

tento kontinent vždy – ale nikdy ještě ne v takové míře, a to rok co

rok. Člověk by řekl, že...“

„To stačí,“ umlčela ho Lilith. „Děkuji.“

Nechtěla už zase poslouchat o katastrofách, změnách klimatu a

jiných předzvěstech hrozící apokalypsy.

Na chvíli se jí skutečně podařilo trošku si zdřímnout. Potom

úkosem pohlédla na ten neskutečný přízrak, jenž se stal ze Storma.

„Stále jsi mi ještě nevyprávěl, Esbene Storme, proč ses mi prve

zjevil v té maškarádě jako černý plamen!“

Stormova reakce téměř způsobila zřícení vrtulníku.

Nadmul se, na chvíli ztratil své lidské obrysy a okamžik se zdálo,

že všechno v úzké pilotní kabince rozmačká. Pilot zařval a nakrátko

se vymknul Lilithině kontrole, třebaže byl Storm pouze zjevením.

Nic hmatatelného.

„Zbláznil ses?“ vydechla Lilith, když uklidnila pilota.

Esben Storm se s námahou stabilizoval.

– Nikdy jsem nechtěl zemřít. A Banguma také ne!

— 55 —

„Nebuď dětinský!“ vyprskla. „To chceš pořád ještě tvrdit, že ty

nejsi Banguma?“

– Já jsem duše – on je stín, odvětil Storm.

„A já královna ze Sáby!“

– Veličenstvo...

Lilith to vzdala.

Čím více se přibližovali neznámému cíli, tím více se jí

zmocňovala nervozita. Očekávání skupiny služebníků se nad ní

vznášelo jako Damoklův meč. Esben Storm a wondjinové jí nedali na

vybranou. Musela akceptovat nezbytnost, že musí předstoupit před

osvobozené služebné kreatury. Žádné vlastní řešení k odvrácení

nebezpečí neměla.

Ale služebníci...

Cítila, jak se jí na šíji zježily chlupy.

„Ta, jež ti svěřila poslání, se snaží omezit rozsah škod,“ zazněl

jí jako ozvěna v duchu hlas Jeffa Warnera.

„Jsme tu.“

Hlas Lachlana Macquarie ji vysvobodil z mučivých pochybností.

Lilith hleděla na přízračné zjevení v pilotově týlu a věděla, že ten mu

udá přesné souřadnice jejich cíle.

Jsou tu... Nemůže být pochyby.

Snesli se na mýtinu poblíž jakéhosi lesíku. Macquarie byl dobrý

pilot. Noční přistání v takovémto terénu vytvářelo samozřejmě

spoustu obtíží.

„Oukej.“ Lilith pokynula přízraku na Macquarieově šíji.

„Pojďme.“

Macquarie to špatně pochopil. A chtěl se zvednout.

Lilith vše hned objasnila. „Vy ne, já myslím tu dušičku za vámi,

Lachlane! Vy počkejte tady!

Storm rovněž setrvával zarytě na místě.

– Já nepůjdu s vámi.

Lilith to nejprve považovala ze jeden z jeho nevhodných žertů.

Ale myslel to naprosto vážně.

– Zůstanu zde! „Tak já taky!“

– To by bylo dětinské.

Lilith pátrala po způsobu, jak chytit toho astrálního hrdinu Storma

— 56 —

za kejhák.

Ale marně.

Sydney

Omamující účinek Moskowitzových léků byl stále patrnější. Beth

se přistihla při tom, že se jí oči samy od sebe zavírají. Coby „veřejné

ohrožení“ dojela se svojí pojízdnou sardinkovou konzervou až k

redakční budově Sydney Morning Heraldu.

Cestou pozorovala zvláštní zář na nočním horizontu. Ve směru od

moře. Vypadalo to, jako by někdo na nebe připevnil červená signální

světla. Vysvětlit sice tento jev nedokázala, přesto jej však cítila jako

hrozbu.

Redakce se při jejím příchodu podobala podrážděnému roji sršňů.

Kolegové se míhali sem, tam. Uprostřed všeho jako královna úlu

trůnil ve svém ze všech stran obeskleném „teráriu“ Moe Marxx.

Když Beth zamířila ke svému psacímu stolu, jejich pohledy se na

chvíli zkřížily.

Marxxova nespokojenost byla nepřehlédnutelná. Jasně jí tím dával

najevo, co si o ní od jejího posledního „vrcholného výkonu“ myslí.

Avšak po zážitku v Marillionově mrakodrapu jí nevadily ani

trochu jeho opakované projevy antipatií. Proti výškové budově

požírající lidi byl i sám Moe Marxx skutečný beránek.

Vzala si z automatu dvojité espresso, obrátila ho do sebe, usadila

se za svůj stůl a vytočila číslo policejního ústředí. Netušila, kdo se

stal Coddovým nástupcem. Ale momentálně by se spokojila i s

nějakou nižší šarží. Nemohla si vzít na svědomí, aby nechala to, co

se děje v Druit Street, jen tak. Ještě jednou požádala – anonymně –

aby se policie zaměřila na to, co s tam děje.

Další výstřel naslepo, který může přivést další oběť – tentokrát v

uniformě. Avšak něco se muselo udělat. Beth cítila, jak ji čím dál tím

víc ochromuje strach o Lilith.

„Vaše jméno!“ dožadoval se neosobní hlas na druhém konci

drátu.

— 57 —

„Postarejte se o to, prosím!“ odpověděla Beth.

, „Ženská, víte vůbec, co se ve městě děje? Kdybychom se měli

zabývat každým panikářským anonymem, potřebovali bychom

desetkrát tolik lidí...!“

Když ukončila tento nepříliš nadějný hovor, zeptala se ještě

spojovatelky, jestli jí mezitím někdo nevolal.

Dostalo se jí kladné odpovědi.

„Žena?“

„Ne. Nějaký Asgard. Phil Asgard. Říkal, že už budete vědět...“

Beth věděla. Asgard si chtěl za svoje špičkové služby vybrat

odměnu...

Vzhlédla, když na její stůl dopadl čísi stín.

Stál před ní Moe Marxx s rukama založenýma na prsou. „Máte

chuť se rehabilitovat?“

„Vy se mnou ještě mluvíte?“

„Znáte snad lepší způsob mučení?“

„Taky pravda...“

Marxx se nenechal zlákat ani k nejmenšímu úsměvu. „Vidíte, co

se tu děje?“

Beth přikývla.

„Víte, co se děje venku?“

Beth opatrně zavrtěla hlavou. Má snad na mysli Marillionův

mrakodrap?

„Jenom za poslední hodinu jsme měli několik stovek telefonátů,

které nás upozorňují na zjevení na pobřeží. Paleta je velice pestrá –

od obligatorních pozorování UFO až po nebeská znamení

nadcházejícího konce světa... Přišla jste z venku – ničeho jste si

nevšimla?“

Beth si vzpomněla na rudá světla na obloze. Avšak zavrtěla

hlavou.

Moe Marxx cosi nesrozumitelně zamručel. A pak štěkl: „Hněte

sebou, ale svižně! Seymor půjde s vámi. Udělá fotky.“

Seymor byl o třicet let mladší než Moskowitz a byl tu nový. Když

Beth zvedla pohled, objevila ho, jak se opírá o automat na kávu.

Marxx ho zřejmě už předen informoval, neboť Beth pokynul rukou,

ve které držel papírový pohárek.

— 58 —

„Á jak jste přišel po té minulé ztrátě víry v mé schopnosti právě

na mě, šéfe?“ rýpla si ještě.

Přes Marxxova rybí ústa přeletěl studený úsměv. „Hodil jsem si

kostkou.“

Na horizontu Tasmánského moře se počalo rozednívat.

Lilith se vzdalovala od helikoptéry. Její pohled směřoval k lesu,

který označil Esben Storm za shromaždiště služebníků.

Předtím hovořil něco o „pravěkém stromu“ , pod jehož ochranu

uchýlili „dobří“ wondjinové osvobozené služebné kreatury.

Lilith nikterak příliš nepřemýšlela o onom oduševnělém stromu.

Nesla s sebou „brože“ a jediné, co ji zajímalo, bylo to, jak dopadne

její setkání s bývalými úhlavními nepřáteli.

Storm však nikterak nenaznačil, jak se služebníci dostanou s

totemy odsud dosti rychle do Sydney. Kapacita helikoptéry zdaleka

nedostačovala. Muselo by se letět na několikrát tam a zpět...

Došla až na kraj lesa a pohledem pátrala mezi stromy.

Její tušení se potvrdilo.

Nikde ani človíčka!

Potlačila pocit úlevy, neboť musela přiznat, že toto není žádné

řešení. Bez plánu „dobrých“ wondjinů se zlá síla bude rozlézat stále

dál. A co to může znamenat pro Sydney či také další místa, to si

raději nechtěla ani představit. Moc, která dokáže zřejmě libovolně

vypínat a zase zapínat realitu, a také toho využívá, představuje pro

veškerý život nebezpečí, s nímž lze jen velice těžko bojovat.

Současně Lilith pozorovala, že se necítí být vskutku vinna tímto

vývojem. Storm a wondjinové mají snad pravdu, že magie DOMU

zapůsobila negativně na stav původního stvoření v Sydney. Ale

Lilith také byla pouhým míčkem ve hře těchto sil. Nebo nanejvýš

komplic.

Nikdy neměla možnost volby – a teď...?

Zde, na svazích Mount Reidu, na kraji deštného pralesa, pocítila,

že poprvé má možnost odmítnout. Nemusela tu předstoupit před

— 59 —

svoje služebníky.

Ne zde.

Wondjinové je unesli, přičemž ještě úplně neuplynula

dvouměsíční lhůta...

Lilith se ohlédla nazpět na mýtinu, kde stála helikoptéra s

motorem běžícím na volnoběh. Za sklem jako světlejší skvrnu viděla

obličej pilota. Storma neviděla.

Má se vrátit?

Tvrdil jí s takovou jistotou, že služebníci tu na ni budou čekat.

Ale kde?

Schovali se snad před ní?

V jakém jsou rozpoložení?

Vyděšení, také zdrcení událostmi, které pro ně musí být ještě

mnohem strašnější...?

Lilith vstoupila do lesa.

Kde je ten pravěký strom, o kterém Storm mluvil?

Nenašla nic, co by si zasloužilo takové označení. Každý ten strom

vypadal jako docela obyčejný jehličnan. Zelený a oplývající silou.

Zdravý...

Šla dál.

Tu ji napadlo, jestli by neměla na ty lidi, kteří tu někde na ni

čekají, zavolat.

A pak...

...strnula.

Motor vrtulníku pronikavě zavyl.

Nouzový start!

Když se otočila, uviděla už jen, jak se poziční světla vzdalují nad

korunami stromů směrem k moři!

Zírala nechápavě za helikoptérou a nemohla uvěřit, co jí to Storm

už zase provedl.

A v tu chvíli ukázal les svoji pravou tvář...

Stormova duše se marně pokoušela navázat kontakt. Jednota

— 60 —

všech dosud nezasažených stvořitelských bytostí mlčela, jako by už

snad ani neexistovala!

Domorodec rozštěpený na dvě části se cítil ztracenější a

opuštěnější než kdy jindy.

Něco není v pořádku!

Vycítil to hned po přiblížení k pravěkému stromu. Marně se snažil

zachytit zprávu wondjiny, zde usazeného.

Jeho píseň umlkla.

Že by snad...?

V tu chvíli se helikoptéra mírně otřásla.

To stačilo, aby se Stormovi konečně otevřely oči.

– Start! vyslal povel do mozku pilota.

Lachlan Macquarie poslechl, když vtom se země pod vrtulníkem

rozevřela, kořeny se pokusily ovinout kolem jeho sanic a dech zla

jako plíživý jed, proudil do kabiny...

V jediné vteřině les před ní odumřel... Avšak ne ve skutečnosti.

Lilith si po všech svých zkušenostech byla jista, že byl mrtev již

dávno předtím. Ta zeleň jehličí a šišek byly jen projevy

předstíraného života, jenž již neexistoval. A nyní došlo k proměně.

Závoj cizí magie spadl. A za ním čekala hrůza. Čekal tu lesk oné

černě, kterou naposledy viděla koncentrovanou nahoře v

Marillionově mrakodrapu ve tvaru kvádru!

Lilith se vrhla nazpět.

Překročila hranici lesa. Vrtulník s Lachlanem Macquariem a

Stormovou astrální postavou zmizel. Už nebylo slyšet ani rachot

motoru.

Byla sama.

Sama s... ČÍM?

Potlačila v sobě instinktivní potřebu prchat.

Kam by taky tady mohla uprchnout? Byla si jista, že to, co cítí, by

jí ani nedovolilo jen tak uprchnout.

Se strachem se ohlédla zpátky. Viděla zkamenělé, černé, jakoby

— 61 —

glazurou pokryté kmeny a větve, naprosto bez života.

Byli tu vůbec kdy ti její „služebníci“ ? A jestliže ano, pak...

Vyrušil ji jakýsi zvuk. Přicházel hlouběji z „lesa“ , ze samého jeho

středu.

Lilith sklouzla pohledem právě tam.

A zůstala stát jako přimražena, neboť to, co viděla, ji zbavilo

posledních pochybností, že je v pasti.

V srdci lesa se pod jedním obzvláště silným kmenem vzdula náhle

půda. Jako by se z hlubin cosi tlačilo vzhůru na povrch a tlačilo před

sebou kopec hlíny jako nějaký obrovský krtek.

A na vrcholku se pak z hlíny vynořilo cosi černého, následováno

proudem černi.

Lidská postava – ale jakoby ulitá ze skla!

Z měkkého, pohyblivého skla!

Postava stejná, jako byly ty na obrázcích, které nafotil Moskowitz.

A navíc bez lidského oděvu. Nahá!

Lilith se cítila být nevysvětlitelně přitahována k tomu svým

způsobem krásnému zjevení. Ani si nevšimla, že mu kráčí vstříc.

Plátěný sáček s totemy ze Stormova krámku svírala stále ještě v ruce.

A nezapomněla na něj.

Postava ji vábila k sobě. Fascinovala. Bezhlase ji volala.

Slibovala...

Ne!

Lilith se zastavila.

„Kdo jsi?“ vykřikla.

Dokonale hladká, jakoby skleněná bytost stála nyní vysoko na

kopci vytlačené hlíny – svým způsobem dokonalá, třebaže zjevně

bezpohlavní. Ač bez očí, hleděla upřeně na Lilith. Byl to obraz ryzí

příšernosti.

Obraz, utvořený v nestrašnějším snu.

Avšak pro Lilith to byla realita.

A navíc ještě pociťovala s touto prapodivnou bytostí jakousi

...spřízněnost!

„Kdo jsi?“ zvolala ještě jednou.

„Smrt – i život. Síla – i slabost. Tvá pomsta, tvůj bič...“

Lilith se vzpírala kouzlu, které se ji znovu pokoušelo ovládnout. A

— 62 —

opět měla pocit, že to, co vzniklo z jejího symbiontu, ještě víc než

ona reaguje na ta slova, jež nevycházela z žádných úst. Jež bezhlase

plynula...

„Poznávám tě,“ zavzdychal hlas černé postavy hluboko v jejím

vědomí. „Ty jsi ta, která nám otevřela oči. Jsi jako naše matka...“

Lilith cítila, jak se jí nedostává dechu. Nebylo snadné strávit, aby

ji takováto bytost nazvala „matkou“ .

Zamrazilo ji.

Popelavě zabarvený symbiont ji sice nadále odíval, avšak nehřál ji

jako obvykle.

„Co chceš od – své ,matky’?“ otázala se drsně.

Skleněný náznak obličeje učinil náznak úsměvu. „Chci tě zavést

k těm, které hledáš – kteří tě očekávají...“

Kdesi v Lilithiných útrobách se prudce stáhl dosud jen nepatrně

pociťovaný uzel.

Storm jí tedy nelhal? „Služebníci“ sem byli skutečně dovedeni?

Ale proč ty okolky, jestliže šlo jenom o to ji, Lilith, zlikvidovat?

„O čem to mluvíš?“

„O těch, kteří jsou také jako naše matka... Nesou v sobě

jiskry, které nám umožňují překonat vězení našeho bezcenného

stvoření.“

„Kde jsou?“

Natáhl paži. Sestoupil z kopce. Přicházel s kočičí pružností k

Lilith, která nebyla s to utéct. V poslední chvíli si vzpomněla na

totemy ve své ruce. A chtěla jich použít...

Skleněný prozradil svůj skutečný úmysl dříve, než mohla Lilith

jen sáhnout do sáčku, aby z něj vyndala „brože“ , jejichž přesný

význam jí byl i nadále neznámý. Mohla se s nimi přiblížit k takovéto

bytosti?

Nikdy se to nedozvěděla.

Postava ze ztuhlé černi náhle změnila svoji podobu. Křišťálu

podobné výrůstky – připomínající upírské zuby – se vysunuly zpoza

náznaku rtů. Vražedné zbraně, doplněné navíc rukama, podobnýma

dravčím spárům, opatřeným ve chvíli zahnutými, křišťálovými

drápy.

Vzápětí se příšera vrhla proti Lilith. S rychlostí střely.

— 63 —

V posledním okamžiku se jí podařilo uskočit stranou.

Ještě ve skoku provedl skleněný zdánlivě nemožný obrat. Znovu

se zorientoval. Pružně dopadl na měkkou lesní půdu. A opět se

vymrštil, hnán temnou silou k Lilith, která se opět mohla zachránit

jen odhodlaným skokem.

Temný se vzpřímil jako svíce. Opět znásilnil svoji fyziognomii,

neutvořenou k usmívání.

„Nebuď hloupá,“ řekl. „Chci tě jen zabít, abys mohla být

znovu stvořena. Jsi moje sestra. Jsem téhož ražení jako ty...“

Znělo to jako výsměch. A přece měla Lilith pocit, že nikoli

náhodou má vnější atributy upíra.

„Jsou mí... služebníci skutečně zde?“

„Tví služebníci?“ Jeho tvář nabyla vlčích rysů. Špičáky se

třpytily jako pravé drahokamy. „Jsou zde. Strom je přikázal

přivítat – jako bych JÁ sám byl stromem...“

Odpovědi skleněného byly stále tajemnější.

„Bylo řečeno,“ pokračovala Lilith, zachovávajíc si nad sebou

sebevládu v tomto psychickém duelu s temným, „že tu mají být

ochráněni jedním... zdravým wondjinou...“

„Taky že je ochraňuji. Velice dobře je ochraňuji...“

„Jednou zdravou stvořitelskou bytostí!“

Vtom skleněný porušil nevyslovené příměří. Téměř rychleji, než

mohlo oko postřehnout, se po hlavě vnořil do země a těsně pod jejím

vzdouvajícím se povrchem se prodíral k Lilith.

I přesto jí zůstalo dost času, aby bezpečně uhnula. Učinila několik

kroků nalevo a v jistém odstupu vyčkávala.

Tam, kde ještě před chvílí stála, náhle země explodovala a

objevila se...

...ne, nikoli skleněná postava!

Lilith poznala lest, teprve když se přímo pod ní ze země vymrštily

dva spáry a zabořily se bolestivě hluboko do jejího masa.

Tam, kde stála předtím, se k obloze vymrštily jen dočerna vyschlé

kořeny. Úhybný manévr skleněného, který zřejmě po libosti mohl

pro své potřeby využívat celého lesa.

Pod ní se z hlíny vynořila hladká lebka. Převtělený wondjina

vylézal z lůna země.

— 64 —

Prudká bolest projela Lilith od kotníků až do míchy. Nehty, tvrdé

jako křišťál a ostré jako nože se jí zaťaly do svalů. Nemohla si

pomoci jinak, nežli se předklonit a chytit „paže „ té černé, studené

stvůry. Aby se pokusila vyrvat si tyto ďábelské „kotvy“ ze svého

masa. Krev jí vytékala z otevřených ran a vsakovala se do houbovité

půdy, která ji lačně vpíjela.

Lilith mobilizovala všechny síly. Podařilo se jí odtrhnout oba

spáry. Nebyla na nich jediná kapka krve. O tu skleněný nestál.

A co tedy chce?

Chce tě zabít, ty bláznivá! Zabít a nově stvořit – podle svých

představ! Vždyť to říkal...!

Z wondjinovy strany probíhal boj ve stísňujícím tichu. Lilith cítila

jen svůj vlastní přidušený dech. Pocítila žár v prsou, jako by jí tam

někdo zapálil oheň.

Stále ještě svírala paže skleněného. Ještě chvíli s ním zápasila,

potom však mobilizovala veškeré zbývající síly a s výkřikem jej

odmrštila od sebe.

Nebyl ani těžký, ani lehký. Ta pružná tvrdost, ze které sestával,

nepatřila žádnému z materiálů, jaké se na světě vyskytují. Snad již

odpovídal novému stvořitelskému ideálu, jejž v sobě nesl tento

wondjina proměněný v démona...

A opět se temný pokoušel už za letu znovu zorientovat, tentokrát

však zareagoval příliš pozdě. S temným žuchnutím dopadl na záda a

pod sebou pohřbil malý, zkroucený výhonek, jenž trčel na onom

místě ze země.

Výhonek ho provrtal a projel mu černě se lesknoucí hrudí skrz

naskrz!

Lilith nevěřila vlastním očím. Jak jenom může taková tenká

rostlinka proniknout tak snadno tělem tvrdým jako sklo? Avšak to

stále ještě nebylo všechno, co dokázala.

Její síla byla smrtící!

Skleněný se v panice pokoušel vymknout se výhonku z moci.

Avšak všude, kde se ho výhonek dotkl, počínala se kompaktní,

zdánlivě nezranitelná čerň jeho těla drolit. Teprve nyní si Lilith

všimla, že výhonek trčící z démonovy hrudi, si jako jediná rostlina v

tomto strašidelném lese uchoval původní zelenou barvu.

— 65 —

Víc a víc ztrácelo dokonalé černé tělo svoji dokonalou hladkost.

Lilith sice nechápala příčinu, ale zahlédla svoji šanci a rozhodla se jí

využít. Avšak než stačila doběhnout k místu, kde ztratila sáček s

totemy, stalo se něco nečekaného.

Závan prudké bolesti projel náhle lesem, odumřelým větvovím,

mrtvými kmeny. A náhle se země rozevřela všude kolem. Na dvou

tuctech míst najednou. Otevřela se a vyplivla na povrch strašlivá

stvoření, při pohledu na něž Lilith ztuhla krev v žilách...

Lidi!

Zneužité, zhanobené, kořeny ovinuté lidi, mrtvé, a přece nemrtvé,

v jejichž očích se roztahovala a blýskala čerň. MÍ SLUŽEBNÍCI...

Lilith se zapotácela, když uviděla, co se stalo z vysvobozených

služebných kreatur. Na „brože“ bylo pozdě. Na všechno už bylo

pozdě. Mají už svého nového pána. A tento je ještě ve vlastním

umírání štve proti Lilith. Ačkoli se upír – wondjina svíjel, rozpadal a

rozlamoval na kusy, stále ještě tahal za „nitky“ těchto loutek,

zbavených už podruhé svého lidství.

Lilith se skrčila, jako by se jí kolem hrdla stahovala drátěná

smyčka. Bylo strašlivé hledět na ty ubožáky. Připomínali jí magicky

zakonzervované utrpení, kterým musela po celá desetiletí strádat

hlava jejího otce, jakožto Landruova „hračka“ ...

Řetěz myšlenek se jí náhle přetrhl, když se dali „služebníci“ do

pohybu. S nataženýma rukama se blížili k Lilith. V každém z nich

vězel jeden kořen, který nejenže se pohyboval s nimi, nýbrž – jak se

zdálo – pohyboval jimi.

A velitel této příšerné armády se stále ještě zmítal, propíchnutý

tenkou rostlinkou, odlišující se od svého černého okolí svojí zdravou

zelení. Pochyby skleněného zjevně ochabovaly. Jako by výhonek z

něho vysával jeho temnou životní sílu.

Lilith uštvaně hledala únik. Byla obklíčena. Ze všech stran se k ní

přibližovaly postavy, jejichž debilní tváře se vysmívaly samy sobě.

Zvrácený wondjina byl zjevně spojen výrazným způsobem s

lesem. Stromy i kořeny mu byly podřízeny, avšak soudě podle jeho

vlastních slov, nebyl totožný s duchem, který sídlil na tomto místě

před jeho zvrácením.

„Umírám...“ zašeptal jí jeho hlas v mozku. „Jaký to je svět,

— 66 —

jenž nechává umírat své STVOŘITELE...“

Ještě jedenkrát jím projelo zachvění. Pak se zbarvil šedě a svalil

se z výhonku, který jej nejprve provrtal, pak držel a snad také zabil.

Lilith s hrůzou sledovala, jak se roztříštil na tisíc střípků.

Což je tak snadné porazit wondjinu, běsnícího jako démon...?

Nemohla tomu uvěřit.

Ale nemohla nad tím ani dlouho hloubat.

Armáda služebníků byla již téměř u ní. Zdálo se, že vůbec

nezaznamenali smrt svého pána. Dostali své rozkazy – a nyní je

plnili!

Lilith zvedla sáček s totemy. Udělala to naprosto mechanicky,

protože nemohla odvrátit tvář před obličeji těch, které DŮM určil

původně jí na pomoc. Jakému tragickému komplotu tu padli za oběť?

Živí lidé se svými touhami, sny, nadějemi... V těch očích jako by

všechno vyhaslo. Jen černé propasti zůstaly v pohledu těch, z nichž si

zlo učinilo své loutky.

Lilith nevěděla, jak zjistit, je-li v nich ještě jejich skutečný život.

Ale rozhodla se aspoň se pokusit osvobodit nešťastníky od těch

„kořenů“ ...

A najednou – jenom pár kroků od Lilith – se zastavili. Bylo to,

jako by zneužití pocítili, že před nimi stojí někdo, s kým byly jejich

osudy nařízením vyšších sil těsně spjaty – ještě dříve, než se jich

zmocnil démon.

V Lilith to zrodilo novou naději. Využila zjevného zmatku postav,

zmítajících se ve vnitřním boji. Opatrně se přiblížila k jedné ženě,

která jí byla nejblíž. Neznámá na ni tupě zírala. V jejích sotva ještě

zřetelných zornicích se zračila úpěnlivá prosba.

Lilith jednala spontánně. Prudkým trhnutím vyrvala ženě tenký

kořenový šlahoun ze zad. Vydalo to zvuk, jenž ač byl sotva

slyšitelný, projel jí skrz naskrz. V prvním okamžiku to vypadalo, že

se žena, zbavená své opory, zhroutí. Avšak jenom se trochu

zapotácela. Pak zůstala – a s ještě větším zmatkem v očích – stát.

Povzbuzena tímto úspěchem kráčela Lilith od jedné lidské

„loutky“ k druhé. V několika minutách vytrhala kořeny ze všech a

stála obklopena postavami, které všechny stejně slepě a úpěnlivě

zíraly před sebe.

— 67 —

Lilith pociťovala kolem srdce stále divnější pocit. Něco provedla

a nyní nevěděla, co dál. Potom si vzpomněla na „brože“ a rozdělila

je jednu po druhé služebníkům, jak Esben Storm původně

předpokládal.

A náhle se jí zdálo, že zaslechla jakýsi vzdálený zvuk. Pohlédla

mezi mrtvými větvemi k šedému nebi, ale nic neviděla.

Naříkavé hlasy ji přiměly věnovat pozornost znovu skupině

služebníků – avšak strnula hrůzou.

Během pár vteřin prošli domněle osvobození příšernou proměnou.

Lilith konečně pochopila, že těmto lidem už není pomoci. Že jsou

definitivně ztraceni. Jejich kůže nabyla barvy i struktury stromu,

náhle byla drsná, sukovitá a neschopná dýchat. Tvořily se v ní

nesčetné trhliny. Hluboké rýhy a praskliny, z nichž vycházel

hnilobný zápach. Pach rozkladu.

Tito lidé již nežili. Strašná existence služebné kreatury se zdála

být v nich ještě jedenkrát oživena kouzlem šíleného wondjiny.

Stvořitelská bytost je zabila a oživila v nich jen upírské sémě, které

jim i jejich okolí vnukla iluzi života. A nyní...

S rychlostí myšlenky se Lilith vrhla k zemi, když se trhliny v

tělech náhle rozšířily a téměř rozevřely.

Následovala řada pronikavých záblesků.

Lililith napočítala dvacet dva výbuchů, zatímco na ni pršely třísky

a hrudky země.

Pak znovu zavládlo smrtelné ticho. Lilith zvedla hlavu.

Tam, kde ještě před několika vteřinami stáli služebníci, zely nyní

v lesní půdě krátery, pokryté zbytky bizarního porostu.

Třebaže teď měla jistotu, že tím ztratila s konečnou platností svoje

spojence, Lilith si oddechla. Bylo to tak lepší. Nikdy služebníky

nechtěla.

Chtěla se zvednout ze země, když vtom jí projela kotníkem

prudká, palčivá bolest. Lilith vykřikla a podívala se na nohu.

A uviděla výhonek.

Tenký, kroutící se výhonek se jako hádek připlazil až k ní. Jeho

vrcholek se komíhal sem tam jako hlava kobry, zatímco Lilith mohla

na svém kotníku zřetelně rozeznat zarudlé místo ve tvaru listu,

kterým ji výhonek neustále šlehal, dokud špička listu nepronikla do

— 68 —

její kůže!

Na odpor nebyl čas.

Lilith se zatmělo před očima.

Pak ztratila vědomí.

Byla to smrt.

Naprostá čerň.

Konec všeho života – a přece smrt živá, která jako by měla své

vlastní vědomí.

Lilithin duch řval, vědom si toho, že nyní musí zemřít. Její

myšlenky se honily v čisté agónii, nořily se do absolutní

temnoty... a pak náhle ustaly, když pochopila, že vlastně

neumírá.

Tato smrt nebyla určena člověku, ba ani příslušníku Starého

plemene upírů. Svírala ji smrt wondjiny. Smrt boha; smrt, která

žije svým vlastním bizarním způsobem.

Poté, co si Lilith uvědomila, že jí bezprostřední nebezpečí

nehrozí, získala v ní zvědavost navrch. Nechala se smrtí nést do

nekonečna a naslouchala jejímu hlasu. Byl to však zpěv, kterému

nerozuměla, tentýž, jenž před desetitisíci let sloužil k

dorozumívání na stezkách snového času a který již přežívá jen u

takových lidí, jako je Esben Storm.

A jakkoli nechápala slova samotná, celkové sdělení jí bylo

jasné. Byla to naděje, která se jí nabízela.

A když ono cizí vědomí poznalo, že Lilith pochopila, opět ji

opustilo. V temnotě se objevil světlý bod, stále narůstal, jako by

se řítil proti ní.

A pak ji smrt pustila zpod svého temného pláště...

— 69 —

Když přišla opět k sobě, stál nad ní Lachlan Macquarie. Beze

slova ji pomohl vstát.

Lilith zírala na kus smrti, který držela v ruce.

Potom se podívala dolů na nohu, kde měla stále ještě zarudlou

kůži. Avšak na místě, kde list prorazil její kůži, nenašla žádné

zranění.

Jak dlouho byla v bezvědomí? Dost na to, aby se stačily aktivovat

samohojivé schopnosti jejího těla?

Anebo si i to „uštknutí“ výhonkem jenom... vysnila?

Znovu se podívala na kus smrti ve své ruce.

Ne, pomyslila si. Stalo se to.

„Kde je Storm?“ zeptala se chraplavě.

„Storm?“ Macquarie na ni pohlédl s otázkou v očích. Nechápavě.

Lilith mávla lhostejně rukou. Jed poznání v ní tepal. Nezáleželo

na tom. Už Storma nepotřebovala. Nyní věděla, co dělat.

Macquarie už běžel napřed k mýtině, kde čekala helikoptéra s

nastartovaným motorem.

Lilith ho následovala. S každým krokem v ní narůstalo odhodlání

pokusit se dokázat nemožné. Schovala výhonek, který vytrhla ze

země a v němž stále ještě cítila pulsovat živou smrt, pod šaty.

Potom vlezla za Macquariem do kabiny.

Království za Moskowitze! zhluboka si vzdychla Beth. Se

Seymorem ji to nebavilo. Tento blonďatý hezoun šel za kariérou. Na

tom samotném nebylo nic špatného. Ale jako v životě ve všem,

důležitý byl výběr prostředků.

Seymorovou zásadou, jíž se pokoušel okouzlit i Lilith, bylo: Účel

světí prostředky!

Avšak tím mohl Beth tak nanejvýš znechutit. Navíc se sama sebe

musela ptát, zda ji Moe Marxx nenávidí skutečně natolik, že ji musel

dát za společníka právě tohoto pitomce. Pokud ano, tak je to od něho

pěkná poťouchlost.

V podstatě jí to však bylo docela volné. Na druhé straně její

— 70 —

starost o Lilith se pomalu měnila v naprostou beznaděj. Pokud jí

milovaná poloupírka brzy nedá o sobě zprávu...

„Jsme tady!“

Seymor se ušklíbl. Ale i ten úšklebek byl vypočítaný na efekt.

Každé jeho gesto jako by bylo jeho vnitřním počítačem vypracováno

s maximální působivostí. Ovšem na Beth tento „program“ neplatil.

„Kde?“ zeptala se.

S nucenou rozpustilostí pokrčil rameny. „To uvidíme. Já dělám

jenom pěkné obrázky. Komentář už musíte sama...“

„Popřípadě si něco vymyslet,“ vzdychla.

„Prosím?“

„Ale nic! Pojďme... Aspoň tak daleko, kam se až dostaneme...“

Co se týkalo uzavřených ulic, měla už rutinu. Přesto zůstávalo

otázkou, jestli jí všechny její zkušenosti nějak pomohou dostat se dál.

Před ní se nacházel Nielsen Park.

A kolem dokola se tísnily vyděšené davy lidí.

A nad nimi hořela obloha.

Hemžilo se to tu policisty a příslušníky Národní gardy. Bylo však

naprosto jedno, ke kterému spolku patřili, protože všichni se

vyznačovali naprosto stejnou alergií na zástupce tisku.

„Zmizte odsud! Tady není nic k vidění! Běžte – bráníte nám v

naší práci!“

Nic nového ve státu New South Wales, pomyslela si Beth. Codd

sice zmizel, ale jeho metody zůstaly.

A proč by je taky měli měnit. Fungovalo to. Kamkoli se rozhlédla,

všude viděla samé zástupce jiných listů a také místní televize.

Televizní senzace pro kramářské dušičky, lačnící večer po

dobrodružství u mísy s křupkami...

Kolikrát svoji práci až nenáviděla.

„Oukej,“ pokynula Seymorovi. „Foťte! Ty ohně na obloze se

budou na tmavém pozadí dobře vyjímat. Víc toho tady asi

nezískáme. To –“

Pak zmlkla. Všichni zmlkli.

Avšak ne kvůli té strašidelně rudé záři, tyčící se jako obrovský

sloup do nebe a snad ještě výš, až na samý konec vesmíru – nýbrž

kvůli povědomým hlasům, které se bez námahy ujaly slova a –

— 71 —

Beth bleskurychle otevřela lahvičku s Moskowitzovými léky,

kterou měla stále ještě u sebe.

„Nějaký problém?“ zeptal se Seymor starostlivě.

Beth si nasypala do dlaně tři nebo čtyři pilulky a rychle je vložila

do úst. Beze slova pak podala skleničku Seymorovi. Hleděl na ně

jako na kyselé bonbóny.

„Děkuji, ale já –“ Zmlkl.

Zpěv sirén ho očaroval. Jeho, okolní lovce senzací, policisty...

každého!

Beth najednou jakoby postihl záchvat migrény. Bodavá bolest

hlavy.

Pohledem hledala, odkud hlasy přicházely. Potají očekávala, že

opět uvidí Jonathana a Hillary Fridayovy. Ty dva „proroky“ z

Walker Lane, kteří zmizeli v Marillionově mrakodrapu.

Mýlila se.

Ale ani tyto tváře jí nebyly neznámé. Také je už viděla v

Marillionově mrakodrapu a při vzpomínce na ně, jí přeběhl mráz po

zádech.

Zdálo se, že nikdo kromě ní si nevšiml, jak je ten pár nevhodně

pro toto prostředí oblečený. Všichni stáli a nechávali se krmit

známou písničkou.

Nadcházející konec světa.

Apokalypsa.

Fénix z popela...

Blablabla!

Beth vytrhla Seymorovi aparát z ruky a udělala si snímek těch

dvou v khaki. Pohledem přes teleobjektiv si potvrdila, co jí bylo

nápadné na první pohled: Jejich světle béžové oblečení bylo opět bez

poškození, nebylo nikde ani natržené, nikde nebyly stopy po krvi. A

také tváře obou dvou, předtím ušpiněné a poškrábané, vypadaly nyní

tak čistě a hladce, jako by prošly generální opravou.

Beth zmáčkla spoušť fotoaparátu ještě pětkrát, potom se obrátila k

Seymorovi. „Pojďte!“

Chtěla ho odtáhnout s sebou.

Ale nešlo to. Doslova visel pohledem na rtech oběma kazatelům

konce světa.

— 72 —

Beth již nemohla vydržet bolest hlavy a co možná nejnenápadněji

se počala vzdalovat odtud. Z dálky pak zahlédla, jak neustále narůstá

počet posluchačů lovců duší.

Za nimi, v uzavřené oblasti, se stále ještě zavrtávala do stmívající

se oblohy nepřirozená zář. Beth neměla potuchy, co to může být.

Avšak skutečnost, že i příslušníci bezpečnostních složek byli pod

vlivem proroků, jí poskytla šanci zjistit to.

Sama se prodírala houštinami parku. Nikdo ji nenásledoval.

Světlo se před ní tyčilo jako obrovská věž. Nic jí nebránilo v tom,

aby se přiblížila.

Po několika minutách se ocitla na stezce. Poté, co se vyšplhala do

strmého svahu, uviděla, odkud světelný sloup vychází: vyrůstal ze

skalnaté plošiny, poseté domorodými kresbami. Pohled na ni a také

dech, který odtud vycházel, dodával Beth pocit, že je zcela malá a

bezvýznamná, jako nějaký mikrob...

Kdesi ve městě se k nebi zvedl druhý sloup světla!

Beth zamrazilo až do morku kostí. Otočila se a vracela se nazpět k

ostatním.

Avšak místo bylo prázdné. Nikdo už nehlídal zátaras. Jen několik

šál a čepic jako na poslední pozdrav vířilo ve větru. To bylo vše.

Zmizel i Seymor, třebaže Bethin vůz stále ještě stál zaparkovaný

stranou.

Co nejrychleji se rozjela tam, kde, pokud bude dost rychlá, znovu

narazí na Seymora i všechny ostatní.

K Marillionově mrakodrapu.

Dorazila na místo ve stejnou chvíli, kdy se nad ním objevila

helikoptéra.

Už při příletu bylo vidět proudy lidí, přibližující se k Marillionově

mrakodrapu z nejrůznějších směrů.

Na první pohled vypadala dvacetipatrová budova naprosto

normálně.

Nenormální však byly světelné úkazy, které se zavrtávaly do nebe

— 73 —

na nejméně třech místech města.

Už to vypuklo, napadlo Lilith, aniž by se divila, odkud to ví.

Posvátná místa, opuštěná stvořitelskými bytostmi zmutovala. To

světlo je teprve začátek. Zakrátko budou tato místa naprosto

nepřístupná. Odtud se potom začne nové stvoření k obrazu

zvrhlých...!

Lilith se již dávno děsila pojmů jako „nové stvoření“ ,

„stvořitelské bytosti“ a „zvrhlost“ . Myšlenka, že by původní

stvoření mohlo být vyhlazeno a nahrazeno novým, byla tak

grandiózní, že si ji nedokázala představit ani přibližně.

S obavami shlížela dolů. Pod popelavě zbarvenou „látkou“

symbiontu se jí zřetelně rýsoval předmět, který s sebou přivážela z

odumřelého borového lesa.

Během své „smrtelné mdloby“ pochopila Lilith podstatu toho

výhonku.

Výraz Lachlana Macquariea neprozrazoval žádné vlastní

myšlenky. Avšak i tak bylo pravděpodobné, že tuší, jak velké

nebezpečí má před sebou.

A náhle již nebyla Lilith v kabině pouze s ním.

Banguma se zjevil bez jakéhokoli upozornění. „Černý plamen“

se zjevil přímo vedle Lilith právě v tom okamžiku, kdy pilot s

vrtulníkem měkce dosedl na střechu střešní přístavby.

„Půjdeš se mnou?“ zeptala se Lilith Bangumy bez překvapení.

„Wondjinové nám nedali na vybranou. Nám OBĚMA.

Musíme se pokusit o nemožné. Hlídej smrt, kterou jsi přinesla s

sebou, dobře. Je to naše jediná šance.“

Lilith přikázala Lachlanu Macquarieovi, aby se vrátil na

sydneyské letiště a zapomněl na tuto epizodu svého života. Potom

vystoupila a chvíli se dívala za odlétajícím vrtulníkem. Když jí

zmizel z dohledu, měla pocit, jako by nyní ztratila poslední kontakt s

normálností. Vše, co bude nyní následovat, bude balancování nad

propastí děsivého snu.

Pohlédla na podlahu.

Normálně vrhala velmi slabý, jakoby rozpitý stín. Avšak zde, nad

tvrzí démonů, byl její stín maximálně ostrý a temně černý.

Také to nebyl její vlastní stín. Byl s ní Banguma. A přesto se

— 74 —

Lilith cítila sama. Toužila po lidské společnosti. Po opětovaném citu.

Beth...

Kde je asi? Co když ji už dávno pohltilo toto semeniště zla? Co

když se vydala po Lilithiných stopách a –

Nemysli na to! Jenom se tím oslabuješ!

Písek na ploché střeše jí skřípal pod nohama. Došla až k otvoru,

vedoucímu do nitra budovy a velkým kamenem rozbila plexisklový

kryt. Pak si už bez problémů vchod otevřela.

Kupodivu ji obávaná čerň nečekala již zde. Pohled dolů jí

ukazoval jen prázdný, nicméně jinak nikterak nápadný pokoj.

Očekávají svého „bratra“ , pomyslela si Lilith a sledovala, jak

„stín“ sestupuje spolu s ní.

Jestliže měl Storm pravdu, tak totem rozptýlený v symbiontu

imituje auru wondjinů. Proto také vyšla živá ze svého prvního

setkání s černí. Člověka by ta zvrácená stvořitelská bytost pohltila

bez váhání. Avšak jedince svého druhu se pokusila „pouze“

infikovat – což se jí ovšem nemohlo u Lilith podařit.

Také tentokrát se o to jistě pokusí. Pokud ji aura oklame.

Lilith se dotkla podlahy pokoje...

... a opět se ocitla tam, kde již jednou byla.

Ve sluncem vyprahlé buši.

Daleko od civilizace.

Daleko od skutečnosti.

V zajetí onoho neblahého přeludu, vznášejícího se nad rudou

půdou pouště...!

POJĎ! vábil ji kvádr. STAŇ SE JEDNÍM Z NÁS. POZNEJ

SVÉ CHYBY. MY JSME TI PRAVÍ WONDJINOVÉ. TY A TI

DRUZÍ, VY JSTE NEMOCNÍ. ALE MŮŽEME VÁM POMOCI.

POJĎTE K NÁM. ZNIČTE SEN STARÉHO STVOŘENÍ.

SNĚTE S NÁMI SEN PRO...

Jsou to démoni! Lilith se instinktivně vzepřela proti tomu

vábícímu hlasu.

Dál! pobízel ji cizí stín, který s ní také proklouzl do této reality.

Nezastavuj se! MUSÍME to udělat! I kdyby to mělo znamenat

naši záhubu.

Lilith kráčela iluzorní pouští. Přibližovala se přímo k tomu kvádru

— 75 —

temnoty, z něhož šlehaly blesky. Ve kterém to kypělo a vařilo, jako

by se uvnitř již připravovala nová podoba světa.

Lilith zamrazilo, když si uvědomila, že moc, která zapříčinila její

existenci a její poslání, musí být ještě mnohem silnější, než si

dovedla dosud představit. Něco, co z bohů dokáže učinit démony,

musí být mocné. Avšak s touto mocí nemusí být nezbytně spojeno i

vědění a patřičný rozhled. Moc je jedna věc a etika věc druhá.

Lilith došla až ke kvádru. Vznášel se asi metr nad zemí, avšak

jeho velikost byla ještě sotva odhadnutelná. Z tohoto pohledu to

vypadalo, že musí daleko přesahovat rozměry Marillionova

mrakodrapu, že je snad s to pohřbít v sobě celé město!

POJĎ! vábilo zlo.

(Zlo? A co když pravda?)

NECH SI POMOCI. SPOLEČNĚ S TEBOU BUDEME

DOSTATEČNĚ SILNÍ, ABYCHOM ZAPOČALI DÍLO. POJĎ

K NÁM. POJĎ...

A Lilith šla dál. Její tvář se dotkla povrchu krychle. A on se dotkl

jí. Ohmatal ji. Hladil ji na povrchu i uvnitř. Ten démon byl... něžný.

Citlivý. V této chvíli zdrženlivý.

Lilith zvedla nohu a vstoupila do vznášejícího se tělesa, jako by

prorazila tenký, poddajný film na povrchu tekutiny.

A „pokožka“ se za ní zase zavřela jako nějaká membrána.

Temnota přijala Lilith a také se zde dalo dýchat. Bylo tu vidět. A...

A její stín se také vnořil s ní do tohoto stínu?

Byl to pocit, jako by se vracela domů, a stále hůř rozeznávala, co

je skutečnost a co jí předstírají totem a tito infikovaní.

Stála v samotném srdci zla. Uprostřed sil, které by ji jediným

pomyšlením dokázaly vymazat, kdyby prohlédly její podvod. Kdyby

měly lidské smysly, už by na to dávno přišly. Ale jejich vnímání

probíhalo na jiné úrovni. Cítily bratra. To jim stačilo k identifikaci.

Lilith zaháněla všechny nevhodné myšlenky. Pokoušela se

soustředit na to, co je nezbytné. Byla však zavalena takovou

záplavou nezpracovaných dojmů, že na kdovíjak dlouhou dobu

prostě zapomněla, proč přišla.

Čerň okolo ní byla plná života a nikterak se nedala srovnat s

protivníkem na Mount Reidu. Zde neexistovala žádná pevná forma a

— 76 —

postava zvrhlého wondjiny, tím pádem také žádný handicap.

Tohle uvidělo prostě dalšího bratra a zmocnilo se ho.

Lilith nic z toho necítila. Totem všechno zachytil. A symbiont,

který uprostřed těch obrazů a stínů vůbec nevnímala.

Lilith se ponořila do moře představ, které však měly všechny

jedno společné: představovaly zničení a nové stvoření tohoto města.

Viděla, jak Sydney hoří. Viděla sníh, padající v létě. Světelné

sloupy na každém rohu. Zatmění slunce, které odvrátilo tvář od toho

apokalyptického obrazu. Dým a plameny. Lidi, hnané ve zběsilém

amoku. Divoká, rozzuřená zvířata, blýskající svými tesáky a

pronásledující vše, co se hýbe. Roztrhaná těla. Rostliny, prorůstající

domy i dopravní cesty a dusící život města. Trhliny v zemi o hloubce

stovek metrů, pohlcující vše nablízku a vydechující morový dech

pekla.

Hluk byl příšerný. Lilith slyšela křik obětí, hluk bortících se

staveb, cítila chvění doprovázející praskání země a výbuchy sopek.

Nad městem se setmělo. A stejně tak i v srdcích lidí, zavalených

násilím, smrtí, která nečiní žádné rozdíly a každého dostihne. Silou,

která zmačká skalnatou zemi, vytvoří nové hory a jiné zahladí. Silou

strašlivé tvořivosti...

Ne!

Lilith zablokovala své myšlenky před tímto šílenstvím,

Tato vize se nesmí nikdy naplnit!

Tato, ani žádná jiná varianta totálního zničení, které se nezastaví

ani po Sydney, pronikne do každého místa na kontinentu a nastolí

strašlivou, pitvornou renesanci snového času!

Dělej! uslyšela šepot vnitřního hlasu. Dokud se nic neděje.

Vypusť smrt. Bojuj ohněm proti ohni...!

Co se stane, až to udělá?

Stane se vůbec něco?

Je možno to šílenství ještě zastavit?

Její ruka se vnořila pod symbiont. A popelavé šaty se rozevřely.

Smrt byla vypuštěna.

— 77 —

Quilpie, Queensland

Nedokázal zapomenout na Alici.

Virgil Codd ji poznal na jedné ze zastávek na své cestě v

Lightning Ridge v New South Walesu. Atraktivní žena mu vrátila

poslední dosud chybějící vzpomínku na to, co znamená žít. Ze

sexualita patří neoddělitelně k muži, který se nachází biologicky

někde mezi čtyřicítkou a padesátkou...

Nemohl s lehkou myslí opustit první ženu, která se mu oddala po

jeho osvobození od upírské nákazy.

A také pro Alici bylo zjevně těžké nechat ho odejít.

Ale Virgil Codd neměl na vybranou. Jako služebník pouze

vyměnil své pány. Volný není a nikdy nebude!

Toto všechno mu řekl cit, který se mu vrátil v okamžiku, kdy Jeff

Warner pronikl do jeho domu a vysvobodil ho. Jeho tělo již nebylo

mrtvé. Jeho srdce se opět rozbušilo. Jeho plíce dýchaly...

A nyní se přiblížil konec jeho pouti. Cíl, jejž – dokud byl na cestě

– nedokázal pojmenovat.

„Quilpie...,“ sklouzlo mu ze rtů.

Bylo poledne. Bylo horko.

To bylo ono místo. Zvuk jeho jména se dotkl v Coddovi struny,

kterou mohl rozeznít jedině on. Rozezněla se jím půda, po které

kráčel, tváří proti slunci a s městem za zády.

Prach se vířil při každém jeho kroku.

Pět mil musel urazit v odpoledním žáru, než dorazil k rudé

monolitní skále, která se vypínala jižně od města nad buší jako

zploštělý hrb.

Pot vyrazil z Coddových pórů na těle. Košile a kalhoty se mu

lepily k tělu. Kdo ho viděl, musel ho mít za blázna. Ale v Quilpie

byli všichni vysloveně přátelští, vysloveně ochotní k jakékoli

pomoci. Vyprávěli o těch druhých, kteří sem v posledních dnech

dorazili a zamířili ke skále. Povzbudivě mu poklepávali po rameni a

přáli mnoho štěstí.

Štěstí...

Virgil Codd věděl, že je na tom jejich chování něco zvláštního.

Všude jej přijímali s neuvěřitelnou srdečností, brali jej k sobě a opět

— 78 —

se s ním loučili. Avšak v temném koutku své dřívější identity si

vzpomínal, že svět není dobrý – alespoň ne tak báječný, jak se jevil

na této jeho pouti. Ale nedbal toho. Byl šťastný, že je tomu tak.

A nakonec pěšky dospěl k tomuto celými tisíciletími

zformovanému monolitu...

Codd poslední dobou miloval takovéto objekty i asociace s nimi

spojené.

Avšak fascinace, kterou v něm toto místo schůzky služebníků

vyvolalo, vymizela, jakmile poprvé obešel celou skálu.

Nikdo tu nebyl.

Nikdo kromě něho!

Shromaždiště bylo... opuštěné.

Přišel jsem pozdě, pomyslel si Codd s hrůzou. „Ne...!“

Zvuk se mu vydral z hloubi hrudi jako výraz nikdy netušeného

zklamání. Těžce a dusivě dolehla temnota na jeho znovu procitlý,

znovu jasný duch.

Codd padl na kolena.

Tam, kde klesl, zahlédl v písku stopy.

Stopy služebníků, kteří nepřišli pozdě.

Ale já jsem nepřišel pozdě! Ještě je čas. Zbývají tři dny...

Nedávalo to smysl.

Byl sám.

Shromaždiště bylo osiřelé.

Dlouho klečel na zemi a doufal, že se mu dostane důkazu, že se

mýlí. Že ti ostatní odešli jen na chvíli a zase se vrátí.

Nepřišli.

Setmělo se.

Ochladilo se.

Virgil Codd se zvedl a pomalu – zoufale pomalu – se vlekl zpět do

Quilpie.

Tam, kde klečel celé hodiny, zůstalo v písku prstem cosi napsáno.

ALICE.

Písmena, k nimž se Codd upnul – ačkoli se obával, že také tato

jeho touha zůstane nevyslyšena.

Stejně jako touha sloužit...

— 79 —

Najednou se cosi stalo.

Cosi, co nedokázala Lilith zhodnotit.

Vyšel plán dobrých wondjinů? Nebo se přihodilo něco, co ani

stvořitelské bytosti nedokázaly předpokládat?

Patřila „zbraň“ , kterou Lilith proti zvráceným použila, k

původnímu plánu? Nebo to byla – doslova – božská prozřetelnost,

že se uchoval výhonek se smrtí wondjinů?

Otázky, na které nemůže nikdo odpovědět. Avšak co Lilith viděla,

hovořilo samo za sebe.

V kvádru černém jako noc se odehrávaly strašlivé scény. Šílení

wondjinové, kteří ve smrtelném zápase padali jeden přes druhého,

nebo se sami trhali na kusy, aby se oddělili od zasažených částí. Smrt

opustila výhonek a byla zvrácenými wondjiny pozdravena jako bratr

– dokud nepoznali, že tento bratr jim přináší záhubu. Že nikoli oni

jeho, nýbrž on je nakazí.

Ale to už bylo pozdě.

Lilith se zdálo, že se propadá do bezedna. Vypadla z černého

kvádru ven. Nad ní se v černi rozevíraly trhliny, z nichž vystřelovaly

oslnivé blesky.

Lilith ležela pod ním. Na naprosto hladké půdě „pouště“ .

Poušť zmizela.

Kvádr se nadále vznášel, těžký jako Měsíc.

Wondjinové v něm se pokoušeli uniknout, avšak smrt nešetřila

žádného. Řetězová reakce mezi nimi řádila jako mor a neštovice.

A pak – konečně – bylo po všem.

Po všem?

Nedokázala tomu uvěřit, třebaže kvádr zmizel a kolem ní se opět

nacházely stěny a nábytek bytu.

Na několik vteřin zůstala nehnutě ležet a naslouchala. Obklopilo ji

ticho. Potom: dětské hlasy.

Zvedla se. Cítila se slabá. Rozplizlý stín, který vrhala, byl zase její

vlastní. Banguma zmizel. Symbiont už nebyl popelavý.

Šla za hlasy až ke dveřím bytu. Když je otevřela, zíraly na ni

— 80 —

vyděšené dětské oči...

Co na nich bylo zvláštního, že je zvrhlí wondjinové ušetřili? Nebo

je zde shromáždili za nějakým neznámým účelem...?

Lilith se obrátila a přešla k nejbližšímu oknu. Venku svítilo

slunce. Žádné rudé světlo již neozařovalo město svou ponurou září.

A taky už žádná sněhová vánice uprostřed léta v Sydney...

Její pohled sklouzl dolů. Teprve, když uviděla dezorientované

pobíhající lidi, věděla s jistotou, že se jí to všechno jenom nezdálo.

Nechala děti o samotě. Ať se o ně postarají jiní. Ona už na to

nemá dost sil.

Cosi se v ní rozbušilo, jako by se v ní probudilo druhé, cizí srdce.

Vůči výtahu si vypěstovala přirozenou antipatii, třebaže věděla, že

nyní je již jeho použití bezpečné. Přesto použila schodiště.

Bylo přeplněné lidmi, kteří se pomalu potáceli ze svých poschodí.

Nikdo nechtěl použít pohodlnějšího výtahu. Ve všech, kteří přežili,

přežívalo jejich trauma.

Když Lilith konečně sešla dolů a byla v proudu ostatních

vynesena ven, stačila ještě poznat Beth a zamávat na ni.

Potom se složila k zemi.

Tasmánie, Mount Reid

Z podrostu vyběhlo zvíře.

Veliké asi jako krysa, zvědavé, hladové.

A přesto trpělivé.

Čekalo, až se to hrozné divadlo skončí. Teprve, když vetřelci

zmizeli a hluk, který zanechávali, zmizel za mračny, vylezlo ze

svého úkrytu.

Vypadalo jako krysa, avšak byl to vzácný druh, vyskytující se

jenom na tomto malém ostrově, jižně od australského kontinentu.

Tasmánský ďábel.

Tento „ďábel“ se přiblížil středu lesa. Odumřelé stromy ho

nezajímaly. Zato však ona mrtvola, která tu ležela a byla díky své

popelavé barvě sotva vidět.

— 81 —

Dravcovy oči však snadno objevily démonovu mršinu. Stačilo

jednou zavětřit, ostatní už šlo jako na drátku.

S tupou nenasytností se zvířecí čenich zavrtal do půdy, kde pod

nánosem nejrůznějších úlomků se dalo najít to, co dříve vypadalo

jako černé sklo. Jako ztuhlá, živoucí temnota.

Stačilo jen pár kousku, aby se tasmánský čert nakazil.

Nával prudké inteligence zákeřně zajiskřil v malých očkách. A

horečka procitnuvší nemoci.

Horečka především...

„Doprav mě domů, do svého bytu... Rychle!“

„Co se stalo?“ zeptala se Beth. „Jak jsi to dokázala?“

„Já nevím. Je mi... hrozně zle. Skoro už nic nevidím! Tvoje tvář...

okolí... všechno je rozmazané...“

Lilith se rozkašlala dusivým kašlem, který naháněl strach.

Nechápala, co se stalo. Podařil se plán wondjinů a démoni byli

poraženi? S jediným kusem smrti...?

Otřásla se a ještě cítila, jak se na ni navalilo, něco obrovského.

Něco, co ji chce pohltit a ukrást jí její identitu!

Mýlila se Beth?

Byla naděje předčasná?

Lilith násilím zvedla víčka. Všechno viděla dvojitě a jakoby přes

nějaký závoj. Nevěděla ani, jak se dostala do Bethina auta.

Nepamatovala si ani příjezd do podzemní garáže. Teprve, když ji

Beth vedla k výtahu, její vědomí se ještě prudce vzepřelo.

„Už žádný výtah!“ zasténala Lilith zmučeným tichým hlasem.

„Prosím tě, žádný...“

Potom upadla...

...na čalouněnou pohovku a teprve z toho poznala, že je už v bytě.

„Něco na pití... prosím!“

Proč na ni Beth zírá jako na blázna?

„Něco – na pití? Krev...?“

Krev?

— 82 —

„Pojď ke mně. Zahřej mě, prosím! Mrznu. Je mi...“

Hlas měla ochraptělý, jako kdyby celé hodiny křičela. Beth si

lehla vedle ní. Položila paži kolem Lilithiných ramen.

Poloviční upírka se třásla. Proč se nemůže zahřát?

„Jak – to vypadá venku? Hoří – Sydney?“

Co se stalo s těmi „proroky“ ? Zahynuli spolu s wondjinou v

Marillionově mrakodrapu?

Zahynul vůbec wondjina...?

„Lilith!“ Bethin hlas zněl na samé hranici hysterie. „Řekni mi, co

je to s tebou! Co se tam nahoře stalo?“

„Umírá – svět...?“

Beth vytřeštila oči.

Lilith si přejela rukou přes tvář. Její svaly byly jakoby odumřelé.

Jakoby ze dřeva.

Co je to s ní? Že by ji ti zvrácení wondjinové přece jenom nějak

nakazili?

Co z ní teď bude? Taky – démon?

Co se stalo s Bangumou?

A náhle se přivalila vlna, jejíž blízkost cítila celou tu dobu! Cosi

se přes ni převalilo. Zmanipulovaná realita a přítomnost jako nějaký

šílený wondjina...!

Lilith se téměř dusila tím cizím životem, který do ní proudil.

Otmíť eť mítřk mcnémj Annaerc...! zašeptalo v ní cosi těžce a

dutě.

„Pomoz mi!“ zakvílela Lilith.

Beth vzala její tvář do dlaní. Pohybovala rty, ale Lilith slyšela

něco docela jiného.

Hlasy z temnot minulosti.

Hlasy, které k ní promlouvaly, kterým však nerozuměla.

Otmíť eť mítřk menémj Annaerc...!

A symbiont začal snít...

KONEC

Příští svazek 015

— 83 —

Já, Creanna

Příští Vampýra má pro vás připravený zvláště vybraný ročník

krve! Po pokrevní linii se totiž vracíme zpět na samý začátek léta

Páně 1728 – k „narození“ Lilithiny matky Creanny. Konečně Adrian

Doyle vnáší jasno do otázky původu naší hrdinky a poodhalí

dokonce i cípek tajemství kolem jejího poslání.

Jaké bylo Creannino dětství? Jakou úlohu v jejím životě hrál

Landru? Co ji přimělo k rozhodnutí obětovat se, aby přivedla na svět

živé dítě?

Na tyto otázky odpoví patnáctý díl. Nenechte si ujít tento

mimořádně klíčový román celé ságy o poloviční upírce Lilith

Edenové. Prožijte osud její matky Creanny na její vlastní kůži a z

jejího pohledu!

— 84 —