— 1 —

SEŠITOVÉ ROMÁNY NAKLADATELSTVÍ MORAVSKÁ

BASTEI

PRVNÍ POLOLETÍ

vychází dvakrát v měsíci sv. 066 Kerrigan sv. 067 Už supové

krouží sv. 068 Vlk a vlčice sv. 069 Zatraceně špatné karty sv. 070

Wannagan se nevzdává sv. 071 Silná čtyřka sv. 072 Cesta z osidel

sv. 073 Zrozen k boji sv. 074 Údolí šeptajícího větru sv. 075 Kolt na

prodej sv. 076 Ranč Santa Verde sv. 077 Larry nezůstal sám

8§ A?

sv. 077 Larry

781 §

vychází v 1. polovině měsíce

sv. 034 Jezdkyně smrti sv. 035 Ďábelské pokušení sv. 036 Ta-

jemství bílé dámy sv. 037 Chladný závan smrti sv. 038 Záhadný jez-

dec sv. 039 Volání ozvěny

Western—Bestsellet

vychází v 2. polovině měsíce

sv. 025 Muž od Brandy—River

sv. 026 Shannonovo stádo

sv. 027 Dostavník do Last Chance

sv. 028 Bratři Cheneyové

sv. 029 Špinavé město

sv. 030 Proměna

JohnaMahouna

ISBN 80—7173—209—5

Chcete—li si zajistit

pravidelnou dodávku

některé z našich románových řad,

objednejte šije na adresách:

A.L.L. PRODUCTION

P.O. BOX 732 111 21 PRAHA 1

L. K. PERMANENT, s. r. o.

p.p. 4 834 14 BRATISLAVA

SVK Olomouc

vychází v 2. polovině měsíce

— 2 —

sv. 001 Společenství vrahů sv. 002 Tessy—čarodějka

z diskotéky

sv. 003 Upír s modrou krví j sv. 004 Žena nebo lvice? sv. 005

Démon z říše

vycházejícího slunce sv. 006 Příšerná hrobka

S2650081617*

|MOBAi

30HN5INCIAIR

vychází dvakrát v měsíci

sv. 068 Ptačí strašidla

sv. 069 Šílenec s houslemi

sv. 070 Zaživa pohřben

sv. 071 Hrůzný mnich

sv. 072 Vyznavač Satanův

sv. 073 Dívka z Atlantidy

sv. 074 Oko démona

sv. 075 Zakletý mlýn

sv. 076 Pekelný jezdec Maringo

sv. 077 Monstrum z majáku

sv. 078 Přízraky

sv. 079 Mstitel se vrací

—887

I a 197

vychází v 2. polovině měsíce

sv— 061 Tvé růže jsou nejlepší lék sv. 062 Říkají tomu hřích ;

sv. 063 Neplač pro mne

\AmR9f7A

vychází v 2. polovině měsíce

sv. 017 Poselství stínů sv. 018 Meč elfů sv. 019 Vlčí luna

Síloía ermusio

vychází v 1. polovině měsíce sv. 063 Na křídlech lásky sv. 064

Prsten, hrabě a dívčí sen sv. 065 Miluji dvojčata sv. 066 Neobvyklé

manželství sv. 067 Bláznivý nápad sv. 068 Začalo to jednoho letního

dne

vychází v 1. polovině měsíce

sv. 043 Nepleť si soucit

— 3 —

s láskou

sv. 044 Hraj mi píseň lásky! sv. 045 V černých šatech

k oltáři

sv. 046 Vyveď mne z osamění! sv. 047 Princ do nepohody sv.

048 Královna mého srdce

EXTRA vychází v 1. polovině měsíce

sv. 016 Rodina Assmanových

sv. 017 Tajemství

sv. 018 Nosím tě hluboko v srdci

sv. 019 Dcera pradleny

sv. 020 Buď statečná, Eriko!

sv. 021 Světlo a stín

vycházív 1. polovině měsíce

sv. 055 Štěstí je křehké

sv. 056 Právě proto musíš žít…

sv. 057 Dva otcové

sv. 058 Vítejte v dětském ráji

sv. 059 Když se dověděl

o svém dítěti sv. 060 Tíha minulosti

vychází v 2. polovině měsíce

sv. 061 Záhada kolem Valerie sv. 062 Cesta ke štěstí sv. 063

Dědička

Lilith Edenová je dcera člověka a upírky, stvořená k jakémusi

tajemnému předurčení. Devadesát osm let prospala v živoucím domě

v Sydney, avšak procitla příliš brzy — doba ještě nedozrála. Aby

naplnila své poslání, musí svádět boj s upíry, kteří v ní vidí bastarda.

V boji jí pomáhá symbiont.

Symbiont je tajuplná bytost, která Lilith slouží coby oděv, ačkoli

dokáže nabýt úplně jakékoli podoby. Kdysi patřil Creanně a ta jej

také předala Lilith. Symbiont se živí černou upírskou krví a svoji

hostitelku neopustí do její smrti.

Landru je nejmocnější ze starých upírů a vrah Lilithina otce. Už

dvě stě šedesát sedm let hledá po světě pohřešovaný Liliový kalich,

upírskou nesvátost, bez které nemůže vzniknout žádný upírský do-

rost. Na Landruovi zřejmě spočívá nějaká vina —jaká, není dosud

známo.

— 4 —

Jeff Warner — policejní detektiv, jehož jeho šéf Virgil Codd —

upírská služebná kreatura — poslal do zahrady domu, ve kterém Lili-

th procitla a kde od té doby zmizeli beze stopy mnozí lidé. Warner se

však vrací zpět — změněný. Z pověření Domu zbavuje Codda upír-

ské nákazy.

Beth McKinseyová je reportérkou jednoho sydneyského listu.

Lilith u ní nalezla útočiště. Časem Beth poznala Lilithinu pravou

totožnost; navíc se do poloviční upírky — neboť je lesbického zalo-

žení —zamilovala.

Služebné kreatury: jestliže upír svým kousnutím zabije člověka,

tento se nepromění v plnohodnotného vysavače krve, nýbrž v kreatu-

ru, která upíra bezpodmínečně poslouchá. Najedná straně služebná

kreatura sice nemůže dál šířit upírskou nákazu, potřebuje však ke své

(věčné) existenci krev, navíc s přibývajícím stářím — na rozdíl od

praupírů — se stává stále citlivějším na světlo.

Všude tam, kde se vyskytují nějaké předvěké památky na aus-

tralské stvořitelské bytosti, se od Lilithina procitnutí rozrůstá tajem-

ná, zhmotnělá čerň, do které wondjinové zmutovali. Lidé se dostávají

do jejich vlivu. Beth odhalí přímo ve středu města mrakodrap, o

němž se domnívá, zeje samotným centrem všech změn.

Jistý borový lesík na ostrově Tasmánie se ukáže být jediným

prastarým organismem. Wondjina, který v něm žije, povolává k sobě

lidi, zbavené upírské nákazy, kteří čekají na setkání s Lilith. Chce je

tak dostat z dosahu zvrácených wondjinů. Téměř současně však do

lesa dorazil vyslanec zvrácenců a strom infikoval magickou nákazou.

Lilith se rozhodne navštívit mrakodrap. Setkává se v něm s dé-

mony snového času, zmutovanými wondjiny. Zde také zjistí, že

všichni lidé v širokém okruhu jsou onou černí přitahováni a pohlco-

váni.

Lilith vyhledá pomocníky, které jí Dům slíbil — a poznává, že

také oni jsou již v moci démonů. A přece najde pomoc: ve zbytku

borového lesíku objevuje větvičku, do které se umírající wondjina

uchýlil, když jej přepadla magická nákaza. V tomto výhonku zůstala

zakonzervována smrt.

Lilith si tuto větvičku bere s sebou na druhou svoji návštěvu do

mrakodrapu. Konzervovaná smrt démony zahubí. Lilith prchá z bu-

— 5 —

dovy, avšak symbiont je vážně poraněn a upadá do snu, jejž Lilith

spoluprožívá s ním.

Tak se dozvídá, že její matka Creanna byla sirnookou upírkou a

zlodějkou Liliového kalichu vychovávána z cizího pověření, navíc že

dlouhou dobu spávala s Landruem! Tehdy provedla nakonec Creanna

na rozkaz Neznámé (a za pomoci symbiontu) na Landrua vražedný

útok, jenž se však nezdařil. Později se Creanna ve Skotsku zamilova-

la do Seana Lancastera a utekla s ním do Austrálie, aby zde porodila

Lilith — a tak naplnila plán oné Neznámé.

— 6 —

Adrian Doyle

Mor v Sydney

Byl dědicem démonického boha.

Jedna ze zvrhlých stvořitelských bytostí, které chtěly skončit

lidskou éru — a byly poraženy —, si ho vybrala krátce před svojí

smrtí.

Sežral démonickou zdechlinu ve stínu huonových borovic, ros-

toucích desetitisíce let na svazích Mount Reidu. Žral prohnanost i

nenávist, šílenství i nesmrtelnou pomstychtivost mrtvého wondjiny.

Měl čtyři nohy, zuby ostré jak nože a tělo velké krysy.

Byl to tasmánský ďábel a po té nezvykle výživné mršině narostl

do velikosti psa, ba ještě víc…

Ronnie Fowler byl expert na zabíjení. Lidé si ho najímali tehdy,

když už nevystačili s vlastní iniciativou. Počet obětí, které měl na

svědomí, šel do stovek. A přece pro něho nebylo problémem uchovat

si chlapeckou mysl. Však také nezabíjel lidi. Jen samou havěť s více

než dvěma, popřípadě žádnýma nohama.

I když zde už rozlišoval.

Štěnice, švábi, blechy, jedovatí hadi a pavouci, myši a jiní hlo-

davci,., to všechno bylo oukej. To se smělo.

Teď zrovna frčely krysy.

A tato aktuální — po pravdě řečeno také první — velká zakázka

byla pro Ronnieho vroucně vytoužený „teplý déšť“, který by konečně

mohl trošku oživit jeho choré finance.

Za chvíli už bude moci koupit své Angie i ty pikantní, absolutně

neslušné hadříky a smyslné prádélko, po kterém už dávno pošilhá-

vá…!

Ronnie si mlsně olízl jazykem rty, třebaže současně vytahoval z

kufru do sáčku zabalené otrávené vnadidlo.

Byl tu už podruhé. Poprvé ho tu prováděl jakýsi kancelářský

bambula a vysvětloval mu, co je jeho úkolem.

Avšak dnes to byl úplně šílený pocit potloukat se dvacetipatro-

vým domem, ve kterém kromě něho nebyl již nikdo jiný.

Sám v domě, odkud všichni utekli. Kvůli krysám.

Něco se tu přihodilo. Před pár dny.

— 7 —

Ronnie Fowler se zašklebil, když docela zespodu vytahoval z

kufru malorážní pušku. Jed je rozhodně tutovka. Šetří čas a vraždí ve

velkém. Na nějaký sportovní duch není čas.

Kdepak!

Ronnie popotáhl nosem,z něhož mu nudle visela skoro až do úst.

Chytl někde jakousi rýmu. Asi jak se při otevřeném okně zapotil na

Angie…

To je fuk.

Ještě jednou potáhl a pak chutě do díla! Ronnie nejenže byl na-

prosto cool, navíc byl i čipera kluk. To může dosvědčit každý jeho

kámoš.

A protože byl mazaný, šel na věc systematicky. Poschodí za po-

schodím. Odshora dolů.

Až úplně nahoře se v podkrovní přístavbě nacházel opuštěný byt

jakéhosi pohřešovaného pracháče. Do háje, řekl si Ronnie, když po-

prvé vstoupil do tohoto bejváku. A okamžitě ho napadlo, jak by bylo

fajn mrknout se sem spolu s Angie. Až budou odtud pryč všechny ty

mrchy, kterými se to tu jen hemží.

Holt není marné mít klíče ke všem bytům v tomto nóbl věžáku.

Ale Ronnie nehodlal svůj čas ztrácet zbůhdarma jen potlouká-

ním po jednotlivých bytech a šmejděním, kde co zůstalo.

Takové věci Ronnie nikdy nedělal.

Konečně, byla to tak trochu věc jeho profesionální cti.

Ronnie se vyvezl výtahem až úplně nahoru této hory ze skla,

oceli a betonu. Když se pak před ním otevřely zasouvací dveře, čino-

rodě si plivl do dlaní. Návnady mu v ruksaku zašustily a náboje do

pušky, které měl po kapsách, zacinkaly jako hrst drobných. Vystou-

pil z výtahu a vkročil do temného podkroví.

Ještě než se zatahovací dveře za ním stačily automaticky zavřít a

zbavily ho tak jediného osvětlení, ocitl se Ronnie u vypínače a

všechna světla rozsvítil naplno!

Lidi se sice vystěhovali, ale, zaplaťpánbůh, proud nevypnuli.

Nejprve se Ronnie rozhlédl kolem sebe.

Parádní bejvák, to se musí nechat. Rozhodně se tu nešetřilo ani

penězi, ani vkusem.

— 8 —

Ronnie postavil batoh s návnadami na skleněnou desku stolu a

také pušku, kterou měl pověšenou na řemeni přes rameno a jenom

mu překážela, odložil.

Domácí bar se na něho usmíval.

Člověče, Ronnie, volal na něho. Jeden prcek na povzbuzení pře-

ce nijak neohrozí tvoji profesionální čest…!

A Ronnie podlehl.

To bylo něco jiného, než ty laciné patoky, které byl zvyklý pro-

lévat hrdlem doma. Vysloveně se divil, že to tu všechno zůstalo jen

tak zahálet.

Aha, pomyslel si vzápětí Ronnie, když zaslechl jakési zapísknu-

tí, které mu v mžiku připomnělo, že je v práci.

Vidět ty rychlé potvory nikde nebylo. Nejsou blbé. Drží se

schované a vylezou jen, aby něco sežraly.

A on pro ně něco na zub má.

Panebože na nebi, proč jsem se jen nenarodil jako milionář?

pomyslil si Ronnie. Bezděky z kapsy svých umaštěných kalhot vytá-

hl svoji navštívenku a se směsí pýchy a lítosti si ji prohlížel.

RONALDFOWLER

váš profi(t) ve věci

boje proti škůdcům

Na to „t“ v závorkách byl zvláště pyšný. Proč vyhazovat těžké

prachy za původní účinný slogan? Dobře ukradený přijde levněji.

Však taky byl Ronnie práskaný chlapík. Tuto parádní zakázku

dostal, aniž by potřeboval rozdat jedinou z těchto pěkných kartiček.

„Samozřejmě jsme si o vaší firmě vzali informace,“ ujistil ho ten

muž v proužkovaném obleku. „Má tu nejlepší pověst. Plácněme si a

zakázka je vaše!“

A jak rád si s ním Ronnie na to plácnul!

Vrátil se zpátky ke svému ruksaku, sevřel pušku v podpaždí a

začal rozmisťovat otrávené návnady na strategicky nejvhodnější mís-

ta v místnosti.

Jo, na tohle musíš mít pod čepicí. Trošku sem, trošku tam, stačí

dozadu, dopředu nic. Krysy nejsou blbé.

— 9 —

Jsou to inteligentní bestie, pomyslel si Ronnie, a aby porušil ne-

příjemné ticho, svírající jako tuhý krunýř, začal si pískat.

Kdepak ze strachu!

Potom z kapsy vytáhl obrovský kapesník, zabořil do něho nos a

mohutně zatroubil. Znovu ho schoval a přešel do další místnosti.

Ať vlezl kamkoli, všude to bylo zařízeno podle rčení: když už

do pekla, tak s komfortem…! Ronnie se ušklíbl a další návnadu pře-

jel nevysychající tyčinkou s vůní.

Rozkošná vůně!

Ronnie věděl, že nejvíc záleží u všeho na světě na balení. To

platí i o smrti.

Ty potvory musejí vnadidlo slupnout jako nejvybranější lahůd-

ku. Teprve, až se jim začne v žaludku rozkládat a až se začnou ná-

sledkem vnitřního krvácení škubat jako zasažené silnoproudem, pak

pochopí—možná — svůj omyl.

Ronnie nic nedal na všelijaké ty moderní výmysly. Jako je zasa-

hování do hormonální výbavy hlodavců a podobně. To všechno je na

moc dlouhé lokte. Úspěch se projeví až v další krysí generaci.

Tady to nejde.

Tady, jak se říká, hoří termín.

Ronnie měl batoh už skoro prázdný, zbývala mu poslední míst-

nost, když vtom mu zůstala ruka viset nad klikou.

Neboť na druhé straně dveří pískání zjevně nevycházelo z jedi-

ného hrdla, nýbrž z mnoha.

A znělo to — a Ronnie netušil, proč mu to nahání husí kůži —

skoro jako… dětský pláč.

Pak ale mrazení přešlo a na tváři mu vyvstal potěšený výraz.

Odložil batoh a vzal do ruky malorážní pušku.

Troška střílení neuškodí. Aspoň se po tom nudném rozmísťová-

ní návnad taky trochu pobaví. A jestli ho sluch úplně nešálí, tak jich

tam vevnitř musí být skutečně požehnaný počet…

Rukou stiskl kliku, přesně promyšleným pohybem se opřel do

dveří a bleskurychle rozsvítil.

Cvak!

Ty bestie se musí nejprve oslepit!

Oslepit a…

— 10 —

Světlo se rozlilo po místnosti.

Nemilosrdně proniklo do každého kouta místnosti.

Ronnie Fowler zůstal stát jako zaražený do země. Z hrudi, aniž

si toho byl vědom, se mu vydral chraplavý výkřik.

Byl to jedinečný pohled. Něco podobného ještě nikdy v životě

neviděl; na okamžik zůstal stát jako uhranutý.

Ani krysy se nijak nedaly vyrušovat.

Hejno o takových dvaceti krysách bylo zahryznuté do kožichu

jiného, alespoň pětkrát tak velkého zvířete (Co to je? přemýšlel Ron-

nie), jako by jej vysávaly.

To druhé zvíře se sice kryse dost podobalo, ale krysa to naprosto

jistě nebyla!

Ronnie, třebaže byl ohledně zvířat poměrně slušně zběhlý, mu-

sel ještě pěkně dlouho přemýšlet, než pochopil, s čím má tu čest.

S něčím, co tady na kontinentu bylo už dávno vyhubeno a dnes

se dá najít už jen v tasmánských pralesních rezervacích:

Tasmánský ďábel…!?

Ronnie hlasitě vydechl údivem nad groteskní velikostí tohoto

dravce.

Avšak nejen rozměry zvířete, ležícího na boku, byly znepokoji-

vé. Stejně tak i vybouleniny, podobající se hlízám, vystupujícím ze

srsti…

Nejvíc však Ronniemu zmrazil úsměv na rtech téměř lidský vý-

raz v obličeji zvířete. Ďábel měl ohrnuté pysky a odhaloval zuby,

jakoby ve škodolibém šklebu. Hlavu mírně pootočil směrem k Ron-

niemu. Očima ho nespouštěl z dohledu…

„Do prdele!“ procedil Ronnie mezi zuby.

Vzápětí pak pozvedl pušku, zamířil a bez váhání vystřelil.

Kulka, která se tasmánskému ďáblu zakousla do kožichu, roz-

metala onu hrůzostrašnou „idylu“.

Krysy se s kvičením rozletěly na všechny strany.

Všude, kde se jejich hlodáky vytrhly z černě se lesknoucího

ďáblova kožichu, prosakovala občas nějaká hustá, temná kapka. Jen

tam, kde se krysy zahryzly přímo do zduřelých mízních uzlin, trvalo

delší dobu, než se rány zavřely.

— 11 —

Co však Ronnieho Fowlera, coby profíka, přimělo k tomu, aby

bez prodlení znovu nabil a vyslal tasmánskému ďáblu do kožichu

druhý olověný pozdrav, to byla především jakási příšerná netečnost,

s jakou zvíře přijalo první — stejně jako teď i druhý — plný zásah.

Pohledem plným záludnosti se zvíře přisálo k Ronnieho očím.

V tom pohledu nebyla ani známka umírání.

Ani bolesti.

A tam, kde kulky protrhly kůži, prosakovalo jen pár kapek kr-

ve…

Ronnie Fowler stále ještě nehybně stál ve dveřích. Krysy se roz-

prchly. A Ronnie měl ze všeho nejvíc chuť je následovat!

Ale namísto toho opět nabil zbraň.

Nemohl tu šílenost nechat jen tak. Vždyť by ani nemohl usnout,

kdyby odtud jednoduše utekl a nechal toto přerostlé, jako pes velké

monstrum jen tak naživu…

Kdepak, Ronnie měl nejenže pod čepicí, nýbrž navíc i kuráž.

Všichni kámoši mu to můžou…

Proud myšlenek se mu náhle přetrhl.

Ronnie učinil krok do osvětlené místnosti a až příliš pozdě po-

znal, že i ty bezesné noci by byly mnohem lepší než to, co jej očeká-

valo zde.

Náhle na něho zeshora něco spadlo a okamžitě se mu zašmodr-

chalo do jeho hustých vlasů.

Ronnie hned věděl, že je to jedna z krys. Jenom nedokázal hned

poznat, odkud na něho skočila.

Aniž by pustil pušku z ruky a aniž by dbal odporu zvířete, sáhl

po něm druhou, volnou rukou. Podařilo se mu ošklivé, pronikavě

pištící zvíře uchopit za hřbet a ignoroval i palčivou bolest, kterou mu

působily hlodavcovy drápy a zuby.

Zuřivá bojovnost krysy ustala teprve, když se Ronniemu podaři-

lo zvíře odtrhnout a mrštit jeho hlavou proti hraně dveřních veřejí.

Aspoň že tyto bestie jsou ještě smrtelné…!

S touto myšlenkou se Ronnieho oči opět vrátily k vlastnímu já-

dru problému.

Tasmánský ďábel již neležel na podlaze, nýbrž se postavil na

všechny čtyři.

— 12 —

Připraven ke skoku.

Ronnie vypálil třetí kulku — a už neměl čas znovu nabít.

Zeshora se ozvalo pískání.

Znepokojeně sklouzl pohledem od číhajícího monstra ke stropu.

A v tu chvíli s konečnou platností pochopil, že proti tomuto pro-

tivníkovi nemá žádnou šanci.

Poprvé v životě uviděl krysy, visící za drápky od stropu jako ne-

topýři a hemžící se tam jako na holé zemi.

Poprvé v životě uviděl něco, s čím si jeho rozum nedokázal po-

radit. Ani částečně ne.

A pak se spustilo smrtící krupobití.

Pršely krysy.

Tytéž, které se předtím pokojně přisávaly k tělu tasmánského

ďábla, nyní zabořily své řezáky do Ronnieho kůže. Zachytily se a

sály jeho krev. Zahryzávaly se mu do krku, jejich zuby pronikaly i

jeho oděvem.

Divoce tloukl kolem sebe, pokoušel se je zasáhnout pažbou puš-

ky. Avšak ani jeho obličej nezůstal ušetřen jejich útoku. Jako pocho-

deň se náhle rozžalo v jeho mozku šílenství, když čenichy dvou krys

téměř současně pronikly do jeho očních důlků a—

Byla to ta nejhnusnější bolest, jakou kdy zažil.

Slyšel mlaskání krvežíznivé smečky a cítil krev, která mu vy-

tryskla z osleplých očí.

Ronnie Fowler se zhroutil na zem. A třebaže již byl slepý, stále

ještě cítil, jak na něm spočívá pohled číhajícího ďábla, jenž na něho

zíral… a zíral… a zíral…

A přece neskočil.

Jako by pro něho nebyl Ronnie důležitý.

Nebo jako by svým „dětem“ chtěl dopřát trošku zábavy.

A krysy jí měly zatraceně dost a dost!

Ronnie pak… méně.

JEŠTĚ NENÍ VŠEMU KONEC!

Zrcadlo bylo neúprosné. Popelavě zbarvený nápis už několik dní

vzdoroval tvrdošíjně každému pokusu o smazání.

— 13 —

„Ne,“ zamumlala Lilith Edenová, jež mohla svou postavu v zr-

cadle vidět jen jako rozmazaný obrys. „Ještě není všemu konec. A

snad ani nikdy nebude…“

Cítila se pořádně uštvaná a stále ještě trpěla následky onoho snu,

jejž jí vnutil symbiont.

Stále ještě byla zavalena vzpomínkami, které živoucím šatům

zanechala jejich poslední „hostitelka“, která je nosila před Lilith:

Creanna!

Ve zkráceném čase Lilith prožila znovu celých sto šedesát let

existence své matky. Dalo by se říci, že byla Creannou, neboť cítila i

ty nejjemnější pocity jako něco, co se přihodilo jí samé.

Nyní věděla, jak se cítí čistokrevný upír při lovu na lidi. Jak po-

hrdá smrtelníky. Jak jich pouze využívá k utišení své žízně. Jak je

pak zabíjí, nebo je degraduje na služebníky…

Toto všechno Lilith znala teoreticky už dávno předtím. Avšak

vklouznout na omezenou dobu do kůže někoho druhého bylo zcela

jiné.

Nyní dodatečně cítila ke své matce soucit. Lilith nebyla schopna

odsuzovat její činy, neboť se ukázalo, že Creanna, jako v podstatě

všichni příslušníci Starého plemene — byla jen nástrojem. Předmě-

tem Kalichu, před dvě stě šedesáti sedmi lety ukradeného bezejmen-

nou upírkou.

A také Kalich se zdál být nástrojem nějaké vyšší moci.

Moci, jejíž dcerou se Creanna vposledku cítila…

Liliový kalich tvořil nové upíry tak, že v průběhu temného rituá-

lu vléval lidským dětem do žil černou upírskou krev. Tyto děti při

obřadu zemřely — aby pak skrze Kalich povstaly k novému životu,

jakožto nositelé upírské nákazy!

Lilith se dále jakožto Creanna dozvěděla, že upír dospívá během

pár týdnů či měsíců do podoby, jakou pak má po zbytek svého bytí.

Krev mu pomáhá uchovávat si mládí —stejně jako krásu. Pouze při

delší abstinenci, ať už dobrovolné, nebo vynucené, jeho relativně

nesmrtelné tělo stárne.

Lilith na tom byla jinak. Jako obojetná bytost, napůl člověk, na-

půl upír, dozrávala pomalu po devadesát osm let do podoby mladé

ženy; na pohled vypadala sotva na dvacet.

— 14 —

Symbiont, jejž Lilith od svého probuzení měla neustále na těle,

zřejmě uchovával vědění a vzpomínky svých „hostitelů“, včetně Lili-

thiných myšlenek od jejího narození do tohoto okamžiku!

Jaké je tajemství symbiontu?

Odkud pochází?

Kolik nositelů už za ta dlouhá staletí vystřídal?

Lilith odstoupila od zrcadla a zanechala neplodného mudrování.

Dosud symbiont jen jedenkrát na okamžik popustil své „hovorné

žíle“ — a kupodivu právě během jejího prvního kontaktu s Esbenem

Stormem.

Tento domorodec, jenž — jak jí řekla Beth — zanechal po sobě

také tuto upomínku na zrcadle, byl naprosto neprůhledný.

Tohle JEŠTĚ NENÍ VŠEMU KONEC! mu bylo docela podob-

né.

Storm nebyl „přítel nikoho“ — zavázán nanejvýš svým wondji-

nům, s jejichž kosmem byl spjat jako málokterý jiný domorodec…

Také tento proud myšlenek Lilith rázně přetrhla.

Bylo tolik dalších věcí, které se v ní rázem zjitřily od chvíle, co

se jí prohnal jako záplava onen cizí život.

Jako například Landru.

Od svého pobytu v Nepálu — s výjimkou toho „snu“ — se s

ním už osobně nesetkala. Přesto však byla přesvědčená, že zánik

chrámu přežil stejně jako ona.

Landru nemohl jen tak banálně zahynout pod nějakými troska-

mi.

Landru byl zahalen více tajemstvími, než kterýkoli jiný upír,

kterého Lilith znala — snad s výjimkou oné „sirnooké zlodějky Kali-

chu“.

Co to bylo za zvláštní slib, který na sebe uvalil, a o kterém se

Lilith poprvé dozvěděla z jedné části vzpomínek své matky?

Že se stále ještě nezměnil a stále se cítil jako „proklatec“, věděla

už od nepálských událostí. Tam také viděla jeho oběti. Se stejnými

ranami, které jim způsoboval také v Creannině přítomnosti, stále

ještě vysával takto „oklikou“, a ne s pomocí ostrých špičáků, jak je to

u upírů běžné…

Náhle zazvonil telefon.

— 15 —

Lilith čekala, až se zapne záznamník a ozve se z něj hlas volají-

cího. Teprve když uslyšela Bethin hlas, zvedla sluchátko. „Chtělas

vědět, jestli se ve městě něco děje… Však víš, co myslím,“ šla Beth

bez okolků k jádru věci.

Lilith se na nic neptala.

Požádala Beth, aby jí shromažďovala doklady jakéhokoli mož-

ného dalšího působení zvrácených wondjinů — třebaže Sydney už

zase skýtalo obraz vzkvétajícího světového velkoměsta.

Stormovo varování nebylo radno brát na lehkou váhu.

Lilith navštívila Markét Street a našla tam pouze neobydlené

spáleniště Stormova bývalého krámku. Žádná možnost, jak vstoupit

do kontaktu s domorodcem, tedy nebyla kmání.

„Podle oficiálních informací, které právě ověřujeme,“ pokračo-

vala Beth, „se znovu něco děje v Marillionově mrakodrapu…“

Tím „my“ myslela Beth noviny, pro které pracovala, tedy Syd-

ney Morning Herald.

„A co jako?“ zeptala se Lilith.

Už jenom zmínka o onom výškovém domě, v němž se utkala s

démony snového času, ji znervózňovala.

„Nějaký člověk tam byl zabit.“

„Já myslela, že byl mrakodrap vystěhován,“ podivila se Lilith.

„Neříkalas mi to ještě včera…?“

„Stále je vystěhován. Ten muž tam nebydlel. Dostal pouze za

úkol vyhnat z budovy nežádoucí obyvatele…“

„Bezdomovce?“

„Krysy,“ odpověděla Beth vážně. „Proslýchá se, že v Marillio-

nově mrakodrapu se to těmi bestiemi jen hemží…“

„A jak ten muž zemřel?“

„Krysy,“ opakovala Beth temně.

Hendriks strčil hlavu dovnitř. „Platí dnešní večer? Však víš, má

odveta…“

Clarence Hotstepper, aniž by vzhlédl, udělal posunek, který měl

zároveň znázorňovat odmítnutí i lítost. „Sorry, ale Cindy je ve městě.

Předtím mi volala. Však víš… Odsuňme si naše tenisové utkání na

jindy.“

Hendriks se ušklíbl. „Není problém.“

— 16 —

A byl pryč.

Když se za ním dveře zavřely, doktor Hotstepper opět se svým

klientem osaměl.

I po stovce úředně nařízených obdukcí měla stále smrt pro Hot-

steppera v sobě cosi děsivého. Mladý patolog nenáviděl narážky a

vtípky na své povolání. Nikdy nezažil žádného kolegu, který by si

užíval s mrtvolami, nebo si z nich tropil vtipy. Považoval to ostatně

za nemožné.

Otevření těla, ze kterého unikly život i duše (ano, skutečně věřil

na svébytnost něčeho takového, jakkoli se to mohlo zdát při jeho

každodenní práci s lidskými pozůstatky ze samého masa, krve a kos-

tí, nezvyklé), pro něho rozhodně nebylo ničím, co by mu mělo přiná-

šet radost.

Hotstepper své konání ospravedlňoval jedině z kriminalistického

hlediska. Lidé, kteří mu „prošli rukama“, zemřeli z nějakých ne zcela

jasných důvodů.

Jako tenhle.

Ten muž, starý zhruba stejně jako Hotstepper, se jmenoval Ro-

nald Fowler. Tam, kde ho našli, bylo příšerné množství krys a podle

stop na jeho zohavené mrtvole se dalo nejspíš soudit, že mu je přivo-

dily právě krysy.

A aby se to zjistilo přesně, byla nařízena pitva.

Byl to dnes už Hotstepperův druhý klient — a současně ten nej-

strašnější případ, s jakým se za celou svoji profesionální dráhu se-

tkal!

Mezi lidskými vrahy se občas vyskytne nějaký ten šílenec, který

své oběti rozčtvrtí. Někteří je dokonce z jakýchsi pseudonábožen-

ských důvodů pojídají. Ale to se všechno nedá srovnat se stopami,

které na člověku zanechá něco přes tucet kompletních krysích chru-

pů…

Zdálo se, že na celém, Fowlerově těle není jediné místečko, kde

by nebyl vyrván kus kůže nebo masa. Ale jen po samých malých

kouscích, snad jen o váze několika gramů.

Pokud Hotstepper věděl, Fowlera identifikovali jen na základě té

okolnosti, že v okamžiku smrti se nikdo jiný neměl na místě nálezu

mrtvoly nacházet. Policie právě teď horečně pátrala po příbuzných

— 17 —

nebo přátelích, kteří by byli schopni vyvrátit poslední pochybnosti o

jeho totožnosti. Ale asi ani pro ně to nebude právě nejsnadnější.

A Hotstepper mezitím pracoval na „zjištění vnitřních stop“. Ru-

tinovaně, přesto však ne lhostejně, rozřezával to, co ještě drželo po-

hromadě. Když otevřel hrudník, zarazil se.

Zápach, který ho udeřil do nosu, byl stejný jako vždycky, avšak

zvuk, s nimž plyn unikal, byl jiný…

Hotstepper znehybněl.

Zíral na rozevřenou ránu, jež byla jeho dílem, a náhle se ten vy-

soký zvuk, jenž ho před chvílí znepokojil, ozval znovu!

Hotstepper upíral oči na blýštící se ostří skalpelu, jako by tam

mohl najít odpověď na nevyslovenou otázku.

Co to bylo?

A pak šlo všechno ráz na ráz.

V rozříznuté hrudi se objevila hlava.

Ošklivá, tmavá, se zježenými, vlhce se lesknoucími chlupy ko-

lem špičatého čenichu, který…

Hotstepper se skokem vrhl nazpět.

Ale krysa byla rychlejší. Se zapísknutím vystřelila z hrudníku

mrtvoly, vyskočila do výšky, a nic se neohlížejíc na ostří skalpelu,

zakousla se nečekaně Hotstepperovi do hřbetu ruky.

Latexové rukavice nekladly žádný odpor a docela šokovanému

patologovi zůstala při jeho skoku zpět krysa viset na ruce.

Přemožen pocitem nevolnosti udeřil Hotstepper volnou rukou

zvíře do zad. Byl to zvláštní pocit cítit, jak si úderem zarazil krysí

zuby do ruky ještě hlouběji. Bolest nebyla to nejhorší, v šoku si ji

skoro neuvědomoval. Ale celá ta epizoda v sobě měla něco tak od-

porného, že i on, coby promovaný lékař, sotva dokázal udržet své

pocity na uzdě. Jen s námahou se přiměl postupovat rozumně.

Přendal si skalpel do volné ruky.

A pak bodl. Zespodu do zvířecího hrdla.

Krysa byla houževnatá. Ještě než zcepeněla, postříkala Hotstep-

pera svojí vlastní temně třpytivou krví, ba dokonce ještě když byla

mrtvá, musel jí Hotstepper zlomit čelist, aby uvolnil zuby, které mu

svíraly zápěstí a mohl krysu shodit.

A to už opravdu bolelo.

— 18 —

Mršinu hodil Hotstepper s odporem do odpadní šachty.

Jakkoli byl stále ještě naprosto šokovaný a pod vlivem příhody,

pečlivě si vyčistil a vydezifikoval ránu, a aby měl naprostou jistotu,

píchl si ještě injekci proti Vzteklině.

Teprve pak se znovu vrátil k Fowlerově mrtvole.

Třásl se, takže jeho řezy nebyly rozhodně tak precizní jako ob-

vykle. Ale teď to chtěl vědět přesně. Chtěl vidět, kde se tak krysa tak

dlouho skrývala a kde přečkala dokonce i dosti dlouhý čas strávený v

mrazícím boxu…

Stopy, které Hotstepper v mrtvole nalezl, potvrdily, že zvíře,

které zřejmě patřilo k Fowlerovým vrahům, si svoji cestu prokousalo

zažívacím traktem. Namísto jícnu vedl trupem až dolů do břicha sku-

tečný „tunel“, kde se to roztomilé zvířátko zahnízdilo mezi střevy.

Clarence Hotstepper zakončil svou práci s pečlivostí jemu vlast-

ní, aby nakonec naprosto nepochybně potvrdil předpoklad, že příči-

nou Fowlerovy smrti byly krysy.

Stejně puntičkářsky ještě nadiktoval do magnetofonu své dob-

rozdání. Bolest v pravé ruce už polevovala a také narušení jeho ner-

vové rovnováhy se počínalo zacelovat.

Pro Cindy jistě nebude nejmenším problémem jej svými nezpo-

chybnitelnými půvaby přivést na docela jiné myšlenky. Neboť nejen-

že jí byl vlastní talent udělat se atraktivní, nýbrž navíc dokázala uči-

nila každou z jejich sporadických schůzek naprosto nezapomenutel-

ným zážitkem.

Avšak na tom, že Hotsteppera bude tento večer pronásledovat až

do konce života, rozhodně neměla mít zásluhu ona.

Dost možná tento konec není již příliš daleko…

Paddington Street 333

Zde všechny problémy počaly. Přesně vzato už před osmadeva-

desáti lety.

Tehdy Creanna magicky upravila dům i pozemek. Pořídila peče-

ti, které bránily v přístupu příslušníkům jejího vlastního plemene.

Lilithina kolébka měla být bezpečná.

Bezpečná před upíry.

— 19 —

Fungovalo to. Celých devadesát osm let. Pak ale — dva roky

před zamýšleným ukončením spánku — byla Lilith probuzena a sa-

ma prolomila pečeti.

Tyto okolnosti jsou známé.

A mezitím se jeden kamínek mozaiky skládal k druhému, až na-

konec nemohlo být pochyby, že magie, kterou Creanna vetkala do

zdejší půdy, vedla posléze ke zvrácení prvních wondjinů.

Jejich stvořitelská jiskra se se silou, která měla ochraňovat

DŮM, nesnášela.

Dnes poprvé musela Lilith při svém vstupu na půdu pozemku

zapochybovat, zda samo to, co jí bezmála po celé století poskytovalo

bezpečný úkryt, není zvrácené.

Příliš dobře si vzpomínala na tvář, jakoby z děsivého snu, s níž

ji DŮM uvítal při své poslední návštěvě. Vypadalo to tu jako jediný

obludný propletenec obnažených kořenů. A což se právě uprostřed

tohoto pozemku nevztyčil dočasně k nebi strom, jehož ovoce navráti-

lo služebným kreaturám jejich lidství…? Lilith jen nerada myslela na

tuto epizodu. Nikdy

nechtěla mít žádné služebníky, avšak DŮM rozhodl jinak.

Události u předvěkého stromu na Tasmánii pak vyřešily toto Li-

lithino dilema, třebaže snad trochu příliš radikálně a ne příliš humán-

ně.

Od té doby už zase žádné potenciální služebníky neměla. Prasta-

rý strom, přemožený wondjinovým démonem, zneužil tyto lidi, kteří

zde čekali na Lilith, ke svým temným záměrům.

Nastražená past byla Lilith takřka osudná.

Ne, žádný služebník už neexistuje a ona se jen zděsila při po-

myšlení, že by se DŮM snad mohl pokusit celý pokus zopakovat.

DŮM…

Nyní tu už nebyl žádný dům.

Buldozery srovnaly budovu se zemí, zbytky byly buď odvezeny,

nebo zaorány. Ani z vegetace nezůstalo vůbec nic. Pozemek byl holý

a vysušený sluncem. Nerostlo tu už vůbec nic.

Pohled na tuto pustinu probouzel v Lilith tupý pocit, jako by již

ztratila poslední pevný bod svého života — jediné místo, které mohla

upřímně nazvat svým domovem.

— 20 —

Byt, který sdílela s „Macbeth“, byl něco jiného. Něco… vypůj-

čeného.

Lilith nikdy neměla pocit, že by toto místo bylo kdy něčím trva-

lým.

A její přátelství s Beth…?

To musí ukázat čas.

Noční nebe bylo plné hvězd. Lilith viděla každý detail krajiny

jako ve dne — třebaže těch „detailů“ bylo skutečně poskrovnu.

Doloudala se až doprostřed pozemku a čekala. Připadalo by jí

hloupé DŮM volat.

Pokud něco z něho spočívá kdesi hluboko pod zemí, musí to její

přítomnost vycítit samo. A jestli se to chce s Lilith setkat, pošle to

Jeffa Warnera, nebo zvolí jiný druh komunikace.

Jako vždycky, když se sem vracela, obávala se Lilith navíc i to-

ho, že si moc, která tu sídlí, všechno rozmyslí jinak a bude ji chtít

znovu uchvátit do svého „klína“. Aby dohnala zbývající dva roky

magického spánku.

Aby byla Lilith připravena na svoje předurčení.

Nežli toto, tak to už všechno — snad jen s výjimkou smrti z ru-

kou upírů…

Mezitím již uplynulo ze čtyřiadvaceti měsíců sedm a půl, avšak

Lilith dosud nevěděla, zda se čas po jejím opuštění kolébky dál od-

počítává —anebo byl prostě přerušen.

Doufala v první, a zároveň se toho i obávala.

Obávala — prostě proto, že si pod svým předurčením nedokáza-

la představit nic, co by jí mohlo být ku prospěchu.

Předurčení, to jí znělo jako břímě ještě těžší, než jaké musela

nést už nyní.

„Jsi čím dál krásnější… Všechna čest!“

Snažila se udržet své pocity na uzdě. Skutečně už ani nebyla

překvapena, když zaslechla hlas za zády.

Pomalu se obrátila.

Ale nakonec se přece jen viditelně ulekla.

Při arše, co se to s ním stalo?

Jeff Warner se tyčil ze země jako socha vyřezaná z černého ebe-

nového dřeva. Zcela nahý. A nenapodobitelně atraktivní. Jeho kůže

— 21 —

jako by byla hladce glazovaná a tvář, pohyblivá stejně jako zbytek

těla, měla v sobě cosi z obličeje homunkula —uměle vytvořeného

člověka.

„Proč tě to tak…?“ sklouzlo Lilith ze rtů.

Byla skutečně ohromena. Už při jeli

jich posledním setkání byl Warner obklopen aurou, která zpo-

chybňovala jeho normální smrtelnost. Nyní se zdálo, že jsou pryč i

poslední zbytky jeho lidství. Působil dojmem politováníhodné bytos-

ti, na které se provádějí nové a nové experimenty.

„Nevím,“ odpověděl Warner tónem, jako by především nevěděl,

proč je Lilith tak zaražená. „Možná ti to má připomenout, že ještě

není všemu konec…!“

Náhle ji zamrazilo.

„Mluvíš o wondjinech?“

Jeff Warner na její otázku ani nezareagoval.

„Byla jsi v Llandrinwythu,“ změnil téma. „Ve snu jsi prožila

Creannin život. Brzy již dostaneš první odměnu za svoji námahu.

Najdeš Kalich — anebo Kalich najde tebe. A pak…“

„K čertu s tebou!“ přerušila ho. „Když sleduješ a znáš každý

můj krok, když víš, co já vím… proč mi neřekneš předem, co mě

čeká? Proč se musím rvát o všechno, co mé… mé stvořitelce je již

dávno známo? Nakonec ona ví dokonce i to, kde se Kalich nachází, a

přece mě posílá pátrat… Sakra…!“

Obrátila se a chtěla odejít.

Avšak zarazil ji Warnerův skutečně teplý úsměv.

Najednou se proměnil.

„Snad jsem se, vyjádřil trošku prkenně.“ S omluvou na ni po-

hlédl. „Ona miluje takové žertíky…“

Lilith na něho dál zírala.

I nadále byl úplně nahý. Ale vypadal velice živě. A velice sku-

tečně. A velice, velice mužně.

„Sakra, kdo je ona?“

„Nevím.“

Znělo to jako pravda.

Samozřejmě, pomyslila si Lilith. Využívá ho stejně jako mě. Ví

jenom tolik, kolik vědět má.

— 22 —

Frustrující.

„Takže nemusím vyprávět, co jsem zažila?“ zeptala se, v podsta-

tě jen pro formu.

„Ne!“

„Tak mi řekni, čemu ještě není konec!“

„Něco z toho, co wondjinové rozpoutali, stále ještě působí. Měj

se na pozoru. Dost možná, že…“ Udělal řečnickou pauzu a jeho

úsměv náhle nabyl na bizarnosti.

Lilith byla naprosto fascinována. Nedokázala potlačit přání ležet

¦h tuto chvíli pod tímto tělem. „Dost možná, že co…?“

Warnerovi pohasl úsměv na tváři. A s ním i ono neodolatelné

erotické charisma.

„…že tě to hledá.“

Sydney, Čínská čtvrť, zábavní centrum

Starý Hoskins s úlevou napřaženou hůl spustil dolů. Jeho obličej

byl posetý vráskami skoro jako krk želvy.

„Eh, Benny, skoro jsem tě…“

V tu chvíli zmlkl. A v jeho další řeči se pak objevila nepřehléd-

nutelná nejistota, již vzápětí vystřídalo otevřené podezření. „Co máš

ještě tak pozdě co dělat v divadelní rekvizitárně? Co může být důle-

žité, že to nepočká do zítřejšího rána…?“ Nelibost starého muže na-

růstala s každým dalším slovem, které mu sklouzlo přes suché rty.

Benny Ong znehybněl uprostřed pohybu, jakmile Hoskins roz-

razil dveře do komory — a od té chvíle se z této strnulosti nevzpama-

toval.

Hoskins věděl, že od něho nikdo neočekává žádnou výjimečnou

ostražitost — dávno již měl být v penzi, ale to by asi Wing Wah

Chang, majitel divadla, nepřenesl přes srdce, kdyby ho měl propustit

ze svých služeb. Neboť Sam Hoskins

byl už přímo instituce. „Sloužil“ pod Changovým otcem už v

dávných dobách, kdy tu teprve začínalo divadlo, jež dnes bylo sou-

částí obrovského zábavního centra.

Benny Ong byl však mladý herec v plné síle, jenž zde dostal své

první angažmá.

Hoskins ho párkrát na jevišti sledoval ze svého místa, které bylo

ještě nad nejvyšší galerií pro diváky: to byla jeho osobní „lóže“.

— 23 —

Benny byl talentovaný. Možná dokonce nejtalentovanější začá-

tečník, kterého kdy Hoskins na tomhle jevišti viděl. Ale kromě toho

vyzařovalo z Bennyho ještě něco, co se dalo vykládat všelijak. Ho-

skins to považoval za nezkrotnou poživačnost. Benny Ong mu připa-

dal jako sirka, zapálená na obou koncích současně. A podle toho bu-

de i stejně dlouho hořet.

To nemůže dopadnout dobře. Tento chlapec nemá navzdory

zjevnému talentu žádnou budoucnost!

Hoskins se samozřejmě chránil toho, aby podobné soudy proná-

šel na veřejnosti. Třebaže jinak si rozhodně nemínil nasazovat náhu-

bek.

„Tak co je?“ naléhal se zjevnou netrpělivostí. „Co tady děláš? V

noci tu nemá nikdo co pohledávat. Kromě mě…“

„Aby ses neposral, staříku, kčertu!“

V první chvíli z toho byl Hoskins docela paf. V pěsti sevřel obu-

šek, starý skoro stejně jako jeho zdejší džob. Kotníky mu na kůži, už

tak bledé, docela zbělaly. Hluboce se nadechl a vydechl. A pak řekl:

„Řekni to ještě jednou, ty prašivý toulavý kocoure, a já ti udělám na

té tvojí arogantní palici takovou pěšinku, že ji do konce života neroz-

češeš!“

Starý Hoskins byl v podstatě dobrák od kosti — dokud ho někdo

nezačal provokovat.

Bennymu Ongovi to mělo dojít

právě teď. Ale on se jen drze ušklíbl.

„Ven!“ Hoskins ukázal paží s klackem mladému Číňanovi na

dveře. „Zmiz, nebo to bude mít ještě dohru jinde!“

Benny Ong přistoupil o krok blíž k němu. Teprve nyní Hoskins

zahlédl, že mladíkovy černé vlasy jsou v týle slepeny temnou, za-

schlou krví.

Starci projel celým tělem krátký třes. Vlastně si to nejprve ne-

chtěl přiznat, ale měl z tohoto chlapce strach.

Bál se ho!

Nejvyšší čas pověsit tuto mizerně placenou práci konečně na

hřebík, pomyslel si.

„Měli bychom si promluvit,“ řekl Benny Ong bezprostředně.

Přitom udělal rukama konejšivé gesto.

— 24 —

„Promluvit?“ opakoval Hoskins.

„Jestlipak máš rád noc, staroušku?“

„Noc…?“

Benny Ong se ironicky zašklebil, a v tu chvíli už bylo zcela jas-

né, že hraje Hoskinsovi divadýlko.

Sakra, pomyslel si starý muž, co to má znamenat?

„Já ji miluji, ba přímo ji zbožňuji. A dnes ke mně promluvila,“

řekl výrostek a udělal další krok proti Hoskinsovi. „Ležel jsem v

posteli a spal, když vtom mě náhle probudila…“

„Kdo?“ přerušil ho Hoskins přiškrceným hlasem. „Noc? Přestaň

si dělat ze mně srandu, ty malej parchante, nebo to s tebou špatně

dopadne!“

„Ta noc měla malé, sametové, hebké tlapky.“ Benny se rozpalo-

val víc a víc. „Nejprve cupitala po mém spícím těle, aby mě nakonec

polibkem probudila. A pak jsem musel jít sem, už chápeš, staroušku?

Musíme jí pomoci. Už nechce být nocí jen v noci. Touží po denním

teple. Po zcela volném tuláckém životě. Takovém.——

„Drž hubu!“ zasípal Hoskins. „Říkám ti naposledy: Vypadni!“ „

Benny Ong udělal další krok a hrudí se dotkl tupého konce klacku.

Hoskins rozhodně nehodlal jej sklonit. Znovu pocítil třesení po

celém těle.

„Co chceš?“ zasípal.

Za Bennym, mezi nesčetnými kostýmy, spořádaně čekajícími v

řadě na ramínkách na své příští uplatnění, cosi zaharašilo. Vzduch

páchl plesnivinou a jakoby trochu nasládle také močí a lejny.

„Mohl bys nám pomoci, namísto abys nás zdržoval,“ navrhl

Benny takřka lhostejným tónem.

„Nám?“

Přikývl. „Nechtějí mě už nechat na pokoji. Mám vás předsta-

vit?“

Náhle byl starý Hoskins přesvědčen, že mladý Ong je určitě pod

drogami. Napumpovaný jak balón.

A tím pádem nebezpečný.

A třebaže měl v ruce obušek, nehodlal Hoskins raději nic risko-

vat. Najednou mu naskočila husí kůže po celém těle.

Znovu cosi zašramotilo.

— 25 —

Hoskinsovy oči nebyly schopny objevit původce zvuku.

„Děkuji,“ pokoušel se získat znovu vládu nad sebou samým.

„Raději dokončím obchůzku. Až půjdeš, tak zhasni, chlapče.“ Odtáhl

obušek a ťukl jím lehce do štítku čepice. „Nashle zítra…“

Otočil se, ale Benny zůstával stále na svém místě. „Ty se s nimi

nechceš seznámit…?“

Zklamání, které znělo z jeho hlasu, bylo právě tak absurdní, jako

celá tato šmíra.

Hoskins pocítil, jak mu cosi studeného sevřelo srdce téměř tak

pevně, jako jeho pěst svírala obušek. Ještě než vyšel ze dveří ven,

ohlédl se přes rameno nazpět. S hrůzou uviděl, jak Benny lhostejně

sáhl dozadu za sebe a vytáhl odtamtud něco, co se tam muselo skrý-

vat celou tu dobu.

Krysu.

Mladou krysu, velikou asi jako pěst, jejíž oči žhnuly stejně pří-

šerně . jako oči Bennyho. Nechala si jeho držení za kůži za krkem

líbit stejně klidně jako hlazení na bříšku.

„To je Rae. Je to samička. Zdá se mi, že jsem se do ní zamilo-

val…“

Hoskins pocítil bolest v prsou.

Krysa vycenila zuby, špinavé od krve.

„Je tu ještě víc samiček,“ řekl Benny. „Můžeš si vybrat…“

Sam Hoskins se vypotácel ze dveří. Zabouchl je za sebou a na

okamžik se o ně musel opřít.

Tlumeně k němu pronikal Bennyho hlas, jako by si mladík dál

vykládal s „Rae“.

Hoskins se snažil uklidnit se. Ještě nikdy neměl se srdcem potí-

že, ale nyní se poprvé ozvalo a jemu se udělalo nanic.

Ten mrňavý, šikmooký parchant…!

Náhle byl Hoskins přepaden záchvatem nikdy předtím nepoci-

ťovaného nenávistného rasismu. Sám se za svoji myšlenku vzápětí

zastyděl. Ale vzápětí už se nestyděl ani trochu. Neboť uviděl, že zde

na slabě osvětlené chodbě, odbočující o něco dále k šatnám, není už

sám.

Blížily se k němu ze všech stran.

— 26 —

Z hrdel se jiní dralo agresivní, dotíravé prskání; mnohým kapal z

otevřených tlam hustý sliz. A po podlaze se valil neustávající proud

malých tělíček s šedou srstí…

Starý Hoskins vytřeštil oči.

Ten obraz byl v první řadě především fantastický. Teprve v dru-

hé řadě pak vyvolával strach a ono bolení v hrudi, které začalo už

předtím v rekvizitárně.

Sam Hoskins stál jako přibitý.

Volný prostor kolem něho se vteřinu od vteřiny zmenšoval víc a

víc. Od levého konce chodby k pravému se táhl jediný živý koberec.

Jako by se i smyčka v Hoskinsově hrudi stahovala s každým

kouskem, co se smečka přiblížila blíž k němu.

Rozkašlal se.

Najednou se nemohl nadechnout. Pokaždé, když se o to pokusil,

jako by se mu ucpal ventil v krku.

Zkroutil se. Hlavou a hrudí se sklonil k zemi.

Dveře za ním se otevřely.

Benny Ong se usmíval, a teprve teď starý Hoskins poznal, že

drogy jsou v této ďábelské hře tím nejmenším problémem. Snad v ní

nehrají dokonce ani nejmenší roličku. Dost možná je Benny high z

něčeho docela jinačího…

Mladý Asiat nyní držel v rukou krysy dvě. A jednu podával Ho-

skinsovi. „Vyprávěl jsem jí o tobě. Ale jméno jí už musíš dát sám.

„Jinak tě nikdy nebude úplně poslouchat.“

Hoskins měl teď jediné zbožné přání, aby Benny Ong jakkoli ty

krysy zastavil.

Kašel mu vehnal do očí slzy, už ani kašlat nemohl, jen němě la-

pal po dechu. Žár, který mu spaloval hrudník, náhle přeskočil do ru-

kou. Musel pustit obušek. A dělal to při vědomí, že proti tomu, co se

na něho valí, by mu byl stejně houby platný.

S námahou se pokusil ještě jednou narovnat a kolem Bennyho

proklouznout zpátky do rekvizitárny.

Ale herec se nepohnul z místa.

Projít nebylo možné.

Hoskinsovy prsty sevřely mladíkovu košili a pak se stařík vytáhl

tak vysoko, že viděl přímo do jeho šklebícího se obličeje.

— 27 —

„Ty malý… všiváku…!“ vydralo se Hoskinsovi z úst, avšak byl

již příliš slabý, než aby se zmohl na víc, než tuto jedinou nadávku.

Cítil, jak se první hlodavci dotýkají jeho nohavic. Bolest, která byla

ve srovnání .s pálením v hrudi nejprve pouhým

šimráním, neustále každou vteřinou narůstala.

Nakonec se Hoskins bezvládně sesunul dolů z Bennyho Onga,

jenž stál nadále nehybný jako socha a nakonec mu přiložil ještě ne-

pokřtěnou krysu na šíji.

„Starý hlupáku,“ zaslechl ještě Hoskins jeho pohrdavá slova.

Avšak jeho vědomí se pomalu nořilo do temné, těžké pěny.

„Hleďte, ať z něho zbude co nejméně,“ zaslechl ještě poslední

slova Bennyho Onga, než se mladík obrátil a vrátil zpět do rekvizi-

tárny.

Paddington Street

„Co se stalo s Liliovým kalichem? Tenkrát?“ zeptala se Lilith.

„Znám pouze matčin život. Sloužila, o tom nemůže být pochyb, stej-

né věci jako ty nebo já — a také jako ona rudovlasá zlodějka kalichu.

Pokud je tomu ale tak — proč musím tu nesvátost hledat ještě já? Co

se stalo s tou zlodějkou a její kořistí? Jestliže ani upíři, ani my neví-

me o místě, kde se Liliový kalich nachází — kdo to tedy ví?“

„To máš zjistit ty,“ řekl Warner klidně.

„Ty to nevíš?“

„Nevím.“

„A ona?“

Pokrčil — úplně jako člověk, jímž však už nebyl — rameny.

„Posledně jsi mi říkal, že stopa kalichu se ztratila v Llandrinwy-

thu. Od matky však vím, že její stopa se ztratila na skotské vrchovině

Beinn Dearg…“

Jeff Warner zavrtěl hlavou. „Tam nemusíš ztrácet čas. To místo

bylo důležité pro tvoji matku a pro druhé —ale pro tebe ne!“

„Pro druhé?“

Nereagoval. „Dost. Nemohu ti říci víc, dokud si nevyřídíš svoji

zdejší záležitost.“

„Zdejší?“

„V Sydney. Až budou odstraněny poslední zbytky wondjinov-

ského nebezpečí, přijď zase sem. Dříve… ne!“

— 28 —

Lilith pocítila knedlík v prsou. Bylo jí proti srsti, že s ní „vysla-

nec Domu“ mluví, jako by ona nesla vinu za magické zvrácení stvo-

řitelských bytostí.

Ale ona přece nechystala ten „Veliký plán“, kterému sloužila už

Creanna!

Chtěla to namítnout, ale Warner se už opět zase nořil do nitra

země. Jeho kůže, jeho svaly, jeho oči… to vše jako by opět počalo

měnit svoji strukturu. Náhle vypadal jako nějaký kříženec člověka s

rostlinou. Jako bytost, které namísto krve koluje v žilách chlorofyl.

Pro Lilith nikterak lákavá představa.

„Musím zpátky…“ mumlala rostlinná ústa, „voláme…“

Další slova už zdusila země. Půda se nad Warnerovou hlavou

zavřela a nezůstalo nic, z čeho by se dalo soudit, jak hluboko byl

stažen — respektive kam.

Jako vždy i tentokrát byla Lilith šťastná, když konečně zase

opouštěla místo svého téměř stoletého spánku a když opět cítila pod

nohama pevnou, důvěryhodnou půdu. Nedokázala zcela potlačit

strach, že by se jednou mohla dostat do podobné závislosti jako

Warner. Pořád vskrytu počítala s tím, že se jí cosi nepopsatelného

zmocní a pohltí ji.

Avšak dosud to ještě nikdy nedospělo tak daleko, aby se DŮM

pokusil zmocnit se jí.

Lilith se nevydala domů, k Bethinu bytu, přímo. Vzpomněla si

na varování, které jí rostlinný muž předal stejnými slovy jako nápis

na zrcadle: Ještě není všemu konec!

Nedošla daleko, když vtom, co by kamenem dohodil, Lilith cosi

zkřížilo cestu a přeběhlo přes temnou ulici. Z jedné strany silnice na

druhou —aby to vzápětí zmizelo v jednom ze starých viktoriánských

domů na Paddington Street.

Lilith se tomu automaticky pověsila na paty.

Okamžitě se jí v paměti vybavil Bethin telefonát. A taky Maril-

lionův mrakodrap, na jehož samém vrcholku číhaly zvrácené stvoři-

telské bytosti na svoje oběti. Beth hovořila o krysách, které se tam

shromažďují…

A krysy zahlédla Lilith také zde.

— 29 —

Zahlédla celé hejno těchto houževnatých čtyřnohých zvířat zmi-

zet na jednom udržovaném pozemku, jenž ležel příliš daleko od od

parcely číslo 333, než aby kdysi patřil do oblasti policejního obleže-

ní.

Lilith se rozběhla tímto směrem.

Tentokrát bez podpory symbiontu, jenž na jejím těle spočíval

jako oděv a v minulosti jí nejednou napomáhal získat pocit lehkosti a

kočičí obratnosti.

Avšak od doby, co byl „napaden“ domorodým totemem a co

vydal Creanniny vzpomínky, symbiont, to oblečení schopné jakého-

koli maskování a dědictví po matce, se změnil. I nadále plnil Lilithi-

ny, byť jen v duchu formulované, „módní požadavky“ okamžitě a

stále ještě jej nemohla svléknout po libosti jako jiné oděvy, které

symbiont dokázal naprosto přesně napodobit. Avšak jakési stopy na

něm všechny ty události přece jen zanechaly.

Musela se sama sebe tázat, zda bude symbiont i nadále spolehli-

vou zbraní pro boj s upíry, jako se jí ukázal nejedenkrát před kontak-

tem s magií wondjinů.

Když došla až k pěšince vedoucí k domu, zahlédla ještě, jak po-

slední krysa mizí v otevřeném sklepním okénku.

Lilith jich napočítala víc než dva tucty, A to nezvyklé hejno pů-

sobilo dojmem, jako by cosi skutečně cílevědomě hledalo.

Že by mě? napadlo jí při neurčité připomínce Warnerových slov.

Mezera mezi tyčemi mříže, zabezpečující otevřené sklepní

okénko, byla příliš malá, než aby se jí mohla protáhnout lidská po-

stava. Lilith se rychle rozhodla a proměnila se ve svůj magický pro-

tějšek. V podobě netopýra se již protáhla mříží snadno a po krátkém

letu přistála ve sklepě na podlaze. Zde se proměnila zpět do své pů-

vodní podoby.

Z dvojnásobné, příliš prudké proměny smyslového vnímání byla

na okamžik celá tumpachová. Vzápětí se však vzpamatovala a roz-

hlédla se kolem sebe.

Celá místnost jako by byla zalita narudlým oparem. Ale na tento

vedlejší efekt své schopnosti vidět i v noci si zvykla. Mezitím už

věděla, že její vidění je umožněno využíváním zbytkového světla.

— 30 —

Nějaké, i kdyby jen naprosto nepatrné, tu muselo být. V absolutní

tmě by ani ona vidět nedokázala.

Krysu nezahlédla ani jednu, avšak přivřené dveře vedly na

schodiště, na jejichž konci Lilith objevila další dveře, do kterých byla

vykousána díra.

Překvapeně zůstala stát.

Krysy měly náskok nanejvýš dvě minuty. Jestliže se jim během

tak krátké doby podařilo překonat i takovou překážku, byly buď veli-

ce obratné, anebo velice… hladové.

Lilith otevřela nezamčené dveře.

Vzápětí se ocitla v chodbě. V hlubokém tichu slyšela tiché šra-

mocení a tu a tam nepříliš hlasité, vysoké pískání.

Po dalším schodišti vyšla za zvuky do prvního patra tohoto roz-

tomile nostalgickým způsobem zařízeného domu. Lilith si bezděky

představila stařičkou babičku, jak nic netušíc spí v posteli, zatímco…

Zatímco?

Bethino tvrzení, že krysy v Marillionově mrakodrapu někoho

zabily, Lilith zneklidnilo. Ale dost možná si také jen něco namlouvá.

Třeba tu krysy sídlí už dávno a jenom se teď vracely z jedné ze svých

nočních výprav.

Lilith zůstávala bez problémů čtyrnožcům v patách. Další díra

— piliny kolem ní jí jasně ukazovaly cestu. Lilith otevřela další ne-

zamčené dveře a…

Obraz, který se jí nabídl, jako by pocházel z nejtemnějších hlu-

bin její fantazie. Jen tu „babičku“ hledala marně…

V posteli totiž spal muž. Hluboce a tvrdě. Ležel na břiše. Při-

krývka mu sahala sotva ke kyčlím.

Byl by to docela pěkný pohled.

Bez krys.

Ale krysy tu byly. Dřepěly na matraci všude kolem spícího, je-

hož si těsně před Lilithiným příchodem zřejmě řádně oceňovaly.

Jako na trhu s masem…

Vzápětí se všechny jejich malé hlavičky jako na povel obrátily

směrem k Lilith.

Bezpochyby mě také vidí, pomyslela si poloviční upírka. Bez-

pochyby jsem jim pokazila jejich hody…

— 31 —

Ani nechtěla ztrácet čas absurditou pomyšlení, že krysy ve měs-

tě, jako je Sydney, pořádají v noci hon na lidské maso.

Vykřikla na výstrahu a instiktivně tleskla do dlaní. Jako by chtě-

la vyplašit ptáky ze zahradního záhonu.

Vše, čeho dosáhla, bylo jen to, že se muž vytrhl ze spaní.

Krysy zůstaly sedět.

Nejprve.

Se stoickým klidem v knoflíkových očkách pohlédly na Lilith a

vzápětí se s tímtéž klidem smečka rozdělila.

Polovina se vrhla na spáče, neschopného dosud orientace.

Druhá půlka se neohroženě pustila přímo do Lilith!

„Sakra, ven z té postele!“ vykřikla. Bylo jí jasné, že muž nic ne-

vidí. Avšak zároveň z jeho výkřiků vytušila, že cítí, oč jde.

Zajisté pro něho nebylo snadné srovnat si, jak to jde k sobě, sly-

šet křik mladé ženy a současně všude na holé kůži cítit spoustu drob-

ných zubů.

Lilith nezbýval čas na nějaké ohleduplné taktizování.

Krysy již byly u ní a pokoušely se zahryznout do jejího masa.

Snad by se tomu dalo zabránit, kdyby symbiont dokázal zarea-

govat jako jindy. Lilithino černé upnuté body, končící sotva pod ko-

leny, by se jindy bez problémů rozšířilo a až ke konečkům prstů ji

zaštítilo. Ty bestie by si na něm vylámaly zuby.

Avšak symbiont nereagoval na Lilithiny naléhavé impulsy. Bo-

lest jí projela lýtkem, když se do něj zahryzl první pár čelistí!

Lilith se předklonila, oběma rukama zvíře chytila, zlomila mu

vaz a ještě teplou mršinu odhodila od sebe. Avšak tupou agresivitu

zbývajícího tuctu krys, které si ji vyhlídly, to nikterak nezlomilo.

Zatímto koutkem oka viděla, jak muž unikl z postele a zoufale se

namáhá udržet si krysy alespoň od hrdla, rozběhla se k nejbližšímu

vypínači.

Na zlomek vteřiny jako by celá scéna v oslnivém světle stropní-

ho svítidla zamrzla.

Muž vykřikl.

„Doprdele, co —?“

— 32 —

Víc od něho zatím Lilith neslyšela. Celé jeho tělo se jen hemžilo

spoustou žravých čtyrnožců, zatínali do něho zuby, pískali a zmítali

sebou…

Lilith sama měla pocit, jako by se ponořila do inkoustové černi.

Náhle ztratila veškeré povědomí o svém okolí, jen ještě cítila, jak v

ní narůstá neovladatelné napětí — a pak se náhle, jakoby v jediné

explozi, uvolnilo.

Když opět přišla k sobě, nevěřila svým očím a uším.

Byla celá zalitá krví.

Kolem bylo… ticho.

Pak řekl jakýsi hlas: „Něco takového jsem ještě nezažil…“

Obyvatel domu seděl na kraji postele a neklidným pohledem

klouzal z mrtvých krys, roztroušených po celém pokoji, znovu zpět

na Lilith.

„Pár jich uteklo,“ dodal už o něco klidněji. „Ale většinu z nich

jste vyřídila… Ale jak, to se mě ani neptejte. Konečně, vypadáte, že

ani vy sama jste o sobě nevěděla…“

To bylo přesné.

Lilith o sobě skutečně nevěděla.

Zmateně se rozhlížela kolem sebe. To, co viděla, bylo dostateč-

ně výmluvné. Jednou už něco podobného zažila. V boji, kdy jejími

protivníky byli upíři. Tehdy v Leichhardtu, v domě rodičů Duncana

Luthera…

Od té doby tuto „ztrátu reality“, během které cosi jiného její tělo

proměnilo v bojový stroj, už víckrát nezažila.

Nebyl to ani stav, po kterém by nějak toužila. Byl jí sice užiteč-

ný, ale… odporný.

Napřímila se, prohlédla si své tělo, postříkané krví a pátravě se

rozhlédla kolem.

Muž pochopil a ukázal na jedny dveře. „Koupelna je tam.“

Vešla dovnitř, vstoupila pod sprchu a spláchla si krysí krev z

kůže. Přitom objevila několik drobných poranění, která se stejně už

sama od sebe hojila.

Když po několika minutách opět vyšla ze sprchy ven, měla mok-

ré jen. své tělo a vlasy. Její body se během sprchování samo stáhlo a

nyní se opět rozvinulo naprosto suché a neposkvrněné.

— 33 —

Když se Lilith vrátila zpátky do ložnice, muž stále ještě,seděl na

posteli.

Lilith šla až k němu a zhluboka se mu zahleděla do očí…

Nejprve ho nechala odstranit všechny zdechliny. Pak ho poslala

taky do sprchy a ošetřila mu poranění.

Jednu ránu mu však způsobila sama, protože po tom vyčerpáva-

jícím boji pocítila náhle velkou žízeň.

Avšak tato rána se hojila ze všech nejrychleji.

Pak dala do pořádku také jeho duševní rovnováhu. Milost za-

pomenutí byla však něčím, co dokázala dávat jen jiným. Každý její

pokus o autohypnózu pokaždé ztroskotal.

A tak opouštěla dům na Paddington Street značně rozrušená.

Tak také dorazila do Bethina bytu.

Její přítelkyně spala.

Lilith ji nebudila.

Sama pak upadla do tak nezvykle hlubokého spánku, že druhého

dne ráno ani nezaznamenala, kdy Beth vstala a odešla do práce…

Clarence Hotstepper uvolněně upíjel víno.

Činil tak vleže a pozoroval Cindy, jež se obětavě věnovala jeho

ztopořenému údu. Přičemž mu oddaně hleděla do očí. Její jazyk při-

tom hladil předmět jeho pýchy jako smirkový papír. Drsně, a přece s

požitkem.

„Nepřestávej,“ vzdychl Hotstepper a postavil skleničku zpátky

na noční stolek. „Pro všechno na světě, nepřestávej…“

Přírodně blonďatá kráska, jejíž téměř asketický obličej silně

kontrastoval s hebkostí jejího těla, se usmála, aniž by jej pustila.

Naprosto neměla v úmyslu přestat.

Jako letuška Australian Airlines létala kolem celého světa. Tady

v Sydney byl Hotstepper jejím přístavištěm. Jak tomu bylo v jiných

městech na celé zeměkouli, to nevěděl. Zajímalo ho to stejně jen po-

tud, že pokaždé s ním vyzkoušela novou variantu svého obvyklého

programu.

Lepší dárek z cest si Hotstepper ani nedokázal představit.

Náhle však, třebaže se stále ještě kochal obrazem před ním dře-

pící nymfy, jakož i rozkoší, proudící jeho bedry, mu před očima vy-

— 34 —

vstala ta děsivá scéna, jak se na něho z Fowlesovy mrtvoly vyřítila

nečekaně krysa.

Zasténal.

Cindy si to však vyložila špatně a ještě zintenzívnila nápor.

Avšak Hotstepperovi náhle po těle vyvstal studený pot. Ke vše-

mu náhle pocítil prudkou bolest, podobnou migréně, a udělalo se mu

nanic.

Prudce vyletěl.

Tak rychle, že jej Cindy nestačila dostatečně rychle pustit.

„Blázníš…“ rovněž se narovnala. „Chceš še nechat vykastrovat?

Málem bych si ho vzala s sebou domů…“

Avšak jeho již smysl pro humor opustil.

Zabořil obličej do dlaní a usilovně se snažil potlačit stále víc do-

rážející obrazy příhody na patologii.

„Hej! Není ti dobře?“ Hlas Cindy zněl již také znepokojeně.

„Ještě hůř…“ Pohlédl na ni skrze strnulé prsty. „Myslím, že do-

stanu infarkt…“

„Ty?“ zaťukala si na čelo.

Ale pak viděla, že se s ním skutečně něco děje. „Mám zavolat

doktora?“

„Ne, to nemusíš. Už… je to zase dobré.“ Zhluboka dýchal. Ne-

volnost poněkud ustoupila. Také tlak v prsou polevil. „Už to ustupu-

je…“

„Co to máš s rukou?“

Jaksi se ostýchal jí říci pravdu.

Jaksi se mu nechtělo se s nikým o té absurdní příhodě bavit.

„Řízl jsem se,“ zalhal. Jenom si na ránu nalepil velkou náplast,

obvaz si na nedával.

„Třeba máš otravu krve. Nevypadá to dobře…“

Sundal ruce z obličeje.

Ihned pochopil, co má Cindy na mysli.

Kolem okrajů náplasti měnila kůže barvu.

Hotstepperovi se udělalo znovu zle, když uviděl velikost té

skvrny. Narůstalo v něm neblahé podezření.

Symptomy seděly. Bolest hlavy, nevolnost, cosi jako záchvat…

— 35 —

Avšak nemoc, kterou měl na mysli, se v současnosti vyskytuje

už jen mezi nejchudšími lidmi v Asii.

„Doprdele…,“ zanadával.

„Doprdele —co?“ vyzvídala.

Mávl odmítavě rukou. „Nejlepší bude, když si nechám nasadit

nějaká antibiotika. Zřejmě se mi to zanítilo.“

Vyklouzla z postele. V očích se jí leskl strach — a to nejen o

něho.

„A já?“

„Ty?“

„Ano, k čertu! Je to nakažlivé?“

„Nesmysl!“ Kategoricky zavrtěl hlavou.

Ale přesvědčivě to nepůsobilo. Začala se oblékat.

„Co chceš dělat? To už snad chceš jít?“

„Musíš k lékaři! Jedu s tebou!“

„Já jsem lékař.“

„Ale já nechci, aby z tebe byl za chvíli případ pro tvoji speciali-

zaci…!“

Zavrtěl hlavou a přitom se zasmál. „Teď ale pořádně přeháníš.“

„Obleč se!“

Chtěl něco odpovědět, když vtom přišel druhý záchvat. Prudce

se mu zvedl žaludek a vzápětí začal zvracet. Cindy tiše vykřikla.

Když zase zvedl oči, tančily mu před nimi temné body. Cítil se k

smrti mizerně a chytil se za krk. Začínaly ho bolet klouby. Celý roz-

třesený vyskočil z postele a nechal si pomoci s oblékáním.

Za pár minut seděli v jeho voze.

„Která nemocnice by ti byla nejmilejší?“ zeptala se jakoby mi-

mochodem.

„To je fuk. Ta nejbližší…“

Když dorazili na pohotovost, dokázal se Hotstepper už stěží

udržet sám na nohou. Těžce se zavěsil na Cindy, která to statečně

snášela, dokud jim nedali k dispozici pojízdnou židli.

Hotstepper se na ni s heknutím zhroutil.

Službu konající lékař poslal Cindy s několika uklidňujícími slo-

vy do čekárny a obrátil se k Hotstepperovi. „Slyšel jsem, že jsme

kolegové, ano.“

— 36 —

I to nejmenší přikývnutí činilo Hotstepperovi potíže.

„Co se stalo?“ zeptal se lékař.

„Mohlo by to být… onemocnění z kousnutí krysy…,“ vymáčkl

ze sebe a vyprávěl, co se mu na patologii přihodilo.

Lékař ho ani jednou nepřerušil. Jeho výraz neprozrazoval nic o

tom, co si o Hotstepperově příhodě myslí. Nakonec se zeptal: „Kdy

to bylo? Před kolika dny?“

„Bylo to—dnes.“

„Inkubační doba vámi předpokládané nemoci trvá ale minimálně

tři dny. Čímž se vaše podezření jeví neopodstatněné.“

„A na co máte podezření vy?“

„To vám řeknu, až vás důkladně vyšetřím. Vezmeme vám teď

krev

a dostanete prostředek, po kterém se vám bude dobře spát. Až se

o něco zotavenější probudíte, budu už mít po ruce výsledky!“

Hotstepper nijak neodporoval. Nebylo to již v jeho silách. Jeho

rozbolavělé údy polévalo střídavě horko a mrazení. Mízní uzliny mu

napuchaly.

Nežli usnul, Cindy už u něho nebyla. A když se pak probral, stá-

le ji u sebe neviděl.

Jen lékaře, jehož poznal po hlase. Jeho tvář byla zakrytá rouš-

kou. Nepříliš dobré znamení…

„Nejprve špatnou zprávu, kolego: Není to, jak jste se domníval,

nemoc z krysího kousnutí.“

Hotstepper se zmučeně usmál. Zdálo se, že se jeho stav ani pů-

sobením nasazených léků nijak znatelně nezlepšil. Spíš naopak. „A

teď dobrou zprávu?“

Lékař zavrtěl hlavou. „Žádná dobrá není. Jen ještě jedna mno-

hem horší: my oba, vaše přítelkyně a všichni, kteří přišli do kontaktu

s vámi a tou mrtvou krysou, budeme muset strávit nejbližší čas v

nejpřísnější karanténě. Alespoň tak dlouho, dokud neuplyne normální

inkubační doba v rozmezí dvou až čtyř dnů.“

„Normální inkubační doba čeho?“

„Moru,“ řekl lékař. „Nemůže být pochyby, že jde o nějakou do-

sud nepoznanou odnož moru…!“

Stačí smyčku roztrhnout a ptáček volný je…

— 37 —

Poslední báseň Joh. Chr. Gunther (1695—1723)

Beth zamyšleně hleděla na nápis ve svém kapesním diáři. Náho-

dou jej otevřela právě zde, avšak ta slova se

hodila k jejímu rozpoložení až překvapivě dobře.

Během posledních dní ji stále častěji přepadaly myšlenky na ne-

vyhnutelnost smrti. Při setkáních s naprosto neznámými lidmi na

ulici se náhle musela ptát, kolik času jim asi zbývá. Tento návyk ko-

likrát jí samé naháněl strach. Neměla ráda neurózy.

S Lilith o tom ještě nemluvila.

Toto podivínství u ní začalo, bezprostředně po její návštěvě na

zvráceném posvátném místě v Nielsen Parku.

Bylo to, jako by od té doby vyhledávala smrt její blízkost. Jako-

by se se k ní pomalu chtěla vetřít, aby ji pak…

„Je libo kávu a koláč?“

Tlumený hlas Moe Marxxe ukončil její volnou chvilku s šar-

mem kruhové pily. Mluvil vždycky tiše. Avšak obsah jeho slovo byl

občas jako těžko stravitelný dynamit.

„Děkuji,“ odpověděla Beth. V takovéto náladě nemívala zpravi-

dla nejlepší vyřídilku. „Od našeho posledního dýchánku pořád ještě

nějak nemám chuť.“

„To rád slyším.“ Šéfredaktor Sydney Morning Heraldu, hubený

jako tříska, si ji změřil bez nejmenší ochoty k uzavření míru. Stále

ještě nedokázal smazat její novinářské selhání v případě těch podiv-

ných sektářů, kteří ve službách wondjinů vycházeli na lov dušiček.

Avšak o samotných wondjinech neměl Marxx nejmenší tušení.

„Uzavřeli jakousi školu,“ pokračoval Moe Marxx s nepochybně

špatnou náladou. „Dole v Darling Harbour. Hned tam zajeďte. V

poledne o tom chci mít dvacet řádků v jednom sloupci!“

Čím dál tím méně to znělo jako nabídka dýmky míru. Až zatra-

ceně to připomínalo spíš „degradování“, a to téměř na úroveň eléva!

Beth zaťala zuby. „Sama?“ „Potřebujete snad na to asistenci?“

Darling Harbour

Když Beth vystoupila z vozu a zamířila k nevkusné účelové bu-

dově bez jakéhokoli stylu, sídlu nižší střední školy, zmocnila se jí

sentimentální nálada. Vzpomněla si na své vlastní dětství v podobné

škole, než přešla na vyšší střední školu a později pak na univerzitu…

— 38 —

Avšak úsměv jí z tváře zmizel hned, jakmile uviděla vzrušený

dav, který se pohyboval před vchodem. Tvořily ho zejména mladé

ženy. Tu a tam bylo vidět i nějaký ten starší ročník.

Po cestě již reportérka vyrozuměla z útržků rozhovorů, že má co

dělat s delegací rozčilených rodičů, kteří se nehodlají spokojit s něja-

kým lapidárním vysvětlením pro přerušení vyučování.

Beth jejich rozčilení připadalo sympatické a chvályhodné.

Muž, který jim bránil v přístupu do budovy jako skála uprostřed

příboje, na to měl zřejmě trošku jiný náhled.

Stál tu s basebalovou čapkou hluboko do čela a s rukama odmí-

tavě zkříženýma na prsou. Mohlo mu být nějak mezi pětačtyřicítkou

a padesátkou, měl na sobě modrou košili s krátkými rukávy a na ní

štítek, prozrazující jeho jméno a zaměstnání.

Na rukou měl školník Ed Sumner rukavice, jaké se používají při

práci na zahradě. Na čele a nad horním rtem mu vyvstávaly kapičky

potu. Znovu a znovu si prsty prohraboval rozcuchané, mastné a neu-

stále mu do čela padající vlasy. Jeho pohyby působily hektickým, a

ne zcela přítomným dojmem. Sumner byl na nejvyšší míru rozčilený,

o tom nemohlo být pochyb.

Beth se protlačila mezi ostatními a postavila se přímo před oblé-

haného muže. Když mu přidržela před nosem svoji novinářskou legi-

timaci, proběhlo davem zašumění. Sumnerova první reakce spočívala

v tom, že s kletbou stiskl spodní ret mezi zuby. Pak vyprskl: „Zmiz-

te!“

„Vy jste mi nevolal?“ Beth rozhodně neměla v úmyslu nechat se

odbýt jen tak.

„Já jsem zcela určitě nikomu nevolal! „ Buldočí hlas se k němu

hodil.

Vtom nějaký jiný, o poznání jemnější hlas, za Bethinými zády

zavolal: „To jsem byla já! To já jsem volala do novin! Tak to přece

nejde! Není přece možné jenom tak zavřít školu a odmítat dát rodi-

čům vysvětlení!“

Žena byla o něco starší než Beth, a byla — to bylo nepřeslech-

nutelné —plná života. A že byla ještě také zatraceně pěkná, vyvolalo

u Beth spontánní úsměv, jenž signalizoval sympatii.

— 39 —

Znovu se obrátila na Sumnera. „Slyšel jste! Takže v čem vězí

problém?“

Mlčel. Jeho obličej ještě o poznání víc zešedl. Stín čerstvě oho-

lených vousů ležel jako poloviční maska kolem jeho brady a rtů.

„Řeknu to i vám,“ reagoval drze. „Opusťte tento prostor! Pracujeme

na tom, abychom věc uvedli znovu do pořádku. Jakmile bude pro-

blém odstraněn, školní vyučování bude obnoveno. Rodičům to dáme

v pravou chvíli na vědomí…“

Beth se znovu obrátila k zástupu. Pohledem hledala kontakt se

ženou, která telefonovala do Sydney Morning Heraldu. Kradmo na ni

zamrkala a doufala, že žena pochopí, co tím myslí.

S hraným pobouřením se znovu obrátila k Sumnerovi. „Takže je

tu nějaký problém. Tak proč ho rovnou

nepojmenujete? Netrmácela jsem se sem v dopravní špičce jen

králíkům pro legraci!“

„Já jsem vás ne — ,“ nasadil Sumner stejně odmítavě.

Beth zakoulela očima, hluboce vydechla a sesunula se před ním

k zemi.

Než stačil zareagovat někdo druhý, byla ta pěkná žena u Beth a

sklonila se k Bethiným rtům.

Vzápětí se zase napřímila a žalobně namířila ukazovák proti

školníkovi. „Je jí špatně, a to vaší vinou!“

„Nemluvte nesmysly!“

„Je ve třetím měsíci… Tak tu nehleďte jak tele na nová vrata!

Pomozte mi! Musíme ji někam položit a dát jí sklenici vody! Přece

tady bydlíte… Tak rychle, chytněte ji přece!“

Tímto vývojem byl Ed Sumner naprosto zaskočen. Na okamžik

zůstal stát jako sloup. A protože rozruch kolem nich neustále narůs-

tal, cítil se povinován něco udělat.

Jeho mozek byl předurčen k přijímání rozkazů.

Zahnal Bethinu spojenkyni k ostatním a sklonil se k reportérce

sám. „Je to tak?“ zavrčel.

Beth utrápeně přikývla.

Pomohl jí vstát a vedl ji dovnitř skleněnými dveřmi, které před-

tím „střežil“. Zavřel za sebou a za Beth a ještě jednou si ji nedůvěři-

vě změřil pohledem. „V třetím měsíci? Není na vás nic vidět…“

— 40 —

„Taky nemíním porodit slona!“ předstírala Beth naštvání. „Co

byste čekal?“

Mlčel.

Ve tváři měl přímo vepsanou absolutní neznalost ohledně těchto

věcí. S rukou kolem jeho ramen se nechala Beth provést vstupní ha-

lou. Za dalšími dveřmi byl Sumnerův školnický byt.

Dokonale se k němu hodil. Svojí přitroublostí a nudností upo-

mínaly nábytek i obrázky na stěnách, že ještě dnes jsou lidé, kterým

stačí, když mají vždycky po ruce pár vychlazených láhví piva.

„Proč jste, Ede, zavřel školu?“ zeptala se Beth, když dosedla na

odřenou pohovku.

„Doprdele, už zase začínáte? Myslel jsem, že vám není dobře?“

„Samozřejmě, že mi není dobře, když děláte ze mě i z ostatních

úplné blbce. Tak to už vybalte! Mohu vás ujistit, že neuvedu ani vaše

jméno, ani žádné detaily, které by mohly poukazovat na vás jako na

informátora. Nemusíte si vůbec dělat obavy o svůj džob. Nikdo vám

nezkřiví na hlavě ani vlas!“ Vytáhla z kabelky svůj ruční diktafon.

„Co se tu děje, Ede?“

Sumner na ni hleděl, jako by jí hodlal ukousnout hlavu — těhot-

ná, netěhotná. „Sakra! Vás je asi dost těžké se zbavit, co?“

„Kdo vám zakázal o tom mluvit, Ede?“

„Ředitel.“ ,

Nebyla si jista, zda jí nelže.

Odešel na chvíli do vedlejší místnosti. Beth uslyšela téct vodu z

kohoutku. Vzápětí se Sumner vrátil se sklenicí vody v ruce. „Vypijte

to a pak vypadněte! Jestli máte nějaké dotazy, obraťte se přímo na

ředitele. Mě nechtě na pokoji!“

Beth jen usrkla. Pak odložila sklenici na stůl. „Odvážným patří

svět,“ řekla, zatímco vstávala. „A ne zbabělým nebo malodušným!“

Pochybovala však, že vůbec pochopil, co tím chtěla říct — ba

kdoví, jestli to vůbec vztáhl na sebe.

Vyprovodil ji až ke dveřím, avšak sám už mezi čekající dav ne-

šel.

Beth se vmísila mezi shromážděné a omluvně pokrčila rameny.

„Děkuji,“ obrátila se ke kurážné matce, která s ní předtím tak skvost-

— 41 —

ně sehrála divadýlko. „Bohužel bylo všechno marné. Ten hlídací pes

je tvrdý jako pancíř!“

„Tak vy nejste těhotná?“ zeptal se jakýsi starší muž nevlídně.

„Vůbec nejsem na chlapy,“ odpověděla mu právě tak nevlídně.

A vzápětí se odtrhla od zástupu.

„Ráda bych s vámi ještě zašla někam na kávu,“ omluvila se Be-

th, když ji její pomocnice cestou k autu pozvala. „Bohužel teď ne-

mám vůbec čas. Jak se jmenujete?“

„Liv.“

Beth jí dala svoji navštívenku s telefonním číslem do redakce.

„Snad to vyjde jindy…“

Liv se líbezně usmála. „To by bylo jistě milé.“

Pak nastoupila do obrovského auta. Avšak učinila tak s takovou

elegancí a grácií, že se za ní Beth musela dívat, dokud neodjela a

nezmizela jí z dohledu.

Pak si novinářka počkala, až ji nebude moci vidět nikdo, kdo se

zúčastnil shromáždění před školou, a nakonec se opět ke škole vráti-

la. Nyní věděla, kde má hledat okno do Sumnerova soukromého by-

tu.

Napůl skrytá za živým plotem přeběhla po trávníku a byla u cíle.

Opatrně nahlédla oknem do obývacího pokoje, kde předtím seděla.

Sumner tu stále stál úplně sám, třebaže mezitím uplynulo již pár mi-

nut. Byl k Beth otočen zády a zdálo, zeje zaměstnaný čímsi, co bo-

hužel nemohla vidět.

Náhle se k ní otočil bokem a Beth poznala, že se jeho rty pohy-

bují.

Mluvil.

Ale s kým?

Sledovala směr jeho pohledu. Ve dveřích do druhého pokoje stá-

la napolo skrytá jakási druhá postava, vyzařující přirozenou autoritu.

Muž velice důrazně gestikuloval, jako kdyby činil Sumnerovi těžké

výčitky.

Zřejmě ředitel školy…

Avšak otázka identity tohoto muže ustoupila vzápětí do pozadí

jejího zájmu, když si Beth všimla, co se děje u nohou obou. Jen tak

— 42 —

tak, že nevykřikla, když zahlédla štíhlá, šedá, chlupatá těla, která se,

jak se zdálo, přítomností lidí vůbec neznepokojovala.

Vzápětí pak již nedokázala ovládnout své city.

Sumner se otočil natolik, že mohla zahlédnout, co dělá. Neměl

už na rukách rukavice a bez jediné známky bolesti si nůžkami odstři-

hoval kousky masa z ruky…

Masa?

Beth zasténala tak hlasitě, že by přísahala, že to muselo být sly-

šet i na druhé straně okenní tabulky.

Vyděšeně se obrátila a utíkala nazpět ke svému autu. Ještě s

rozklepanými koleny dojela na plný plyn do redakce, aby tu pak ná-

sledující půlhodinu hleděla na obrazovku svého mcintoshe a nebyla

schopna napsat jediné písmeno. Teprve krátký kontakt se studeným

pohledem Moe Marxxe ji přiměl k činnosti.

Deset minut nato mu donesla žádaných dvacet řádků.

„Krysy? Škola je zavřená kvůli krysám?“

„Neoficiálně. Oficiálně není k maní žádné vysvětlení.“

Marxx přikývl. „Takže tam taky.“

„Taky?“

Beth věděla už jen o Marillionově mrakodrapu jako o místě,

hemžícím se krysami. Avšak nyní se od Marxxe dozvěděla, že na

mnoha jiných místech byla ve městě pozorována nezvyklá srocení

těchto zvířat. A do redakce přicházely stále nové telefonáty.

„Můžete vystartovat na další místo činu,“ sdělil jí Marxx na-

prosto vážně. „Od tohoto okamžiku vás jmenuji hlavní expertkou na

ty bestie!“

Beth využila nového poslání, aby se nejprve zašla nakrátko po-

dívat do svého bytu, co je s Lilith, která nezvedala telefon. Buď ještě

spí — což by ji pomalu začínalo znepokojovat — anebo z bytu ode-

šla.

Existovala však ještě třetí možnost, která by Beth nepřišla na

mysl ani ve snu. Když odemkla svůj byt, zasáhlo ji to jako úder.

První, co viděla a co ji vylekalo, byla krev: tlustá, na podlaze

namalovaná čára, táhnoucí se na krok od prahu jejího bytu.

To druhé, ještě děsivější, byla Lilithina zuřivá výhrůžka: „Stát!

Už ani o krok dál, nebo tě roztrhám!“

— 43 —

Lightning Bidge, New South Wales

Mohutný muž pozoroval spící ženu.

Odpolední světlo prosvítalo zataženými závěsy, pohybujícími se

v proudu vzduchu.

Svět venku podřimoval. Dovnitř nepronikaly téměř žádné zvu-

ky.

Pohledem klouzal po spící, obrácené k němu svým svůdným

poprsím, jakož i přitažlivým obličejem.

Ztělesňovala vše, co získal v podstatě proti své vůli: radost ze

života!

Znásilnění jeho vůle bylo ve hře. Bez něj by se nikdy nedokázal

vymanit ze zajetí smrti. Dál by se každý den skrýval ve stínu za sta-

ženými žaluziemi. Naslouchal by pomalému rozpadu svého masa a

bezdechému mlčení svých plic…

Z jeho rtů sklouzl tichý povzdech. A tento nepatrný zvuk stačil,

aby žena zvedla víčka.

„Co je?“ zeptala se, aniž by pohnula něčím jiným než jazykem a

ústy. „Lituješ, že ses vrátil?“

Ústy a jazykem…

Virgil Codd zavrtěl hlavou. Její příchylnost, vyjadřovaná kaž-

dým slovem, každým gestem, jej vzrušovala stále stejně jako prvního

dne. „Rozhodně ne!“

„Proč tedy taky aspoň na chvíli nezamhouříš oči? Pojď ke mně!“

Pohladila prázdné prostěradlo vedle sebe.

Pohlédl jí do očí.

Usmál se.

„Raději bych se na tebe ještě chvíli díval.“

„K tomu budeš mít ještě dost příležitostí.“

Opravdu budu?

Sklopil zrak. Nechtěl, aby poznala jeho pochyby. Procitly v něm

zcela nečekaně. Předevčírem se vrátil k Alici. Touha ho hnala z

Quilpie sem. Pryč od opuštěného shromaždiště služebníků.

A dnes…?

„Nechmě,“ prosil ji. „Zavři ještě na chvíli oči. Budu střežit tvůj

spánek…“

Připadal si s tím, co říkal, poněkud dětinský.

— 44 —

Alice byla zvláštní žena a v něm probudila jeho lepší stránky.

Jako by se za jejíma něžnýma očima mihl náhlý stín — jako by

vytušila něco z toho, co bránilo, aby jeho duše nalezla klid.

„Pomýšlíš už zase na odchod?“ zeptala se, když zavřela oči a

zaťala ruce v pěsti.

„Ne,“ řekl popravdě.

Povolila pěsti, jako by okamžitě poznala, kdy mluví pravdu, a

kdy ne. Chviličku nato již zase uvolněně podřimovala.

Codd se zády opřel o pelest a o zeď. Ještě stále cítil na jazyku

slanou chuť její kůže.

Teprve pozdě večer, zatímco byla Alice v recepci svého motelu,

opustil Codd Lightning Ridge. Aniž by se jedenkrát otočil, vyrazil do

noci…

Beth zůstala stát v otevřených dveřích jako sloup. „Zbláznila

ses…?“

Lilith dřepěla schoulená na stole v obývacím pokoji. Byla téměř

nahá, neboť symbiont se omezil na pouhý pásek kolem krku. Přesto

na Betlr nepřicházely žádné rozkošnické choutky.

Lilith dřepěla na patách jako ke skoku připravený dravec. Její tě-

lo, na němž byl napjatý každý sval, se opíralo o natažené prsty. Hříva

jejích černých vlasů, horečně se lesknoucí oči, horní špičáky přeční-

vající přes dolní ret a srpovitě zahnuté, jako nože ostré drápy na prs-

tech, to vše z Lilith dělalo bytost, kterou by se ona sama při první

příležitosti pokusila zabít.

Upírku!

S jiskřivým pohledem číhala na Beth. Nehty slyšitelně škrábala

po stole. To vše, spolu s krví na podlaze a jejími pootevřenými ústy,

přesvědčovalo Beth, že to rozhodně není žádný drsný žert.

Stále ještě držela v ruce dveřní knoflík. Avšak když si všimla

přijíždějícího výtahu, dveře za sebou prudce přibouchla. Na tomto

patře byly ještě dva další byty a seznámit sousedy s Lilith právě v

tomto nešťastném okamžiku by asi nebylo nejvhodnější…

„Co je to s tebou? Mluv se mnou! Odkud je ta krev?“

Lilithin obličej se stáhl v grimasu. „Neopovažuj se,“ opakovala

své varování, „překročit tuto čáru!“

— 45 —

Beth se zasmála, třebaže jí vůbec do smíchu nebylo. Její pohled

sledoval krvavou značku po celé její délce.

Je to opravdu krev?

Každopádně se čára táhla asi na metr od ní přes kuchyni a ložni-

ci a tvořila přibližný kruh, v jehož středu dřepěla Lilith, jako by sedě-

la modelem nějakému sochaři.

Anebo,pomyslila si Bethjako divoké zvíře, které si vymezilo

svůj lovecký revír…!

V důsledku takových myšlenek se jí rázem zježily chloupky na

rukou i na šíji.

Zachvěla se hrůzou.

A přece nemínila přistoupit na pravidla takové hry.

A udělala krok přes čáru.

Když pak uviděla, jak se na ni Lilith vrhla, stačila ještě na po-

slední chvíli uskočit nazpět. Zády opřená o dveře zírala nyní z bez-

prostřední blízkosti do Lilithiných krví podlitých očí a konečně po-

chopila, že buď bude hranici respektovat, anebo musí zemřít!

Bylo to absurdní, hotová tragédie — ale právě to četla Beth z

grimasy, hyzdící Lilithin půvabný obličej.

Pozoruhodné bylo, že také Lilith respektovala vlastní čáru. Se

syčivým oddechováním vyčkávala na druhé straně krvavé hranice,

pokusí—li se Beth ještě jednou čáru překročit.

To však rozhodně Beth neměla v úmyslu!

Přemýšlela jedině, jak to zařídit, aby se tato příhoda nikdy nesta-

la.

„Co se stalo?“ zeptala se ještě jednou s bušícím srdcem. Náhle

se jí to, co viděla před školou a o čem chtěla s Lilith mluvit, zdálo

naprosto nesmyslné. Nebezpečí, jehož dech tušila celý den, nebylo

už jen venku —bylo zde!

JEŠTĚ NENÍ VŠEMU KONEC!

Neblahá věštba na zrcadle ji udeřila do očí.

„Mluv!“ vyzývala Lilith stísněným hlasem. „Mluv se mnou!“

S neustávajícím podezřením se počala sunout podél značky do

kuchyně. Když vstoupila do této místnosti a Lilith zůstala za dveřmi,

téměř si s úlevou oddechla.

— 46 —

Žíznivě se napila mléka přímo z láhve, jež stála v poloprázdné

lednici.

„Já mám taky žízeň!“

Beth odtrhla láhev od rtů. V Lilithině hlase se chvěla zvířecká

chtivost. Přesně odpovídající výrazu jejího proměněného obličeje, v

němž se šklebilo cosi vlčího.

Beth jí podala láhev.

„Nééé. Ó, ne… Chci KREV!“

Tu chtěla po Beth už nejednou a také ji dostala. Ale ještě nikdy

se nedožadovala takovýmto tónem. A ještě nikdy nebylo přitom tak

zjevné, co její oběti hrozí…

Od setkání se zmutovanými wondjiny se Lilithino chování doce-

la změnilo. Už krátce před probuzením vzpomínek na Creannin život

se chovala, jako by byla nemocná. A také potom, co Storm odstranil

ze symbiontu totem, nechovala se Lilith stejně, jako před všemi těmi

událostmi.

Dosud se Beth pokoušela mít pro to porozumění. Kdyby byla

pod takovým psychickým náporem, jakému musela vzdorovat Lilith,

asi by se zhroutila.

Také nyní v ní převážila touha Lilith pomoci.

Ale jak mohla při ní stát v takovéto situaci?

Uložila mléko nazpět do lednice a znovu zamířila k Lilith. Na-

přáhla k ní prázdné ruce. „Jsem tvoje přítelkyně — nikoli nepřítelky-

ně. Vzpomeň si!“

„Vzpomínám si na chuť tvé krve,“ zasyčela Lilith. „Snad bys

přece jen měla tu čáru překročit…?“

Beth se zachvěla zjevnou rozervaností, v níž se Lilith zmítala.

Její hlas zněl, jako by ztratila veškeré zábrany — a současně jako by

hledala pevný bod. Něco, co by jí pomohlo najít znovu samu sebe.

„Co se stalo?“ zeptala se Beth. „Kde jsi byla, než ses dnes v noci

vrátila domů? Neviděla jsem tě…“

Lilith si mlsně přejela jazykem přes plné rty. „Byla jsem…“ —

A umlkla.

„Kde?“

Náhle se počala Lilith třást. A pak se natáhla jak dlouhá tak ši-

roká na záda na podlahu a zůstala bez hnutí ležet.

— 47 —

Beth tu stála a neodvažovala se k ní přiblížit.

Mohla to být lest.

Zatraceně, pomyslila si.To jsme to dopracovali…

Potlačila svou bytostnou hrůzu a překročila krvavou hranici.

Sydney, Millers Point ,

Elias Shanton vzhlédl od své četby k digitálním hodinám nad

kontrolním pultem právě ve chvíli, kdy na nich údaj 11:59 byl vy-

střídán čtyřmi nulami.

„Půlnoc,“ zamumlal. „Jak příhodné…“

A znovu se ponořil do knihy Johna Saula Běda, jestli se vrátí.

Saul byl Shantonův favorit, co se týče psychologických horrorů.

King, Barker, Koontz… Ani ti nebyli špatní, ale do Shantonova čte-

nářského vkusu se nejlépe trefoval právě Saul.

Shanton miloval příjemné mrazení, kterého nikdy nedosáhl lépe

než v noční atmosféře samoty tohoto zařízení, podobného bunkru.

Zkoušel to i doma nebo při dovolené na pláži. Avšak při neustálém

vytrhování mohl mistrovsky zaplétané nitky děje prostě jen přečíst,

aniž by se před ním otevřel přístup do skryté mystiky, nahánějící husí

kůži.

To tady to bylo jiné.

Tady mu tikání přístrojů na pultu nevadilo. Patřilo to k tomu.

Shanton byl téměř přesvědčen, že když čte dialogy, slyší hlasy po-

stav románu…

Náhle jej vytrhl řev poplašného zařízení.

Na okamžik se v něm ještě mísila hrůza z knížky se skutečným

leknutím, než si konečně uvědomil, co se děje.

Sektor F 3 — severní hlásil výpadek jednoho jistícího prvku te-

levizní ostrahy!

Shanton sklouzl pohledem k příslušnému monitoru — byl zhas-

lý.

Nic katastrofálního, ale každopádně porucha, která se musí od-

stranit. Nejlépe hned.

Elias Shanton už osm let sloužil noční služby ve velínu obrov-

ské úpravny pitné vody, zásobující celý Millers Point. Zařízení pra-

covalo plně automaticky; i v noci. Avšak samozřejmě musel být stále

přítomen někdo, kdo se v přístrojích vyznal. Čím je technika kompli-

— 48 —

kovanější, tím je poruchovější. Devadesát devět procent všech po-

ruch byly však jen takové maličkosti jako tato. Shanton už si vypěs-

toval dostatečnou rutinu, než aby podléhal pokušení hnát se na místo

poruchy co nejrychleji.

Sektor F 3 — severní ležel na severní straně ve vnitřním kruhu

nádrží.

Elias Shanton stáhl z opěradla židle svoji bundu, vzal kufřík s

nářadím a opustil velín.

Nejprve výtahem a pak pěšky. Potřeboval deset minut, aby se

dostal na obvodovou galerii, pod níž se dala spíš jen tušit nehybná

lesknoucí se hladina obrovského množství vody. Osvětlení galerie

dosahovalo sotva pár stop hluboko.

Kolikrát si Shanton maloval, co by se stalo, kdyby tento minia-

turní oceán podléhal působení fází měsíce jako jeho „velký bratr“.

Příliv a odliv v tomto ohraničeném prostoru by poskytovaly divadlo

právě tak děsivé, jako i úchvatné…

Náhle se Shanton zastavil a na okamžik dokonce zatajil dech,

aby lépe slyšel.

Co to bylo?

Plesk — plesk — plesk…

Bez přestání, jak tikání nějakých hodin, ozývaly se tyto zvuky.

Sehnul se a otevřel kufřík. Chvíli nato se zavrtal paprsek světla z

baterky do hlubiny, dokud nenarazil na hladinu.

Nebylo vidět nic než lehké čeření vodního povrchu.

Dal se znovu do pohybu. Asi za dvě minuty dorazil až na hláše-

né místo poruchy a pak zahlédl cosi, co sem proudilo skrze vylome-

nou mřížku ventilace.

Krysy!

Nepřetržitý proud krys, které se ani Shantonovou přítomností

nikterak nevzrušovaly.

Pomalu mu docházelo, že právě ony jsou příčinou toho popla-

chu. Někde cestou skrze šachtu musely přehryzat kabel.

A zde…

Co vlastně dělají ZDE?

Shanton to věděl přesně — viděl to — avšak rozum se dlouho

zdráhal skutečnost akceptovat.

— 49 —

Plesk — plesk — plesk…

Jedna krysa za druhou vylézaly z rozbité mřížky, přebíhaly po

železném chodníku galerie a na dlaň širokým otvorem mezi chodní-

kem a zábradlím se vrhaly dolů do hlubiny!

Jakoby hnány nepřekonatelnou touhou po smrti…!

Elias Shanton posvítil přímo na krysy. Nemohl jinak. Ti malí

čtyřnozí sebevrazi jej takřka magicky fascinovali. Tu si všiml něče-

ho, co předtím jeho pozornosti unikalo.

Mnozí z těch šedivých hlodavců byli poseti menšími i většími

vybouleninami. Mnohé z těch otoků mokvaly a vylučovaly jakýsi

sliz. Jejich oči jakoby Shantona úpěnlivě prosily, aby jim zabránil ve

skoku.

Asi na minutu zůstal stát jako ochromený.

Vzápětí se proud krys přerušil, jako když utne.

Ustalo i to monotónní plesk —plesk — plesk.

Shanton cítil, jak se mu zvedá žaludek. Kolik krys se vlastně zří-

tilo do nádrže, nedokázal odhadnout. Ale náhle mu bylo jasné, že

musí něco podniknout.

Okamžitě.

Rozběhl se nazpět k výtahu. Když se dopotácel až do velínu a

chtěl sáhnout po telefonu, zarazil ho náhle vysoký pištivý zvuk.

Otočil se.

Na obálce zavřené knihy seděla boulemi posetá krysa a drze ho

pozorovala!

Shanton se přesto přiměl zvednout sluchátko a vytočil číslo. Tr-

valo nepochopitelně dlouho, než si uvědomil, že vlastně neslyší vy-

zváněcí tón, ba že že neslyší vůbec žádný tón.

Telefon byl hluchý.

Když se obrátil, byla krysa, která seděla předtím na knize, pryč.

Shantonovi vyvstal na celém těle pot.

A pak bolestivě vykřikl, protože krysa mu naprosto bez námahy

prokousla látku kalhot.

Podařilo se mu zvíře setřást a zahnat. Vzápětí se podivně uklid-

nil a přemýšlel, co to vlastně chtěl před setkáním s krysami dělat.

Do ticha stále ještě bzučel poplašný tón, upozorňující na poru-

chu v F 3 — severním. A Shanton se sebral a šel opravit závadu.

— 50 —

Tentokrát mu to trvalo trochu déle, než obvykle, neboť jeho myšlen-

ky jako by se zpožďovaly.

Neshledával na tom nic zvláštního.

Asi za hodinu seděl opět na svém místě u kontrolního pultu.

A četl.

Že přitom drží knížku obráceně a písmenka má vzhůru nohama,

mu vadilo stejně málo jako to, že se krysa vrátila nazpět k jeho noze

—a s chutí ji ohryzávala…

Lilith otevřela oči.

Okamžik trvalo, než se její zrak přizpůsobil okolnostem.

Venku byla noc.

Teprve když se Lilith pokusila vstát z postele, všimla si, že je

připoutaná. Za ruce i za nohy…

Dveře ložnice se otevřely. Zaplanulo elektrické světlo.

Beth na ni hleděla velice divně.

„Od kdy si potrpíš na hrátky se spoutáváním?“ zeptala se Lilith.

Beth se stále dívala, jako by jí nedůvěřovala.

„Odkdy zase ty napadáš své nejlepší přítelkyně?“ opáčila.

Nyní zase pro změnu hleděla divně Lilith. „O čem to mluvíš?“

„O tobě — a o mně.“

„To mi taky došlo. Ale cos tím myslela?“

„Ty si na nic nevzpomínáš?“ Znělo to víc než pochybovačně.

Lilith krátce zavřela oči. Ta pouta byla směšná. Byla si jistá, že

by je dokázala přetrhnout jediným napnutím svalů. Ale z nějakého

důvodu to nechtěla udělat.

Zatím ještě ne.

„Vzpomínám si,“ řekla rádoby lhostejně, „že jsem si lehla k tobě

do postele a nechtěla jsem tě budit. Přišla jsem z Paddington Street a

—“

„Toto je poslední, na co si dokážeš vzpomenout…?“ Beth si za-

ložila paže na hrudi. Její blonďaté vlasy lemovaly nevyspalý obličej.

Lilith bezstarostně přikývla.

Avšak všechna bezstarostnost

rázem zmizela, když Beth řekla: „Tak to ti chybí celý jeden

den!“

— 51 —

Lilith nevěřícně vytřeštila oči. A pak ještě víc, když se dozvědě-

la, jak přivítala Beth při příchodu domů.

„To — to přece není možné… Na nic takového si vůbec nepa-

matuji. Ani na žádný podobný sen. Spala jsem a teď se cítím vyslo-

veně dobře!“

„Tak to se máš…“ V Bethině hlase se stále ještě zachvíval

strach, což Lilith s konečnou platností přesvědčilo, že všechno, co jí

její přítelkyně vyprávěla, se skutečně přihodilo.

„Ty máš strach,“ řekla temně a pokoušela se zachytit Lálithin

pohled. Ale Beth uhnula očima. „Ty se mě doopravdy bojíš, a proto

jsi mě svázala…?“

Byla to čistě řečnická otázka.

Beth neodpověděla. Ale řekla: „Nejsi zdravá! Nevím sice, co to

v případě ženy tvého druhu přesně znamená, ale vím, že tvůj problém

je i mým problémem. Tak mi k čertu poraď, co mám dělat!“

„Uklidni se…“

Beth se hystericky zasmála. „Měla ses vidět předtím!“

Lilith znovu zavřela oči. Jakkoli úporně se snažila vybavit si v

paměti alespoň nepatrný zlomeček toho, co právě o sobě slyšela, ne-

dokázala vydolovat naprosto nic.

Vybavila si však své zážitky na Paddington Street.

A krysy.

„Zvláštní…“ Ležela na přikrývce, ne pod ní. A pohledem obje-

vila na více místech na svých nohách stopy po zraněních v boji se

čtyrnožci.

Normálně by se rány už dávno zavřely. Lilith měla svalstvo s

takovou schopností hojit se, o jaké si lidé mohou nechat jen zdát.

Alespoň dosud tomu tak vždycky bylo.

Nyní s údivem zjistila, že se jí zranění opět otevřela.

„Co je zvláštní?“ zeptala se Beth.

Lilith jí stručně povyprávěla o svém rozhovoru s Warnerem a

také o následující rvačce s hejnem krys. Také tam měla v paměti

krátké okno — ale to určitě nemohlo mít žádnou souvislost s tím

druhým, trvajícím celý den.

„Kousla tě nějaká?“ Beth ohrnula rty.

„Nejedná.“

— 52 —

A pak se Lilith dozvěděla, co Beth viděla ve škole v Darling

Harbour.

„Takový hromadný výskyt krys přece není normální,“ uzavřela

Beth své vyprávění. „A ona všeobecně pozorovaná agresivita těchto

zvířat, ta už vůbec ne. Normálně jsou krysy totiž spíš plaché. A ne-

smíme také zapomenout, že první — nebo při nejmenším první zná-

má1— oběť byla nalezena v Marillionově mrakodrapu. My obě víme

nejlépe, co se tam doopravdy dělo…“

Lilith zamyšleně hleděla na Beth. Třebaže její přítelkyně jistě v

duchu musela tušit, že jí Lilithina pouta nikterak nezaručují bezpečí,

zdálo se, že její napětí přece jen trošku polevilo.

Zanechala jsem nesmazatelný dojem, pomyslila si Lilith bez ja-

kékoli hrdosti. Byla znepokojena, třebaže to nedávala najevo. Její

duševní zatmění ji znepokojovalo bezpochyby ještě víc, než její pří-

telkyni.

Čí krví vlastně udělala tu čáru?

„Ta čára tu ještě je?“ zeptala se.

Beth s úšklebkem přikývla.

„Kolik je hodin?“ zeptala se Lilith.

„Za chvíli bude svítat.“

„Tak jeď dnes do práce trochu dřív.“

Beth se za kontaktními čočkami zablýsklo. „A co máš ty v plá-

nu?“

„Přemýšlet,“ řekla Lilith. „Chci přemýšlet a taky trochu pozoro-

vat samu sebe. Postav telefon vedle mě. A než se vrátíš, zavolej. To

ti prozradí, jestli jsem ještě sama.“

Falstaffova klinika, Sydney

„A vy jste na sobě pozorovala nějaké změny?“ zeptal se doktor

Hemsfield.

Cindy Walkerová zírala upřeně do imaginárního bodu za léka-

řovými zády. A neohebným jazykem se zeptala: „Jak je mu, dokto-

re?“

„Pořád stejně.“

„Lžete! Řekněte mi, doktore, pravdu! Mám na to právo!“

— 53 —

„Nemá žádné bližší příbuzné?“ otázal se doktor Hemsfield na-

místo odpovědi. Zdálo se, že ani jeho jazyk neposlouchá jako obvyk-

le.

Cindy zavrtěla hlavou. „Pokud vím, tak ne.“

„Zatím jsme zjistili domnělého přenašeče infekce,“ řekl doktor.

„,Mrtvá krysa. Původce se však nepodařilo izolovat. Ani u doktora

Hotsteppera ne. Jen změněný krevní obraz poukazuje na nějakou

dosud neznámou variantu moru…“

„Nechtě si ty řečičky, doktore! Jak je na tom Clarence?“

„Nejsem si jist, jestli bude pro vás dobré, když se to dozvíte. Ale

v každém případě by mělo tragické důsledky, kdybyste na sobě už

zjistila symptomy a zamlčela mi to…“

„Jsem oukej,“ ujistila ho.

Lékař však měl i nadále pochybnosti a nikterak se s tím netajil.

„On už… zemřel?“ otázala se Cindy, bledá jako stěna.

„Ne.“

„Ale asi se mu nevede nijak zvlášť, co?“

„Ne, nijak zvlášť.“ Doktor Hemsfield chvíli přemýšlel a pak ře-

kl: „Asi před hodinou upadl do hlubokého komatu. Nevíme, jestli se

z něho ještě někdy probudí…“

Pocit, že je sledována, pronásledoval Beth celou cestu z pod-

zemní garáže pod jejím domem a do centra města.

Nějakou chvíli si doopravdy myslela, že se jí Lilith zavěsila na

paty.

Už začínám trpět stihomamem, pomyslela si stísněně.

Když vstoupila do redakce, byla židle u jejího stolu obsazena.

Někým, kdo směl.

„Už zase na nohou?“ zeptala se Beth s přehnanou veselostí.

„Už bylo načase,“ přikývl veterán, jemuž se nad břichem houpal

obligátní fotoaparát a v koutku úst vězel obligátní doutník. Obojí

nezapálené, což bylo v případě fotoaparátu jistě méně nápadné. „Můj

život po abstinenci, jak jste to sama květnatě nazvala, se započal.

Opět jsem se vrátil mezi živé. Se všemi stinnými stránkami.“

„Stinnými stránkami?“ Beth se posadila na okraj stolu. „Jakéže

,stíny' vás sem hnaly tak brzy?“

— 54 —

Marxx zatím ještě ve své skleněné kukani netrůnil. Už jenom to

shledávala Beth dostatečným důvodem, aby do práce chodila s prv-

ním kuropěním častěji.

„Jenom si dělejte vtipy,“ zabručel Moskowitz zasmušile. Vyndal

si torpédo z úst a tvaroval jeho nasliněný konec. „V mém věku se

každý den nemoci vykládá nepříznivě — a já jsem si poležel až až,

však si vzpomínáte.“

„Vzpomínám si.“

„A tak jsem si říkal, okouknu to venku, dokud je tam ještě něja-

ký zmatek. Pomalu bych se chtěl zase dostat do toho…“

„Takže váš první den po chřipce?“

Moskowitz přikývl a opět si zasadil doutník do rýhy v koutku

úst, jež se mu tam utvořila za dlouhá léta. Zřejmě kdyby někdy při-

padl na úchylnou myšlenku, aby si ještě na stará kolena pořídil dítě,

zajisté by jeho politováníhodný potomek po něm tuto jizvu podědil.

„Máte to vůbec ještě zapotřebí, nechat se od Marxxe buzero-

vat?“ zeptala se Beth, jež z této rozmluvy měla požitek, právě proto,

že byla v podstatě o ničem. „Vlastně byste už mohl mít vystaráno,

ne?“

Ve stínu doutníku se objevil na jeho tváři mazaný úsměv. „Ne-

dělám to kvůli sobě — nebo alespoň to není hlavní důvod.“

„A co tedy?“ podivila se.

„Dělám to pro něho. Moe potřebuje kolem sebe důvěrně známé

figury, na které může odložit své životní frustrace. Mě zná ze všech

nejdéle. Proto si u mě popouští ventil s dvojnásobnou radostí. A

pak… no jo, mně to zas tak moc neudělá.“

Beth pochybovačně zvedla obočí. Než se však k tomu mohla ně-

jak vyslovit, pokračoval: „A krom toho se mi doneslo, že se tu někdo

pokouší odloudit mi moji nejmilejší parťačku. A něco takového ne-

mohu strpět. A tak jsem musel spolknout tu hořkou pilulku a opustit

své lože!“

„To myslím Seymora.“

„Seymor je obyčejná kariéristická zdechlina. Vám nesahá ani po

kotníky!“

„Já vím. A vy mi můžete líbat boty, že vás před ním uchráním

— alespoň na tak dlouho, než mě tamten nahoře odsoudí k definitiv-

— 55 —

ní abstinenci!“ A Moskowitz ukázal ke stropu, nad kterým se nachá-

zelo ještě několik pater. Avšak pravděpodobně měl na mysli instanci,

sídlící ještě trochu výš.

„To s těma nohama,“ usmála se Beth, „byste měl radši vzít zpát-

ky. Ještě by mě to mohlo přimět k tomu, abych se raději rozhodla pro

Seymora.“

Chvíli se ještě špičkovali. Pak Moskowitz vyklidil židli. „Jak

jsem slyšel, obchází to stále ještě ve městě a okolí. Požádám Moea,

aby nám dvěma dal nějaký společný úkol —hned, jak sem dorazí,

dobře naladěn z dobré snídaně.“

„Obávám se, že to nebude snadné. Momentálně teď pro mě ne-

má moc slov uznání…“

„Nechtě to na mně. Moea a mě spojuje několik věcí, o kterých

nemá nikdo ani potuchy. Nerad o nich začínám řeč, ale jestli mě k

tomu přinutí…“

Pokynul jí na pozdrav a odporoučel se.

Beth se posadila ke stolu a zjistila, že tato krátká mezihra způ-

sobila zázrak. Barometr její nálady proti všemu očekávání opět stou-

pal. A ani zprávy, které se o chvíli později počaly soukat z dálnopisu,

na tom nic nemohly změnit* třebaže šlo o věci znepokojivé.

Jedna seriózní agentura ohlásila dosud neidentifikovanou epi-

demii, která vypukla v městské čtvrti Millers Point a šíří se výbušnou

rychlostí. O radu byl požádán finský expert na mor, který vlastně v

Sydney pobýval jako hostující docent, a tento doktor Frans Stalberg

také uvedl do souvislosti vypuknutí epidemie s krysí pohromou. Po

dalším vyšetřování identifikoval pozdě v noci jako zdroj nákazy

městský vodovod.

Vodovod byl okamžitě uzavřen a dodávka vody přerušena. Z

vodojemu, pak byly vyloveny nesčetné zdechlé krysy.

Všechny tyto krysy utonuly — avšak bylo zjevné, že předtím

všechny trpěly toutéž chorobou a že se tato choroba omezuje pouze

na obyvatele města Sydney.

Poprvé se tu poukazovalo na pojem, při kterém každému, kdo

jej slyšel, běhal mráz po zádech.

— 56 —

„Mor?“ Beth tomu nechtěla nejprve věřit. Ale pak se uklidnila,

protože dnes dokonce i nemoc jako mor — na rozdíl od středověku

— pozbyla své největší děsivosti a je léčitelná.

Alespoň u lidí.

Avšak Lilith není člověk…

V Beth náhle procitlo podezření. Srdce se jí rozbušilo, když si

představila, že by byla Lilith krysím kousnutím nakažena, a právě

proto se chovala jako šílenec.

Nikdo nemůže říci, jak se morová nákaza projeví u někoho, kdo

je člověkem jen z poloviny…

A když pak Lilith ani po několikerém telefonátu nezvedala slu-

chátko, klesla Bethina nálada opět na bod mrazu.

Lilith zachmuřeně zírala na telefon vedle sebe.

Hluk, který vydával, ji bolel v uších a ona se pokusila mrštit jím

jednoduše proti zdi, aby jej umlčela. Namísto toho přetrhla pouta,

která nikdy nebrala vážně, jako by to byla jen chatrná pavučina.

Bzučení telefonu ustalo.

Kolem Lilithiných úst se rozhostil nedefinovatelný výraz. Shléd-

la dolů na svoje tělo.

Její pokus, zprostředkovat symbiontu své přání ohledně obleče-

ní, skončil fiaskem. Je—li to její, či jeho vina, to nezjistila. Akcepto-

vala, že musí byt opustit „v hadrech“.

Na ulici pak vzbuzovala rozruch. Mnozí chodci se zastavovali a

hleděli na atraktivní ženu, jejíž dokonalá postava byla jen nedokona-

le zahalena něčím, co vzdáleně připomínalo roztrhané kožené šaty

bez ramínek.

Mužskému světu konečně byl takový nezvyklý pohled celkem

příjemný. Avšak Lilith si toho všímala právě tak málo, jako jedova-

tých pohledů několika žen, které se nemohly smířit s tím, že samy v

takovéto „konkurenci „ prohrávají.

Lilith nejkratší cestou opustila hustě zalidněné zóny města. Při-

tom se pohybovala bez jakéhokoli viditelného spěchu. V nepozoro-

vané chvíli sundala z jednoho kanálu poklop a vklouzla dolů do pod-

zemního labyrintu, probíhajícího pod celým Sydney.

Kanalizace v ní probudila matné vzpomínky, které se jí vybavo-

valy—slabě, jakož i důvod, proč sem vlastně zamířila.

— 57 —

V noci muselo pršet. Lilith se až po pás nořila do chladného

proudu, v němž se dešťová voda mísila se splašky z domácností v

páchnoucí směsici.

Lilith smrad ignorovala a brodila se vodou ke svému vzdálené-

mu cíli.

Vše plynulo. Nejen kolem proplouvající fekálie — nýbrž i její

život.

Cítila, že dospěla k bodu rozhodnutí.

Následovala své předurčení.Následovala volání.

Několik hodin se pohybovala temnými prostorami, aniž by cítila

únavu. Nakonec se dostala do sklepení, do jehož stěn byly zapuštěny

těžké železné kruhy. Zde již podlaha nebyla pod vodou, voda proté-

kala pouze úzkou stružkou. Usazeniny na stěnách však prozrazovaly,

že i zde bývá vyšší stav vody. Lilith se nacházela v jedné z mnoha

vyrovnávacích komor, které zabraňují tomu, aby při extrémních

srážkách nedocházelo k přetékání kanálů.

Uprostřed místnosti byly kosti, bezpochyby lidské, navršené na

hromadu do výšky dospělého muže. Navzdory jejich slonovinovému

lesku nevypadaly staře.

Lilithiných myšlenek se však tento obraz ani nedotkl. Aniž by

zaváhala, došla až k nejbližší stěně, kde na ni čekaly řetězy, Řetězy z

nějakého černého „kovu“, lehkého jak pírko, si sama nasadila na krk

i na zápěstí a dobrovolně se spoutala.

A v tu chvíli procitla ze své letargie.

Zaslechla hudbu.

Hru na flétnu.

A pak se objevila bláznivá postava…

Beth začínala mít hrůzu z vlastního bytu. Třásla se, když otvíra-

la dveře a třásla se, když procházela místnosti. V ložnici našla jen

zbytky přetržených pout — nic víc.

Žádnou zprávu, nic.

To už není ta Lilith, kterou znám —nebo kterou jsem se domní-

vala znát, pomyslela si.

Už jen ta pouhá myšlenka ji bolela.

Neměla s ženami štěstí. Ani s exoty…

— 58 —

Moskowitz seděl dole ve voze. Právě spolu mířili na Falstaffovu

kliniku, kde — jak se už proslechlo — byli vyšetřeni a v karanténě

drženi první nemocní morem.

Zajížďku do bytu si Beth u Moskowitze vyboxovala poměrně

bez problémů, třebaže skutečný důvod mu samozřejmě zatajila.

A teď tu stála a nevěděla co dál.

Když uslyšela v obýváku kroky, myslela si, že za ní přišel její

kolega. „Moment!“ zavolala a rychle uklidila zbytky pout.

Rukou si přejela po unaveném obličeji a vyšla z ložnice, kde

stejně nikdo nebyl.

„Mosku?“

Zvuky ji přilákaly do kuchyně.

Moskowitz byl k ní obrácen zády.

Opravdu Moskowitz?

Měl vlastně jen podobný kabát. Ale jinak se ten muž, který se k

ní teď obrátil čelem, Moskowitzovi vůbec nepodobal, už jenom pro-

to, že sotva měl něco z toho, čemu by se dalo říkat „obličej“…

„Sumnere…!“ zasténala Beth. „Kdo vám dovolil…?“

Zhrozila se. Držel v ruce nůž a už zase jím do sebe šťoural.

Avšak od jejich posledního setkání se s ním udala příšerná proměna.

„Ne… nenadávat!“ prosil plačtivým tónem. „Prosím… nenadávejte

mi! Musel jsem to udělat. Prostě jsem vás musel zase vidět!“

Znělo to jako kocouří zamilované mrouskání. Avšak ono sebe-

mrzačení, které přitom provozoval, se k obrazu vůbec nehodilo.

Vůbec nic už nezapadalo do obrazu.

Obličej Eda Sumnera vypadal, jakoby ožraný nějakým zvířetem!

Beth se zapotácela. „Potřebujete —pomoc…“

Zdálo se, jako by ji vůbec neslyšel. „Nezlobte se, prosím! Půjdu,

jestli mě vyženete — půjdu hned. Ale nezlobte se…!“

Beth zírala na jeho paži s vyhrnutým rukávem. Sumner krvácel,

ale vzhledem k tomu, co neustále prováděl s nožem, poměrně málo.

Na paži měl také četné vybouleniny. Mnohé byly zbarveny žlutohně-

dě. Špičkou nože je bez ustání propichoval se stejným výrazem ve

tváři, jako mají jiní lidé, když si dělají manikúru.

— 59 —

Beth se obracel žaludek. Nečekala, až odejde Sumner, nýbrž

sama se obrátila na podpatku a chtěla vyběhnout z bytu ven.

Avšak Sumner zareagoval tak obratně, jak by to od něho Beth

nikdy nečekala. Těsně u dveří z bytu ji dohnal a zatarasil jí cestu.

„Nechtě mě projít!“

„Nejprve se musím úplně vyzpovídat… Kdo ví, kdy k tomu zase

seberu odvahu…“

Beth již vytušila, co jí chce tak teatrálně sdělit. Bylo mu to mož-

no číst v jeho blouznivých očích.

„Zamiloval jsem se,“ vyslovil se konečně. „Do vás! Nikdy bych

si nemyslel…“

„Budu křičet! Zburcuji křikem celý dům, jestli okamžitě —“

Natáhl ruku s nožem k ní, a když viděl, jak sebou trhla, pustil

nůž na zem a natáhl k ní obě ruce. „Chci se vás jenom dotknout…“

Beth mu však nehodlala dovolit ani to.

V žádném případě.

Yersinia pestis se latinsky jmenuje původce moru, proti kterému

existuje při včasném léčení účinný prostředek: tetracyklinové kapsle.

Avšak nyní se již ozývaly hlasy, předpokládající mutaci tohoto pů-

vodce, jenž by mohl být proti antibiotikům odolný.

Konečně pro podrobnější informace na toto téma si právě jeli s

Moskowitzem na Falstaffovu kliniku…

„Pracky pryč!“

Sumner dotčeně spustil paže. Obrátil se jako zpráskaný pes, ješ-

tě jednou se zarazil a zeptal se: „Opravdu ne…?“

Beth byla téměř ochromena strachem, třeba si to ještě rozmyslí a

zůstane. Avšak on otevřel dveře a vyšoural se na chodbu.

Reportérka přiskočila a prudce dveře zabouchla.

Vtom ji vyděsil příšerný, vysoký, nelidský řev.

Ve výši kotníků bylo cosi přiskřípnuté mezi dveřmi a rámem.

Když pak Beth impulsivně ještě jednou dveře pootevřela, upadl

na podlahu ocas krysy, která opouštěla byt jen o zlomek vteřiny poz-

ději než Ed Sumner.

Tři kroky od ní se ten podivný pištec zastavil a nestydatě si Lili-

th prohlížel. Na hlavě měl šišatý cylindrovitý klobouk, na něm se mu

houpala zdechlá krysa. Krk se mu skoro celý ztrácel v načechraném

— 60 —

límci, který by se hodil spíš ke klaunskému kostýmu, a hlava vypada-

la, jako by byla do tohoto límce „našroubovaná“. Také zbytek oble-

čení — kalhoty po kolena, meč u pasu a boty na způsob sandálů —

to vše vypadalo spíš jako součásti divadelního kostýmu.

„Kdo jste?“ zeptala se Lilith. „To vy jste mě sem vylákal?“

Mladý chlapík na ni však jen dál bez ostychu zíral, aniž by na

okamžik přerušil své pískání. Za ním se ve vodní stružce objevily

první krysy —rozhodně životnější, než exemplář na jeho klobouku.

Obratně držely čenich nad vodou, zatímco nožičkami groteskně,

avšak účinně hrabaly.

Lilith si hned dokázala spočítat dvě a dvě. Bylo jí jasné, že sem

nepřišla ze svobodné vůle. A od své rvačky se smečkou krys věděla,

že tito šedí hlodavci mají zvláštní význam v tomto ještě—není—

všemu—konec—traumatu.

„Co mi chcete?“ zeptala se. „Proč jste mě sem přivlekl?“

„Já…?“ S úsměvem na chvíli přestal pískat. Krysy, táhnoucí se

za ním dlouhým procesím, se okamžitě počaly topit.

Mladík s omluvným gestem přiložil flétnu opět ke rtům a znovu

počal vyluzovat onu tesknou melodii, jež, zdálo se, dokázala zahřát

srdíčko obzvlášť krysám.

Hlodavcům se okamžitě navrátil pud sebezáchovy. Znovu vy-

plavaly na hladinu. Vzápětí vylezly ven se strouhy a v následujících

vteřinách to vypadalo, jako by je pištec přesně cílenými tóny dirigo-

val přímo k té hoře kostí uprostřed sklepem.

Lilith pocítila na jazyku nepříjemnou pachuť, když jeden mokrý

kožíšek po druhém se počal proplétat mezi kostmi neznámých mrt-

vých.

Nakonec pištec zase píšťalu odložil od rtů a rukávem své kazaj-

ky si setřel z čela neviditelný pot. „Fuj! To tedy byla zase fuška…“

Lilith se však nenechala zmást. „Čekám,“ řekla.

„Na co?“ otázal se nevinně.

„Na odpověď.“

Usilovně přemýšlel. Na jeho hladkém chlapeckém čele se obje-

vily hluboké vrásky. „Já jsem Benny!“ řekl nakonec.

— 61 —

„Fajn, Benny,“ odpověděla Lilith, která už zase odložila svoji

dočasnou nejistotu a cítila se schopná vyrovnat se se situací — ale-

spoň na tak dlouho, než se dozví, co je to vlastně za situaci.

Mezitím už vyzkoušela sílu řetězů. A musela zjistit, že to není

jen tak nějaké obyčejné železo, které by se dalo snadno přetrhnout.

Snad to byla náhoda, že jejich čerň Lilith hned připomněla sídlo dé-

monů v Marillionově mrakodrapu. Avšak ty řetězy na rukou a na

kolem krku ochromovaly a oslabovaly, jako by z Lilith vysávaly ži-

votní sílu. Nyní jí bylo jasné, že vlastními silami se z toho nedostane.

Bylo to absurdní: tolik dosavadních zkoušek a nebezpečí překo-

nala, aby nakonec kdesi v sydneyských kanálech padla za oběť něja-

kému… no ano, čemu vlastně?

Benny pokrčil rameny. „Tak já zas musím dál.“ Ťukl prstem do

krempy klobouku. Zdechlina, která se mu houpala téměř přímo před

obličejem, mu zřejmě nevadila ani trošku.

Lilith zpočátku ani nevěřila, že to myslí vážně, a že ji doopravdy

tady nechá samotnou. Ale zdálo, že si netropí žerty.

„Stůjte!“ volala za ním, když se opět vydal na další pochod.

„Pomozte mi! Vysvoboďte mě!“

Také pokus získat ho do svého hypnotického vlivu, skončil, jak

se Lilith od počátku obávala, žalostně; v podstatě se ani moc nesnaži-

la.

Pištec se ještě nakrátko jednou obrátil. „Nemám čas. Bohužel.

Musím vodit ty bestie. Beze mě jsou úplně pitomé. Nikdy by nenašly

cestu…“

A po těch slovech se už nedal zastavit. Ještě chvíli poté, co zmi-

zel z dohledu, slyšela Lilith zvuk, jak se brodí vodou, namísto aby šel

vedle stružky po suchu. Teskná melodie se již neozývala. Jediné, co

zbývalo a dělalo jí společnost, bylo krysí hejno, které Benny přivedl.

Ale ani krysy neprojevovaly o Lilith žádný zájem, nýbrž se za-

vrtávaly hlouběji do hromady kostí.

Během několika vteřin všechny zmizely. Pouze mlaskavé zvuky

prozrazovaly, že jsou tam a že něco kutí.

A Lilith nebyla nijak zvlášť zvědavá poznat, co…

Šok ze Sumnerovy návštěvy ještě cítila Beth ve všech kloubech.

Rovněž s tím, že krysy už pronikly i do jejího bytu, se dokázala těžko

— 62 —

vyrovnat. Takřka příšerná byla však hrůza, kterou v Beth zanechalo

Sumnerovo znetvořené tělo.

Byl nakažen morem? Pokud ano, tak potom nemoc počala roze-

žírat nejen jeho tělo, nýbrž i rozum!

VŠUDE zde zanechal své stopy, pomyslela si s mrazením v zá-

dech. Kdo ví, čeho všeho se DOTKNUL…!

Zabzučení zvonku ji vytrhlo z přemýšlení, právě když se zabý-

vala dezinfikováním bytu.

„Ano?“ zeptala se přes zavřené dveře.

„Sakra, kde jste?“ rozčiloval se Moskowitz.

Otevřela.

„Co se stalo?“ Poznal okamžitě, že je úplně vynervovaná.

Koktavě mu vylíčila své setkání s krysou — o Sumnerovi se ne-

zmínila a Moskowitz ho zřejmě nepotkal, jinak by se o tom nápad-

ném hostu jistě zmínil sám.

„Měla byste vyrozumět zdravotnické orgány,“ řekl. „Nebo ale-

spoň nějakého deratizéra…“

„Sotva bude mít ještě nějaký volný termín…“

Pokýval hlavou. „To je pravda… Co je? Pojedeme, nebo vás

mám u Moea omluvit?“

„To si nemohu dovolit. Jedeme…“

Byla ráda, když zase opustila byt. Nyní věděla, že Lilith tu není.

Avšak stále ještě neviděla, kam a proč odešlá…

Když nastupovali do auta, Beth se ještě na okamžik zarazila.

„Vždyť vy krvácíte…“

Moskowitz se nevzrušeně usmál a schoval ruku. „Prostě nemeh-

lo…Malé škrábnutí. Nestojí za řeč. Když jsem se šel po vás podívat,

dveře od výtahu mě trošku skříply… To přežiju.“

Beth lehce přikývla.

Moskowitz si lehce krvácející zranění přitiskl k ústům a nasál,

jako by to byl jeden z jeho obávaných doutníků.

Beth zapnula rádio, z něhož se linuly nové hororové zprávy o

epidemii v Millers Pointu. Také na jiných místech města byly hláše-

ny případy dosud neznámé nemoci, při níž nakažení zničehonic upa-

dali do komatu…

— 63 —

Vyjeli z podzemní garáže. Začínalo pršet. Jejich cílem byla

Fastaffova klinika.

A přece tam nikdy nedorazili.

Symbiont jí visel na těle jako mrtvý.

Lilith se již několikrát pokusila navázat s ním kontakt. Marně.

Stejně neúspěšně se znovu a znovu pokoušela zbavit pout, které

si předtím sama nasadila. Avšak kruh kolem krku, ani smyčky kolem

zápěstí se nedaly uvolnit. Přimkly se k její kůži právě tak těsně, aby

nebránily cirkulaci krve a umožňovaly dýchání. Neponechávaly však

ani centimetr vůle.

Ani články řetězu, ani jejich ukotvení ve zdi, nepovolily o jedi-

ný milimetr. „Materiál“, ze kterého byly řetězy zhotoveny, Lilith

zcela citelně zbavoval síly.

Benny se už neukázal.

Zato se po chvíli znovu objevila první z krys, které předtím za-

lezly do hromady kostí.

Mlaskavé zvuky poněkud zeslábly, byly nyní již sotva slyšet.

Lilith v duchu strnula, když si uvědomila, jak dokážou být tito

hlodavci žraví. Rány, které utrpěla v Paddington Street, ji sice už

nebolely, ale stále ještě byly viditelné.

Už to bylo neobvyklé.

Smečka, kterou Benny přivedl do kanalizace, by při Lilithině

momentální situaci měla pramálo práce s tím, aby jí způsobila nové,

strašlivé rány. A dost možná Lilith brzy přibude na hromadu, kterou

měla celou tu dobu na dohled…

Nečekala nic jiného, než že se krysy na ni vrhnou, když nyní

počaly jedna po druhé vylézat z hromady kostí a cupitaly směrem k

ní.

Opět pochodovaly v zástupu, jako by byly na jednom dlouhém

provázku. A přece se strašlivě změnily. Přišly sem jako docela oby-

čejné krysy. Avšak nyní, jako by byly rozežrané jakousi rakovinou.

Puchýře a vybouleniny, pokrývající jejich těla, byly místy větší než

krysí hlava.

Lilith zírala do očí první kryse v řadě a četla v nich: TAK…

Krysa zahnula doleva. Oči další říkaly: LEHKÉ…

— 64 —

Oči třetí: TI…

Čtvrté: TO

…URČITĚ

…NEUDĚLÁM.

Každý pohled byl jedním střípkem zprávy. Na půl stovky krys

— na půl stovky „slov“.

Lilith trnula víc a víc. Kruhy kolem krku a zápěstí jako by se od-

teď s každým dalším slovem víc a víc utahovaly. Lilith se domnívala,

že se každou chvíli musí zadusit.

Nemohla nic dělat. Před ní se míhaly výhrůžky a ona nedokázala

ani zavřít oči.

ZAJDEŠ PRÁVĚ TAK BÍDNĚ JAKO JÁ

POZNÁŠ CO TO JE ZABÍT STVOŘITELE

CHTĚL JSEM VELIKÉ STVOŘENÍ

MÉ DÍLO NEBUDE UŽ NIKDY VYKONÁNO

NYNÍ JSEM MRTEV

NYNÍ MUSÍ VŠE ZAHYNOUT

A NIKDY JIŽ ZNOVU NEPOVSTANE…

Ještě dlouho poté, co poslední krysa zmizela, aniž by kterákoli z

nich Lilith napadla, slyšela poloupírka ozvěnu kletby, která jí dala

najevo, ve kterém koutě má hledat svého nesmiřitelného protivníka.

Teprve jasný tón flétny ji zbavil toho děsivého sevření.

Benny se vracel.

Přiváděl další hejno krys. Šly za neodolatelným zvukem jeho

píšťaly, aniž by se zdráhaly. Že Bennymu jedna z nich slouží za oz-

dobu klobouku, jim zřejmě vůbec nevadilo.

Lilith mlčky sledovala, jak se do detailu opakuje stejné divadlo,

které viděla už jednou. Šedí hlodavci plavali v řadě stružkou, těsně

před hromadou koster vylezli z vody a vrhli se k holým kostem.

„Když už mi nechceš pomoci,“ zavolala Lilith na krysaře, když

oddálil píšťalu od rtů, „tak mi aspoň prozraď, jaký má smysl to, co

děláš!“

Asiat s mandlovýma očima přistoupil až k ní. „Jsi velice… hez-

ká,“ řekl.

„Ty taky,“ zalichotila mu Lilith.

Přikývl. „Líbí se ti mé oblečení?“

— 65 —

„Je — mimořádné.“

Znovu přikývl. Věčný úsměv kolem jeho rtů zmizel. „Taky bych

rád znal smysl toho, co dělám…“ Pokrčil rameny a prudce se k Lilith

obrátil zády. „Musí to být něco strašně důležitého. Nemohu přestat.

Jsou tak hloupé — beze mě. Nikdy nenajdou cestu…“

Třebaže to bylo beznadějné, pokusila se Lilith zadržet jej. Ben-

nyho společnost byla lepší než žádná —anebo než společnost hejna,

které právě přivlekl. i

„Kdo jsi byl předtím, než ses stal krysařem?“

Mlčky opustil sklepení. Chvíli ještě hloubal o Lilithině otázce.

Jeho pohyby byly o něco neohrabanější než obvykle. Ale pak zřejmě

přání dozvědět se víc o své vlastní identitě jednoduše zavrhl.

Stále sílící hučení vody dávalo tušit, že z této strany se nelze na-

dít ničeno dobrého. Voda se stále ještě držela ve strouze, avšak hla-

dina počala povážlivě stoupat.

Prší, pomyslila si Lilith.

Když její pohled padl opět na hromadu kostí, krysy v ní už dáv-

no zmizely a jen s největší námahou mohla slyšet v narůstajícím hu-

čení vody jejich mlaskání. ,

Brzy se zase vrátí. Strašlivě změněné. Nakažené morem.

A Lilith si musela klást otázku,

jaké vyhrůžky se budou zračit v jejich očích…

AI Weinberg seděl za svým psacím stolem jako loutka. Z televi-

ze se na něho valily další katastrofické zprávy. Ať už přepnul na ja-

kýkoli kanál, všude jen jedno téma: morová epidemie, šířící se Vel-

kým Sydney jako požár!

Návštěvník pokynul starostovi hynoucího města. „To stačí. Vy-

pni to!“

Weinberg poslechl.

Telefonní zařízení na jeho stole signalizovalo hovory na všech

linkách.

Weinberg to ignoroval. Byl ze všech těch hovorů už ochraptělý.

Media mu dělala ze života peklo. Ze strany vlády se to zatím udržo-

valo v hranicích snesitelnosti. Tam sedělo na správných místech dost

jedinců jeho druhu.

„Co mám dělat?“ zeptal se bezradně.

— 66 —

Hora se na něho podíval. Své jméno nenesl náhodou. Představil

se totiž Weinbergovi jako nový vůdce klanu pánů. Avšak ani on ne-

představoval dostatečnou sílu, aby služebnou kreaturu Weinberga

vnitřně povzbudil.

„Nemůžeme dělat nic,“ řekl. „Musíme čekat.“

„Na co?“

„Až jestli se ta krize zvládne nějak sama.“

Weinberg se nedokázal smát — alespoň ne od srdce, jinak by to

právě učinil. Nedokázal pociťovat ani roztrpčení, a přece mu bylo,

jako by jeho mrtvé srdce sevřela jakási pěst.

„Čekat, až budou všichni mrtvi…?“

„Dosud jich zemřelo jen pár.“

„Koma je předstupeň,“ řekl Weinberg. „Smrt bude následovat.“

„Pak se na tom nedá nic změnit.“

„Ani vy, mistře, neznáte příčinu?“

„Ne.“ Hlas zůstával chladný. Kreatura nemohla ani nic jiného

očekávat.

„A co bude, když všichni zemřou?

Hora mávl nad otázkou rukou. „Až dosud,“ řekl, „se z našinců

nenakazil ani jeden.“

„Ale bez těch druhých taky nemůžeme žít věčně,“ řekl Wein-

berg. „Jestliže všichni pomřou — co pak?“

„Všichni nemohou zemřít!“

Weinberg se pochybovačně podíval na upíra, jemuž sloužil.

Vnitřně jej deptalo uvědomovat si bezmocnost tak všemocné bytosti.

„To nemůžeme vůbec nic dělat?“

„Nic víc, než co se udělalo. Sydney nesmí opustit jediný člověk.

Ani po zemi, ani po vodě, ani vzduchem! Jestliže pomřou, musí to za

každou cenu zůstat omezeno pouze na toto město! Máš všechna zpl-

nomocnění. Armáda je informována…“

Hora se zvedl a opustil kancelář strnule jak marioneta.

MĚSTO UMÍRÁ

ALE TO JE TEPRVE ZAČÁTEK

PRO MÉ POSLY NEEXISTUJÍ HRANICE

ŽÁDNÁ PŘEKÁŽKA JE NEZASTAVÍ

VODNÍM POTRUBÍM SE VPLÍŽÍ DO KAŽDÉHO OBYDLÍ

— 67 —

NAJDOU KAŽDÉHO

TAK JAKO NAŠLI TEBE…

Všechno zase přestalo, když poslední krysa opustila horu z kostí

a proklouzla kolem Lilith.

Nyní již musely krysy plavat. Voda přetekla přes okraj stružky a

nyní pokrývala podlahu až po kotníky.

Lilith si byla jista, že už musí být v kanále spoustu hodin. Avšak

svým zvláštním způsobem vidění mohla sotva určit, jestli je nahoře

ještě den, anebo noc.

Čekala.

Až přijde Benny.

Nebylo toho příliš mnoho, v co ještě mohla doufat.

Ale na Bennyho, jak se zdálo, bylo v tomto směru spolehnutí.

Mezitím se jí párkrát zdálo, jako by ho zaslechla. Tu jeho hru na

flétnu. Ale ukázalo se, že je to jen sluchový klam jejích předráždě-

ných nervů.

Bez ustání si kladla otázku, co je jí vlastně souzeno. O tom „ho-

vořily“ krysí oči jen vágně. Možná má v tomto žaláři pomalu shnít.

Bez krve to bude sice zdlouhavá, ale jistá věc. Lilith se ani neodva-

žovala vymalovat si všechna muka, která ji ještě čekají.

Třeba se však utopí…

Avšak tomu nijak zvlášť nevěřila. Déšť nenáležel do protivní-

kova plánu. Byla by to smrt příliš jednoduchá — a krom toho sporná.

Může vůbec utonout nebo se udusit?

Už několikrát si kladla tuto otázku. Až jednou dostane přesvěd-

čivou odpověď, bude pozdě vyvodit z toho nějaké poučení…

Nyní se ozvala Bennyho flétna naprosto nepochybně.

Po několika vteřinách vstoupil do místnosti. Sám byl docela

promočený, avšak ani to mu nezabránilo, aby nepokračoval ve svém

ponurém muzicírování.

Lilith vytřeštila oči, když uviděla, co tentokrát vede spolu s kry-

sami.

Z hrudi se jí vydralo zasténání. Zmítal jí bezmocný vztek.

Na konci hejna šli dva lidé. Brodili se téměř již neviditelnou

strouhou. Voda jim už sahala po stehna.

— 68 —

Jeden muž a jedna žena.

„Beth…!“

Beth nereagovala na zavolání. Sledovala krysaře jako hypnoti-

zovaná. Lilith znala i toho muže. Byl to fotograf Moskowitz, který

jim už několikrát pomohl. Také proti wondjinům. Posledně mu Lilith

vymazala vzpomínky na jisté události. Moskowitz nepatřil mezi za-

svěcené. Nevěděl nic ani o stvořitelských bytostech, ani o upírech.

Ale i kdyby se stal zázrak a ona vyvázla z této šlamastiky živá,

bude stále těžší udržovat ho v jeho „nevinnosti“…

„Benny!“ zvolala Lilith, když Beth a Moskowitz nereagovali.

„Zatraceně, Benny!“

Asiat v kostýmu středověkého krysaře se nedal zmást, dokud je-

ho mnohonohé stádečko nedorazilo až k hoře kostí a neponořilo se

do jejího nitra.

Beth a fotograf zůstali stát zrovna vedle. Jejich oči byly prázdné.

A jejich tváře…

Lilith s hrůzou uviděla otoky, které měli její přítelkyně a ten

muž na krku!

„Benny…!“

„Ano?“ Přistoupil k ní.

„Pusť je! Ať už sloužíš komukoli, je pusť!“

„To nemohu. Poslouchají flétnu. Flétna poslouchá můj dech. A

můj dech poslouchá…“

„Koho?“

„Jeho,“ řekl Benny a napřaženou rukou ukázal na kosti. „Je mi

líto, ale zase musím pryč…“

Benny odešel.

A Lilith nemusela dlouho čekat, aby se dozvěděla, co měl krysař

svojí odpovědí skutečně na mysli.

Nikoli kosti.

Ani krysy, které sem vodil ve stále nových hejnech.

Hlodavci se vrátili takřka vzápětí, co se zahrabali do hromady.

Přesto měli už na kůži pod šedou srstí první boule.

JE ČÁS

STÁLE JEŠTĚ JSI NEPOCHOPILA

UŽ JDU…

— 69 —

Po tomto slovu již byly oči krys prázdné.

Další zvířata již míjela Lilith, aniž by jí věnovala jediný „po-

hled“.

Už jdu…

Lilith upírala oči plné hrůzy k hoře z kostí, která se počínala

hroutit. Cosi nezastavitelného ji bořilo, shazovalo ze sebe lidská žeb-

ra a stále více se objevovalo v zorném poli Lilithiných očí vidoucích

i ve tmě…

Sotvakdy Lilith zahlédla něco tak ošklivého.

Tělo, které se vyhrabávalo z koster, tělo, které ze sebe setřásalo

jako ztrouchnivělé větve vše, co mu po nezbytnou dobu sloužilo za

bezpečný úkryt, se podobalo vzdáleně kryse. Ale na rozdíl od krys

bylo nepoměrně obrovské (velké víceméně jako člověk), navíc jistý-

mi detaily prozrazovalo, že je původu jiného.

Mutace, pomyslila si Lilith. Ale mutace čeho…?

Další strašlivou věcí na té vynořující se postavě byl jakýsi krysí

„opozdilec, „ jenž stále ještě nořil svůj čenich do jedné z boulí, vy-

tvarovaných jako struky, a naprosto slyšitelně z ní sál.

Co ta krysa takto sála — co sály všechny ty krysy před ní — to

Lilith netušila. Ale třásla se před tím, aniž by to znala.

Nyní nesténala, řvala, svíjela se a kvílela. Celé její tělo jako by

se náhle koupalo v jediné ohnivé lázni. Rány, způsobené krysami,

pálily, jako polité kyselinou.

A pomalu, docela pomaličku se to obludné stvoření počalo su-

nout k ní. Jako smrdutou stopu za sebou nechávalo cáry jakési shnilé

tkaniny. Okolní mokro té potvoře zřejmě nevadilo. Ostatně i sama

cosi vyměšovala, jakýsi odporný sekret. Oběma

lidem, stojícím stranou, nevěnovala — zatím — jediný pohled.

Lilith viděla přicházet svoji smrt.

Ta smrt měla čtyři nohy, zplstnatělou srst a vážila nejméně met-

rák!

Při pohledu do očí obludy Lilith jako by opouštěly i poslední

zbytky sil.

JSEM ZDE, projelo Lilithiným mozkem.

JÁ UŽ NEŽIJU

ALE MÁ POMSTA ŽIJE

— 70 —

ZASÁHNE TĚ

ZNIČÍTE

MNOU TI JE PŘISOUZENA SMRT

TOTO MĚSTO ZEMŘE SPOLU STEBOU

SMRT SE ROZBUJÍI TAM

KDE NEMÁM ŽÁDNÉ KOŘENY

TENTO SVĚT BUDIŽ MNOU PROKLET…

„Mluvíš,“ řekla Lilith, „jako bych tě měla znát. Ale já tě ne-

znám. Jsi některá ze stvořitelských bytostí, které byly v Marillionově

mrakodrapu, když jsem přinesla smrt?“

JSEM TEN KTERÉHO JSI PŘEMOHLA U STROMU

VYLÉČIL JSEM STROM Z JEHO BLUDU ŽE MUSÍ BÝT

DOBRÝ

JSEM PÁN KRYS

JEJICH OČI JSOU MÝMA OČIMA

VIDÍM CO ONY VIDÍ

JSEM UPÍR, KTERÝ SE SÁM PROBODL KŮLEM

JSEM SMRT KTERÁ POŽÍRÁ TVÉ PŘÁTELE

A ÚPLNĚ NAKONEC I TEBE…

Lilith cítila, že smrt je již docela nablízku. Obluda ji teď hltala

—očima.

Upír, který se sám probodl kůlem…

Kdysi byla svědkem takové sebevraždy. Před mnoha týdny,

když ještě vůbec nic netušila o zvrácenosti wondjinů. Venku na po-

břeží, v Nielsen Parku.

Vše poukazovalo na to, že démon, který byl zabit na tasmán-

ském ostrově a jenž měl na svědomí její „služebníky“, kdysi sídlil ve

svatyni snového času v Nielsen Parku.

Ani dobrý, ani zlý, dokud se nenakazil magií DOMU.

Pak už i on byl zvrácený a z prachu upírova rozpadlého těla si

stvořil nástroj, který mu umožnil vyjít ze skály, do níž se uchýlil před

dávnými a dávnými časy.

Nakažen šílenstvím, odešel na Tasmánii a předal svoji nemoc

dál tamějšímu wondjinovi ze stromu.

A tam na něho narazila Lilith.

— 71 —

Potrestala ho za to, co udělal dvěma tuctům lidí, kteří jí byli vy-

bráni za služebníky.

JSI STRAŠNÁ…

„A ty jsi bezcitný. Ani nevíš, co opravdu hrůza a smrt znamena-

jí. Jdeš jen za nenávistí, kterou tě infikovala nějaká nemocná by-

tost…!“

JSEM ĎÁBEL

PŘIZNÁVÁM…

Obluda prudce odvrátila pohled od Lilith. „Komunikace“ byla

přerušena.

Nyní se teprve Lilith roztřásla před tím, co viděla v očích této

bytosti, která sama o sobě tvrdila, že je již dávno mrtvá.

Četla v nich víc než slova. Bylo to jako vize. Viděla jak lidstvo

zachází na jistý druh moru, proti kterému neexistuje žádný prostře-

dek.

Jen lidé.

Upíři zemřou později. I bez moru. A ani ne o moc později…

A pak uviděla, jak se ta přerostlá „krysa“ přibližuje k Beth a

Moskowitzovi.

K oněm dvěma lidem, kteří už nesli všechny znaky toho démo-

nického moru. To ale „kryse“ ještě nestačilo.

Jsem smrt, která požírá tvé přátele…

Lilith náhle pochopila, že tato věta byla míněna doslovně, a že ta

hora koster tu není jen pro nic za nic.

Neměla však žádnou možnost tomu zabránit.

Nejprve ztratila Duncana Luthera — a nyní ztrácí Beth.

Jako by se jí opět tragicky potvrzovalo, že všechny, kteří jí po-

máhají, stihne kletba, že musejí dříve nebo později kvůli ní zahynout.

Jsem osamělý stín — nikdy nebudu mít přátele, kteří by mě do-

provázeli ze století do století. Ani od roku k roku…

Vykřikla ze zoufalství, když pohlédla těm dvěma do strnulých

tváří, za nimiž byly uvězněny jejich duše. Byli spoutáni ještě pevněj-

šími řetězy než ona.

„Beth! Slyšíš mě? Probuď se! Uteč…!“

— 72 —

Mutant se však nedal zmást. Už jenom pár kroků jej dělilo od

jeho obětí, které zabije, jen aby způsobil Lilith bolest — žádný jiný

důvod nemá.

Nenávidí mě, pomyslila si Lilith. Ó, jak moc mě musí nenávi-

dět!

V témže okamžiku se objevil Benny s dalším hejnem krys. Ve

stále sílícím hučení vody Lilith hru jeho flétny přeslechla. Avšak

nyní jej uviděla. Chlapce s nástrojem, vábícím celá vojska oněch

hlodavců, kteří vzápětí roznášejí zkázu do celého města.

Žádná překážka je nezastaví. Vodním potrubím se vplíží do

každého obydlí…

Na chviličku v Lilith vyklíčila naděje, že mutant třeba bude nyní

zaneprázdněn těmito malými, hemžícími se roznašeči smrti. Neboť

krysy se okamžitě na něho horlivě vrhly, aby opět mohly „sát“.

Avšak ani to nezastavilo tělo příšery. Šedí hlodavci viseli jako hroz-

ny z černé srsti nestvůry, jež rozevírala chřtán.

„Benny!“ vykřikla Lilith. „Překaz mu to!“

Bénny se zasmál tím samým dechem, jakým vábil krysy.

Pak zvedl flétnu a počal hrát k zabíjení.

Mohutný muž nacházel cestu jako náměsíčník. Vešel do města

za prudkého lijáku a nyní se brodil divokou podzemní řekou k místu,

odkud se ozývalo bezhlasé volání o pomoc.

Necítil únavu, třebaže proud byl silný a občas jej strhával.

Necítil ani strach. Jen obavu, aby snad nepřišel příliš pozdě a

stihl paní zachránit.

Jakmile vstoupil z podzemní chodby do rozsáhlé klenuté síně,

pochopil okamžitě situaci.

Rukama jako pádly pomáhal nohám probíjet se kupředu. Bez

váhání se pak vrhl na morovou příšeru, právě se chystající pohltit dvě

nové oběti.

Ruce mohutného muže se vnořily do „masa“ nestvůry, jež oka-

mžitě strnula uprostřed pohybu..

Také pohyby krys, které k ní byly přisáty, naráz ochably.

Muž byl beze zbraně. Měl jen ruce, které bez odporu pronikly

obludě do těla, až nakonec…

— 73 —

Náhle držel v prstech ďáblovo srdce a táhl ho — ještě tlukoucí

— ven z černého, boulemi posázeného, hnijícího těla!

Na okamžik ho držel v natažené ruce před sebou — pak ho hodil

do vody, kam se za ním hladově vrhly i všechny krysy poblíž.

Avšak obluda sama se ještě s řevem vzepjala, aniž by si ještě

všímala mohutného muže anebo obou druhých, tiše čekajících lidí.

S každým zakousnutím hladových krys do jeho vyrvaného srdce

tasmánský ďábel zařval a škubnul sebou o něco méně.

A o chvíli později plavala na hladině rychle splaskávající mrši-

na, sotva o něco větší než ostatní krysy, rozprchávající se do všech

stran.

Obrovský, ramenatý muž se pak přiblížil k černovlasé ženě a její

pouta pod jeho rukama praskla jako stará pavučina!

„Kdo—jsi?“

Lilith stále ještě nemohla uvěřit tomu, co viděla a co se stalo.

Obličej muže, který obludu porazil holýma rukama, jí byl pově-

domý — avšak nevěděla odkud.

Pak se to dozvěděla.

„Jsem tvůj služebník,“ řekl ramenatý muž a ji zamrazilo.

„Tvoje jméno!“ vyzvala jej.

„Virgil Codd, paní.“

„Jak jsi to udělal?“ zeptala se Lilith, již zamrazilo ještě víc, za-

tímco se marně rozhlížela, kam se poděla obluda i krysy. Jen Benny

ještě stál poblíž Beth a Moskowitze. Sklopil flétnu a zmateně se roz-

hlížel kolem sebe.

„Nevím,“ řekl Codd. „Měl jsem příkaz takto jednat…, ale ne-

vím, od koho jsem ho dostal…“

„Co je s nimi?“ Lilith ukázala na Beth a Moskowitze, kteří po-

řád ještě stáli nehybně jak solné sloupy. „Mohl bys pomoci i jim?“

„Ti už moji pomoc nepotřebují,“ odpověděl Codd.

Lilith zpočátku nevěděla, znamená—li to jejich smrt, či záchra-

nu. Dobrodila se k Beth a přitom ignorovala, jakkoli to pro ni bylo

těžké, dokonce i mladého „krysaře“.

Známky moru mezitím oběma lidem z tváří zmizely. V tutéž

chvíli se Bethiay oči pohnuly a rovněž do Moskowitze se vrátil život.

„Kde—?“ začal větu, avšak vzápětí zase umlkl.

— 74 —

„Lilith…,“ sklouzlo Beth ze rtů. Avšak neznělo to právě přátel-

sky.

Falstaffova klinika

„Pojďte rychle!“ Sestra, která doktora Hemsf ielda vytrhla z ka-

ranténní deprese, divoce gestikulovala, třebaže také pna se nacházela

v karanténě. „Pan Hotstepper se probral!“

„On se — co?“ Hemsfiel nejprve věřil, že se přeslechl.

„Probral se! Všechny tělesné funkce pracují normálně — veške-

ré symptomy, které jsme považovali za mor, okamžitě zmizely…!“

„Děláte si vtipy!“

Sestra Maybritt si však vtipy nedělala. O několik minut později

se o tom mohl Hemsfield přesvědčit osobně. Clarence Hotstepper na

něho hleděl ze své postele.

„ Zažil j sem tedy hodně — ale tohle—to je zázrak—skutečný

zázrak!“ zvolal Hemsfield nadšeně. Vzápětí sestra Maybritt přišla s

hlášením, že všechny osoby, vzaté dočasně do karantény, se uzdravi-

ly, jakoby obratem ruky!

„Musíme sice ještě provést nějaké testy, abychom měli napros-

tou jistotu, ale vaší přítelkyni můžeme už teď sdělit, že může být

klidná. Ta bude šťastná jako blecha!“

„Moje přítelkyně?“

„Cindy Walkerová! Museli jsme ji pro jistotu vzít do karantény

taky.“

V tu chvíli doktor Hemsfield stejně nechápavě jako sestra

Maybritt hleděli, jak zázračně uzdravený pacient Hotstepper dostal

náhle záchvat zuřivosti.

„Cindy Walkerová?! Tu ženskou mi držte pořádně od těla! Je mi

zle, když na ni jen pomyslím…!“

Lilith hned vycítila zeď, která se mezi ní a Beth objevila.

„Jak je ti?“ zeptala se.

„Dobře,“ odpověděla Beth stroze. Pohledem sklouzla na Mosko-

witze, jemuž se v očích nebezpečně jiskřilo. Zřejmě se nemohl roz-

hodnout, jestli tomu, co zažil, má věřit a přijít z toho o rozum, anebo

to odehnat jako noční můru. .

„Snad mi už konečně někdo vysvětlí…?“ Dál se však nedostal.

— 75 —

Lilith ho umlčela. Bude muset udělat ještě mnohem víc, aby mu

tento zážitek vymazala z hlavy. Avšak Moskowitz, jak ukázal už při

dřívějších příležitostech — byl její sugesci nanejvýš přístupný.

„Jak se cítíš?“ obrátila se Lilith znovu na přítelkyni, již ještě

před chvílí viděla ve spárech moru. Jaksi nedokázala věřit tomuto

zázračnému uzdravení, způsobenému Coddovým zásahem.

Virgil Codd, bývalý policejní šéf Sydney.

Také on byl upírskou nemrtvou služebnou kreaturou. Jeff War-

ner ho „uzdravil“ vrátil mu lidství. A spolu s ostatními pomocníky

měl před několika dny čekat na shromaždišti na Lilith.

Zřejmě tam nedorazil včas. A to mu zachránilo jeho znovu na-

bytý život.

Když se Lilith otočila, stál Codd vedle Bennyho a něco si šepta-

li. Lilith nerozuměla ani slovo. Ale Asiatova tvář sebou trhala, jako-

by pod sérií zásahů slabých, mířených elektrických výbojů.

„Jak se to stalo?“ zeptala se Lilith,

když jí Beth ohledně svých „pocitů“ vůbec neodpověděla. „Jak

jsi k tomu přišla?“

Beth ukázala na Moskowitze a takřka nepřátelským tónem řekla:

„Tady ten starý mě dostal. Co se nepodařilo Sumnerovi, to on doká-

zal. Když jsem nastoupila k němu do auta, krysy tam už na mě čeka-

ly — on to věděl. Jeho kously už předtím..,“

Způsob, jakým Beth o fortografovi mluvila, vzbuzoval v Lilith

neklid. Beth a Moskowitz spolu byli vždycky v dobrých vztazích.

Avšak v tuto chvíli mezi nimi zřejmě zavládlo nepřátelství.

Lilith chtěla Beth konejšivě obejmout, ale Beth se jí vymanila:

„Pojďme. Toto místo už nesnesu ani chvíli!“

Lilith přikývla, třebaže měla pocit, jako by dostala elektrický

šok.

Možná si to jen namlouvala — ale znělo jí to v tu chvíli, jako by

jí Beth řekla: „Nesnesu tě Už ani chvíli…“

Připojili se ke Coddovi a Bennymu a zamířili ven. Také

Moskowitz je následoval jako starý, unavený pes.

Hladina vody už zase počínala klesat. Skoro beze slova došli až

k nejbližšímu žebříku, vedoucímu nahoru, a vylezli z kanalizace ven.

Lilith se toho, co venku uvidí, obávala.

— 76 —

Město v dusivém objetí moru?

Anebo epidemie zmizela s podivným mutantovým zánikem všu-

de stejně?

Nahoře na temné ulici se od nich Benny oddělil.

Lilith ho chtěla zadržet, ale Codd jí v tom zabránil. „Nikomu už

nebude škodit,“ řekl.

„Kam jde?“

„Na Paddington Street.“

Lilith, vrtíc hlavou, hleděla za mladíkem v podivném kostýmu.

Když už byl mimo dohled, stále se jí ještě zdálo, že slyší z dálky znít

jeho flétnu.

Zamrazilo ji.

Potom obrala Moskowitze o všechny vzpomínky, které by mu

mohly komplikovat život. Když od nich odcházel, vypadal tak osa-

měle, až to budilo soucit.

„Chudák chlap,“ řekla Lilith. „Ale opravdu nevím, co jiného

bych s ním měla dělat…“

Beth její slova přijala jen s dalším, nezvykle opovržlivým ges-

tem.

Zatímco se ve třech ubírali k reportérčině vozu, zaparkovanému

poblíž, nebylo nikde už ani památky po onom krátkodobém chaosu,

který město na čas ochromoval.

Zdálo se, že vše se vrátilo k obvyklému klidu.

Při vstupu do Bethina bytu jim opět padl okamžitě pohled na

vzkaz na zrcadle. Popelavá hrozba stále beze změny vystupovala ze

zrcadla.

Avšak Codd, jenž od Bennyho odchodu nepronesl jediné slovo,

přistoupil k zrcadlu, vzal hadru, kterou se Beth a Lilith už předtím

marně snažily nápis smazat, a zrcadlo utřel.

Ani jemu se to nepodařilo.

Alespoň na první pohled to tak vypadalo. Ale jen proto, žekone-

cvětyzůstal.

Začátek zmizel.

VŠEMU KONEC!

— 77 —

Lilithin pohled sklouzl zoufale ze zrcadla k Beth. A mrazivý

způsob, jakým Beth její pohled opětovala, naznačoval, že toto nové

heslo může být — co se jich dvou týče — do budoucna programem.

VŠEMU KONEC!

Příští Bethina slova jen velmi osobně potvrdila Lilithiny do-

mněnky —a také velice zraňujícím způsobem.

„Byla bych ráda, kdybys opustila můj byt, upírko!“ řekla.

„Hned! A tohle strašidlo—,“ hlavou kývla směrem ke Coddovi, ,,—

si vem s sebou! Nechci, abys mě někdy ještě obtěžovala. Nesnáším

to tvoje mrtvé maso — táhni k čertu…!“

Téže noci

Ani závan, ani šramot to nebyly, co probudilo jemný instinkt

služebníka. Přesto Codd otevřel oči.

Zvedl se — ale ne úplně nehlučně; Chvíli stál a pokoušel se o

něco, co nedokázal: vidět skrze tmu. Přesto však se mu nikterak ne-

stýskalo po časech, kdy jeho oči viděly i v nejtemnější noci.

Koncentrovaně naslouchal vlastnímu dechu — jakož i dechu té,

která mu spala po boku.

Potlačil nával štěstí z toho, že ji našel a že jí pomohl. Pomalu

procházel bytem. Opatrně ohmatával každou překážku, přičemž stále

slyšel jen ten dvojí dech.

Přesto cítil přítomnost ještě něčeho jiného. Cizího a nebezpeč-

ného, co se jako stín plížilo místnostmi.

Došel až ke dveřím a otevřel je.

„Zmiz! Nepřibližuj se ke mně, nebo…!“

Lilith vyskočila v obýváku z gauče. Okamžitě pochopila situaci.

Virgil Codd stál v otevřených dveřích do ložnice, že které se ozýval

hysterický křik Beth MacKinseyové.

Nic se nezměnilo, pomyslila si Lilith deprimované, když vysko-

čila a zamířila ke dveřím. Odstrčila Codda, který se tomu nijak ne-

bránil, stranou a prošla kolem něho do jasně osvětleného pokoje.

Beth napůl vztyčená seděla v posteli. V ruce držela nůž. Její tvář

byla jakoby z vosku. Její výraz zračil spíš šílenství, než oprávněný

strach.

Lilith zůstala stát s patřičným odstupem a ještě jednou se znovu

pokusila navázat rozhovor. Už před hodinou jí Beth dala na vědomí,

— 78 —

že by nejraději viděla, kdyby jí Codd a Lilith jednou provždy zmizeli

z očí. To ještě Lilith její přemrštěné chování přisuzovala nedávným

zážitkům v sydneyské kanalizaci — a tím je omlouvala.

Avšak nervová krize její přítelkyně trvala dál. Lilith se ještě ani

nezmohla na slovo, a už Beth řvala: „Zmizte konečně! Nechci vás tu

mít! Člověk si nemůže být jist životem…“ Nožem šermovala před

sebou. Pohledem klouzala mezi Coddem a Lilith, oči se jí třpytily,

jako by s námahou potlačovala slzy.

Lilith na ni bezmocně hleděla. Potom se obrátila opět ke Coddo-

vi. „Cos tady u ní chtěl? Mluv!“

Bývalý nástroj sydneyského upírského klanu na ni hleděl bez ja-

kéhokoli vědomí viny. V hlase mu zněla trpkost. „Pátral jsem po

něčem.“

„Ano!“ vyštěkla Beth v pozadí. „Pátral po mně — dost možná

po mé krvi! Kdo říká, že je opravdu uzdravený? Kdo říká, že stále

ještě neholduje svým starým zlozvykům jako—?“

„Opravdu, po čem?“ obrátila se Lilith na toho velkého, kostna-

tého muže, jenž dlouhý čas vedl zdejší policii v takovém duchu, jak

mu upíři přikazovali. Oni z něho udělali služebnou kreaturu a tenkrát

opravdu dělal to všechno, na co si Beth ještě dobře pamatovala. „Po

čem jsi pátral?“

Codd na ni hleděl svýma bledýma očima. Vypadal naprosto

klidně. Zdálo se, že reakci té vynervované mladé ženy, ležící v poste-

li, registruje, avšak že jí nepřikládá žádný zvláštní význam. Takřka

bezcitně řekl: „Já nevím. Už to tu není.“

„Ale bylo to tu?“

Přikývl.

„Nebezpečí?“

„Ano.“

„Upír…?“

„Ne.“

Lilith už ztrácela trpělivost, neboť koutkem oka pozorovala, že

Beth ztrácí trpělivost. „Řekni mi, co o tom záhadném nebezpečí víš!

Má to co dělat s naším nejnovějším zážitkem? Swondjiny…?“

„Nemyslím… Nevím.“

Lilith si vzdychla a rozhodla:

— 79 —

„Pojďme zase spát…“ Počkala, až se Codd zase bez zaváhání

otočí a přejde zpátky ke svému provizornímu lůžku na koberci. Po-

tom se otočila zpátky k Beth: „Vidíš, že se nic neděje. Reaguješ pře-

mrštěně. To je pochopitelné po tom všem, co máš za sebou. Ale —“

„Zmiz! Prosím!“

Lilith nedokázala zabránit tomu, aby jí náhlý smutek na oka-

mžik nezamžil oči. Polkla a pak řekla: „Jestli to opravdu chceš, tak

zítra časně zrána — půjdu. K ničemu tě — nenutím…“

Beth však nenaplnila Lilithinu naději, že nakonec se ještě

všechno urovná. „Na to spoléhám! Ale jeho vem s sebou, až půjdeš!

Je mi líto, ale déle vás dva už opravdu nesnesu…!“

Lilith nemohla dlouho zamhouřit oka. Škvírou ve dveřích vidě-

la, že Beth nechala světlo v ložnici rozsvícené. Kdo ví, jestli ona mů-

že usnout.

Co se to s ní stalo?

Co dalo podnět k tomu prudkému odporu poté, co byly Lilith a

ona ještě víc než jen přítelkyně? Také tělesně si dávaly mnoho. Beth

hledala své sexuální uspokojení u žen — s muži jí to nic neříkalo.

Právě díky ní Lilith nahlédla do něžností lesbické lásky a líbilo se jí

to, třebaže ona sama se, jak poznala, cítila být přitahována obojím

pohlavím.

Ale jejich vztah se už od samého počátku nikterak neredukoval

jen na tělesnou lásku. Vzájemnou důvěru a odevzdanost mi musely

vypěstovat. Avšak společně sdílenými zkušenostmi se nakonec jejich

vztah stal natolik těsným, že jednoho dne šla Beth ve své náklonnosti

ještě dál, než kdy jindy. Dala — v bezvýchodné situaci — Lilith na-

pít své krve, nakrmila ji svou krví, když byly uvězněny ve světě

pravděpodobnosti, kde kromě nich dvou byli, jak se tenkrát domníva-

ly, jen samí mrtví.

Jsme pokrevní sestry, pomyslila si Lilith — a stále méně chápa-

la, jak mohla Beth toto všechno zapomenout nebo odhodit.

Oproti tomu na muže, jenž ležel na koberci u jejích nohou, si

sama ještě nezvykla.

Zjevil se nečekaně v zatraceně škaredé situaci jakožto zřejmě

poslední „služebník“, předurčený DOMEM. Jediný, který přežil fi-

asko jejich nasázení proti zvráceným wondjinům.

— 80 —

Septem se otázala: „Slyšíš mě?“

„Slyším tě,“ dostalo se jí odpovědi právě tak tiché.

Viděla, že Codd má zavřené oči. Snad čekal, že se ho ještě jed-

nou zeptá na tu epizodu předtím. Ód toho si ale už nic neslibovala,

byly tu ještě jinačí věci, které jí nedaly spát.

„Jak jsi to udělal?“ Bezmyšlenkovitě si rukou pohladila symbi-

ont, jenž se k jejímu tělu přivíjel tak hebce a teple, jak už dlouho ne.

Byl uzdraven z působení totemu, jenž do něj krátkodobě vstoupil.

To, že nemohl Lilith nijak přispět na pomoc proti nebezpečí, do kte-

rého se dostala v kanálech, bylo snad zaviněno posledním zbytkem

pozměněné wondjinovské magie.

Zdálo se, že Codd hned vytušil, co má na mysli. „Ani já jsem

předtím nevěděl, že to dokážu,“ řekl. „Moje ruce se vnořily do těla

toho…“ Pokrčil rameny a nechal větu nedokončenou, protože ho

nenapadal žádný adekvátní pojem pro onu bytost, která téměř ovládla

celé Sydney morovou knutou. „Šlo to samo od sebe. Cosi mě přímo

pudilo k tomu, abych vyrval srdce zla — na žádné jiné pocity si ne-

vzpomínám.“

„Srdce zla,“ mumlala Lilith jako duchem nepřítomná. Cítila, jak

je ona sama tím vším unavená a zničená. Ta pouta jí ukradla spoustu

sil. Aby zvítězila nad slabostí, bude velmi brzy zase potřebovat krev.

Od Beth by ji už nedostala — ale to ani neměla v úmyslu.

Nechala si od Codda povyprávět, co všechno zažil od chvíle, co

jej Jeff Warner vysvobodil z jeho nemrtvého bytí. Dozvěděla se, že

na původní shromaždiště služebníků dorazil, když bylo už opuštěné.

Nezamlčel ani místo svého pobytu před tímto šokujícím poznáním a

po něm.

„Tys tu ženu — jak se jmenuje, Alice? — dvakrát opustil. Kvůli

mně?“

Codd přikývl, aniž by otevřel oči. Jeho výraz se však téměř ne-

znatelně změnil.

„Ano,“ řekl.

Lilith se obrátila k opěradlu gauče. Také ona zavřela oči. Takřka

tělesně pociťovala Coddovu rozpolcenost. V tuto chvíli už nehrálo

žádnou roli, jakých ohavností se dopustil ve službách upírů. Tohle

— 81 —

byla jiná osoba. Někdo, kdo je zneužíván. Jí, Lilith, v užším slova

smyslu a tou mocí, která Lilith stvořila, ve smyslu širším.

Musela se naučit zacházet s tímto vědomím. Nebo na to zajde.

„Máš nějaké vzpomínky na dobu své nemrtvé existence?“

Druhý jeho souhlas působil dojmem ještě stísněnějším. „Vzpo-

mínám si na všechno.“

„Víš i to, kam se klan uchýlil, když opustil svůj úkryt pod hřbi-

tovem?“

„Dozvěděl jsem se to den před svým vysvobozením. Mohu tě

tam kdykoli zavést.“

„Zítra,“ řekla Lilith. „Zítra na to bude taky čas. Snad nám tam

poskytnou stravu a přístřeší, když jim

slíbím, že své nepřátele začnu zabíjet až pozítří…“

Codd nevěděl, co by na to odpověděl.

Zatímco Lilith přemýšlela, nakolik je smysluplné, či nesmyslné

nadále se potýkat s jednotlivými upíry nebo klany, zatímco Liliový

kalich je i nadále nezvěstný, pomalu usnula.

Také Codd počal oddechovat hlouběji. Avšak ani ne za hodinu

jej opět jakési vyrušení přimělo vstát. A tentokrát mu ten stín byl

osudný.

KONEC

Právě jste dočetli román s hradbami

Jistota dobré zábavy pro celou rodinu

Vychází vždy ve 4. týdnu v měsíci.

Své oblíbené čtení obdržíte

u všech dobrých prodejců tisku.

Máte-li zájem o předplatné, nalistujte si stranu 56.

Příští svazek 017

Poselství stínů

Magický mor byl překonán, avšak zanechal dramatický vedlejší

efekt: citový svět uzdravených se převrací ve svůj protiklad. Lidé,

— 82 —

kteří měli dříve rádi, v nich nyní probouzejí jen ošklivost a nenávist!

Ani Beth není výjimkou; nedokáže již snést Lilithinu přítomnost,

odvrací se od ní.

Lilith je zoufalá. Netuší, že to je teprve špička ledovce. Protože

protivník, jenž průběh posledních týdnů jen pozoroval, nyní udeří.

Jeho návštěva u Beth McKinseyové má strašlivé následky — pro ni i

pro Lilith…

MťÍTE UŽ VE SVÉ KNIHOVNIČCE?

Pekelný vír

160 stran Kč60,—

Gregor Smirnov se stal jediným svědkem vzácného přírodního

úkazu: do jezera spadla kometa a chlapec málem zahynu) v následu-

jící příbojové vlně.

Po této příhodě se Gregorova vesnice změnila v hrůzostrašné

místo. Nikdo mu to nevěřil, jen Vladimír Golenkov, muž, který se

chlapce přátelsky ujal, povolal „lovce duchů“ Johna Sinclaira a jeho

pomocníka Suka. Ti začali vyšetřovat pomstu doktora Horrora.

Šerif Smrt

160 stran Kč60,—

Nikdo nevěděl, jestli je živý nebo mrtvý, ale v myslích obyvatel

kraje byl stále přítomný jako zlověstná legenda. Všichni by na něj

rádi zapomněli, ale šířící se strach z „Šerifa Smrt“ zvyšovalo záhadné

zmizení dvanácti lidí. Vypadalo to, že se vrátil a šíří teror. Proto při-

jel inspektor John Sinclair, aby ho dopadl…

Spravedlivý

160 stran Kč60,—

Z ničeho nic se objevil ve vězeňské cele a zabil ty, kteří si

odpykávali trest.

O něco později se objevil ve škole. Tím zachránil spoustu

dětí z tenat šíleného psychopata.

Kdo to byl? Člověk, duch, anděl?

Dal si jiné jméno: Spravedlivý.

Skrýval však strašlivé tajemství…

Máte—li o knihy zájem, poukažte složenkou typu „C odpovída-

jící cenu + 7 Kč příspěvek na poštovné na adresu:

MOBA, spol. s r. o., Kotlářská 53,602 00 Brno

— 83 —

Do Zprávy pro příjemce uveďte název knihy! Pište čitelně hůl-

kovým písmem. Knihy jsou odesílány postupně podle plateb, proto

Vás prosíme o krátké strpení, než bude zásilka vybavena.

V^PIDSRA

Vychází ve 4. týdnu Vydává Moravská Bastei (MoBa)

spoL s r. o.

Kotlářská 53, 602 00 Brno Sekretariát: tel. 05/71 18, linka 232

tel./fax: 05/41 21 28 50 Redakce: tel. 05/71 18, linka 216, 245,

288

Šéfredaktorka: Eliška Nováková Technická redaktorka: Mirka

Zedníčková

Tiskne: Moravská typografie, a. s., Brno

Adrian Doyie — Mor v Sydney

Překlad: František Ryčí

© MoBa, spol. s r. o., 1996

© Bastei—Veriag, Gustav H. Lůbbe

GmbH & Co., Bergisch Gladbach

V nakladatelství MoBa, spol. s r. o.

vychází:

Hedwiga Courths—Mahlerová —společenské romány

Silvia—Exklusiv—

královna milostných romancí

Dr. Stefan Frank — lékař z Polesí

Pouta lásky —

příběhy z rodinného života

G. F. Unger — jeho velké westerny

Jerry Cotton —

napínavé detektivní příběhy

John Sinclair — na stopě hrůzy

Zlatá růže — láska a diadém

Silvia—Romantic —

půlnoční román

Western—Bestseller —

hrdinové Západu

Vampýra — nebezpečné,

— 84 —

tajemné, erotické příběhy

Hedwiga Courths—Mahlerová—Extra —

nová řada společenských románů

Reg. zn. MK ČR 7417

Podávání novinových zásilek v SR

povoleno RPP, Bratislava,

pošta12, č. j. 397/94

BASTEI

MOBi

45

— 85 —