- 1 -

SEŠITOVÉ ROMÁNY NAKLADATELSTVÍ ORAVSKÁ

BASTEI

vychází dvakrát v měsíci

sv. 066 Kerrigan

sv. 067 Už supové krouží

sv. 068 Vlk a vlčice

sv. 069 Zatraceně špatné karty

sv. 070 Wannagan se nevzdává

sv. 071 Silná čtyřka

sv. 072 Cesta z osidel

sv. 073 Zrozen k boji

sv. 074 Údolí šeptajícího větru

sv. 075 Kolt na prodej

sv. 076 Ranč Santa Verde

sv. 077 Larry nezůstal sám

cházív 1. polovině měsíce

34 Jezdkyně smrtí

35 Ďábelské pokušení

36 Tajemství bílé dámy

37 Chladný závan smrti )38 Záhadný jezdec )39 Volání ozvěny

Western—Bestsellei

ycházív 2. polovině měsíce

)25 Muž od Brandy—River

)26 Shannonovo stádo

127 Dostavník do Last Chance

128 Bratři Cheneyové

129 Špinavé město

130 Proměna Johna Mahouna

30HNSI,™

Chcete—li si zajistit

pravidelnou dodávku

některé z našich románových řad,

objednejte šije na adresách:

A.L.L. PRODÍICTION

P.O. BOX 732 111 21 PRAHA 1

- 2 -

\. K. PERMANENT, s. r. o.

p.p. 4 834 14 BRATISLAVA

chází v 2. polovině měsíce

301 Společenství vrahů

302 Tessy — čarodějka z diskotéky

)03 Upír s modrou krví 104 Žena nebo lvice? )05 Démon z říše

vycházejícího slunce )06 Příšerná hrobka

vychází dvakrát v měsíci

sv. 068 Ptačí strašidla

sv. 069 Šílenec s houslemi

sv. 070 Zaživa pohřben

sv. 071 Hrůzný mnich

sv. 072 Vyznavač Satanův

sv. 073 Dívka z Atlantidy

sv. 074 Oko démona

sv. 075 Zakletý mlýn

sv. 076 Pekelný jezdec Maringo

sv. 077 Monstrum z majáku

sv. 078 Přízraky

sv. 079 Mstitel se vrací

VAPIR9RA

vychází v 2. polovině měsíce

sv. 017 Poselství stínů sv. 018 Meč elfů sv. 019 Vlčí luna

suoía—euiusít)

vychází v 1. polovině měsíce sv. 063 Na křídlech lá“ky sv. 064

Prsten, hrabě a dívčí sen sv. 065 Miluji dvojčata sv. 066 Neobvyklé

manželství sv. 067 Bláznivý nápad sv. 068 Začalo to jednoho letního

dne

vychází v 1. polovině měsíce

sv. 043 Nepleť si soucit

s láskou

sv. 044 Hraj mi píseň lásky! sv. 045 V černých šatech

k oltáři

sv. 046 Vyveď mne z osamění! sv.047 Princ do nepohody sv.

048 Královna mého srdce

vychází v 1. polovině měsíce

- 3 -

sv. 016 Rodina Assmanových

sv. 017 Tajemství

sv. 018 Nosím tě hluboko v srdci

sv. 019 Dcera pradleny

sv. 020 Buď statečná, Eriko!

sv. 021 Světlo a stín

vycházív 1. polovině měsíce sv. 055 Štěstí je křehké sv. 056

Právě proto musíš žít… sv. 057 Dva otcové sv. 058 Vítejte v dět-

ském ráji sv. 059 Když se dověděl

o svém dítěti sv. 060 Tíha minulosti

vychází v 2. polovině měsíce sv. 061 Záhada kolem Valerie sv.

062 Cesta ke štěstí sv. 063 Dědička

Lilith Edenová je dcera člověka a upírky, stvořená k jakémusi

tajemnému předurčeni! Devadesát osm let prospala v živoucím domě

v Sydney, avšak procitla příliš brzy — doba ještě nedozrála. Aby

naplnila své poslání, musí svádět boj s upíry, kteří v ní vidí bastarda.

V bojí jí pomáhá symbiont.

Symbiont je tajuplná bytost, která Lilith slouží coby oděv, ačkoli

dokáže nabýt úplně jakékoli podoby. Kdysi patřil Creanně, a ta jej

také předala Lilith. Symbiont se živí černou upírskou krví a svoji

hostitelku neopustí do její smrti.

Landru je nejmocnější ze starých upírů a vrah Lilithina otce. Už

dvě stě šedesát sedm let hledá po světě pohřešovaný Liliový kalich,

upírskou nesvátost, bez které nemůže vzniknout žádný upírský do-

rost. Na Landruovi zřejmě spočívá nějaká vina — jaká, není dosud

známo.

Nona — vlkodlačice z Afriky, je velice blízkou přítelkyní Lan-

druovou a jeho spolubojovnicí ze starých časů.

Beth MacKinseyová je reportérkou jednoho sydneyského listu.

Lilith u ní nalezla útočiště. Časem Beth poznala Lilithinu pravou

totožnost; navíc se do poloviční upírky — neboť je lesbického zalo-

žení —zamilovala.

Její láska se však následkem magického moru obrátila v pravý

opak. Beth sice předstírá přátelství, avšak pod vlivem moru se spojila

proti Lilith s Landruem.

- 4 -

Služebné kreatury: jestliže upír svým kousnutím zabije člověka,

tento se nepromění v plnohodnotného vysavače krve, nýbrž v kreatu-

ru, která upíra bezpodmínečně poslouchá. Na jedné straně služebná

kreatura sice nemůže dál šířit upírskou nákazu, potřebuje však ke své

(věčné) existenci krev, navíc s přibývajícím stářím — na rozdíl od

pra—upírů — se stává stále citlivějším na světlo.

Vinou magie, jež Lilith umožňovala takřka stoletý spánek a jež

se při jejím probuzení osvobodila, zmutovali wondjinové, australské

stvořitelské bytosti. Chtěli zničit své původní dílo ve jménu stvoření

nového.

S pomocí Esbena Storma se Lilith podařilo apokalyptické ne-

bezpečí odvrátit. I ve smrti však jedna ze zlých stvořitelských bytostí

infikovala dravé zvíře, nazývané tasmánský dábel, virem magického

moru. Ten sice po zničení dravce zmizí, avšak zanechává následky:

všem uzdraveným se jejich citový svět obrací naruby; ze sympatie se

stává nenávist.

Tento symptom se projevil také u Beth a jejího kolegy

Moskowitze. Toho využil Landru; spojil se s Beth proti nic netušící

Lilith. Beth od ní má vyzvědět, jestli nezískala poloviční uplrka ně-

jakou novou stopu Liliového kalichu.

Landru se rozhodl nenáviděnou protivnici zatím nezabíjet, nýbrž

ji dál nechat pátrat po kalichu, neboť na její straně je mocný spoje-

nec; — moc, která stále ještě sídlí v jejím rodném domě, třebaá* ten

se už dávno propadl pod zem.

Lilith mezitím zoufale pátrá po prostředku proti psychickým ná-

sledkům magického moru a přitom se dozví o finském odborníkovi

na morové nákazy Fransu Stalheimovi. Vydává se tedy opatřit pro

něho „nultého pacienta“: mršinu tasmánského ďábla.

Sotva ji však předá Stalheimovi, má telefonát, jenž ji hluboce

rozruší: její bývalý druh Duncan Luther, který byl před několika mě-

síci upíry zavražděn v Indii, se náhle ozývá z Mauritánie! Neví nic

ani o své smrti, ani jak se dostal do Afriky. Úpěnlivě Lilith žádá, aby

za ním přijela.

Zatímco se Lilith rychle chystá na další cestu, jen těsně propásne

příjezd Stalheimova „kolegy“ — nějakého doktora Landerse. Není to

nikdo jiný nežli Landru, jenž chce „pomáhat“ při výrobě protilátky.

- 5 -

Let do Mauritánie byl však komplikovanější, než plánovala:

trollové způsobili zřícení letadla! Pronásledovali totiž zloděje meče

elfů, jenž meč elfům ve službách trollů ukradl, ale odmítl jim ho vy-

dat. Strážkyně meče požádala Lilith o pomoc. Společně se jim poda-

řilo magický meč získat zpátky a Lilith opět pokračuje v cestě…

- 6 -

Adrian Doyle

Vlčí luna

Temnota přelezla přes okraj světa a spustila se na oázu. Třebaže

Měsíc ještě nebyl v úplňku, jeho síla byla dostačující.

S tichým zašustěním shodila ze sebe žena svůj oděv a odhalila

chlapecky štíhlé tělo s drobnými, pevnými ňadry.

Vzápětí se všechna ta krása ponořila do lázně sinale stříbřitého

jasu.

Za zdí již smečka projevovala první příznaky nervozity.

Smečka už nechtěla a nesměla déle čekat.

Její vůdkyně vyrazila na lov…

Anais Nynová jako by pociťovala otáčení Země. Naslouchala ti-

chu a hroužila se do obrazů, které jí nabízela noční hvězdná obloha.

Byl úplněk a — alespoň zde na svahu —takřka bezvětří. Nic nerušilo

intenzitu vnímání.

Takové zážitky probouzely v Anais silnou závislost.

Závislost na poušti.

Byla studentkou ornitologie a původně vlastně hodlala jen jako

obyčejná turistka projet tento mauritánský konec veliké prázdnoty,

které se říká Sahara.

Pak ale zaslechla vyprávění, příběhy o nepopsatelných výcho-

dech slunce nad dunovým mořem, o krajině, redukované jen na to

nejpodstatnější, a přece působivější než všechny, jež kdy lidská fan-

tazie dokázala zplodit. Zajela do pouště hlouběji. Zamilovala si výle-

- 7 -

ty do té absolutní samoty, neztrácející dokonce ani v nejtěsnější blíz-

kosti jiných lidí nic ze své závratné hloubky.

Z původních tří týdnů jejích semestrálních prázdnin, které chtěla

Anáis strávit v Mauritánii, se mezitím stalo půldruhého měsíce, což

se těm, kdo zůstali doma, dalo asi stěží vysvětlit.

A přece se ještě nemohla vrátit. Něco — ještě chybělo.

Věděla, že by se doma nikdy nedokázala zbavit stesku po cizině,

kdyby si nesplnila nejvnitrnější přání, které v ní bytostně narůstalo

během všech těch jejích předchozích výletů: dnes časně zrána vyrazi-

la s najatým džípem, dostatečnou zásobou pitné vody, dalšími záso-

bami a malým stanem, aby se sama utkala se Saharou na celou noc.

Tuto noc.

Neřekla nikomu, co zamýšlí. Během dnů a týdnů prožitých mezi

muslimy malikitského vyznání rychle pochopila, co může žena ve-

řejně říkat a dělat — a co ne. Přičemž ona stále ještě požívala výho-

dy, že je „nevěřící“. Ale ani to jí nedovolovalo vše.

Ne, raději se vytratila ze svého hotelového pokoje plného švábů

v naprosté tajnosti. Alespoň ti švábi jí za to budou vděčni, neboť od

svého příjezdu sem již téměř vyhubila veškerou jejich populaci.

Vždyť to bylo naprosto nemožné si jich nevšímat. Anáis se musela

usmát při příjemném pomyšlení, jak je v tuto chvíli daleko od všech

těch mnohonohých dutinových potvor.

Seděla, pohodlně opřená a zahalená do hřejivé deky, na sedadle

svého otevřeného džípu a kochala se širým nekonečnem. Bezděky

pomyslela na slova nějakého Berbera během jedné expedice, organi-

zované pro turisty. Ten starý maurský vůdce karavan, jehož tvář jako

by modelovaly tytéž síly, které i každou skálu na Sahaře rozdrtí v

prach, charakterizoval ty nekonečné písečné duny jedinou větou:

„Alláh odklidil z pouště všechno nadbytečné, abychom mohli my

lidé vidět skutečnou podstatu věcí!“

Měl pravdu. Právě teď neměla Anáis nejmenší pochyby, že měl

absolutní pravdu. Jela daleko — celý den přes rozpálený písek bez

jakéhokoli stínu — než se dostala na toto místo, kde si mohla být

jista, že tu není nikdo a nic, jen ona sama.

Moc bezpečný tento její podnik nebyl. Ale měla s sebou spoleh-

livý kompas a vysílačku. A za ranního úsvitu vyrazí na zpáteční ces-

- 8 -

tu. A pak si —ještě opilá dojmy této noci — rezervuje letenku domů,

do Paříže…

Náhle jí po celém těle naskočila husí kůže, třebaže měla přes se-

be deku. A přestože jí vůbec nebyla zima.

Anáis sklonila oči od nebeské propasti.

Pouze na několik kroků od džípu stál její malý, kulatý stan, po-

stavený pro případ, že by zrádná ospalost zvítězila nad jejími grandi-

ózními dojmy.

Stan i džíp se nacházely v úžlabině, chráněné před větrem pís-

kovými návějemi dostatečně vysokými, aby v případě nutnosti chrá-

nily před nejhoršími účinky písečné bouře.

To se Anáis naučila na túrách s průvodcem.

Avšak třebaže nebylo této noci nic méně pravděpodobné nežli

silný, ostrým pískem bičující vítr, najednou jako by se ze vteřiny na

vteřinu něco změnilo. Pořád však ještě nedokázala říci, co to je.

Pořád ještě nenarušil všeobecný mír ani nepatrný zvuk.

Anáis napadlo, že možná lidé jako ona nejsou už prostě zvyklí

na tak hluboké ticho. Být skutečně jen sami se sebou.

Zde nepotřebovala k vytvoření soukromí žádné zdi. Zde byly

zdmi vzdálenosti.

Anáis si přitáhla deku těsněji k tělu a opět se pokoušela hledat

útočiště v okouzlujícím panoramatu.

Avšak husí kůže neustupovala. A náhle se k ní přidal ještě stís-

ňující pocit, že ji někdo sleduje!

Zadržela dech. Poddala se akustické iluzi, jako by slyšela v ži-

lách proudit, vlastní krev.

Když pak chtěla vystoupit z džípu, stalo se to.

Vypadal jako černý haratin. Stál nahrben a dával si od otroka

přikládat na tělo šátky nasáklé ostrými esencemi. Byl zcela nahý. Byl

starý. A unavený. Skřehotavým hlasem přikázal: „Buď opatrný. Sta-

letí mě tíží. Unikám smrti už příliš dlouho, než abych ušel trestu.

Myslíš si, jak jsi politováníhodný. Přitom jsi na tom nesrovnatelně

lépe než já! Co byste si počali beze mě? To já se nutím jíst chléb

mučedníka, abyste vy, nic netušící děti, mohly žít řádně a spořádaně.

Jak jste nevděční! Čtu v tvých očích nenávist. A na mně je, abych ti

je vyrval z důlků a očistil je od nejmenší poskvrnky. Přestaň na mě

- 9 -

tak čumět! Já nejsem špatný! Jsem vaše štěstí! Beze mě byste jen

vegetovali jako všichni ostatní. Já vašemu bytí dávám smysl! Slouží-

te mi ku svému vlastnímu prospěchu. Nejsem snad k vám jako usi-

lovný, spravedlivý otec? Nedávám vám i svůj poslední šat…?“

Chlapec vedle něho mlčel. Jeho oči hleděly tupě před sebe. V

negroidní tváři se mu nepohnul jediný sval. Rozložil první šátek a

položil jej starci na záda. Vlhký obklad mu ulpěl na kůži. Následoval

druhý a třetí šátek na hruď a na kyčle.

Z kverulantových úst se vydral povzdech. „Jste moje stádečko,

moje děti. Miluji každého z vás jako sebe sama. Vše, co se děje, musí

tak být. Život je i utrpení. A vy ho musíte snášet, když vám ho půso-

bím. Považuješ mě za strašného. Ale všechno vidíš jen ze svého zor-

ného úhlu. Ani netušíš, kolik to stojí sil přivést vás na správnou ces-

tu. Vy nevděční bastardi! Umírat není trest — proměňujete se v bytí,

které mně zůstává uzavřeno! Jak rád bych také já zavřel oči. Víš, co

to je, nemoci najít spánek? Nikdy? Stále ve mně něco bdí. Aby vás

ochraňovalo. Před vašimi vlastními chybami. To já jsem k politová-

ní, ne vy! Ty šátky, které na mě přikládáš, jsou

kletba, a ne požehnání. Skoro bych si až přál, abys jednou sáhl

po špatném. Omotal by se mi kolem krku a… Ach, jen zase sklop

oči. Vidím do tebe! Vím, jak rád bys mi poskytl tuto poslední službu!

Nejsi hoden mé lásky. Máš obličej anděla. Bez falše. Ale já čtu i za

ním. Jsi stejný jako druzí!“

Bez nejmenšího citového pohnutí přikládal otrok šátek za šát-

kem. Stařec se proměňoval v mumii. Poslední šátek přikryl poslední

nekryté místo: hlava zmizela. Nezůstala ani nejmenší škvírka. A pře-

ce stařec dál hudroval: „Jak nenávidím pořád dokola tyto krvavé no-

ci. Jak tuze toužím po ztraceném mládí…“

Otrok odešel.

Mumie ležela bez hnutí, a přece lamentovala dál.

Obvazy usychaly celou noc.

Pomalu.

Mládí potřebuje svůj čas.

Zvláště pak propůjčené mládí.

Náhle byl tu.

Bez varování.

- 10 -

Strhl jí deku z těla, uchopil Anáis za paže a s nečekanou brutali-

tou s ní mrštil na písek vedle auta!

Všechno to proběhlo s děsivou rychlostí.

Mužovo supění přehlušilo vše ostatní. V jasné měsíční noci zářil

tradiční kroj berberských nomádů.

Zahalen od hlavy až patě položil se vší tíhou svého těla na Anáis

a zápasil s ní. Nekompromisně.

Příšerná disciplína, s jakou se sem neznámý připlížil, byla náhle

tatam. V okamžiku zasypal svou oběť celou tirádou nadávek v

hassaniye, místním maurském nářečí.

Anáis křičela vztekem a strachem, aniž by jí v tom bránil. Když

jej pak udeřila, pocítila jeho pěsti.

Tloukl ji jak žito. Systematicky jí vyháněl z těla jakýkoli odpor.

Věděl přesně, co dělá. K čemu se chce protlouci.

Ale ještě nikdy, pomyslela si Anáis s trpkým poznáním, nedostal

žádnou oběť tak jako mě, naservírovanou jako na stříbrném podno-

su…

Jak mohla být takový blázen! Jak…

Zvedl ji jako loutku a vlekl ji ke stanu. Když ji pak hodil na mo-

litanovou matraci a strhal z ní oblečení, sotva ještě byla schopná ně-

co vidět. Oči měla zalité slzami a ve stanu byla podstatně větší tma

než venku.

Maurovi to nevadilo. Nijak ho to neodradilo od toho, aby si ji

rozbalil jako dárek nadělený sobě samému. S každým stržením další-

ho kusu oděvu ji udeřil. A tu a tam štěkl: „Já jsem beidan! Přestaň se

bránit! Pro nevěřící, jako jsi ty, je to čest!“

Anáis se hrozila toho, co bude následovat. Hrozila se tohoto

chlapa, který si říkal beidan — „bílý“ a chystal se ukojit se na ní,

jako na pouhém bezduchém kusu masa. Ještě jednou se proti němu

vzepřela. Avšak vzápětí dostala pěstí do brady

a na krátkou chvíli upadla do bezvědomí.

Když opět přišla k sobě, pokoušel se právě do ní vniknout. Sice

ho neviděla, nicméně i tak předváděl dostatečnou nešikovnost při

provádění svého hnusného záměru.

Anáis vykřikla a plivla mu do tváře.

Její mučitel strnul ve svém hledacím úsilí, ještě než dosáhl cíle.

- 11 -

Náhle se pouštní noc rozezněla jakýmsi příšerně hlubokým zvu-

kem. A byl to ten zvuk, nikoli Anáis, co Maura přimělo přestat.

Anáis se modlila, aby zůstalo při tom. Třebaže nedoufala.

Náhle se do děsivého vytí vmísil ještě děsivější, táhlý, nelidský

výkřik a pak zas náhle bez jakéhokoli přechodu umlkl.

Beidanovo tělo se mlčky odtrhlo od Anáis. Podle zvuků poznala,

že vylezl ven ze stanu a s čímsi venku rachotí.

Anáis zůstala ležet.

Nebyla s to sebrat nejmenší množství energie.

Třebaže Berber nedokončil svůj záměr, vířila jí mozkem čirá

nenávist. V tu chvíli byla schopna ho zabít.

A opět nocí zazněl ten strašlivý hlas. Anáis nedokázala určit, jak

blízko či daleko je jeho původce.

Hluk, který působil Maur venku před stanem, netrval dlouho.

Spěch, s jakým se pak počaly jeho kroky vzdalovat, připomínal útěk.

Má strach, pomyslila si Anáis a marně v sobě shledávala pocit

zadostiučinění.

Znovu zavládlo všude ticho.

Ale Anáis se stále nehýbala. Upadla do mučivého polospánku,

ze kterého se několikrát vyděšeně vytrhla, když se jí zdálo, že se její

trýznitel vrací.

Teprve když se do stanu vplížilo slunce, zbavila se své strnulosti

a se vzlykáním se dala do shledávání svého oblečení. Po čtyřech pak

vylezla ven.

Džíp stál jako hmyz ztuhlý mrazem. Beidan, jak se dalo čekat,

dotáhl práci do konce. Tohle auto se už nehne z místa. Půda pod ním

byla temně zbarvena a čpěla ostrým zápachem. V nádrži byla díra,

velká jako pěst. Veškeré kanystry, jež obsahovaly pitnou vodu nebo

benzin, ležely vyprázdněné v písku.

Také kompas a vysílačka zmizely.

Snímání obvazů s následujícím omýváním a natíráním olejem

opět vzbudilo u kverulanta s příliš tenkou kůží nelibost. Když vy-

stoupil z teplé vody, oddal se zkušeným rukám, které hnětly a prokr-

vovaly jeho vyhlazenou kůži. Jeho pohled spočinul blahovolně na

otrokovi.

- 12 -

„Jsi něžný jako dívka,“ řekl mírně. „Snad bych to přece jen měl

s tebou ještě zkusit…“

Abid na okamžik ustal ve své práci. Jeho oči se snažily o výraz,

a třebaže jen o výraz strachu, nepodařilo se mu to. Vše, co byla jeho

tvář schopna vyjadřovat, byla jen prázdnota ze všech nejprázdnější.

„Kdyby jen ty síly nemizely tak rychle,“ vzdychl pán oázy. „A

kdybych to už neslíbil mé nejmilejší…“ Neradostně se zasmál a od-

strčil chlapce od sebe. Potom mu přikázal, aby přinesl jeho dnešní

oblečení. „Jak hedvábně mě hladí po kůži,“ rozplýval se. „Jak to do-

káže probudit duchy, kteří jako by už byli pohřbeni. Vidíš, jak mnou

pulzuje síla? Snad bych s tebou přece jenom měl…?“

Zavrtěl hlavou a s konečnou platností odehnal chlapce z dohle-

du. Sám ještě chvíli setrval u studny svého mládí, než se vydal vy-

hledat svoji nejmilejší — aby jí všechnu sílu a elán obětoval na oltáři

jejího těla.

Jako vždy po úplňkové noci.

Po každém lovu.

Vodu, blesklo Anáis hlavou.

Potřebuje vodu, aby neumřela. Už teď měla hrdlo naprosto vy-

sušené. Neměla už ani žádné sliny. Polykání jí způsobovalo prudkou

bolest.

Sledoval ji ten Maur už od jejího odjezdu z města, anebo patřil k

nějaké projíždějící karavaně?

Anáis se otřásla, když na něho jen pomyslila.

Kdyby byla řekla v hotelu nebo v půjčovně aut, kam má namí-

řeno, mohla by počítat s pomocí. Jenže to neudělala.

Její jedinou nadějí bylo sledovat nazpět stopu pneumatik vlast-

ního vozu. Ale pronikla příliš hluboko do tohoto dunového moře.

Skoro celý den jízdy. To byla nejjednodušší matematika: pěšky bude

potřebovat nejmíň třikrát tolik.

Proč mi to udělal? Nikdo ho nenajde a nepožene ho k zodpo-

vědnosti —nikdy!

Snad to bylo právě ono, co ji přimělo k tomu, aby kladla znovu a

znovu jednu nohu před druhou. Stačila jedna jediná noc, aby zničila

její vysoké mínění o hrdých pouštních válečnících.

- 13 -

Zuřivě se vlekla dál.

Nedělala si naději.

Ani tu nejmenší.

A přece překonala tento první den i mrazivou noc, a pak se proti

ní spikl i vítr. Jedinou stopu, kterou mohla sledovat, zavál…

„Zítra,“ řekl, „lov končí. Nenávidím dny, které následují. Jež

jsou pro mou touhu územím nikoho. Kdybych jen našel kouzlo, jak

získat sílu a mládí natrvalo, jako ten tisíciletý bastard…!“

Jeho slova se zalykala pohrdáním. Avšak nevyslovil jméno toho,

jímž tak pohrdal. Pohledem provrtával to krásné stvoření, které se k

němu uchýlilo po východu slunce. Na které čekal. Do kterého byl

blázen. A ona, hlodaly v něm známé pochybnosti. Do koho je ona

blázen? Bylo by to až příliš pěkné, kdybych to měl být já. Ale

nejsem. Já znám jméno toho proklatce…

„Nech toho!“ vyštěkla. „Přestaň se chovat jako baba! Což sis

dost neužil toho, co jsem ti právě dala? To musíš pokaždé začínat

znovu?“

Ležel docela vysílen. Když se na sebe lépe podíval, mohl sledo-

vat, jak se mu opět tvoří vrásky. Jak kouzlo pomíjí.

Jako by mě vysávala. Můj život. Má iluze mládí…

V takových chvílích zapomínal, že i on je pánem oázy. Že oba

vládnou tomuto místu. Už tak dlouhou dobu.

„Proč to pro něho děláš? Myslel jsem, že jsi ho už konečně pře-

mohla…“

Zasmála se hrdelním smíchem. Zraňujícím. Vyzývavým. „Nepa-

třím nikomu! Ani tobě, ani jemu! Ty nevíš, co jeho a mě spojuje —

on neví, co spojuje tebe a mě. Ale on to akceptuje. Proč jen ty jsi tak

malicherný? Je to jen taková malá služba — nic víc. Slíbil, že to ne-

bude dlouho trvat.“

„Kdy se tu objekt té služby objeví?“

Pokrčila rameny, přičemž se její malá pevná ňadra pohnula. Ne-

dokázal odolat pokušení pohladit je.

„Nevím přesně. Brzy…“

„A on? On se sem taky odváží?“

Předklonila se a políbila jej na břicho. Jazykem ucítila navrace-

jící se rýhy, šířící se po jeho opotřebovaném těle. „Možná bych ti

- 14 -

měla darovat to, co mě udržuje mladou,“ nabídla a zle se přitom

usmála.

„Na to nesmíš ani pomyslet,“ odpověděl stroze. „Už takto jsem

otrokem měsíčního cyklu. Svým způsobem. Nechci se navíc ještě stát

zvířetem!“

„Jako já.“

„Jako ty.“

Znovu ji přitáhl k sobě a líbal ji vpadlými rty. Jako by jí to vů-

bec nevadilo. Jak skvěle se dokázala přetvařovat. Jak tuze ji miloval.

Zbožňoval.

A nenáviděl.

Slunce trčelo v zenitu jak zabetonované.

Nepohlo se ani o úhlovou sekundu.

Anáis Nynová stále zírala vzhůru. Byl to její druhý den v žha-

vém dechu Sahary. Písečnou bouři, která se ukázala být poměrně

neškodnou, přežila v pořádku. Avšak nyní již byly veškeré stopy po

pneumatikách jejího auta smazány věčně převívaným pouštním pís-

kem.

Stejně tak dobře bych se mohla položit na zem a naposledy se

ještě opalovat, napadlo ji. Nemusela bych se už déle trmácet mořem,

které by ani Mojžíš nedokázal rozdělit!

Ta myšlenka ji docela pobavila.

Než se znovu nadechla žhavého vzduchu.

Pak klopýtala dál.

Oslepena pohledem k nebi.

Oslepena pískem.

Její nohy se už dávno pohybovaly naprosto automaticky. Jako

by byly na setrvačník. Seshora — z myšlenkové centrály — nepři-

cházelo už nic.

Anáisin mozek byl jako vylouhovaný. Vyhořelý. Vyprahlý.

Stejně jako ústa. Jako hrdlo. Jako plíce.

Dospěla už dokonce tak daleko, že si olizovala pot z paží. Ale

žádnou úlevu jí to nepřineslo. Sůl se jí vysrážela na rtech. Od té doby

pálily jako oheň. A nakonec se přestala i potit.

Stále ještě doufala, že ji někdo najde. Aťsi třeba karavana tako-

vých, jako byl ten, co se ji pokusil znásilnit.

- 15 -

Podržela by jim.

Všechny by je poslala k čertu…

Její černé myšlenky náhle zmizely, jako když utne.

Anáis něco uviděla.

Uprostřed zářivě se třpytících písečných vln byl temný bod. O

nic větší než mušinec na stínidle lampy v domě její babičky, kam

jako malé děvče jezdívala každé léto. Na venkov, daleko od Paříže…

Hluboce truchlivý, sentimentální pocit ji hrozil pohltit ještě dřív,

než zjistí, co vlastně je ten bod uprostřed monotónní jednotvárnosti.

Bod ležel ve směru, který se Anáis pokoušela udržet od chvíle,

kdy ztratila stopy džípu.

Jen aby to nebyl ten džíp! pomyslela si úpěnlivě. Bože na nebi,

jestli existuješ, nenech mě běhat v kruhu…!

Druhý den se nachyloval ke svému konci, když Anáis překonala

vzdálenost k tomu neznámému objektu.

Nebyl to džíp. Byl to strašlivě zřízený velbloud.

Anáis klopýtala dál, třebaže již poznala, co to je. Byla na konci

sil. Zkrvavělá zdechlina ji neděsila. Ve svém stavu byla toho názoru,

že je schopna napít se čehokoli, jen když to bude něco tekutého, něco

více osvěžujícího, než je písek.

Ještě než se dostala až k bestiálně roztrhanému zvířeti, objevila

sevřenou pěst, trčící z písku.

Anáis zamrazilo.

Pochopila: nějaký člověk tu přišel o život. I se svým jízdním

zvířetem!

Nemohlo to být moc dávno. Zdálo se, že ten muž je zcela zasy-

pán pískem. Zvláštní, že taky velbloud není aspoň zčásti zasypaný…

Anáis se ruky dotkla špičkou boty.

A ruka upadla.

Upadla?

Utlumené studentčino myšlení potřebovalo trochu víc času. Pod

pískem docela určitě nebyl pohřben žádný člověk. Ta pěst, utržená

od zbytku paže snad někde v půli předloktí, byla prostě jen tak za-

píchnuta do písku!

Co se stalo?

- 16 -

Zatímco Anáisiny myšlenky kroužily kolem této otázky, vyhra-

bávala si dívka z posledních sil jamku ve stínu velbloudí mršiny a

vlezla si do ní.

Jednu nebo dvě hodiny ležela a pokoušela se přemoci se, aby se

pokusila napít velbloudovy krve, svářící se na slunci. Zdálo se jí to

být poslední šancí, jak trochu odvrátit definitivní konec.

Pak ji ale napadlo něco jiného. Velbloud byl příliš velký, než

aby s ním jen o centimetr dokázala pohnout. Anáis se spokojila s tím,

že začala na druhé straně odhrabávat písek zpod ztuhlého těla. Už po

pár minutách na cosi narazila. Na něco, co při pádu zůstalo pohřbeno

pod tělem.

Na sedlovou brašnu.

A na kožený vak s vodou — jenže prasklý…

Anáis se s pečlivostí archeologa zaměřila právě na něj. Srdce jí

poskočilo radostí, když zjistila, že všechny voda z něj nevytekla.

Zůstalo asi půl litru. Mršina ji zachránila před odpařením.

Anáis lačně pila. Všechno. Do poslední kapičky. Rozum, který jí

velel, aby s vodou lépe hospodařila, byl přehlušen hlasem jejího vy-

schlého těla.

Když pak prohledávala sedlovou brašnu, našla v ní trochu suše-

ného masa a …vysílačku.

Tentokrát nepotřebovala dlouho přemýšlet, aby pochopila, že to

je její vysílačka. Z čehož se dalo snadno vypočítat, komu patřila ta

pěst, a toto poznání ji zasáhlo jako rána na žaludek.

Ovšem bez autobaterie džípu jí byla vysílačka na nic. Toto nebyl

ruční přístroj na monočlánky.

Anáis se rozhlédla kolem dokola. Její myšlení poněkud pookřá-

lo. Slunce zapadalo. Nejhorší žár ustával.

Kdo asi potrestal toho zkurvysyna za to, co jí udělal…?

Anáisina ústa se zkřivila ve výraz, který zděsil i ji samu.

Výraz nenávistného zadostiučinění.

Stále ještě se nacházela na pokraji šílenství.

Obešla mršinu.

Ale ani v širším okruhu neležela beidanova mrtvola. A kde je

kompas, který jí taky ukradl? V sedlové brašně ne.

Že by se odplazil — bez ruky —pryč? S kompasem?

- 17 -

Anáis zavrtěla hlavou. Byla přesvědčená, že kočovník nepotře-

buje žádnou pomůcku tohoto druhu, aby se dokázal zorientovat v

poušti.

Ona sama se však podle hvězd orientovat neuměla.

Našla v písku spoustu stop, které mohly pocházet od zvířat vel-

kých asi jako pes, která jezdce sledovala až sem na místo, kde nyní

ležel zcepenělý velbloud — byly to stopy celé smečky, která se pak

zase vrátila směrem odkud beidan přijel.

Mezi tím byla jen jedna jediná stopa, která snad patřila člověku

—třebaže se to v nestálém písku dalo jen těžko určit.

A protože tyto stopy doprovázely už stopy velblouda, dalo se

usuzovat, že by snad mohly patřit beidanovi, jenž vedl velblouda na

oprati a pak, těžce zraněný, uprchl…

Anáis ještě dlouho přemýšlela o všem možném.

Nakonec se však rozhodla vzít vysílačku s sebou a vrátit se zpět

po velbloudových stopách. Musejí vést poblíž jejího džípu. Odsud

pak bude moci vyslat nouzové volání, které někdo uslyší.

Pravděpodobnost zdaru takové akce se jevila Anáis mnohem

větší, než zbůhdarma dál hledat pomoc na vlastní pěst. Neměla by

šanci dojít ani k žádné silnici, ani lidským obydlím. Taky připouště-

la, že se pravděpodobně nevzdálila nijak daleko od svého auta. Bez

kompasu určitě v této pustině běhala v kruhu. Snad jí to bude k džípu

trvat jen dvě nebo tři hodiny. A už tuto noc bude moci zavolat pomoc

a zítra ráno…

Zmobilizovala síly, o kterých ani netušila, že je ještě má.

Potácela se směrem, odkud přišel velbloud.

I ta neznámá smečka zmizela stejným směrem. Tím se ale Anáis

nedala zastrašit.

Co mohla ztratit? Mohla jedině získat.

Krátce po příchodu jasné, měsíčné noci našla mrtvého.

Avšak nebyl to beidan.

Vypadal spíš jako Anáisin krajan. Každopádně to nebyl Arab a

taky mu, jakkoli byl zle zřízený, nechyběla ruka.

Jinak mu však chybělo skoro všechno. Ty bestie ho okousaly na

kost.

Ty samé, které rozsápaly velblouda?

- 18 -

Zřejmě.

Stopy u této mrtvoly byly ještě četnější a zmatenější, takže se z

nich nedalo vyčíst vůbec nic. Navíc si Anáisiny smysly pohrávaly s

její vyděšenou fantazií, takže stále měla pocit, že vnímá něco, co

naprosto nemohlo být skutečné.

Hlasy. Stíny pohybující se v temnotě. Avšak vytí těch hrozných

zvířat mezi nimi nebylo.

Mrtvý u sebe neměl žádné doklady. Nic, co by mohlo nějak vy-

povídat o jeho identitě nebo původu. Jak se Anáis zdálo, musel sem

dojít pěšky.

Jestliže je tomu ale tak, pak se musí nacházet docela blízko ně-

jakého lidského sídliště…

Celou noc se Anáis potácela větrem ovívanými pouštními písky.

Ani si nevšimla, že už vlastně ani nesleduje žádnou určitou stopu.

Její skomírající tělo otupělo vůči veškeré bolesti, proti veškerým

pocitům. Ta troška vody nebyla nic než kapka, dopadla na horký

kámen. Nemohla nahradit všechnu tekutinu, kterou ztratila během

těch nekonečných hodin.

Když se už počalo rozednívat, Anáis se zhroutila. Její tělo vypo-

vědělo službu, jako by hodlalo jen vyčkat konce tmy, aby ji pak po-

slalo to temnot věčných.

Před ní — ve směru vycházející žhavé koule — se jako fáta

morgana vznášel obraz zelené, stinné oázy, od níž kráčela směrem k

Anáis s laskavým úsměvem nádherná žena bez závoje.

Žena, na které něco (co?) nebylo v pořádku.

Anáis opustily smysly.

O několik týdnů později

Mauritánie, Bir el Khzaim, letiště

Arabové, přinejmenším právě tak čistokrevní a ušlechtilí jako

světově proslulí koně stejného jména, kroužili kolem černovlasé ženy

s půvabným obličejem a nefritovýma očima jako můry kolem lampy.

Nikdo z nich netušil, že Lilith Edenová jen navenek září jako

hvězda do tmy. Její úsměv, všechna její krása, to vše byla jen maška-

ráda. Hluboko uvnitř v ní panovala stále častěji nejtemnější noc.

Od té doby, co byla sama.

- 19 -

Úplně sama.

Zážitky z Finska se přiřadily plynule k řetězu zhmotnělých noč-

ních můr, jakkoli tento sen výjimečně zase jednou dopadl dobře. Je-

nom nerada vzpomínala na to, co měla za sebou. Dokonce i vlastní

důvod její cesty do Evropy byl prozatím odsunut do pozadí.

Nyní myslela téměř výhradně jen na Duncanův zmatený telefo-

nát… Jeho úpěnlivé prosby, ať přijede za ním, ať mu pomůže…

Ani slovo vysvětlení, jak se mrtvý dostal z Indie na černý konti-

nent a jakým pohádkovým způsobem vstal z mrtvých, celý ten tele-

fonát byl až příliš uspěchaný…!

V jednom z rozhrkaných taxíků, stojících před letištěm, se Lilith

podařilo uniknout svým tvrdohlavým „ctitelům“. Jízda horkem roz-

pálenými ulicemi, takřka bez jediného stínu, zato však ucpanými

lidmi a benzinovými kočáry, byla pro ni utrpením.

Nasávala vzduch, který i zde, jako všude na světě, měl svůj

vlastní specifický charakter. Jeho vůně doléhaly k jejímu nosu,

takřka již odvyklému pachu krve, jakož i k suchému, žíznícímu pat-

ru.

Takřka odvyklému krvi…? Co ji to zase napadá za nesmysly?

Nasytila se krátce předtím, nežli

nastoupila druhou část své přerušené cesty do Mauritánie. Jaké-

hosi stoprocentního zálesáka přiměla k darování krve; jen sexuálně

zůstávala zdaleka neuspokojena.

To se musí změnit.

Brzy.

Nejprve ale chtěla mít za sebou setkání s Duncanem. Co možná

nejrychleji. Chtěla ho najít a odhalit čertovinu, kterou s ním — a také

s ní! — měli za lubem.

Už od chvíle, kdy letadlo přistálo, byla stále ve střehu.

Vyhlížela upíry.

Byla si jista, že ji očekávají. Upíři udělali z Duncana kreaturu a

z nějakého — dosud nezjištěného důvodu —jej zavlekli sem. A po-

ručili mu, aby ji sem vylákal.

Lilith si stále ještě nedokázala představit, co za tím přesně vězí.

Nemělo žádnou logiku, aby se jí upíři snažili podvrhnout jejího mrt-

vého přítele, ovládaného upíří nákazou. Bylo nemožné, aby byli tak

- 20 -

naivní, že by věřili, že se Lilith nechá oklamat nějakou kreaturou —

či dokonce ovládnout. Dostatečně jim už ukázala, že si dokáže chrá-

nit svoji kůži. I klanu v Dillí. A také —Landruovi.

Její úhlavní nepřítel jí byl stále v patách.

Od Coddovy smrti v zahradě soumraku to věděla. Od chvíle,

kdy Paulovi (tomu silnému, pěknému, prodejnému Paulovi) pustil

svým typicky nenapodobitelným způsobem žilou.

Landru přežil nepálské dobrodružství stejně jako ona.

Vězí snad i za tím podvodem s Duncanem on?

Lilith stále ještě potají počítala s jednou možností, stejně jedno-

duchou jako i smysluplnou: někdo — snad dokonce sám Landru —

pomocí magie Duncanův hlas imitoval. Perfektně okopíroval. Dost

možná nečeká na cílové adrese Duncanovo tělo znehodnocené v

kreaturu, nýbrž Landru osobně!

Dost možná, že sledoval její stopy ze Sydney, Přes Helsinki a

Ivalo až do Stalheimovy laboratoře na „Laponském pekle“ a pak jí…

Lilithin bledý obličej ještě víc ztratil na barvě, když ji napadlo,

že by snad mohl Landru hovor jen nafingovat, aby ji odlákal od

Stalheima. Aby mu mohl zabránit vyrobit sérum proti stále ještě pů-

sobícím vedlejším účinkům krysího moru…!

Jak to, že nepomyslela na tuto možnost hned?

Protože tě ten telefonát nadobro zblbnul! odpověděl jí její vlast-

ní rozum. Protože jsi už předtím byla úplně zblblá z Bethina vyhazo-

vu!

Samozřejmě, všechno do sebe zapadalo.

Rozhodla se proto hned z hotelu vědci zavolat.

Po zbytek cesty se pak snažila rozptýlit nasáváním atmosféry bí-

lého města. Bílá zde všude naprosto převažovala. Bílá nejlépe kom-

penzovala všude přítomné horko.

Řidič byl jen proto tak mlčenlivý, že ho musela zhypnotizovat.

V jeho taxíku nebylo křeslo spolujezdce. Namísto něho se nacházela

improvizovaná „kuchyňka“. V desce stolu byly četné otvory obsahu-

jící všechny potřeby pro přípravu jídla a čaje. Zákazník se tedy mohl

ve voze posadit jedině na zadní sedadlo. A když řidič uviděl ve zpět-

ném zrcátku jen její rozmazaný odraz, znejistěl.

A tak Lilith musela podniknout odpovídající opatření.

- 21 -

Nyní si užívala oné absence žvanivosti, kterou již dostatečně

poznala při letištních kontrolách. Její doklady, vystavené provizorně

v Helsinkách, nenarazily nikde na žádnou výtku, třebaže v nich chy-

běla fotografie. A přece dříve nebo později bude jednoho dne muset

také tento problém vyřešit. Čím častěji překračovala hranice, tím

nutněji potřebovala naprosto perfektní falešné doklady. A k takovým

patří i fotografie. Zatím však nepřišla na žádný způsob, jak oklamat

neúprosnou čočku fotoaparátu. Na celuloidu vždycky vypadala jako

v zrcadle: nikoli sice úplně neviditelná jako čistokrevný upír, avšak

úplně rozmazaná a bez obrysů!

Měla jsem se nechat vyfotografovat tenkrát tam za zrcadly a ob-

rázek si vzít s sebou, pomyslela si sebeironicky.

Ale tam k tomu nebyla vhodná příležitost, neboť tam nebyl ani

žádný fotoaparát. Veškerý „pokrok“ se tam zastavil na úrovni roku

1728…

Vůz zastavil.

Lilith si nechala od řidiče vyplatit veškerý obsah jeho peněžen-

ky, aby měla po ruce pár dinárů na různé drobné odměny za očeká-

vané službičky. Pak si ještě nechala od „dobrovolně okradeného“

napsat adresu na lísteček, který si schovala k penězům.

Bez zavazadel —jak bylo u ní při cestování zvykem — vystou-

pila a prošla neustále se otáčejícími dveřmi do foyeru hotelu, ze kte-

rého Duncan telefonoval. A rázem pocítila kolem sebe atmosféru

strachu.

Barokní elegance a náhlý pocit, že je již očekávána, se Lilith

zmocnily už na druhé straně dveří, kde byl naprosto normální ospalý

polední provoz.Všechny oči — alespoň zaměstnanců — spočinuly na

ní.

To nebyla jen fantazie.

To bylo…

„Přejete si pokoj?“

Hubený muž s brýlemi v úzkém obličeji na ni promluvil dřív,

než se nadála. Lilith se po něm podívala úkosem a posledních pár

kroků poněkud zvolnila.

„Ne,“ řekla. „Mám tu schůzku.“

„S nějakým hostem?“

- 22 -

Přikývla.

„Jak se jmenuje?“

„Luther. Duncan Luther.“

V temných očích za brýlemi se zablýsklo. Aniž by se podíval do

knihy hostů, řekl: „Jdete pozdě. On už odcestoval.“

V jeho nosovém hlase nebylo ani stopy po nějaké lítosti.

Lilith však byla jako elektrizována. Každopádně jí recepční po-

tvrdil, že tu Duncan byl. „Kdy to bylo? Víte, kam od-

tud…odcestoval? Mohl byste mi ho popsat?“

Její poslední prosba narazila na zjevný údiv. „Vy nevíte, jak vy-

padá?“

„Ne,“ zalhala. „Znám pouze jeho jméno. Měli jsme — obchodní

schůzku.“

Detailní popis, jímž se arabský hotelový zaměstnanec předvedl

jako zdatný pozorovatel, pak odstranil zbytek jejích pochybností.

Současně pak Lilith svým mimolidským instinktem pátrala po ně-

čem, co by svědčilo o tom, že by snad mohl být recepční ovládán

nějakou nadřazenou bytostí a v jejích službách teď servírovat pečlivě

připravené lži.

Ve službách Landruových.

Ale nepřišla na nic. S výjimkou všudypřítomného strachu, který

mohl mít celou spoustu nejrůznějších příčin.

„Kdy odcestoval? Byl sám?“ naléhala Lilith.

„Dnes ráno.“ Recepční se poškrábal na zátylku. Choval se dost

afektovaně. Jako když herec na jevišti zapomene text a čeká na na-

rážku skryté nápovědy.

„Sám?“ opakovala Lilith, která si jeho chování vyložila po

svém. Přistrčila muži přes pult několik bankovek z těch, které vzala

taxikáři. Diskrétně.

V zaměstnancových očích se opět zablýsklo.

„Zničehonic,“ dozvěděla se rázem nečekaný detail. „Při snídani

měl návštěvu nějakého starého muže…“

„Odkud to víte?“

„Ten starý se mě ptal po panu Lutherovi.“

„Znal jste ho?“

„Toho starého?“ Recepční zavrtěl hlavou.

- 23 -

„Evropan?“

„Berber.“

„Co bylo pak?“

„Pan Luther přišel ke mně a vyžádal si účet. Řekl, že musí bez

prodlení odjet.“

„Kam?“

Mýlila se, anebo skutečně projela obličejem jejího informátora

krátká křeč?

„Do El Nabhalovy oázy.“

Lilith na něho mlčky zírala.

On zíral na ni.

Polkla a zeptala se: „Měl u sebe pan Luther papíry, když se tu

zapisoval? Nějaké doklady? Viděl jste je?“

Recepční přikývl.

„A on — snídal? Jste si úplně jist?“

Recepční se upjatě usmál. „Nestál jsem nad ním, jak si můžete

myslet. Nepočítáme našim hostům každé sousto…“

„ Kdo by mi mohl o tom poskytnout informaci?“ zeptala se Lili-

th, nevšímajíc si jeho ironie.

Recepční poněkud váhavě ukázal na dveře, vedoucí do soused-

ního sálu. „Zeptejte se personálu, který tam uvnitř obsluhuje. Ti vám

snad budou moci odpovědět.“

Zřejmě měl na jazyku a zvláště pak na srdci ještě víc, ale neod-

vážil se již nic říci.

Lilith ho nechala stát.

Kreatury nejedí a nepijí. Nebo

lespoň určitě ne chlebíčky a kávu.

Kdyby se však potvrdila Lutherova snídaně, či jeho jiné jídlo, a

Lilith měla pocit, že nebyla obelhána, pak musela začít přemýšlet

jinak. Co nejrychleji— A musí ho najít, neboť by se mohl nacházet

ve skutečném nebezpečí. Protože za tímto je víc než jenom nějaká

primitivní past. Protože…

Lilith prošla lítacími dveřmi do jídelny, kde již byly stoly pro-

střeny k obědu.

- 24 -

Pěkný chlapec, snad o něco mladší, než na kolik vypadala ona, jí

vyšel vstříc. Lilith potlačila naléhavé pokušení žádat od něho víc než

jen informace.

„Ty tady obsluhuješ?“ zeptala se hrdelním hlasem.

Přikývl a nestoudně si ji prohlížel. (Stejně jako ona jeho).

„Taky dnes ráno?“

„Brzy začínám, abych mohl brzy končit. Život není jen samá

práce…“

Lilith náhle jako by pocítila v hrudi krátké, horké píchnutí.

Bezděky si vzpomněla na Beth, která krátce před jejich rozchodem

říkala totéž.

„Jak se jmenuješ?“

„Džebal.“

Zeptala se Džebala na totéž, co předtím recepčního. Ochotně jí

odpověděl. Ano, pan Luther si dopřával—a jak!

„A viděl jsi taky, že dostal návštěvu?“

Džebal přikývl. „Nějaký Berber. Velice starý, velice protivný,

velice…,“ usmál se, „… lakomý.“

Lilith pochopila jeho výmluvné gesto. Další zmuchlaná bankov-

ka změnila majitele.

„Viděl jsi ho už někdy předtím, anebo potom?“

„Ne.“

„Slyšel jsi, kam chtěl pan Luther tak zničehonic najednou od-

jet?“

Džebal na ni důvěřivě pohlédl. „Ale ne. Měl jsem spoustu práce.

Neposlouchám, co si hosté šuškají — ani kdyžto slyším…!“

Když pak Lilith hodlala jeho profesionální étos poněkud ochla-

dit další bankovkou, rozhodně se ohradil. „Jak jsem už řekl: nic jsem

neslyšel…“

Lilith na něho chvíli mlčky hleděla. Opět pocítila neklid, který v

ní probouzely jeho čiperné oči.

…patro, skoro odvyklé krvi…

„Víš,“ zeptala se poněkud drsně, potlačujíc své vzrušení, „jak se

dá co nejrychleji dostat do El Nabhalovy oázy?“

- 25 -

Vnitřně se otřásla, když zopakovala nahlas jméno místa, které se

dozvěděla v recepci. Jazyk jí vázl na těch slabikách, které slyšela

před nějakým časem na jiném místě, u jiných úst a v jiné souvislosti.

Náhody tohoto druhu neexistují.

Džebal zavrtěl hlavou.

„Opravdu ne?“

Trval na svém, nicméně aspoň jí doporučil místní karavanseráj

uprostřed bazaru. Tam, jak soudil, se určitě najde nějaký místní prů-

vodce pouští, který se pro mrzký mamon nebude zdráhat vyhovět

turistům v čemkoli. Jeho narážka však nevzbudila u Lilith nic víc než

náznak úsměvu. V myšlenkách už byla zase plně zaměstnána záha-

dami kolem nejasného Duncanova osudu.

Opustila hotel.

Bylo až nezvyklé, jak se její přizpůsobivé šaty proměnily tak, že

ji zahalovaly od kotníků až ke krku. Ale tváří v tvář islámským hor-

livcům bylo radno se přizpůsobit způsobu oblékání, běžnému v arab-

ských zemích. Už v letadle krátce

před přistáním byli poučeni prostřednictvím letadlového rozhla-

su, jak se na návštěvě Mauritánie chovat a zabránit vzniku zbytečné-

ho napětí.

Kromě islámských představ o správném oblečení se — podobně

jako v Indii — považuje za nevhodné používat „nečistou“ levou ruku

při styku s domorodci. A protože Lilith dokázala stejnou mírou uží-

vat obou rukou, předsevzala si, že si musí v tomto ohledu dávat po-

zor.

Ještě před hotelem se zeptala nějakého malého chlapce na cestu

k bazaru. To byla chyba, třebaže jí to slovy i gesty dostatečně vysvět-

lil. Vůbec působil již ve svém útlém věku jako zmenšená kopie své-

ho neznámého otce. Dospělý v miniaturním vydání.

Hrst dirhamů, kterou mu Lilith nakonec dala za odměnu, přilá-

kala okamžitě z bočních uliček celou smečku žebrajících dětí a Lilith

musela přiznat, že se raději měla zeptat někoho dospělého.

Děti se k ní vrhly. Nikdo jí nechtěl věřit, že už všechny drobné

rozdala. Nebojácně, dotěrně, ba až nepokrytě agresivně se Lilith při-

lepily na paty. Dokonce i chlapec, který už od ní něco dostal, se při-

pojil k této štvanici. Možná však jen proto, aby nebyl nápadný.

- 26 -

Krátce před příchodem na bazar si vyčíhala vhodnou příležitost.

Ujistila se, že kromě dětí není nikdo poblíž. A pak jim na několik

vteřin ukázala svoji druhou tvář.

V okamžiku se banda s řevem rozletěla do všech stran.

Lilith jen doufala, že nikde neudělají poplach. A i kdyby — kdo

by věřil historkám takových malých zlodějíčků?

Chvíli nato se vnořila do pestrého reje bazaru.

A opět byla zdržována.

Malý, tlustý obchodník s koberci

se jí vrhl do cesty, ověšený všemi možnými vzorky. Skromnost,

s jakou vychvaloval svoje zboží, odsoudila Lilith k delší nemluvnos-

ti.

„Zapomeň na všechny ty pijavice u jiných krámků, ó ženo všech

žen! Jestli chceš získat koberec bez hmyzu i zlých kouzel a setrvat na

tomto koberci, pak jej kup u Abn el Gurk Ben Amar Chat Ibn Lot

Fuddela Pátého — u nikoho jiného…!“ Poškrabal se za svýma ob-

rovskýma ušima a pokračoval o něco důvěrnějším tónem: „Ale kdy-

bys chtěla bezpodmínečně mít v koberci nějaký hmyz nebo zlé kouz-

lo, pak dostaneš nejlepší hmyz a nejlepší zlé kouzlo rovněž u Abn el

Gurk Ben Amar Chat Ibn Lot Fuddela Pátého! Nemysli si, každý,

kdo tu má svůj krám tak dlouho jako já, ti může dosvědčit, že máš co

do činění s mužem vskutku počestným. Mé slovo na to, že ten kobe-

rec vydrží… Co je? Co si tak poležet na zkoušku…?“

Lilith stále ještě nevěděla, jestli ho má obdivovat, nebo odstrčit

stranou.

„Máš taky létající koberce?“ zeptala se nakonec

„Teď momentálně ne. Ale mohu objednat. Abn el Gurk Ben

Amar Chat Ibn Lot Fuddel Pátý může objednat všechno! Jak by měl

být velký? Ručně tkaný, anebo na stroji? Ano, také výrobci kouzel-

ných koberců musejí jít s dobou, aby byli schopní konkurence.

Všechno je jen otázkou ceny. Otázka ceny: odkud jsi přišla, ženo

všech žen? Ještě bys mohla starého muže jako já přivést na škodlivé

myšlenky — třeba na myšlenky na rabat! Když mě…“ Jeho chlupatý

jazyk olízl odulé rty! (Lilith ještě nikdy neviděla u nikoho chlupy na

jazyku.)

- 27 -

Avšak nejen proto si uchovala Abn el Gurk Ben Amar Chat Ibn

Lot Fuddela Pátého ve vzpomínce.

„Když ti…?“

„Mohla bys ode mě koupit dva létající koberce!“ zašklebil se

špekatý Orientálec, ověšený vzorky koberců.

„To je tvoje podmínka?“

„Každá jiná by už hraničila s rouháním,“ odpověděl s hlubokým

povzdechem, kroucením očima a pažemi, rezignovaně zvednutýma k

bezmračnému nebi. „Alláh mě jistě nepotrestal touto vizáží, aby se

do mě zbláznila taková bytost, jako jsi ty… Alláh je hrozný. Kochá

se z mého neštěstí při flirtování s krásnými ženami…“

Lilith si ještě jednou změřila Abn el Gurk Ben Amar Chat Ibn

Lot Fuddela Pátého od hlavy až k patě. A než se pak s konečnou

platností otočila a opustila jej, ještě souhlasně přikývla a řekla:

„Myslím, že on ví, co dělá.“

A zatímco poprvé neschopnost slova trochu trvaleji uzavřela rty

Abn el Gurk Ben Amar Chat Ibn Lot Fuddela Pátého, Lilith dál po-

kračovala v cestě.

Stan vůdce karavan Erga Ubariho, který jí Džebal doporučil, se

tyčil zhruba uprostřed stinné, arkádami vroubené části bazaru.

Abna el Atakdál Lilith setřásla a určitě taky již natrvalo řádně

naštvala. Jiní obchodníci, ani z poloviny tak originální ve vychvalo-

vání svého zboží, nastoupili na jeho místo.

Lilith nevěděla, co to na ní mají, že v ní každý obchodník — ať

už majitel stálého krámku, anebo mizerného krámečku na tácku, po-

věšeném na krku — musí vidět rozenou oběť. Každopádně byla cel-

kem šťastná, když konečně objevila vývěsní štít karavanseráje. S

jiskřícíma očima vstoupila do prostorného stanu, do něhož nebylo

zvenčí nikudy vidět.

Lilith se už přestala podivovat, že perfektně ovládá všechny

možné řeči i písma, se kterými byla od svého procitnutí konfrontová-

na. Dokonce i taková zapomenutá písma jako třeba to, kterým byla

psána VĚCNÁ KRONIKA, jí nečinila žádný problém…

Přivítal ji příjemný chládek a přítmí. Její oči se spontánně při-

způsobily osvětlení, jinak by si zřejmě okamžitě nevšimla Berbera,

- 28 -

dřepícího v rohu mezi hromadou podušek. Seděl, pobafával z vodní

dýmky a nezúčastněně hleděl Lilith vstříc.

„Salám,“ pozdravila Lilith a položila si dlaň na srdce.

Starý, zmuchlaný muž jí odpověděl na pozdrav. Lehce kývl hla-

vou. V hlubokých rýhách jeho kůže se cosi pohybovalo jakoby v

propastech temného města mrakodrapů.

Lilith zavrtěla hlavou. Připisovala toto mámení suchému vedru,

které na ni působí. Během příliš krátké doby překročila příliš mnoho

klimatických zón. Z australského jihovýchodu na evropský sever a

odtud takřka bez zastávky na Saharu, která —znělo to tak neuvěřitel-

ně — zabírá větší území než celý australský kontinent…

„Potřebuji se co nejrychleji dostat do jisté oázy a hledám něko-

ho, kdo by mě tam dopravil,“ řekla Lilith. „Vás mi doporučili.“

„Přistup blíž, černá holubičko. Mé staré oči už nevidí příliš

dobře. Jsem starý pouštní lišák. Jen venku se cítím dobře… Vidím,

že jsi vysloveně krásná. Která oáza je tvým cílem?“

„Bylo mi řečeno, že se jmenuje El Nabhal… Ale nejsem si jista,

jestli je to jméno správné.“

Stařec se uchichtl do náustku hadičky, spojující ho s umělecky

zdobenou dýmkou. „Proč by nemělo být správné? Je to překrásná

oáza — na velbloudu vzdálená zhruba dva dny.“

„Na velbloudu? Nebylo by to rychlejší autem?“

Stařec pohrdlivě odfrkl. „Urážíš můj sluch, černá holubičko.“

Jak tak na něho Lilith hleděla, náhle se jí zdálo pravděpodobněj-

ší, že si z ní Džebal vystřelil. Tento Berber ji přece nemůže nikam

dopravit. Nevypadal dokonce ani na to, že by dokázal vlastními si-

lami opustit tento stan.

Již se chtěla zklamaně obrátit, když se za ní ve vchodu rozhrnula

plachta.

Vstoupil zachmuřeně hledící muž, sjel Lilith jediným pohledem,

jenž jako by mu stačil, aby si o ní dokázal udělat dostatečný obraz, a

pomalým krokem se proploužil kolem ní směrem ke starému muži.

Lilith se stala svědkem jejich rozmluvy v.tvrdě znějícím nářečí.

Z té zjistila, že předtím mluvila s otcem vůdce karavan. „Junior“ sek

ní nyní znovu obrátil, když uslyšel, kam má Lilith namířeno. Když

- 29 -

obrátil svoji tvář k Lilith, jako by také v jeho mnohem mělčích vrás-

kách viděla něco… plížícího se.

„El Nabhalova oáza,“ pravil striktně, „je pro nevěřící nepřístup-

ným místem!“

Lilith hodila v tu chvíli na váhy všechen svůj sex—appeal.

Vdechla cizokrajně vzrušující vůni vůdce karavan a téměř zapomně-

la, že ani jeho otec ji stále ještě nespouští z očí. „Musím —“ začala

větu. V tu chvíli však vstoupily do stanu další čtyři osoby. Muži,

oblečení podle domorodého mravu. Dokonce i tváře měli zahaleny

rouškou, chránící hlavu před sluncem. Jen oči bylo vidět.

Podle způsobu, jak cílevědomě odstrčili Lilith stranou, poznala

poloviční upírka včas ohrožení ze strany této skupinky. A ještě když

jim vůdce karavan pánovitým způsobem poroučel, aby zachovávali

mír v jeho stanu, bylo už Lilith úplně jasné, že toto není ani obchod-

ní, ani přátelská návštěva.

Náhle se zpod volně splývavého oděvu podivného čtyřlístku vy-

nořily čepele zbraní. Dva bez jediného slova přistoupili k vůdci kara-

van a jeho otci a přitiskli jim dýky k hrdlům. Zbývající dva vzali

Lilith do kleští.

Všechno se udalo tak rychle, jako by to bylo tisíckrát nacvičo-

váno.

Choreografie přepadu však Lilith zaskočila jen na chvíli. Vzápě-

tí ukázala, co v ní je. Nežli se nejblíže stojící vetřelec stačil vzmoci

na odpor, sebrala mu jeho křivou šavli a okamžitě s ní odblokovala

úder toho druhého. Když se obě čepele zkřížily, vložila do pohybu

paže se zbraní veškerou sílu a zpod obličejové roušky vyklouzl

pouštnímu bojovníkovi z úst tlumený výkřik překvapení. Zapotácel

se pod silným Lilithiným náporem, bleskurychle se však vzpamato-

val a znovu zaútočil.

Lilith hravě uskočila stranou. Její pohled se na okamžik setkal s

očima vůdce karavan, i nadále drženého v šachu. Hleděl upřeně na

ni, naprosto chladně a bez jakéhokoli strachu o vlastní život. Také

jeho otec sledoval střet, jehož se stal součástí — třebaže jen pasivně

— se stoickým klidem.

- 30 -

Lilithini protivníci se srazili navzájem. Křivá šavle jednoho z

nich rozsekla oblečení druhého a objevilo se něco, co Lilith ukázalo,

že má co do činění s protivníky s masa a krve.

Rudá krev.

Pohled na tuto pochoutku ji na okamžik zbavil ostražitosti. Měla

žízeň, o tom nemohlo být pochyby.

Ale taky v hlavách těch vetřelců cosi harašilo. Nějaká jiná forma

krvežíznivosti, v jistém smyslu podobná té její…

„Stůj!“ Teprve nyní, když se vysoký beduín rozmáchl k dalšímu

výpadu (ten druhý, který schytal předchozí útok, ležel stále ještě

omráčený na zemi), vzpomněla si Lilith na své hypnotické schopnos-

ti. „Už ani o krok dál!“

Berberovy oči planuly jako žhavé uhlíky. Vše, čeho Lilith svým

pokusem dosáhla, bylo jen to, že se proti ní vrhl ještě zuřivěji. Opět

se jí podařilo vyhnout. A přece tentokrát bylo už zjevně těžší oklamat

zkušeného bojovníka fintou, aby proběhl kolem ní.

Jeho ješitnost tím byla vydrážděna ještě víc. Stan naplnil jeho

supící dech a zdálo se, že jeho společníci (včetně toho, který se zno-

vu hrabal ze země a jehož šavli držela Lilith v pěsti) ani nepotřebují

žádnou dohodu, aby se sjednotili na tom, že tohle je výhradně záleži-

tost mezi Lilith a šermířem.

Lilith neměla s tímto způsobem boje žádnou zkušenost. A navíc

jejími protivníky nebyli upíři, které by ji to pudilo zabít. Proto zavá-

hala déle, než bylo pro ni vhodné.

Další útok jí způsobil hlubokou sečnou ránu v pravém nadloktí.

Když Berber zahlédl její krev, uvázl mu triumfální výkřik v hr-

dle.

Barva Lilithiny krve byla to nejmenší, co ho mátlo. Mnohem víc

zděšení v jeho očích probudila následující, přízračná regenerační

schopnost jejího těla.

Lilith sama po tomto útoku odhodila všechny skrupule.

„Zadržte toho blázna — je—li vám život milý!“ štěkla na jeho

společníky.

Napodobila mlaskavý způsob mluvy domorodců a vložila do to-

ho rozkazu všechnu svoji sílu vůle.

- 31 -

Marně. Jedinou reakcí byl chraplavý výsměch. Všichni byli pro-

ti její hypnóze imunní.

A ten zakuklenec, který držel se svou křivou dýkou v šachu otce

pouštního vůdce, zvolal: „Takto je nám milý.“ Vzápětí pak podřízl

svému rukojmí hrdlo. Starý muž se zhroutil. Jeho syn přihlížel. Stále

ještě tak podivně chladně a nezúčastněně.

Lilith navzdory vedru zamrazilo. Ta brutální vražda ji na oka-

mžik ochromila. A hlas vraha zatím pokračoval: „Přestaň se bránit,

nebo tento“ — beduín ukázal na hrdého vůdce karavan — „bude

další na řadě!“

Následující přiblížení jejího bezprostředního protivníka jí však

dalo najevo, že nejde o žádné vyjednávání, nýbrž nestydatou výzvu,

aby se nechala bez odporu zmasakrovat.

Beduini rozhodně neměli v úmyslu nechat ji uniknout!

Žádný z nich!

„K čertu!“ zaklela Lilith. Vrhla se proti útočníkovi. Jako by ji v

prsou něco explodovalo, než explodovala ona.

Její ruka vystřelila kupředu. Její pohyby byly rychlejší, přesnější

než pohyby zakuklence. Když se jí snažil zabránit, aby mu vyrvala

zbraň, zlomila mu ruku.

Křivá šavle spadla na zem.

Lilith ji odkopla mimo jeho dosah. Přitáhla si beduína k sobě,

strhla mu roušku z obličeje a přitiskla špičku šavle do měkkého místa

mezi markantní bradou a hrtanem. Přitom si opět všimla, že také v

rýhách tváře tohoto muže se cosi prohání.

„Kdo jste?“ zasípala s prudkým trhnutím za vlasy mu hlavu

zvrátila do týla. „Mluv, odporný skřete!“

„Skřet“ skoro dvoumetrový na ni zíral.

Oči měl vytřeštěné. Nikoli však hrůzou o vlastní život. Zíral na

ni s nesmiřitelnou nenávistí. Skrze zaťaté zuby vyštěkl: „Zabijte ji!

Neberte na mě ohled! Na co Čekáte…?“ Nežli se pohnuli, zhroutil se

vůdce karavan k zemi. Lilith nevěděla, jestli má i on proříznuté hr-

dlo. Nechtěla to vědět. Mrštila svým rukojmím proti krvelačné sku-

pině a obrátila se.

Za ní stál někdo pátý, chytil Lilith za paži a vyvlekl ji — dříve

než si vůbec uvědomila, jak se to stalo — ven ze stanu.

- 32 -

Došlo ji, že to není další útok. Poznala chlapce z hotelu. Džeba-

la.

„Co…?“ Nabrala dech. Rázně mávl rukou. „Ani slovo! Teď mu-

síme utéci čarodějovým biřicům! Mlč a následuj mě — žádné dota-

zy!“

Za jejich zády se objevil jakýsi pohyb. Jejich pronásledovatelé

se za nimi vyřítili ven a křičeli: „Zastavte tu nevěřící a jejího kompli-

ce! Zabili ctihodného Erga Ubariho! Zastavte je…!“

Rázem byl celý bazar na nohou. Úzkými uličkami se valil vzru-

šený křik.

Desítky párů oči současně provrtávaly domnělé zločince. Někde

mezi nimi jako by Lilith zahlédla i kulatou postavičku Abn el Gurk

Ben Amar Chat Ibn Lot Fuddela Pátého. Nyní by se jí létající kobe-

rec opravdu hodil. Proměnit v netopýra se tváří v tvář svědkům z půli

města neodvažovala. Krom toho by tak nemohla nikoho vzít s se-

bou…

Džebal s ní smýkl a zatáhl ji do mezery mezi dvěma domy. Stále

ji poháněl ke spěchu. „Jestli se jim dostaneme do rukou,“ supěl,

„jsme mrtví!“

„Nic jsme neudělali… Ty už vůbec nic!“

Nevesele se zasmál. „Smůla je, že nás ukamenují dřív, než se

nás zeptají!“

Stačilo, jen aby se podívala nazpět, a ztratila jakoukoli pochyb-

nost o správnosti jeho tvrzení.

„Pojď…!“

Následovala jej.

Plně se spolehla na jeho zjevně dokonalou znalost prostředí.

Džebal běžel napřed. Na konci domu zabočil doprava a rozběhl

se po strmých kamenných schodech nahoru.

Lilith ho následovala až na střechu nízké budovy. Džebal se

ukázal být velmi vytrvalým a artisticky nadaným mladíkem. Pohy-

boval se bezprostředně před Lilith, která bez námahy zopakovala

každou jeho kličku, přičemž současně skákali z jedné budovy na

druhou.

Urostlá, šlachovitá postava chlapce se jí dost líbila, jakkoli se je-

jí myšlenky měly teď asi zabývat docela jinými věcmi.

- 33 -

To byl problém.

Zřejmě to zůstane problémem navždy…

Náhle Džebal kamsi zmizel. Namísto aby přeskočil na další

střechu, prostě se vrhl dolů do mezery mezi domy.

Lilith následovala jeho příkladu. Pružně doskočila na tvrdou

dlažbu. Jakási paže ji strhla do úkrytu pod schodištěm.

Několik vteřin nato se kolem nich prohnala celá horda pronásle-

dovatelů. Počkali, až jejich kroky odezní.

Pak čekali ještě — přitisknuti těsně k sobě — hodnou chvíli,

nežli se Džebal znovu vyplížil do uličky.

Lilith pocítila zklamání. Ale ovládla se.

Co jí také zbývalo?

Posunky jí naznačil, aby dál mlčela. Zřejmě byly za každými

dveřmi uši, které jim mohly být nebezpečné.

Bez jediného slova se různými vedlejšími cestičkami nakonec

konečně dostali k nějakému domu, ležícímu již dosti stranou od ba-

zaru a Džebal Lilith zatáhl dovnitř.

Sotva za nimi dveře zapadly, porušil mladý Arab mlčení.

„Povedlo se! Tady nás nikdo hledat nebude!“

Lilith si ho změřila skeptickým pohledem. A pak z ní vyletělo

to, co jí celou tu dobu pálilo na srdci.

„Proč ses do toho pletl? Sledoval jsi mě z hotelu? Proč to nepřá-

telství tam — a na bazaru?“

Džebal zapálil karbidovou lampu. Okenice nechal zavřené. Lili-

th uviděla chudý příbytek. Kromě místnosti, ve které se zdržovali, tu

byly zřejmě ještě jiné. Byly tam dvoje dveře.

„Ty jsi Lilith,“ řekl Džebal.

Já vím, měla na jazyku, ale pochopila, že by vlastně její jméno

vůbec neměl znát. Neřekla ho ani v hotelu, ani ve stanu karavanserá-

je.

„Já žasnu,“ řekla.

Usmál se.

Jeho úsměv jí způsobil další pnutí v břiše. A níž.

„Všichni v hotelu,“ pokračoval, „na tebe čekali.“

Lilith stiskla rty. Pátravě se rozhlédla kolem dokola. Džebal

ukázal na jediné místo k sednutí, obyčejnou stoličku.

- 34 -

Posadila se. On sám se se zkříženýma posadil na zem přímo

před ni. Když k ní vzhlédl, zeptala se: „Co jsi předtím myslel těmi

čarodějovými biřici?“

Znovu se usmál tím úsměvem, kterému se musí všechno odpus-

tit. „Myslím, že ti dlužím vysvětlení — ale ty mně také. Já jsem totiž

hrozně zvědavý člověk!“

„Začni,“ vyzvala jej hrdelním hlasem. „Kdo jsi ve skutečnosti?

Určitě ne nějaký obyčejný pingl…“

„Kdo jsi ty ve skutečnosti?“ zeptal se. „Ještě nikdy jsem nezažil,

aby ti, kdo slouží pod El Nabhalovou knutou, dělali takové pozdvi-

žení kvůli jediné osobě — a navíc ještě ženě!“

„Myslím,“ vzdychla, „že vám asi z těch vašich palic takovýto

urážlivý náhled na ženy nevymlátím, ani kdybych vás po nich mlátila

pořád. Ale nechme to být.“

„Já mám ženy rád,“ cítil se Džebal povinen chránit si svoji čest.

„K tomu se ještě vrátím,“ odpověděla Lilith suše. „Nejprve k

důvodu mé přítomnosti tady: jak jsem prozradila už v hotelu, hledám

starého přítele.“

„Jak starého?“

„O pár let staršího, než jsi ty.“

„A ty.“ Zašilhal po ní a pak jí dal dobře míněnou radu: „Neměla

by ses tolik soustřeďovat na samé staré muže. My mladí často doká-

žeme nedostatek zkušeností vyvážit kondicí a vášní.“ Rázem však

zvážněl. „Ten přítel, kterého hledáš, měl, jak se zdálo, taky veliký

zájem o El Nabhala…“

Než mohl pokračovat, Lilith ho přerušila. „Mluvme o tvém

zájmu. Proč jsi mi pomohl? A prosím, žádné výmluvy!“

„Líbíš se mi.“

„A skutečný důvod?“

„Zřejmě máme stejného nepřítele.“

„To znamená koho? El Nabhala?“

Džebal přikývl, ale očima uhýbal před jejím pohledem. Sbalil

pěsti. V jeho hlase byla najednou bolest z nenahraditelné ztráty.

„Nemohu o tom mluvit…“

„Ale měl bys. Důvěra za důvěru!“

- 35 -

Zaváhal. V jeho tváři nenacházela Lilith nic z onoho tajuplného

pohybu mezi póry a rýhami v kůži, kterého si všimla už u tolika

místních.

„Celá moje rodina byla odvlečena,“ řekl nakonec. „Stopa vede

do oázy…!“

„Odvlečena?“ opakovala Lilith.

Přikývl. „Nebyli první—a nebudou ani poslední. Lidé mizejí

stále. Úřady většinou nic nevyšetřují — nebo jen na oko. Stopa vede

do hotelu, kde pracuji. Zdá se, že to je uzlový bod při odvozu do oá-

zy. Od té doby, co tam jsem, vyslechl jsem už několik zajímavých

rozhovorů…“

Lilith se předklonila dopředu a vzala jeho obličej do obou dlaní.

„A ty jsi skutečně Duncana Luthera, kterého hledám, viděl v hote-

lu?“

Džebal nezaváhal ani v nejmenším. „Ještě dnes ráno. Pak zmizel

s jedním z El Nabhalových důvěrníků!“

„Nic… ti na něm nebylo nápadné?“

„Ale ano.“

Lilith napjatě čekala.

„Že si tě vůbec nezaslouží! Neměl nic, vůbec žádnou osobnost!“

„Choval se nápadně?“

„Ne.“

„Říkal, jak se sem dostal — nebo co tu chce?“

„Skoro vůbec nemluvil. Alespoň se mnou ne. Ale ani…“ Džebal

svraštil čelo, „… s tím starcem u snídaně. Ten stařec mluvil. Pořád.“

„Nerozuměl jsi vůbec ničemu z té rozmluvy?“

„Ne. Pokoušel jsem se. Ale pokaždé, když j sem se ke stolu při-

blížil, ten starý muž hned zmlkl.“

Lilith na chvíli zavřela oči. Ruce nechala na Džebalových tvá-

řích. „A ty myslíš, že tvoje rodina je někde v té oáze? Kdy ji odvlek-

li? Proč sis nepromluvil o svém podezření s policií?“

„Proč si ty nepromluvíš s policií o svém podezření?“

„Nikomu nedůvěřuji.“ „Měla bys důvěřovat mně.“ „Uvidíme.“

Džebal přikývl. „To ano. Dovedu tě do oázy.“

„To vypadá, jako bys už měl nějaký plán.“

„Víc než to. Všechno je připravené. Už několik dní.“

- 36 -

Lilith neskrývala svoji nedůvěru. „To jsi čekal jen na mě? Je mi

líto, ale to bys měl trochu přesněji vysvětlit. Nemám v úmyslu…“

„Čekal jsem na někoho,“ přerušil ji. „Na někoho, kdo bude mít

sám zájem proniknout k El Nabhalovi. Vždycky je to lepší mít spo-

jence. Když si pak v hotelu šuškali o tobě a o tom, že tě mají přihrát

čaroději do rukou, čekal jsem i já napjatě na tvůj příchod.“ Lilith

mlčela.

Něco jí pořád nesedělo. A pak rázem věděla, co se jí do celé té

historie nehodí. To přepadení.

„Ty sám jsi mi dal tip na karavanseráj. A váš recepční mě uvedl

na stopu El Nabhalovy oázy,“ řekla.

Džebal přikývl. „Netušil jsem, že ti nachystají léčku na bazaru,

jinak bych…“

Lilith přikývla. „Právě to je to divné.“

„Jak to myslíš?“

„Už jsem byla na nejlepší cestě k oáze. I když se ten Erg Ubari

trochu zdráhal, já bych ho přemluvila! K čemu byl pak ještě nastro-

jen ten přepad a proč byli zabiti ti lidé? Kdyby mě chtěli zabít, bylo

by to možné přece už v hotelu, ba dokonce by to bylo jednodušší.

Kdo tedy je za tím přepadem, který byl tak očividně určen mně? El

Nabhal se nehodí!“

Džebal zavrtěl hlavou. „Miluje spletité cestičky! Je to sadista!

Ale já ho poženu k spravedlnosti. Jeho jméno bude brzy jen minulos-

tí…“

Lilith na něho hleděla a přemýšlela je—li skutečně radno pojiš-

ťovat se podporou fanatika.

Ale neměla na vybranou. Kdy vyrazíme?“

„po setmění. Do té doby bychom si měli odpočinout a načerpat

sil. Čeká nás těžká cesta.“

Ukázal Lilith na lůžko, kam si může lehnout.

Pak Džebal zhasl světlo a zamířil do vedlejší místnosti.

„Nech ty dveře otevřené,“ poprosila. S vědomím, že zapomněla

zavolat Stalheimovi a že to hned tak nebude moci napravit, usnula.

- 37 -

Sydney

Sousedé informovali policii o strašném křiku a hluku zápasu z

bytu na Craigend Street. Na místě byla nalezena zle zřízená mrtvola

nějakého callboye…

Lenny Woodview si bručel, když ho strkal do mrazicího boxu:

„Chlapče, chlapče, co ty vlastně máš, co nemám já… Teda kromě

podřízlého hrdla…“

Krávy pitomé, pomyslel si hned nato. A myslel tím všechny ty

ženské, které za šťastnou chvilku s tímto týpkem klidně vypláznou

půl týdenní výplaty, zatímco muži jako Lenny mají problém jeden-

krát v životě dostat ženskou do postele, aniž by ji tam museli dotáh-

nout za ruku.

Je to nějaké zvrtané na tomto světě. Svinsky zvrtané…!

Lenny byl asistent asistenta. Jinými slovy: dělal špinavou práci

na soudní patologii.

Lenny sem, Lenny tam. Když druzí pískli, hned aby přiklusal. Z

života mu bylo na blití, a z této mrtvoly obzvlášť.

Zatímco si pískal On The Sunny Side Of Life, přibouchl dvířka

od boxu. Pak se odšoural nazpět ke své židli vedle dveří a postavil se

vedle ní. Neměl vůbec chuť lapět na zadku. Alespoň teď ne. Ten

mrtvý týpek mu šel na nervy.

Ještě pořád.

Sakra, ta Alyson ze třetího patra. Už od prvního dne se jí žertem

pokoušel přemluvit k nemravnostem. Oukej, Alyson je vdaná. Ale s

tím hajzlem MacCoyem taky chrápe. Jasně, že ne oficiálně. Jenže

Lenny ty dva přistihl v šatně. Včera. Vůbec si ho nevšimli, jak si to

spolu rozdávali!

Nástěnný telefon vedle dveří mlčel. Žádný mrchožrout si nežádá

žádnou mrtvolu.

Zatracený mršiny, pomyslel si Lenny. Dny jako tento je nejlíp

prochrápat. Člověk nic nezmešká a aspoň si v pohodě může nechat

zdát o opravdu dobrých holkách. Tady člověka přejde chuť na

všechno!

Telefon stále mlčel, zato se ozvalo zaklepání.

„Dále,“ vyštěkl Lenny.

- 38 -

Nenáviděl zdvořilost. Nenáviděl dotěrný způsob, jak mnozí svo-

ji zdvořilost okázale projevují.

„Dále!“ zavrčel ještě jednou.

Ale zase jen zaklepání.

Lenny otevřel dveře.

Venku nestál nikdo. A klepání se ozývalo dál.

Lenny se obrátil. Krátce si odkašlal a prstem si pročistil uši,

avšak i pak slyšel ťukání stejně.

Omyl byl vyloučen.

A najednou to Lennymu začínalo docházet.

Proč se asi Atkinson předtím tak hnusně šklebil, když dovezl to-

ho mrtvého týpka?

Plesk!

Lenny se plácl do nízkého čela. Pracoval tu teprve dva týdny. Tu

práci mu dohodil švagr a od začátku ho varoval, že musí počítat s

drsnými žertíky a dosti děsivými přijímacími rituály. Zdravotníci

nejsou normální lidi…

A najednou bylo Lennymu jasné, že toto má být prostě jeho den.

Chtějí se pobavit na jeho účet, ale to se ještě uvidí…

Klídek, kámo!

Tuk, ťuk, ozvalo se.

„Tuk, ťuk,“ uchichtl se Lenny a zeširoka, jako by měl koně mezi

stehny, si to rázoval k právě zavřenému boxu. Položil dlaně na stu-

dený kov a pocítil vibrace pokaždé, když to zevnitř zaťukalo.

Lennyho odpor k tomu mrtvému týpkovi již dávno pominul. Byl

prostě fantasticky dobře nalíčený. Třeba to dokonce dělala Alyson, ta

malá kurvička, která teď asi jako všichni ostatní jenom čeká, že si

Lenny nadělá do gatí. Že se mu zuby rozklepou tak, až se mu z nich

vysypou všechny plomby, a že s řevem vyletí ven…

Prdlajs!

„Copak bys chtěl?“ rýpl si. „Dej pokoj — jsi přece mrtvý!“

Hahaha.

Jen ať si to chlapec pěkně vyžere.

„Ote—vře—te!“ zachroptěl hlas jako z hrobu.

Ťukání umlklo.

- 39 -

Zatraceně, snad si nikdo nevšiml Lennyho husí kůže. Každý vlá-

sek na těle se mu postavil do pozoru.

Stiskl kličku. Přes rameno se ohlédl ke dveřím, které nechal po-

otevřené.

Nebylo odtud nic slyšet.

Ani hlásek.

Prudce zatáhl a otevřel otvor. Už když předtím Lenny zasouval

lůžko s „mrtvolou“ do boxu, bylo tělo hlavou ven. Jinak by se v tom

stísněném prostoru boxu nemohl tak otočit.

Avšak místo na zádech ležel muž na břiše. Obličej zvedl k Len-

nymu. Na krku měl obrovskou rozšklebenou ránu. Z ní vyčnívaly na

prst dlouhé kusy přetržených žil a tepen…

Toto nemohl vyrobit žádný make—up na světě. Kromě toho, to

přece není Hollywood!

Lenny rázem hodil za hlavu všechna svá předsevzetí.

A odpadl.

Bir el Khzaim

Ještě před setměním se s leknutím vytrhla z lehkého spánku. Za-

vinil to její stálý vnitřní neklid. A zlé sny.

Bez ustání musela myslet na Duncana.

Na nemožnost všeho toho, co se od svého příjezdu dozvěděla.

Že jedl a pil. Že se usadil v KEUR MASSADA a odtamtud od-

cestoval dál jako nějaký nepokojný dobrodruh. Že kromě jistého

zmatku se neprojevoval ničím pozoruhodným. Ničím, co by mohlo

být někomu jako Džebal nějak zvlášť podezřelé…

Také její vlastní hovor s Duncanem se stále znovu prodíral na

hladinu jejího vědomí. Také tehdy byl jeho hlas zmatený a úzkostný.

Jako by ani nevěděl, jak se sem z Indie dostal. Ba jako by ani nevě-

děl, proč s ním Lilith nebyla, když přišel znovu k sobě!

Bylo to už několik měsíců, co ho zanechala mrtvého v TADŽ

MAHALU, hotelu v New Delhi. Jakž takž se s tou ztrátou už vyrov-

nala. I proto, že jí pomohla Beth. Nyní se Beth od ní distancovala,

zato však mrtvý se vrací.

Za tím musí vězet nějaká čertovina!

Upírská past!

- 40 -

Už v Sydney, krátce před odjezdem do Finska, se jí, jistě nikoli

náhodou, opět připomněl Landru. Sledoval ji na každém kroku, a to

tak, aby o tom věděla…

Lilith se potichoučku zvedla ze svého lůžka. Symbiont nezměnil

svůj vzhled. Stále ještě vytvářel šaty nadmíru upjaté a nenápadné,

zakrývající všechny jindy tak otevřeně předváděné půvaby jejího

těla.

Bylo jí to jedno.

Zatím ještě.

Pohlédla k otevřeným dveřím, za kterými byl Džebal. Cosi se v

ní stáhlo. Bojovala s tím. Také proto, že poslední dobou, bohužel,

učinila děsivé poznání: stále častěji po ní podprahové hlasy v jejím

vědomí vyžadovaly, aby dárce po požití krve zabíjela. Od té doby jí

už pití oduševnělé krve nepřinášelo žádnou skutečnou radost. Šepoty

naléhaly a znepokojovaly ji. A přece se nedokázala odříct krve úplně.

Její organismus neakceptoval nic jiného.

Jediná moje výhoda je, pomyslela si s šibeničním humorem, že

se nepotím. Jinak bych v tomto pouštním klimatu potřebovala spous-

tu krve navíc, abych regulovala vnitřní rovnováhu tekutin v těle.

Přešla místností a proklouzla dveřmi.

Její oči si i zde dokázaly se tmou poradit. Džebal ležel na zá-

dech. Oči měl zavřené a ani teď je neotevřel. Tiché, pravidelné odde-

chování prozrazovalo, že spí.

Na šňůře, napjaté od jedné stěny ke druhé, viselo obrovské

množství různě zbarvených a zdobených šátků. Jako by se sušily.

Avšak nebyly mokré. Už při lehkém závanu vzduchu, který způsobi-

la Lilith svým příchodem, se pohnuly.

Poloviční upírka užasla nad fascinujícími vzorky s takřka hyp-

notickou působivostí. Po špičkách prošla kolem Džebala a pohladila

šátek, který jí připadal ze všech nejkrásnější. Jakmile se ho dotkla,

musela jej i sundat ze šňůry. Tichounce a hedvábně jí klouzal mezi

prsty, přičemž v ní probouzel naprosto nezvyklé pocity.

Lilith si s úsměvem přehodila šátek kolem krku. Pohladil ji na

šíji a rázem uvolnil svírání v břiše. Náhle se její tělo zbavilo veškeré-

ho napětí. A celá duše se jí rozjásala, když se počal šátek sám od

- 41 -

sebe dál rozvinovat, řinul se jí po zádech jako teplý vodopád. Přepa-

dal jí i dopředu na ňadra, jako by se k nim přisával a olizoval je…

Lilith zůstala stát jak opařená. Neodvažovala se pohnout stra-

chem, aby kouzlo nezahnala.

A stalo se něco zvláštního: Také symbiont ustoupil před laská-

ním toho skvostu. Aniž by Lilith vědomě vyjádřila přání, její nea-

traktivní šaty z ní sklouzly a (zatajila dech) docela odhalily její tělo.

Stála nyní vedle Džebala nahá jako prst. Jako by ji ovládala nějaká

neznámá moc. Jen na tváři jí zůstal exotický závoj, zahalující obličej

do výše očí. Právě v něj se symbiont proměnil.

Lilith se podvolila.

Ba ještě víc: přijala to jako výzvu.

Ani se nepokusila vzepřít se žádosti, která se jí náhle rozjela

každým nervem těla. Žhnula jako v horečce. Své vlastní dlaně si při-

ložila na ňadra a krátce stiskla.

Ten pocit byl nepopsatelný. Toužila však ještě po něčem víc.

Hedvábný šátek jí hladil kůži, jako by nebyl těžší než dech.

Lilith s ním ani nemusela pohybovat. Pohyboval se sám. Bez

zábran. Jemňounce…

Lilith poklekla vedle Džebala. Ruku položila na jeho pohlaví

pod oděvem. Učinila tak žádostivě, avšak

nikoli hrubě. Věděla, jak je tato část mužského těla citlivá.

Samozřejmě, že ho to probudilo.

Samozřejmě, že otevřel oči a věděl hned, kdo je u něho, třebaže

neviděl nic, anebo jen málo. Kolem úst se mu roztáhl úsměv. Neřekl

ani slovo.

Lilith laskala přes oděv jeho úd. Reagoval, jak očekávala. Její

závojíček se dotknul Džebalových rtů. K jeho úsměvu se přidružil

údiv.

„Není to sen?“ zeptal se chraplavě.

Šátek na jejím těle pohladil také jeho. Zdálo se, že to mu jako

odpověď stačilo. Jeho krásné oči zaplanuly vytržením. Zvedl ruku a

odhrnul jí závoj. Druhou rukou ji sevřel v šíji a přitáhl si její rty ke

svým.

V Lilithině klíně se hromadilo vlhké teplo. Jako by se jí tam

rozpouštěl kus másla. Zasténala. Zmocnil se jí divoký pud. Džebalův

- 42 -

jazyk jí tančil v ústech a míšení jejich slin Lilith přivádělo téměř k

šílenství. Cítila nezvyklou cizokrajnou chuť mužových slin na svém

jazyku, bylo to, jako by z ní někdo serval poslední zábrany.

Položila se na něho. Tvrdé hroty jejích ňader se třely o jeho

oděv, až nakonec jí byla tato poslední překážka nesnesitelná.

„Svlékni to!“ požádala chrčivě.

Udělal to, aniž by ji na okamžik pustil. Zůstala na něm sedět.

Pohybovala se jako had. Kde bylo třeba, tam mu pomohla.

Až ho konečně měla tak, jak ho chtěla.

A jak se to i jemu líbilo.

Tenoučký šátek, spočívající na jejím těle, vůbec nepřekážel. Zá-

voj symbiontu nepřekážel. Obojí se doplňovalo. Obojí ještě rozdmý-

chávalo planoucí vášeň.

Džebal neztrácel čas. Zatímco se přisával k Lilithiným pevným,

bujným ňadrům, rukama hnětl půlky jejího zadečku, hladil ji v klínu,

až konečně zamířil vysoko vztyčeným údem přímo do Lilithiny brá-

ny.

Lilith zalila vlna nejvyšší rozkoše. Ochotně se jí poddala. Vy-

křikla, když do ní prudce vnikl. Naplnil ji tak mocně, že až skoro

ztratila vědomí.

A snad i skutečně ztratila. Co na tom sešlo. Byla uvězněna ve

svém vlastním libidu. Ještě nikdy neprožívala milostné hrátky tak

intenzivně jako v tu chvíli.

Džebal ani nemusel moc dělat. Avšak vše, co dělal, dělal jí způ-

sobem, jaký ještě nepoznala. I ten nejlehčí dotek jeho kůže zasahoval

Lilith s odzbrojující hrůzou. A přece její jazyk nezapomněl arabský

dialekt, jako by její „naprogramování“, které dostala kdysi dávno,

sahalo mnohem hlouběji, za hranice vědomého bytí.

„Ano,“ šeptala. „Děláš to dobře…“

Také on sténal. Také on ze sebe vyrážel lichotky. Také jeho roz-

koš hledala ventil ve slovech.

Chtěl ji převrátit na záda, avšak ona právě cválala k novému vy-

vrcholení a zabránila mu v tom. Její ruce hledaly oporu, aby se vze-

přela jeho nespoutanosti. Tu se zachytily dalšího šátku, visícího na

šňůře, sevřely jej, strhly a…

…kouzlo pominulo!

- 43 -

Alespoň u Džebala.

Odmrštil ji tak prudce, že to právě jemu muselo způsobit největ-

ší bolest. Vyrval Lilith z rukou šátek, jenž ji, stejně jako ten předtím,

počal ovíjet, a mrštil jím do nejvzdálenějšího kouta místnosti. Teprve

když se tam snesl k zemi lehce jako peříčko (jen Lilith jej mohla vi-

dět, Džebal jej mohl jen tušit), všimla si Lilith krátkého návalu zdě-

šení v Maurově rozpáleném obličeji.

„Co je?“ zeptala se. „Nelíbí se ti to? Proč?“

Cítila se neukojena a stále ještě zmítána žádostí. Proč jí to udě-

lal?

Vrátil se k ní. Nahmatal ji ve tmě. Jeho ruce sklouzly po jejích

ňadrech. Vzdychla, protože si myslela, že se i jeho znovu zmocnila

extáze, jež ji nadále ovládala. Namísto toho z ní strhl i ten šátek, za-

halující její nahotu.

Lilith zklamaně sledovala, jak i tento Džebal odmrštil co nejdál.

Krátce se zapotácela s pocitem jakési ztráty. Co ?“

„Jsi už zase schopna jasně myslet?“ zeptal se.

„Jak to myslíš?“ Cítila se zraněna.

„Tvoje neschopnost ovládat se mě málem zahubila!“ předhodil

jí.

Tápavě se od ní vzdálil a rozsvítil petrolejovou lampu. Stále na-

hý se k ní vrátil. Jeho erekce pominula. A přece ji jeho tělo i nadále

vzrušovalo — i když nepoměrně méně než ještě před minutou.

„Jak jsi na to přišel?“ zeptala se rozzlobeně. „Tvoje výčitka

je…“

„Oprávněná!“ přerušil ji. „Nemáš potuchy, s čím sis pohrávala.

El Nabhalovy šátky j sou požehnáním i prokletím pro každého, kdo

se jim oddá. Zabily by mě, kdybych okamžitě nezasáhl… Nebo by

ses o to přinejmenším pokusila…“

Lilih stále ještě nic nechápala. Avšak výraz „El Nabhalovy šát-

ky“ jí vyvolal vzpomínku na potají zhlédnutou soulož Landrua s vl-

kodlačicí Nonou. „El Nabhal buď pochválen!“ vzdychl tenkrát Land-

ru v omámení smyslů. Nyní si také opět vzpomněla, že upír a vlkod-

lačice byli během milostného aktu obklopeni nádhernými šátky, tan-

čícími jako živí derviši. Šátky, které Nona vzala ze skříně, do které

se Lilith ukryla…

- 44 -

Tenkrát slyšela El Nabhalovo jméno poprvé. Potom až zase v

hotelu, tady v Bir el Khzaim.

El Nabhalovy šátky.

El Nabhalova oáza…

Džebal dál visel na Lilith očima. S úžasem pohlédl na Lilithin

závoj a jistě se tázal, odkud ho vzala. Potom však jeho pohled přitáh-

ly dokonalé tvary její postavy.

To Lilith poněkud ukonejšilo, když ho viděla, jak je jí uchvácen.

Stále ještě. Překonala propast, která je rozdělovala. Odhrnula si zá-

voj, políbila ho na krku a prsty si hrála s jeho měkkým údem, který

okamžitě počal zase růst.

„Dlužíš mi vysvětlení,“ řekla. „Ať už jsem v okouzlení šátky

udělala, nebo měla udělat cokoli, ty sám jsi tím vinen. Proč schová-

váš takové pokušení ve svém domě?“

Přitiskl se k ní. Rty a jazykem vnímal chuť kůže na jejích ňad-

rech, která nebyla slaná, jako u lidí, nýbrž jiná, voněla něčím, co ho

uchvacovalo.

„Co ty jsi za divné stvoření,“ zasténal. „Ještě nikdy jsem neviděl

ženu, která by se byť jen přiblížila k tvé dokonalosti. Tebe musel

Alláh stvořit ve své nejlepší náladě.“

„O nic horší než tebe,“ ujistila jej a objala jej oběma pažemi ko-

lem krku.

Okamžitě věděl, co po něm chce.

Vztyčila se k němu, podporována ve svém úsilí jeho svalnatými

pažemi.

Milovali se ve stoje. Pomalu a požitkářsky, třebaže už nebyli

ovíjeni onou erotizující tkaninou.

Teprve když Džebal dospěl k orgasmu, zmocnila se jej slabost,

takže s Lilith klesl na podlahu.

Mlčky leželi chvíli vedle sebe, než se Džebal, stále ještě odde-

chuje rozkoší, ozval: „Získal jsem to zboží od jednoho z obchodníků,

kteří zde jménem El Nabhala rozšiřují jeho moc. Každý dospělý v

tomto městě

ví, že sliby, jimiž tito jeho přisluhovači lákají, jsou pravdivé.

Nabízejí ke koupi šátky pro každou životní příležitost. Šátky na zvý-

šení potence, na uklidnění, šátky štěstí, které jejich nositele uvádějí

- 45 -

na celé dny do euforie, a taky šátek, který získá jen ten, kdo nenávidí.

Tys předtím sáhla právě po jednom z nich. Je to šátek, který svého

nositele zbaví všech zábran a dá mu na všechno zapomenout. Na

všechno. Způsobí, že tento nositel pak bez hnutí brvy dokáže spáchat

vraždu — ba nepřeje nic toužebně]i, než udělat právě to…“

„Ale z čeho…“ Lilith si odkašlala, „…jsi tedy měl strach? Já k

tobě necítím nenávist. Nic by se nestalo. A co ty? Vždyť i ty by ses

musel obávat všech těch šátků, protože i tebe přece mohou chytit do

toho svého pochybného kouzla. Ale ty sis je tu pověsil, jako by se tě

vůbec netýkaly!“

Přikývl. „Existují prostředky, kterými se dá bránit, když člověk

zná kouzlo šátku. Jen kdybych byl nepřipraveny propadl bych mu

také…“ Odmlčel se. A po chvíli dodal: „Chtěl jsem ty šátky zkou-

mat, abych se dozvěděl, jak El Nabhalova magie působí. Jak veliká

je jeho moc.“

„No a? Zjistil jsi to?“

Nezáludný úsměv se mu rozlil po tváři. „Přerušilas to.“

„Ty jsi to přerušil,“ opravila ho a ukázala tam, kde bude vždyc-

ky znovu vítán.

V tutéž chvíli

Když se otevřely dveře, čaroděj zmačkal šátek, který předtím

držel natažený v obou rukách. Obrazy, které se něm ukazovaly, zmi-

zely.

„Trochu si dělám starosti,“ řekla rudovlasá vlkodlačice, která

spolu s ním vládla oáze.

Vypadala stejně vzrušivě jako vždy. Měla šarm podvojné bytos-

ti, napůl člověk, napůl strhující bestie. Její oči nikterak nezakrývaly,

že jsou vlčí. Animální jako rozkoš, které se oddávala, kdykoli se jí

zachtělo.

Také mezi obdobími úplňku.

Také beze mě, pomyslel si El Nabhal trpce.

„Proč?“ zeptal se a odložil šátek stranou. Otočil se k ní. Málo-

kdy přicházela za ním mezi úplňky. Zpočátku se domníval, že to dělá

z ohledu na něho. Protože mu nechtěla neustále připomínat, že bez

- 46 -

síly Měsíce, kterou shromažďuje do svých šátků, není plnohodnotný

muž. Starý a opotřebovaný vegetoval mezi novoluním a úplňkem.

Časem zjistil, že ona prostě nemá nejmenší chuť trávit své lidské

dny v přítomnosti starce, který se stále dokola stěží zachraňuje svojí

magií.

Stále častěji se vlkodlačice obracela k oáze zády a toulala se

světem na druhé straně pouště. Stále se ještě vracela. Stále ještě mu

přinášela novinky „zvenčí“. Ale stále častěji hlodalo v El Nabhalovi

podezření, že to vše dělá jen proto, aby ho mučila. S oblibou mluvila

o svých erotických zážitcích, které ji potkaly na jejích cestách. A se

zvláštním zalíbením mu naposledy vylíčila zejména své opětovné

setkání s Landruem. Do všech detailů…

El Nabhal nasál zhluboka dech do svých již značně nepružných

plic a čekal na její odpověď.

„Nemám žádné zprávy z města. Nevím, jak proběhl příjezd té,

kterou očekáváme. Brzy by sem měla dorazit. Co říkají ty tvoje had-

ry?“

Nehnul ani brvou. Jeho myšlenky, jakkoli se pokoušela urážet,

byly dobře chráněny jako v okované truhle.

„Ještě po ní není ani známky.“

Pochybovačně zavrtěla hlavou. „Co je s těmi malomocnými?

Máme se od nich čeho obávat?“

„Nic, co by tomu odporovalo, se mi nepodařilo zjistit. Kromě

toho ti, které čekáš, jsou pod mojí ochranou,“ znovu zalhal.

Několik vteřin na něho hleděla s neskrývanou zuřivostí. To mu

jen potvrdilo, co už dávno věděl. Myslí skoro výhradně jen na něho

— na Landrua. Jak by si ho mohla naklonit. Jeho! Předtím, než se ti

dva zase po dlouhé době setkali, běželo všechno v oáze podle svého

zaběhaného pořádku. Lovy těšily i El Nabhala. Neboť jeho přítelky-

ně po nich bývala obzvlášť vášnivá, obzvlášť přítulná.

Landruův posel a to, co přinesl, toto vše rozvrátili. Ta „služba“

byla pro čaroděje fackou do obličeje. Protože jeho se Landru neptal.

Jen Paní vlků. Jen…

…Nona, vzdychl si při vzpomínce na lepší časy.

Tam nenacházel žádnou takovou ránu do tváře.

„Půjč mi jeden ten hadřík,“ řekla.

- 47 -

Neznělo to ani trošku jako prosba, nebyla v tom špetka respektu,

jen samá vyzývavost.

El Nabhal se jako vždy zeptal: „Jaké kouzlo?“

„Chci vidět cizí sny.“

„Čí?“

Udělala panovačné gesto. Její chřípí se zachvěla. Tohoto večera

nebyla právě trpělivá. „Máš šátek, který to dokáže?“

Otevřel skříň, ve které uchovával svoje experimenty. Ne ty do-

cela obyčejné, všední, k plnění přání.

„Víš, doufám, že šátky majiteli nejen dávají, ale také berou. Buď

opatrná…“

Pohrdavě se zasmála.

„Kam jdeš?“ zavolal za ní, když viděl, že hodlá bez prodlení i s

šátkem odejít.

Neuznala ho ani za hodná odpovědi.

El Nabhal ji vyprovázel prázdným pohledem. Teprve když opět

zvedl svůj šátek a pohlédl na zabijáky, rozptýlené kolem oázy, jeho

tvář se rozjasnila.

Nona kráčela stříškami zastíněnými uličkami města, lemovaný-

mi datlovými palmami. Budovy po obou stranách měly kvůli obrov-

skému dennímu žáru oken co nejméně.

Život tu šel podle svých běžných zvyklostí. Nona jím již byla

dávno znuděná. Toužila po světě neustálých proměn tam venku a

přiznávala si, že je to jen strach z El Nabhalovy pomsty, co ji zde

drželo, anebo ji pokaždé přimělo vrátit se.

Všechny ty její drzosti a urážky, kterými ho zahrnovala, byly v

podstatě jen zkoušky.

Chtěla zjistit, kde jsou jeho meze. Ve svém nejhlubším nitru

toužila zůstat venku.

Stále častěji si pokládala otázku, co vlastně o El Nabhalovi ví.

Jak vlastně k té jejich nesvaté alianci došlo?

Znamenala snad její neschopnost vybavit si to v paměti, že je

pod jeho vlivem?

Jak tomu je s těmi neodolatelnými, leč návykovými šátky, z

nichž si právě vyžádala další?

Dávají a berou.

- 48 -

Co berou?

Také to Nona zapomněla, ale její hrdost jí zakazovala to před

výrobcem šátků přiznat…

Strážce ji nechal beze slova projít.

Patolízalsky se uklonil. Nona ho sjela mrazivým pohledem. Ten

brutální rys kolem jeho úst se jí líbil. Avšak pak už se její myšlenky

soustředily výhradně jen na zajatce. Odemkla dveře klíčem, vězícím

v zámku, a vstoupila do zešeřelé místnosti, kde „služba“, kterou

Landruovi slíbila, spala.

Byl to muž, a od chvíle, kdy sem dorazil, byl v bezvědomí. Za-

halen do odpovídajícího uspávacího šátku z El Nabhalovy magické

dílny.

Nona zavřela dveře a zastavila se před spícím. Zamřížovaným

oknem dovnitř pronikaly zvuky pouličního ruchu. Nona to sotva

vnímala. Hleděla na světlovlasého muže, kterého do Bir el Khzaimu

přivedl nějaký Ind. Odtamtud ho jeden z El Nabhalových důvěrníků

dopravil do oázy.

Od svého příchodu nic nejedl a nepil. Tkanina, která jej halila,

redukovala potřeby jeho těla na minimum. A přece měl ten muž, o

jehož osobě věděla Nona pramálo, sny. Několikrát mluvil ze spaní.

Avšak z těch krátkých, přerušovaných výroků se nedalo nic vyčíst.

Nona Landruovi zcela důvěřovala, třebaže jeho posel dělal se

smyslem a účelem příchodu tohoto muže veliké tajnosti.

Rozhodla se dozvědět se o něm něco na vlastní pěst, nežli dojde

k těm událostem, které posel předpověděl.

Nona si nenechala vzít potěšení vlastnoručně jej svléknout a

ovinout jej uspávacím kouzlem. Věci, ve kterých přišel, ležely na

hromádce vedle lůžka. Sama se usadila na okraj postele ve výši mu-

žovy hlavy. Krátce mu dlaní přejela po jeho studeném obličeji a roz-

ježených vlasech. Měl pěkná ústa a modré oči, které ovšem teď ne-

byly vidět. Avšak cosi na něm jí připadlo na její vkus až příliš změk-

čilé. Měla u mužů radši tvrdší rysy.

Chvíli pozorovala spáče, jenž se navzdory zpomalené motorice

několikrát neklidně převalil. Potom mu pečlivě rozprostřela donese-

ný šátek přes hlavu.

Hned byl klidnější.

- 49 -

Hned se na povrchu šátku, který Nona přitiskla ještě víc na mu-

žovu tvář, objevily jakési pohyblivé stíny — o něco světlejší, než

bylo přítmí v místnosti.

Chvíli však trvalo, než se snové obrazy ustálily, vzápětí se pak

stala Nona svědkem podivných událostí, o kterých však dosud netu-

šila, jsou—li to pouhé sny, anebo záznamy minulých skutečných

zážitků.

Vnořila se do nich.

Byla jakoby v zajetí výjevů, které na ni doléhaly s divokou na-

léhavostí.

Nějaký byt. Neznámý. Nějaká žena na gauči. Neznámá. Vedle ní

nějaký muž na koberci. Neznámý. Třebaže byla tma, vše bylo „vi-

dět“. Muž se náhle prudce zvedl. Slídil po bytě. Přitom se přibližoval

stále blíž k „oku“, pozorujícímu scénu. Sotvaže mu stanul tváří v

tvář, prudce zvedl ruce a obličej se mu zkřivil ve výrazu čirého děsu.

Celé tělo strnulo, jako by zkamenělo.

„Oko“ se zavřelo…

Šátek na chvíli potemněl. Přebíhal po něm jen jakýsi chaotický

vzor. Chaos v mozku člověka.

Nona prokázala trpělivost, jaká ji samotnou udivovala.

Kdo je ten muž?

Proč chtěl Landru, aby ho tu „uložila“, dokud…

Jiná místnost. Neznámá. Klece s bílými myšmi.

Pozdvižení. Panika. Dech smrti, citelný v každé reakci těchto

zvířat, chovajících se jako šílené. Jejich klece se zbortily a přece my-

ši neutekly daleko, nýbrž byly dirigovány neviditelnou rukou, rovná-

ny a vražděny. Jejich mrtvoly vytvořily čitelný nápis. Nedokončený:

CHRAŇ SE PŘEDE MNOU. NEVĚR MI. JÁ — Do místnosti se

vřítil muž se světlými vlasy na ramena, pušku v ruce.

„Oko“ se zavřelo…

Nona se zachvěla a nejprve myslela, že to je kvůli tomu zlověst-

nému způsobu varování, jaké na šátku právě viděla. Pak ale poznala,

že chvění je důvěrně známé předznamenání stále sílících měsíčních

sil. Brzy už zase stane v čele své smečky. Už brzy…

Zase nějaký jiný byt. Neznámý. Nějaký jiný muž. Neznámý. Ale

pohledný. Nějaká žena. Neznámá. Ale upírka. Zjevně. Zuby jí vylez-

- 50 -

ly zpod smyslných rtů. Vzápětí její tvář nabyla vlčích rysů. Upíři se

rádi proměňují v toto zvíře, ztělesnění vší síly a chytrosti… Avšak

neproměnila se ve vlka úplně. Její zdánlivě něžné ruce uchopily mu-

že za krk, jako by jej chtěly rozdrtit.

Oko se zavřelo…

Tentokrát Nona měla sotva příležitost popřemýšlet o tom, co vi-

děla. Další scéna následovala vzápětí, o něco zamlženější a jaksi ne-

skutečnější než všechny předtím, přesto však zřetelná.

Nějaké pohoří. Neznámé. Muž v černém, bez tváře, s vlající pe-

lerínou. Neznámý. (Samozřejmě.) Obrovský, okouzlující Měsíc. Ve-

lice dobře známý. Nějaká žena, zoufale se pokoušející přiblížit se k

tomu bez tváře. Dobře známá — z předcházejícího výjevu. Ústa ženy

se pohybovala, jako by něco na muže křičela. Muž křičel něco na ni.

Náhle se uprostřed prázdné plochy objevila ústa.

„Oko“ se zavřelo…

Něco, co vyzařovalo z tohoto muže na vrcholu hory, jí připo-

mnělo Landrua. Možná že v „mladých“ letech takhle nějak mohl

vypadat. Nona bez jakékoli námahy dokázala namísto chybějícího

obličeje dosadit Landruovu tvář. Současně však věděla, že to není on.

Kdo tedy?

A opět události na šátku počaly magicky přitahovat její pozor-

nost.

Nějaká klenba. Neznámá. V podzemí. Vlhká. Stínovitá postava.

Neznámá. Opět sem přiběhla zvířata, tentokrát krysy, rovnané stíno-

vitou rukou a pak zabíjené. Nápis, který vznikl, zněl: LANDRU.

POZOR. INDIE. CHRAŇ SE PŘEDE MNOU. ONI MĚ PŘINUTILI

ZRADIT. JÁ JSEM MRTEV. ALE NENACHÁZÍM KLID. DUN-

CAN.

Vzápětí se však vyřítila z jedné chodby bytost, podobná netopý-

ru, vrhla se na zdechliny a jedním máchnutím je částečně rozmetala.

Část varování zničena. Škůdce vzápětí prchl do nejbližší chodby.

„Oko“ se zavřelo…

Nona jako omámená hleděla na El Nabhalovo zrcadlo snů. Ne-

dokázala pochopit hlubší smysl toho, co jí šátek odhalil. Ten spící se

jmenuje Duncan Luther. A zřejmě má sny o tom, jak chce někoho

- 51 -

varovat před sebou samým. Nezvyklými, pachem smrti nasycenými

prostředky.

Má snad strach o tu, jež sem má prý zamířeno?

Nona znala jen její jméno, něco slyšela i o jejím významu. Už v

Sydney o ní Landru mluvil. Ale s jakousi okázalou záhadností. Prý to

není nic, co by muselo vlkodlačici zajímat, odbyl ji. Tenkrát se ze

všech sil snažil tuto novou protivnici zabít. Mezitím se však zřejmě

rozhodl k jinému řešení…

Nona marné čekala na další snové epizody. Vše, co se pak na El

Nabhalově šátku objevovalo, bylo buď nečitelné, anebo už známé.

Mnohé věci se opakovaly. Úžasné přitom bylo, že

se zdálo, jako by spáč neměl vůbec žádné „normální“ sny.

Nona vzala šátek a cizince opustila.

„Služba.“

A třebaže se vůbec nic o Landruových úmyslech s tímto mužem

nedozvěděla, byla připravena i nadále všechno udělat podle upírova

přání.

Vyplatí se to.

Jednou.

Po setmění opustili město.

Na velbloudech.

Džebal vysvětloval, že El Nabhalova oáza leží — není možné ji

minout — ve směru zapadajícího Měsíce. Na Lilithin vkus poněkud

neurčitý pojem — rozhodně nikterak bezpečná orientační pomůcka.

Pro Lilith to byl podivný a naprosto nezvyklý pocit kolíbat se

sem a tam na zádech nenáročného „korábu pouště“.

Džebal jí vštípil základní zásady jízdy na velbloudu. V příliš

velkém spěchu. A jako učenlivá žačka se pokoušela většinu rad

uplatnit. Přesto trvalo déle než hodinu, než se na osedlaném hrbu

cítila jakžtakž dobře.

Džebal byl nejprve chvíli pryč, aby sjednal jízdní zvířata. Lilith

na něho čekala a několikrát se jí až v poslední chvíli podařilo potlačit

pokušení vyzkoušet vlastnosti ostatních magických šátků.

Bylo to příliš nebezpečné.

A přesto lákavé.

- 52 -

Se skutečným zděšením si přiznávala, že po zážitku s erotizují-

cím šátkem přímo jako narkoman touží po dalším opakování. A Dže-

bal jí po svém návratu potvrdil, že vznik závislosti je jedním z ne-

bezpečí těchto tajemných šátků.

Lilith znovu a znovu zneklidněně

hleděla vzhůru ke hvězdám. Zbývala jedna noc do úplňku, jak

bylo poznat.

„Strach?“ zeptal se Džebal, jenž z ní ve svitu hvězd nespouštěl

oči.

„Jistěže,“ odpověděla. „Jen blázni nemají strach.“

„Pak jsem tedy blázen.“

„Ty se toho El Nabhala, který je zodpovědný za osud tvé rodiny,

nebojíš?“

„Já mu to spočítám!“

„Jak ho chceš přemoci?“

Mlčel. Pak se zeptal: „A ten muž, kterého ty hledáš? Byli j ste

pár — tak jako dnes my dva?“

Lilith si nemyslela, že by se jí chtělo na toto odpovídat.

Pohybovali se neskutečnou krajinou. Měli dostatek pitné vody i

jídla pro dvě osoby, třebaže Lilith věděla už teď, že ona se ničeho z

toho ani nedotkne. Zatím však ještě nevěděla, jak dát Džebalovi pří-

stupným způsobem najevo, že se bez těchto věcí docela obejde. Také

nevěděla, kdy ji opět zastihne její specifický hlad, specifická žízeň.

Sama se tomu divila, jak se její tělo v tomto prostředí chová zdržen-

livě. Současně už věděla ze zkušenosti, jak náhle se to může změnit.

Čím byla dále od Sydney, tím byla pevněji odhodlána vzdorovat

hlasům, které ji tam v poslední době. navštěvovaly. Šepoty, které ji

vyzývaly, aby své oběti ne jako dosud jen trošku okrádala, nýbrž aby

k nim přistupovala přímo orgiasticky. Aby je vysála. A zabíjela.

Ne!

Tuhle cenu nechtěla platit!

Nebyla si stále ještě jista, zda nemají ty hlasy něco společného s

pokousáním, které jí způsobily v Sydney morové krysy. Anebo jestli

přišly poté, co Lilith v zahradě soumraku ztratila Codda.

Když se noc chýlila ke konci, usoudila Lilith, že už každou chví-

li musejí být u cíle. Okolí už několik hodin vypadalo právě tak, jak si

- 53 -

poušť představovala: dokonalá pustina. Prázdno. Písečné přesypy,

vypadající jako ztuhlé mořské vlny, až by si pozorovatel pomyslel,

že je stačí jen trošku postrčit, aby se daly znovu do pohybu.

Avšak ta pravá saharská jízda jim začala až po východu slunce.

Suché horko pronikalo bez námahy oděvem, který jí Džebal opatřil.

Symbiont se v přítomnosti mladého Berbera nechtěl proměňovat. V

nepozorovaném okamžiku závoj z Lilithina obličeje zmizel. Jako had

se skryl někde v límci jejího nového oděvu.

Od té chvíle ho Lilith vůbec necítila, nicméně věděla, že tu stále

je.

Hodinu za hodinou se vlekli žárem, do kterého se kopyta vel-

bloudů bořila měkce jako do polštářů. Mluvili málo. Jen Džebal stále

skládal Lilith komplimenty, které jí byly pobídkou, aby dávala co

nejmíň najevo, jak postupně čím dál tím víc trpí pod nezvyklou zátě-

ží. Houpání v sedle jí sice nezpůsobovalo „mořskou nemoc“, ale roz-

hodně jí ani nebylo nikterak zvlášť příjemné. Tu a tak drtila mezi

zuby zaklení.

Vyrovnanost, s jakou snášel útrapy cesty Džebal, vzbuzovala Li-

lithin respekt. Jeho tělo dělalo každý pohyb s velbloudem, jako by s

ním srostlo. Současně se zdálo, jako by se Džebal stáhl na širé pláně

meditace. Co na první pohled vypadalo jako obyčejné podřimování,

bylo vzhledem k okolnostem skutečným uměním.

Lilith si přála, aby i ona uměla takto „vypnout“. Avšak čím blíž

byli místu, kde se — zřejmě — zdržoval Duncan, tím víc v ní narůs-

tala nervozita.

Proč tam je, co ztratil v El Nabhalových mlhách, to nevěděla.

Avšak Lilith měla jméno tohoto čaroděje spojeno s vlkodlačicí No-

nou a Nonu zase s Landruem.

Co však vyjde sečtením těchto jednoduchých počtů, to ještě ne-

věděla…

Teprve když se počalo stmívat, nechal se Džebal obměkčit k od-

počinku. Udělal to — jak řekl — hlavně kvůli zvířatům.

Utábořili se na volné pláni. Všude vypadalo všechno stejně. Ce-

lé okolí se dalo bez námahy přehlédnout. A přece už Džebal nepůso-

bil tak bezstarostně jako v Bir el Khzaimu, ba skoro se zdálo, jako by

jeho oči s obavami každou chvíli zkoumaly okolí.

- 54 -

Strach?

U tohoto odvážného Džebala, jenž ji — třebas z poněkud sobec-

kých pohnutek — zachránil ze stanu Erga Ubariho…?

„Jak je to ještě daleko?“ zeptala se Lilith, ačkoli si na otázku

mohla odpovědět sama. Otec Erga Ubariho tu cestu stranou obvyk-

lých karavanních tras odhadoval na dva dny. To znamená, že s při-

počtením jednoho delšího odpočinku budou muset přetrpět ještě je-

den takový den, jako byl dnešní, než konečně dosáhnou cíle.

„Příští noc dorazíme do zahrad El Nabhalovy oázy,“ řekl Džeb-

al.

Zahrady El Nabhalovy oázy… Příští noc… Když lidské oči má-

lo vidí. (A co oči kouzelníka…?)

Džebal rozbalil čajové nádobí a pokoušel se z přineseného mate-

riálu rozdělat oheň. Nepodařilo se mu to, třebaže si počínal s velkou

obratností.

Avšak rychlejší než první plápolavý plamínek v suchém roští

bylo zavytí vlka, při kterém sebou Džebal trhl stejně jako Lilith.

Varování, které křikl na Lilith, přišlo pozdě.

Kolem nich se ve tmě prosvícené jen hvězdami objevilo na tucet

párů očí. Očí, v nichž jako by se soustřeďovalo světlo takřka dokona-

le kulatého Měsíce.

Chyba, pomyslela si Lilith. Nikoli Měsíc svítí z vlčích lebek. To

jen čistá, holá nenávist…!?

V příští chvíli již smečka, jež se objevila z ničeho nic, zaútočila.

V témže čase…

Anáis se chtělo řvát, tak prudce ji přepadl strach. Celá roztřese-

ná a zmatená pokračovala v tom, co právě dělala.

Válela těsto na chlebové placky?

Uprostřed noci před pecí, rozpálenou žárem?

Zdálo se jí, jako by ztrácela půdu pod nohama, když slupka za

slupkou — jako u cibule — se oddělovaly lži od jejího vědomí.

Opřela se o stůl, u kterého stála. Pěsti vnořila do těsta a mouky.

Pohlédla do tváře muži, jenž jí předtím vyhrnul šaty a zezadu se jí

zmocnil. Jak bylo jeho právo.

Jeho právo?

- 55 -

Anáis neznala toho snědého muže, jenž nyní významně odpově-

děl očima na její pohled.

Kdosi tvrdě zabušil do dveří domu bez oken.

Cizinec se zvedl, nikdy předtím to, byla—li po ruce jeho žena,

neudělal. Šel a otevřel.

A vzápětí již Anáis nedokázala výkřik potlačit. Vše zasuté se

náhle vylouplo ze skořápky, v níž byl dosud její rozum uvězněn.

Dovnitř vstoupila obluda.

Vlci na Sahaře?

Lilith nezbýval čas na nějaké pochybnosti. Viděla je.

Čtyřnohé zabijáky.

Se zabijáckým pudem.

Hnali se přímo na ně.

Mladý Maur ze sebe vyrazil neartikulovaný výkřik. Jeho kůže

svítila v měsíční noci mrtvolným přísvitem. Byl zřejmě bezbranný.

Lilith však měla symbiont. Je—li to proti těmto protivníkům

výhoda, se však teprve ukáže. Zatím to tak nevypadalo.

Lilith viděla, že má jedinou šanci, když odhodí svůj převlek.

Jakmile dospěla k tomuto rozhodnutí, šlo už vše zběsile rychle.

První vlk se na ni vrhl v okamžiku, kdy z jejího obličeje zmizel

veškerý půvab. Když její oči zaplály stejným žárem jako zrak útoč-

níků, prsty se změnily ve spáry a nehty v křivé drápy!

Lilith bez prodlení udeřila. Vlk, jenž do ní vrazil, to odnesl s ro-

zervaným hrdlem a z tlamy mu vystříkl proud krve. Jeho vysoké vytí

zmlklo, jako když utne. A přece pod prudkostí jeho skoku a jeho

vahou poněkud zakolísala. S největší námahou však udržela rovno-

váhu. Ruce zabořila do srsti mrtvého vlka a mrštila jím na zem. Dou-

fala, že se zbytek smečky pustí do svého mrtvého druha, ale nestalo

se tak. Bratříčka měli jistého. Avšak původně zamýšlenou kořist ještě

ne…

Při Džebalově výkřiku se Lilith prudce obrátila. Muž ležel nata-

žený na zemi. Na zádech. Obraz, který poskytoval, vypovídal o jasné

kapitulaci: vůbec se nehýbal. Strnulost strachu jako by jeho tělo po-

kryla neviditelným krunýřem.

- 56 -

Čtyři vlci ho současně drželi za ruce a kotníky nohou. Pátý pak

přiblížil svoji tlamu až k Džebalově hrdlu, avšak nezakousl se. Jeho

oči, plné smrtící vypočítavosti, zíraly na Lilith.

Nechtěla věřit vlastním očím.

Bylo to, jako se vlk snažil vydíráním i ji přimět ke kapitulaci!

Džebalův život jako zástava!

Z Lilithiny hrudi se vydral nelidský zvuk.

Nikdy! Ona se nepoddá! Kdyby to udělala, stejně by její a Dže-

balův život nestály za fajfku tabáku!

Ostatní vlci se stahovali kolem ní. Ti nejbližší se vrhli vpřed. Je-

jich hlavy byly démonicky znetvořené. Jejich vrčení pronikalo Lilith

pod kůži.

Strhla si z těla volné šaty, které dostala od Džebala. Zajisté však

ne, aby ty dravé bestie okouzlila.

S překvapením zaznamenala, že má zase symbiont na těle, tře-

baže jej takřka necítila. Také Džebal ho musel vidět. A klást si otáz-

ku, proč si asi Lilith vzala na tak nebezpečnou cestu pod slušné šaty

takovéto spodní prádlo. Zajisté něco podobného nikdy neviděl.

Její těsně přiléhavé síťové body, z čehosi jako kůže, tenkými

nitkami spojené s dlouhými rukavicemi bez prstů a s „punčochami“,

nechalo vlky chladnými.

Však taky ani Lilith neměla žádné erotické úmysly. Myslela jen

na to nejpodstatnější— a to bylo: přežít! Za každou cenu!

Svléknutý oděv si omotala kolem pravé paže a mrštila jím proti

dalšímu „nalétávajícímu“ vlkovi. Zahryzl se a Lilith v tu samou chví-

li zaťala drápy druhé ruky hluboko do jeho citlivého břicha a trhla.

Ucítila teplo jeho vnitřností a vytrhla ruku. Vlčí zuby se však ještě v

agónii zahryzly tak hluboko, že byla Lilith nucena vzdát se této

ochrany, aby se zbavila nežádoucího „přívěsku“.

Jediná chvilka nepozornosti však způsobila, že upadla.

Zezadu na ni skočili dva vlci současně a zakousli se jí do zad.

Svalila se na zem.

Divoce kolem sebe tloukla a snažila se dostat opět na nohy, aby

se mohla účinně bránit. Avšak ještě předtím se vlčím drápům podaři-

lo část symbiontu roztrhnout — a ten přenesl bolest dál na Lilith.

- 57 -

Tisíc drobných zoubků se zpětnými háčky se jí zahryzlo hlubo-

ko do těla—áááá…!

Později si už nedokázala vybavit, jestli jí to udělal symbiont

schválně. Skutečností však bylo, že teprve tato bolest probudila v

Lilith její skryté rezervy.

V tu chvíli její rozum vysadil. Temné pudy převzaly vládu nad

potenciálem, který v ní skrytě dřímal.

Běsnila jak berserk.

Zabíjela jednoho vlka za druhým.

Noc se naplnila děsivým řevem, zoufale zuřivým vytím a tem-

ným rykem.

Lilith již naprosto nemyslela na Džebala. Ani nevěděla, proč její

najednou tak lhostejný.

A pak už zbývali pouze ti, kteří jej drželi jako rukojmí.

V tu chvíli se Lilith opět vrátilo vědomí. Energicky vykročila

proti vlkům, uhnula však před Džebalovým pohledem.

„Nezabili jste ho!“ zvolala hrdelním hlasem. „To bylo chytré!

Ani teď to neuděláte, nebo…“

Dál se však nedostala.

Pykala za své chyby.

Pykala za to, že uvěřila, že má co do činění s pouhými vlky.

„Uvidíme,“ zaryčel hrobově hluboký hlas, „jak moc jsi ochotná

obětovat svého průvodce!“

Když se obrátila, uviděla na hřebeni duny nejen obrovskou

smečku dalších vlků, uviděla také obojetného tvora, napůl člověka,

napůl vlka,

pohybujícího se v čele nové smečky jako její vůdce.

Vlkodlaci!

Bratři a sestry Nony…!?

Obrovský Měsíc zalíval krajinu a primitivní tábor vlků mrtvol-

ným svitem.

Mezi primitivními stany hořely ohně. Z kotlů stoupala pára a

omamující vůně.

Kam jsem se to dostala? myslela si Lilith. Toto není oáza.

Její pohled zabloudil k Džebalovi, jenž stejně jako ona vězel

přikován řetězy k jakési konstrukci, podobající se šibenici.

- 58 -

Lilith stála naprosto tiše.

Poté, co je tři nebo čtyři hodiny hnali nocí až sem, se chtěla tro-

chu rozhlédnout. Ty na slovo skoupé bestie zacházely zvláště s Dže-

balem jako s dobytčetem. K Lilith se chovaly — zatím — zdrženlivě.

Nevěděla, jestli nebylo chybou vzdát se. Ale pochopila okamži-

tě, že ten vlkodlak, který na ni mluvil, by neváhal Džebala utratit.

Maur od té doby nepromluvil s Lilith už ani slovo, třebaže k to-

mu měl možnost. Během pochodu. I teď. Dělilo je od sebe jen něko-

lik kroků. A roubíky taky neměli. Slyšeli a viděli všechno, co se ko-

lem nich dělo.

A Lilith viděla v Džebalových očích strach.

Spolu s něčím, co se jen těžko dalo určit.

Pravděpodobně toto byla jeho první konfrontace s takovými by-

tostmi. Očekával za protivníka čaroděje, nikoli zhmotnělé noční mů-

ry…

Bylo tomu tak skutečně?

Lilith stále častěji vyhledávala jeho pohled. Spolu s Měsícem

ozařovaly okolí také ohně. Avšak Džebal jen tupě zíral před sebe.

Tam, kde se vařilo v kotlích.

Lilith si to dokázala vysvětlit jedině tím, že ji viděl při boji. A že

nyní věděl, jak málo má ona společného s normálními lidmi.

Snad se jí i štítil.

Snad je mu již odporné i pouhé pomyšlení na to, jak se s ní spo-

jil…

Pokoušela se být shovívavá. Konečně, to byl jen okrajový pro-

blém. Skutečný význam měla jen otázka, jak by odtud unikli.

Oba.

V podstatě očekávala, že se každou chvíli musí odněkud objevit

Nona.

Avšak čas plynul, a když konečně dlouho po půlnoci konečně

zase nastal mezi stany nějaký pohyb, znovu se k nim přiblížili ti,

kteří je tam venku v poušti vzali do zajetí.

Jejich vůdce byl přes dva metry vysoký, s širokými rameny a

působil dojmem muže, kterého život příliš často kopal, který utržil

příliš mnoho ran.

Což se ostatně dalo říci i o ostatních.

- 59 -

Zamířili přímo k Lilith.

„Kdo jsi?“ zeptal se jí bez úvodu. „Proč jsi tak nedočkavě oče-

kávána v oáze?“

Lilith se pokoušela odhalit pozadí této otázky.

„Kde to jsem?“ reagovala se stěží ovládaným vztekem. „Kdo

vám přikázal, abyste na nás číhali? El Nabhal?Landru?Nona?“

Každé ze jmen, která řekla, jako by ještě mocněji rozdmýchalo

prudkou nenávist v těchto stvořeních. Ačkoli při Landruově jméně

měla pochyby. To jediné nevyvolalo téměř žádnou reakci. „Kdo jsi?“

opakoval vůdce s vlčí tváří a vlčí srstí po celém těle. „Jaký máš vý-

znam pro Mučitele?“

„Pro Mučitele?“

„Řekla jsi předtím jeho jméno!“ vyštěkl. Zaťal si drápy do

vlastního masa, zdálo se však, že to vůbec necítí.

„EINabhal?“

Jeho zvířecí tvář zůstala uzavřená. Pohnul se, lehce se předklonil

a drápem škrábl Lilith mezi pupek a ňadra. Stopa, kterou škrábnutí

zanechalo, byla krvavá, jelikož tuto část těla jí symbiont nechránil.

Lilith potlačila žhavou bolest a pokoušela se aktivovat své rege-

nerační schopnosti.

Avšak přesně na to zřejmě vlkodlak čekal.

„Znovu mě přesvědčuješ, že nejsi člověk. Ale nejsi ani jako my.

Co tedy?“

Lilith horečně přemýšlela. Znamenal snad fakt, že tyto bytosti

nesmýšlejí o obyvatelích oázy právě nejlíp, automaticky, že našla

spojence?

Celá bytost tohoto tvora ve vlčí kůži jí zbavovala veškeré nadě-

je. Toto není žádná poslušná „ovečka“ svých pánů. Toto byl psanec.

Oči mu žhnuly nenávistí. Ke všemu. Ke každému.

„Já,“ řekla opatrně, „hledám jednoho přítele, který je v El Nab-

halově moci. Společně s Džebalem…“ hlavou kývla směrem ke

svému průvodci, „.. .který má podobné důvody, jsem jela do oázy,

abych…“

Zarazila se.

Umlčel ji smích z vlčího chřtánu.

- 60 -

„Který má podobné důvody…?“ Vůdce přiložil Lilith pracku,

potřísněnou krví, pod bradu a skoro něžně ji zvedl. „Buď jsi tak

strašně rafinovaná — anebo strašně, strašně hloupá…“

Jeho pazoura ji chytila krk. Lilith vsak snesla jeho pohled Snesla

jeho nenávist.

Stejně nečekaně, jak ji předtím chytil, tak ji také nyní zase pus-

til.

„Chceš opravdu vědět, kde jsi a kdo jsme my?“ zeptal se tem-

ným hlasem. Vlci — praví vlci — mu otírali čenichy o nohy a vrněli

jako lísající se kočky. Uklidňoval je. Odpíral jim hostinu, po které

toužili. Zatím.

Lilith přikývla. „To chci!“ přikývla trochu stísněně.

Vzápětí ji nechali být. Dokonce i vlčí smečka odtáhla se skupin-

kou těch, kteří kromě vlčích atributů měli navíc lidskou podobu.

Přešli k Džebalovi.

A tam znovu vůdce promluvil: „Prozraď jí, kde se nacházíte!“

Džebal prudce trhnul hlavou. Pak jí zavrtěl. Zalomcoval řetězy.

„Řekni to!“

Ochabl. Zdálo se, že tento krátký odpor ho již naprosto vyčerpal.

„Tábor… zatracenců…,“ řekl nakonec polohlasem.

Vůdcova pracka jej udeřila do obličeje. Krev vystříkla ze rtů.

Džebalovy oči se naplnily nečekanou silou, zatímco byl zasypá-

ván zlými kletbami: „My nejsme zatracenci — my ne!“ štěkal vůdce.

„Dál! Zkus to ještě jednou! Z tvého hrdla to zazní obzvlášť sladce,

pokud si dokážeš vzpomenout na pravdu!“

Džebal zavrtěl hlavou. Jeho oči byly najednou pozoruhodně

hluboké. Znovu zacloumal svými pouty.

Až dosud mu jeho oděv ponechali. Avšak nyní mu jej servali z

těla.

Lilith znala to tělo.

Vůdce přikázal: „Nakreslete kruhy!“

Dva z vlkodlaků přiskočili bleskurychle udělali kolem Džebala

v písku dva kruhy, takže stál nyní přesně v jejich středu. Bezpro-

středně vedle něho postavili pak železnou trojnožku s kotlíkem, až

pára stoupala Džebalovi do nosu a do úst. Pod kotlík nahrnuli trochu

žhavých uhlíků a na něj navršili nové dřevo.

- 61 -

Lilith dosud ani nenapadlo, kde tu vlastně v této pustině vzali

dřevo. Existovalo několik možností. Tady venku pohřbil vítr a písek

spoustu věcí. Existuje fosilní voda, vyživující oázy, a existuje i fosil-

ní dřevo —jenom se musí umět najít a vykopat.

Lilith až naskočila husí kůže, když uviděla, jak vlkodlaci ovíjejí

Džebalovi kolem kyčlí vlčí kůži a pak ho natřeli podivnou, ohavně

páchnoucí mastí — od hlavy až k patě — a pak spustili monotónní

zaklínači zpěv. Toto mladého Maura naprosto vytrhlo z jeho apatie.

Počínal si jako šílený. Svalstvo jeho těla se počalo prudce pohy-

bovat, jako by chtělo vyskočit ven z kůže, která jej tísní.

Vlkodlaci s tvářemi zvednutými k obloze zapěli:

„Učiň jej požíračem mužů!

Učiň jej požíračem žen!

Učiň jej požíračem dětí!

Učiň jej tím, co skrývá!“

Džebal jako by měl vyrvat všechen život z těla. Jeho řev byl hla-

sitější než zpěv, přesto se mu však nepodařilo jej úplně překřičet.

Lilith cítila, že musí zakročit. Zároveň však věděla, že proti této

přesile nemá — bez pomoci symbiontu —žádnou šanci. A symbiont

neprojevoval nejmenší náznak toho, že by jí chtěl být spojencem, jak

jím byl často proti upírům.

Tento protivník byl jiný.

Mohl to však být důvod a omluva, že se tváří jako mrtvý?

Zaklínači formule vlkodlaků se náhle změnila. Vůdce zazpíval:

„Vy duchové se zemí svázaných mrtvých, kteří kráčíte neslyšnými

kroky — vy duchové stromů, kteří se jako fantomy zmítáte v prachu

Sahary — vy duchové vzduchu, žáru a ohně, chladu a mrazu…

ZJEVTE NÁM A JEMU, KDO JE!“

Lilith začínalo pomalu docházet, co se zcela zjevně před ní ode-

hrává — a co mají snad v úmyslu učinit i jí: chtěli ho učinit vlkem

mezi vlky. Vlkodlakem…!

Což je to tak jednoduché?

Vždycky věřila, že také vlkodlaci předávají dál svoji nákazu,

když chtějí rozmnožit svůj počet, anebo zastrašit svoji oběť, dřív

nežli ji sežerou…

Zde se však nestalo nic takového.

- 62 -

Před jejíma očima se odehrával rituál.

„Přestaňte!“ vykřikla. „Přestaňte mu ubližovat! Nenávidí El Na-

bhala stejně jako vy! On…“

Aniž by přerušil zaklínání, dal vůdce znamení. A hned jeden z

jeho druhů přistoupil k Lilith. Mocný úder prackou do obličeje ji

téměř zbavil vědomí. Kromě pout ji navíc sevřely zleva i zprava

hrubé pazoury. Stěží se ovládla, aby nevykřikla bolestí. Jejím trýzni-

telům zjevně působilo potěšení mučit ji. Stejně jako jim působilo

potěšení pozorovat Džebalovo utrpení.

To nyní dosáhlo vrcholu.

Dělej něco! pomyslila si Lilith.

Ten rozkaz směřovala sobě samé. Avšak stále ještě otálela. To,

co se dělo s Džebalem, v ní podněcovalo hnus, ale i fascinaci. Neboť

skutečně se s ním něco dělo. Viditelně.

Džebalovo tělo reagovalo. Napínalo se a svíjelo jako na skřipci.

Lilith slyšela skřípění a praskání kostí kloubů. Z úst mu vytékalo

neuvěřitelné množství hustých slin. Oči jako by se stáhly hlouběji do

lebky. Zato nos se vysunul dopředu, rozšířil se, zmohutněl, vůbec se

proměnil, a spolu s ním také ústní partie…

A přesto nebyl k obrazu těch, kdo ho mučili.

Chybělo ochlupení.

Dokonce i vlasy mu zmizely z hlavy, namísto aby rostly, celé

jeho tělo bylo naprosto holé, jen tu a tam malý chomáček vlčí srsti…

Zdálo se, že to vůdce vlkodlaků naprosto nevyvádí z míry. Se

spokojeným výrazem se vrátil zpátky k Lilith a ukázal paží na Džeb-

ala. Na to, co z něho udělal.

„Co vidíš?“

Lilith byla rozhodnuta, že ho zabije. Aby pykal za to, co udělal

Džebalovi.

Avšak dříve než mohla obrátit svůj úmysl v čin, dal vůdce vl-

kodlakovi, stojícímu u Džebala znamení, jehož význam Lilith po-

chopila, když už nemohla nic dělat.

Vlkodlak zabodl Maurovi do těla cosi, o čem se nedalo přesně

říci, byla—li to čepel, anebo část jeho dravčího spáru.

Ta nelítostná brutalita vyrvala Lilith z hrdla zasténání.

- 63 -

„Dívej se tam!“ poručil jí vůdce. „Dívej se tam, jestli se chceš

dozvědět, čí je to nepřítel!“

I kdyby nechtěla — v tuto chvíli by nedokázala vyvinout dosta-

tek soustředění k provedení záměru.

Její pohled se nedokázal odtrhnout od Džebala.

Džebala?

„Proč mu to děláte, vy bestie?“ vyrazila ze sebe.

„Protože jsme bestie!“ odpověděl jí jeden z nich sarkasticky.

A současně se jí tam, kde bylo jeho tělo otevřeno, zjevila pravda

o jejím vášnivém milenci.

Jaká však pravda?

Lilith uviděla, co jí vůdce a ostatní vlkodlaci ukazovali. Uviděla

ten jediný chybějící atribut, který odlišoval Džebala od nich: srst.

Hustou kožešinu, rostoucí dovnitř těla!

„Pochop to konečně,“ zařval tvor vedle ní. „Džebal je Nonin

bastard! Každý, kdo byl někdy v oáze, ho zná… Tak, jako my všich-

ni dříve, než jsme byli odvrženi nemilosrdným čarodějem! Je jenom

jeden jediný, jemuž roste srst dovnitř: Nonin miláček! Její společník

za mnoha nocí mezi úplňky…!“

Lilith pochopila, co jí chce říci. Vysvětloval jí, že rituál neudělal

z Džebala vlčí zrůdu, pouze to, čím byl mladík už dávno předtím…!

Vyměnila si s vůdcem krátký pohled. Když pak opět pohlédla na

Džebala, uslyšela ho, jak ze sebe vyráží, s pohledem upřeným k Mě-

síci: „Rozpal se, koule, otup nůž, dej shnít holi, aby mi nikdo nestáhl

kožich! Mé slovo je silné, silnější než moc hrdinů…!“

Avšak Měsíc ho nevyslyšel.

Poslední slovo již přešlo v pouhé chroptění.

Onen vlkodlak, jenž mu předtím otevřel břicho, jej náhle zezadu

uchopil za hlavu a jediným trhnutím mu ji urval.

A opět se Lilith zděsila té bezpříkladné brutality těchto… ano,

čeho vlastně? Psanců? Těch, kdo upadli u El Nabhala v nemilost?

Proč ale?

V podstatě to bylo jedno. Věděla teď, co od nich může čekat.

Zatímco ještě přihlížela, jak byla Džebalova hlava s obličejem strnu-

lým hrůznou bolestí vhozena do nejbližšího ohně, aktivovala impuls,

který ji mohl zachránit.

- 64 -

Nebo definitivní konec.

Neboť konec konců je mnohem snadnější utrhnout hlavu neto-

pýrovi než člověku či vlkodlaku…

Anáis běžela o svůj život. Běžela mezi vysokými datlovými

palmami a za sebou slyšela hluk, který dělali lovci.

Ona byla jejich štvaná zvěř.

Pohledem sklouzla vzhůru k Měsíci v úplňku, jenž jako bledá,

sešklebená tvář shlížel do jejího stejně bledého obličeje.

Co se to děje?

Opět si vzpomínala na své zážitky v poušti. Na odyseu nekoneč-

ným mořem dun, potom jak byla přepadena bejdanem. Pak ten hroz-

ný nález… Pak oáza… Usměvavá žena, která k ní došla a dovedla ji

do města, obehnaného zdí, a zahalila ji do příjemných šátků…

Od této chvíle, pomyslela si Anáis, bylo vše už jen iluze. Straš-

livá lež.

Její několikadenní život po boku muže, o němž věřila, že je s

ním oddána. Jenž s ní zacházel jako s abidem, otrokem.

Snášela to. Nedivila se, že je její kůže světlá, zatímco většina

žen v oáze byla tmavá.

Až do dnešní noci.

Než vstoupil do domu ten vlk v lidské podobě a strhl z ní závoje

lží.

„Utíkej!“ řekl. „Utíkej o svůj život! Tři noci úplňku patří nám.

Tuto noc se koná štvanice na tebe. Jestliže vydržíš do úsvitu, nikdo ti

nezkřiví vlásek na hlavě. Pak smíš dál žít v El Nabhalově stínu spolu

s námi. Nemysli si však, že je to tak jednoduché. Musíš přežít venku

— mimo městské zdi. Nesmíš se skrýt v žádném domě. Musíš bě-

žet… prchat… snad bojovat…“

Vlčí výraz se stáhl ve zlém úšklebku, když mluvil o boji.

Avšak už předtím se pro Anáis zhroutil celý svět.

Stále ještě ležím někde v poušti, myslela si zoufale. Slunce mi

vysouší mozek a vyvolává vizi smrti, horší, než jsou sny z LSD…

Komu ještě mohla důvěřovat, když ani svému vlastnímu rozumu

ne?

Skutečně prožila celé dny jakoby zhypnotizována v jiné identi-

tě?

- 65 -

Jejím největším handicapem na tomto útěku jasnou, měsíční no-

cí bylo to, že v hloubi svého nitra pochybovala i o reálnosti tohoto

„honu“. Její skutečný vnitřní strach byl menší, než by odpovídalo

takové situaci. Stále ještě doufala, že je jen obětí nových přeludů.

Každou chvíli se musí probudit z tohoto hrůzného snu…

Kam jít?

Za každým stromem mohla číhat smrt v postavě vlkodlaka!

Anáis zamířila do otevřené pouště. Vrčení a vytí provázelo její

útěk, jenž se jí už nyní jevil nesmyslným. Ve snech není únik možný.

A je—li to přece jen skutečnost — pak taky ne…

El Nabhal pozoroval svoje opět silné tělo v zavěšených šátcích,

které byly jako zrcadla.

Abid odešel, poté co bylo skončeno každoměsíční omývání a

olejování. Použité šátky odnesl s sebou.

Čaroděj osaměl.

Nona se stále ještě nevrátila domů. Teprve za ranního úsvitu

vklouzne do jeho lože. Bude se mazlit s jeho mládím a užívat jej,

zatímco s každým vniknutím do jejího klína se bude El Nabhalovi

vracet stáří a vrásky…

Vzdychl si.

Nenáviděl takový život, ze kterého nebylo úniku a pro jehož

muka už dávno našel viníky.

Snad by to vše bylo jako dřív, kdyby sem nikdy nepřišla ta po-

divná, černovlasá žena, kdyby si nikdy nepřišla pro předmět „služby“

tomu nenáviděnému…

El Nabhal si přes sebe přehodil, než přijde Nona, šátek podobný

tóze a pak rozložil ještě druhý, aby se podíval, co se děje za hranice-

mi oázy. Během hodin, které strávil

jako mumie, aby si pak mohl užít následující hodiny s Nonou,

byl veškerý jeho kontakt s vnější světem přerušen.

Na látce, již roztáhl oběma rukama, se objevil nějaký pohyb.

Mé šátky, pomyslil si laskavě, mě nikdy nenechají na holičkách.

Všechno ostatní však ano!

Dokonce ani na ty, které nechal na holičkách on, není žádné

spolehnutí!

- 66 -

El Nabhal zklamaně sledoval, co se odehrávalo v táboře těch,

kteří u Nony upadli v nemilost. Mezi zavrženými. Mezi „malomoc-

nými“, jak je nazývala Nona…

El Nabhal nemohl říci, že by pocítil nějaký smutek, když viděl,

jaký osud stihl Nonina miláčka Džebala. Avšak věděl, že mu Nona

bude tuto ztrátu zazlívat. Slíbil jí, že Džebala a tu ženu, ohlášenou

Landruovým poslem, provede bezpečně liniemi psanců.

Vyvíjí se to hloupě, pomyslel si.

Nejmilejší by mu bylo, kdyby ta cizinka padla už za oběť jím

připravenému přepadení na bazaru. Ale Džebal tomu zabránil.

Byla to pěkně zbabraná záležitost.

A teď je Džebal mrtev a ta cizinka…

El Nabhal se vyděsil, když zaslechl zvuky ze sousední místnosti.

Nona se vrátila. Ještě před úsvitem.

Kouzelník spustil šátek.

Vlkodlačice vstoupila dovnitř.

El Nabhal nevěděl, jak je to možné, ale dokonce i v této podobě,

která by každému s normálním vkusem musela připadat odpudivá, jej

fascinovala.

„Nečekal jsem tě ještě,“ řekl, přesto však bez prodlení odhalil

své omlazené tělo.

„Přerušila jsem hon,“ vyštěkla.

Stála před ním jako ztělesněné násilí a hrůza.

El Nabhal věděl, co se stalo s každou vybranou obětí těchto

„honů“. Koho vlkodlaci vystopovali, ten byl

roztrhán a sežrán. Aby mohli utišit svůj chtíč, museli potlačit

každou kapičku soucitu.

„Takže jsi nenasytila svůj hlad?“ zeptal se. „Proč?“

„Najednou jsem měla takový pocit…“ Došla až k němu. Poně-

kud těžkopádně, jako by jen stěží spoutávala všechnu tu sílu a bar-

barství, ovládající její tělo.

El Nabhal ji očekával beze strachu. Existují myšlenky, které

jsou naprosto nepředstavitelné. Ta, že by se Nona mohla pokusit na

něho zaútočit, patřila mezi ně.

„Jaký pocit?“ zeptal se.

- 67 -

Zastavila se na dlaň vzdálena od jeho obličeje. Cítil její dech, v

němž nebyl tentokrát pach krve ani syrového masa.

Nereagovala na to, když začal laskat její ňadra, dmoucí se pod

hustou srstí.

„Že ti už nemohu věřit!“ řekla.

Stáhl ruce zpátky.

Perfektně zahrál rozhořčeného. „Jsem zvyklý, že mě urážíš. Ale

nyní jsi zašla příliš daleko…!

„To se ukáže,“ řekla. Oči jí žhnuly, jako by již měla jistotu, že ji

podvedl.

Ne, uklidňoval se. Nemůže nic vědět. Snad tušit, ano… Ale ne

vědět!

„Jsem hluboce zklamán,“ řekl.

„Co jsem já, to ti řeknu, až mi splníš mou prosbu.“

„Prosbu?“

„Chci ji vidět. Na vlastní oči! Napni svůj šátek a ukaž, kde se v

tuto chvíli nachází!“

El Nabhal se nepotřeboval ptát, koho má na mysli. Jen by ji tím

víc rozzlobil. Bez váhání splnil její přání.

„Dnes si budeš muset dát velmi záležet, abych ti tvoji urážku

odpustil,“ mumlal, zatímco tkanina před Noninýma očima vyjevova-

la, co byl El Nabhal ochoten vyjevit. Co už dávno bylo minulostí.

Její agresivní chování rázem pominulo.

„Vidíš,“ řekl, „tvůj Džebal umí spojit užitečné s příjemným.“

Chvíli Nona sledovala ono bezuzdné užívání si, které šátek uka-

zoval..

„Taková je tedy ta,“ řekla nakonec, „před kterou má Landru ta-

kový respekt… Je nádherná.“

„Zdá se, že už i Džebal se o tom přesvědčil. Zřejmě se ji ještě

stále snaží přesvědčit o nezbytnosti cesty do pouště…“

„To bychom museli slyšet, co si povídají…“

„Ani ne,“ usmál se El Nabhal. „Provozují spíš mimoslovní kon-

verzaci. Ale jejich řeč těl by pro nás mohla být dobrým příkladem…“

Pohlédla na něho.

„Dostaneš, co si zasloužíš. Zřejmě se mohu stále ještě spoleh-

nout na tebe víc než na své pocity… Pojď!“ Napřáhla k němu spáry,

- 68 -

které se rázem opět změnily v jemné, něžné ženské paže. Vlčí část

její bytosti ustoupila čisté smyslnosti.

El Nabhal ji následoval do vedlejší místnosti, kde si zavázala oči

šátkem rozkoše…

Její křídla ji nesla vstříc Měsíci. Byl jejím jediným orientačním

bodem. Ve směru zapadajícího Měsíce, řekl Džebal, leží čarodějova

oáza!

Džebal…

Lilith uprchlá z tábora vlkodlaků, když se proměnila v netopýra

a unikla tak z řetězů.

Překvapení stálo na její straně. Až do poslední chvíle se zdálo,

že vyvrženci neměli nejmenší potuchy

O tom, co je zač. Že by se snad nikdy nesetkali s žádnými upíry,

ani o nich neslyšeli?

Jedině, pokud tu žili v naprosté izolaci!

Ale jak se tato myšlenka snášela s Noninými kontakty s Lan-

druem? Představovali snad ona a ten El Nabhal výjimky? Byli snad

ostatní jen jejich nevědomí otroci…?

To zjistím, pomyslela si. Pokud tam někdy dorazím!

Přebývání v této podobě pro ni ještě stále bylo nanejvýš nezvyk-

lým zážitkem. Ještě stále po ní vyžadovalo enormní míru soustředění,

aby si s ním dokázala poradit.

A také spotřebovávalo značné množství sil.

Čím déle mávala křídly, tím jí začínalo být jasnější, že už dlou-

ho něco postrádá.

Chléb všech upírů.

Krev!

Kdyby vyrazila nasycena, nepřepadla by ji slabost tak brzy, jak

se jí nyní stalo.

Ale čí krve se mohla napít?

V táboře vlkodlaků se nenacházel žádný dárce a zpětně byla rá-

da, že se u Džebala ovládla. Neměla vůbec představu, jaké by to

mohlo mít následky, kdyby se jí do těla dostal vlčí jed.

V podstatě si nemohla být ani jista, že u cíle svého zoufalého le-

tu najde nějakou nezávadnou „oběť“. Pokud jí Džebal dokázal utajit

své skutečné já, mohlo tomu tak být u každého.

- 69 -

Lilith věděla, že přesto brzy nebude mít žádnou jinou volbu. Ani

čas být vybíravá…

Letěla vstříc zacházejícímu Měsíci.

Třeba zajde spolu s ním.

Sil jí stále rapidně ubývalo.

A Duncan?

Skutečně ji čeká v oáze? Mrtvý, který jí, pije a — telefonuje…?

Připouštěla, že jednala zbrkle, když ji jeho telefonát zastihl ve

Stalheimově výzkumné stanici.

Stalheim…

Beth…

Krysí virus…

Ztroskotají odpovědi na všechny tyto otevřené otázky na tom, že

ztroskotá ona?

Minutu za minutou byly pohyby jejích křídel malátnější. Její

duch, sevřený v drobné hlavičce, si zoufal víc a víc, když poznala, že

z tohoto těla už víc síly nevymačká.

Letěla vstříc Měsíci, který už napůl mizel za vzdáleným hori-

zontem. Avšak oáza, sebemenší narušení té nekonečné prázdnoty, nic

nebylo na dohled…

El Nabhal sebral své opět zestárlé tělo a zvedl se.

Nona klidně oddechovala. Spala. Sám se o to svou mírou za-

sloužil.

Nehlučně opustil ložnici a došel do místnosti, kde přechovával

své nejdražší šátky. Čas mu hořel pod prsty, proklínal stáří, které

opět dobývalo každou buňku jeho masa.

Rychle se chopil šátku, pomocí kterého Nonu oklamal. Nyní,

když jej napjal, nevyvolal jím zaznamenanou minulost, nýbrž aktuál-

ní přítomnost!

Zapotácel se, když uviděl, jak daleko se cizinka již dostala.

Jak blízko.

Jakmile se dostane do oázy — nejpozději potom — prohlédne

Nona jeho podvod…!

El Nabhal se ponořil do obrazů, které se mu magicky zobrazova-

ly na šátku. Sledoval let netopýra, který nebyl netopýrem.

Upíři se takto pohybují.

- 70 -

Blíží se upírka, která hledá muže, jenž je zde na Landruovo přá-

ní uvězněn…

„Co je to?“

El Nabhal ještě chvíli držel obraz před sebou, protože nebyl

schopen se pohnout.

Nona přistoupila těsně až k němu a sledovala noční scénu.

Byla až nezvykle pokojná, když se zeptala: „Proč?“

Mohla to zformulovat i v dlouhou větu, ale v podstatě stačilo to-

to jediné slovo, aby do něj vložila všechno, co mu vyčítala.

El Nabhal spustil ruce s šátkem.

„Myslel jsem, že spíš?“

„Věděla jsem, že mě klameš,“ řekla.

„Odkud?“

„Ty obrazy, které jsi mi předtím ukazoval, se odehrávaly v

místnosti osvětlené lampou. Ale škvírami v okenicích prosvítalo

světlo. Venku byl den, ne noc, jak by měla být…“

El Nabhal naslouchal jejímu hlasu.

„Podcenil jsem tě.“

„Teď se to už nedá napravit.“

„Tys mě taky podvedla. Předstíralas spánek…“

„Smrtelný zločin,“ posmívala se, „stejně jako ten tvůj!“

Pohlédl na ni. Se soucitem, který byl určen i jemu samému.

„Landru otrávil tvůj charakter!“ procedil mezi zuby. Dech stáří pro-

vázel každé jeho slovo.

Zavrtěla hlavou. „Co se stalo?“ zeptala se. „Kde je Džebal, když

tohle,“ ukázala na šátek, „je ona ohlášená osoba?“

„Tys věděla, že tě podvádím, a přesto jsi mi poskytla ty největší

rozkoše?“

Smutek zaplavil její oči. „Co je s Džebalem?“ opakovala.

„Také jeden, který zneužíval mé důvěry — znovu a znovu.

Promíjel jsem mu, dokonce jsem mu dopřával mezi úplňky — ale tys

musela moji trpělivost vyčerpat s tím…“

Zmlkl.

„Co je s ním?“ Dělala krátké přestávky po každém slově. Stála

tu před ním nahá. Štíhlá jako proutek. Ňadra jako jablíčka, jen je

utrhnout. Klín, trpce sladký jako plané ovoce…

- 71 -

„Je mrtev,“ řekl El Nabhal.

Najednou pocítil cosi jako úlevu, že to konečně vyslovil.

Skoro vůbec nereagovala. Přešla ke skříni, za jejímiž dveřmi se

nacházely nejvybranější poklady z El Nabhalovy dílny.

„Co to děláš?“ zavolal na ni. „Šátek? Ted? Jaké kouzlo…?“

„Proč?“ zeptala se, aniž by se k němu přiblížila, nebo se jen

ohlédla. „Proč to děláš? Proč jsi vše nenechal, jak to bylo?“

Trpce se zasmál. „Protože tys nic nenechala, jak bylo! Malá

služba pro Landrua… To nebyla žádná malá služba! Nikdo se mě ani

nezeptal, jestli s tím souhlasím!“

„Chorobná ješitnost…“ Přikývla. „Co všechno jsi ještě udělal,

abys celou tu službu zmarnil?“

„Na co o tom ještě mluvit? Nepodařilo se. Ty a on — vy jste

vyhráli. Ona je už na cestě sem. Najde to, co má najít. Vezme si, co

si má vzít…“

Nona cílevědomě uchopila šátek, jehož použití bylo El Nabha-

lovi jasnější než komukoli jinému. „Přestaň s tím nesmyslem!“ vy-

štěkl. „Hraješ si s ohněm! Tuto nenávist jak jednou rozpoutáš, už

nikdy nemůžeš ovládnout!“

„Já vím…,“ odpověděla zastřeně. Uvázala si šátek kolem

nadouvajícího se krku. Ještě stále Měsíc úplně nezašel, ani slunce

nevyšlo.

Kouzelník se rozběhl k Noně.

Chtěl utíkat.

Ale byl slabý svým stářím.

Když se dostal až k ní a chtěl jí šátek strhnout, její proměna byla

dokončena. Jediný úder její tlapy ho odmrštil proti otevřené skříni s

takovou silou, že se svezl k zemi bezmála omráčen.

V pádu ještě stačil chytit svůj nejlepší šátek a mrštil jím proti

vlkodlačici. Šátek se změnil ve smyčku, která se Noně pokusila

utáhnout kolem nohou.

Avšak ta roztrhla magický šátek jako hedvábný papír a zamířila

ke kouzelníkovi. Nezadržitelně. Příští úder její pracky serval El Nab-

halovi kůži z obličeje. Starou, vyžilou, avšak stále ještě lesklou kůži.

Také ji roztrhla jako tenoučký, křehký papír. Krvácel. I když jen má-

lo.

- 72 -

„Přestaň!“ křičel. „Nebo…“

„Nebo?“ zafuněla mu přímo do ucha. Naklonila se nad něho. Šá-

tek, zesilující a uvolňující její nenávist, se jí stále ještě mazlivě ovíjel

kolem krku. Jako by se vysmíval svému stvořiteli.

„Věděl jsi,“ zakňučela, „věděl jsi, že jsem se tě vždycky bála?

Tvé magie, která mi připadala tak velká a nepřekonatelná, že jsem se

stále vracela, i když jsem dávno už nechtěla?“

Vzhlédl vzhůru k ní. Ústa měl plná vlastní krve. „Potrestám tě!

Nikdo nemůže, nikdo mě nesmí…“

Dál se už nedostal. Vytrhla ze skříně za ním další šátek. Teprve

nyní jej napadlo že mu už po několik měsíců kladla spoustu otázek

ohledně účelů jednotlivých šátků a jejich poznávacích znamení.

A nyní věděl proč.

Sám taky natáhl ruku po jednom kouzlu, které by mu mohlo vrá-

tit ještě část jeho sil. Ale srazila mu ruku takovou silou, že mu ji sko-

ro zlomila.

S vytřeštěnýma očima viděl, jak si Nona vybírá jeden „šátek

štěstí“ — jenž způsobuje po způsobu drog euforii. Šátek mu pak na-

cpala do otevřených úst.

El Nabhal se jím takřka zadusil. Pokoušel se jej vyplivnout,

avšak šátek již začal působit svým kouzlem, a než jej stačil kouzelník

neutralizovat, pocítil nepopsatelnou rozkoš ze všeho, co mu Nona

dělala.

Umřel se smíchem.

Vlkodlačice mu vrazila svůj dlouhý dráp jako trn do jeho una-

veného srdce.

Pak z místnosti uprchlá.

Zoufalství se setkalo se zoufalstvím.

Když už Lilith vůbec nevěřila, že oázu najde, objevila náhle do-

le v temné poušti postavu.

Ženu.

Byla sice oblečená, jak se oblékají všichni místní, ale určitě to

nebyla Arabka ani černoška.

A pronásledovala ji jedna z těch nestvůr, o nichž Lilith věřila, že

je má již dávno za sebou.

- 73 -

Vlkodlak!

Zdálo se, že pronásledovateli působí potěšení, štvát ji z jisté

vzdálenosti, třebaže by bylo pro něj hračkou její náskok dotáhnout.

Byl obrovský. Jeho pohyby byly —na rozdíl od prchající — sla-

děné a pružné. Tu a tam o sobě dal vědět hlasitým zavytím. Prchající

pokaždé na okamžik ztuhla hrůzou.

Lilith upřela zrak směrem, ze kterého se přibližovali. Letěla níz-

ko. Když vylétla trochu výš, zahlédla vrcholky štíhlých, vysokých

palem. Ale nebyla už schopna mobilizovat poslední zásoby sil.

Byla vyčerpaná.

Až na dno.

Zbýval jen jediný způsob, jak to rychle změnit.

Snesla se na zem.

Přímo před prchající ženou Lilith znovu nabyla své lidské podo-

by. Symbiont reagoval okamžitě a oblékl ji do kombinézy, zakrývají-

cí zcela ruce i nohy.

Žena se zděsila.

Byla mladá. A pěkná. A u konce sil.

Jako já, pomyslela si Lilith, dlouho neváhala, skočila na dívku, a

aniž by se nějak snažila odrážet její zoufalé obranné údery, vnořila jí

zuby do krční tepny.

Do pramene života.

Žena se rázem v Lilithině náručí naprosto zklidnila a uvolnila.

Opřela se svým tělem o Lilith a odevzdaně vzdychla. Její útrapy do-

spěly až do jakéhosi deliria. Přes rameno jí Lilith zahlédla vlkodlaka,

jak se k nim zběsile žene. Mohutnými, dlouhými skoky, neboť po-

chopil, že mu něco naprosto neobvyklého chce vzít jeho dávno již

jistou kořist.

Lilith lačně pila hlubokými doušky, přesto se však snažila, aby

své oběti neuškodila nenapravitelně.

Jakou ztrátu krve snese už tak dost vyčerpaný lidský organis-

mus?

Bylo to ha ostří nože.

Když žena ztratila vědomí, Lilith okamžitě přestala a pustila její

tělo na studený písek.

- 74 -

Když pak zvedla oči, zastavil vlkodlak jen co by kamenem do-

hodil od ní. Bez jediného hlesu hleděl na Lilith.

Avšak když se Lilith rozběhla proti němu, byl z toho tak vyje-

vený, že se na místě obrátil a sám od sebe se dal na útěk — směrem,

odkud přiběhl.

Z lovce se rázem stala zvěř.

Lilith však pocítila v těle novou sílu, hravě ho dostihla a srazila

ho k zemi. Obličejem se zaryl do pouštního písku, a když se chtěl s

vrčením zase vztyčit, zkrotila ho prudkou ranou pěstí do krční páteře.

Zůstal omráčen ležet.

Lilith si sedla na něho a chytila jeho hlavu za chlupaté, špičaté

vlčí uši.

„Utrhnu ti hlavu,“ prorokovala mu, „jestli se okamžitě nepro-

měníš znovu v člověka! Takto jsem už zabila spoustu takových, jako

jsi ty…!“

Bylo poměrně lhostejné, jestli bude jejímu přehánění věřit nebo

ne.

Náhle srst zmizela z jeho těla. Kosti a klouby počaly skřípět,

avšak Lilith jej nepustila, dokud se ta příšerná nestvůra neproměnila

v téměř pěkného snědého muže, zjevně maurského původu.

Teprve potom slezla z nahého muže a zvedla ho na nohy. Ona

sama si ponechala pro udržování většího respektu svoji upírskou

tvář. Její tvrdé rysy a ostré drápy působily dostatečně odstrašujícím

dojmem a její velitelský tón muže jistě mátl ještě víc.

„Jak se jmenuješ?“

„Azis.“

„Při nejmenším pokusu o proměnu tě zabiju, Azisi! Rozuměl

jsi?“

Zamračeně přikývl. Jeho obočí bylo srostlé nad kořenem nosu.

„Víš, kdo jsem?“ zeptala se Lilith.

Zavrtěl hlavou.

„Nejsem tu… očekávána?“

Znovu zavrtěl hlavou. A opět to bylo velmi věrohodné.

Lilith nevěděla, co si o tom všem má myslit. Až dosud jí bylo

jasné, že ji měl Džebal vylákat do oázy. A tam?

- 75 -

Hnala vlkodlaka kus zpátky, až k té bezvládné ženě. Jelikož ji

vlkodlak pronásledoval, zřejmě sama vlkodlačicí není, uvažovala

Lilith. Pokud nejde o další zákeřný uskok.

Poručila tomu fešákovi, ať ženu zvedne a nese.

Poslechl.

Byl houževnatý a ani jednou pod svým břemenem nezakolísal.

Společně pak kráčeli k oáze, jíž dosáhli, právě když Vycházelo

slunce. Přivítal je zde všeobecný zmatek.

Vztah mezi Nonou a její „smečkou“ byl daleko povrchnější, než

by se nezasvěcenému mohlo zdát. Ve spoustě rvaček za úplňkových

nocí dokázala, že je ze všech místních právě ona ta nejsilnější. Ale

každopádně mohla žít bez těch druhých —a ti druzí zase bez ní.

A proto vůbec nešlo o žádnou sentimentalitu, když všechny vl-

ky, kteří se mezitím vrátili z jejího nočního honu, svolala a informo-

vala o El Nabhalově smrti.

O konci tohoto společenství.

Všichni si už dávno všimli, co se ve městě děje. Všude bloudili

zmatení lidé uličkami a vybíhali z vrat svých domů. Řídící ruka, kte-

rá to vše držela pohromadě, zmizela. El Nabhalova magie byla pora-

žena.

Žádný člověk bez vlčích sklonů tu dobrovolně nezůstane.

Nona se rozloučila se sobě rovnými a nechala na každém, jestli

bude chtít zůstat v oáze, nebo raději odtáhnout odtud.

Ona sama nehodlala zůstat. Chtěla ale ještě vidět, jestli Lan-

druův úmysl — třebaže jinak, než bylo plánováno — dojde naplnění.

Vystoupila na hradby a za ranního úsvitu pak čekala, až uvidí tu,

kterou viděla na El Nabhalově šátku ponořenou do milostných her.

Ve stínu zdi složil Azis na Lilithin rozkaz svůj živý náklad na

zem.

Žena pokojně dýchala, třebaže stále ještě nebyla při vědomí.

Na druhé straně městské zdi vládl velký křik. Zdálo se, že i Azis

je tou vřavou překvapen. Jeho neklid narůstal. A tím také jeho ne-

bezpečnost.

Během pochodu k oáze se Lilith vyptávala na Duncana. Avšak

Azis zřejmě věděl o muži, odpovídajícím popisu, jen z doslechu.

- 76 -

„Kde bych ho našla?“ zeptala se nyní. „Kam se zavírají vězni?“

Zaváhal.

„V tomto městě nejsou žádní vězni,“ prohlásil nakonec. „El Na-

bhal se o každého příchozího osobně postará. Noví žijí hned mezi

ostatními. Věří, že jsou tu doma. Nikoho ani nenapadne uprchnout,

dokud trvá kouzlo…“

„To možná dřív.“ Lilith ukázala na otevřenou bránu, ze které

proudil zástup lidí. Většina pěšky, někteří na velbloudech. „Vypadá

to, že se to tu změnilo!“ Pohlédla mu do očí o něco ostřeji a zasyčela:

„Ostat* ně moje nabídka pořád ještě platí: buď mi pomůžeš, nebo

zemřeš! Nemám ani chuť, ani čas na diskuse! Takže kam by se zaví-

rali vězni, kdyby nějací byli…? Ptám se jenom jednou. Rozmysli si

svoji odpověď dobře!“

Poznal, že to myslí vážně. Ostatně Lilith ani nevěděla, jestli je

po východu slunce vůbec ještě schopen proměnit se ve vlka. Nadále

však zůstávala ve střehu, když ji vedl městem. Ženu, která Lilith po-

skytla novou sílu, nechali u hradební zdi. Lilith se o ni chtěla postarat

později.

Nejprve se musela přesvědčit, kolik je pravdy za celou tou sítí

lží, pomocí kterých sem byla vylákána.

Stále ještě počítala s tím, že narazí na Landrua.

Nebo na jeho vlčí milenku Nonu.

Počítala s každou zákeřností…

Azis ji vedl k věži ve středu toho malého, pozoruhodného města,

kterému vládl El Nabhal.

Anebo už dovládl?

Něco se stalo. Všude vládlo pozdvižení. Zmatek.

Věž nebyla hlídaná.

Dříve, tvrdil Azis, který byl zjevně okolnostmi zaskočen, tu

vždycky stávala stráž.

„Třebaže tu nebyli žádní vězni?“ rýpla si Lilith sarkasticky.

Mlčel.

A pak zmlkla také ona.

Potlačila třas, který se jí zmocnil při myšlence, že snad na ni

Duncan — mrtvý! — čeká za zdmi této věže.

- 77 -

„Nech mě jít,“ naléhal Azis.

„Kam?“

„Zjistit, co se tu stalo… a děje.“

„Nejprve půjdeme oba tady sem. Taky bys mě mohl chtít jen

někam vlákat!“

Zavrtěl hlavou. Chytila ho za límec a proti jeho vůli jej odhod-

laně s sebou vtáhla do nezavřených dveří.

Nona sledovala cestu příchozích, a když si už mohla být jista, že

se vše ubírá podle Landruových přání, vrátila se ještě jednou do El

Nabhalova příbytku. Chtěla si s sebou ještě vzít na cestu pár užiteč-

ných šátků. Ale když se dotkla prvního, ucítila hned, že z nich již

vyprchalo veškeré kouzlo.

Nikterak zvlášť nelitovala toho, že se zbavila té strašné závislos-

ti.

Konečně se bude moci volně nadechnout!

Konečně!

Přesto cítila jakési vnitřní nutkání, aby ještě jednou vstoupila do

místnosti, ve které nechala mrtvého El Nabhala.

Musí se přece ještě jednou přesvědčit, že je už konečně jednou

provždy na věčné časy vyřízený…

Stařec ležel s vytřeštěným pohledem vedle otevřené skříně, na-

cpané dalšími, nyní již bezcennými šátky. V otevřených ústech stále

ještě měl „šátek štěstí“, který nedokázal zabránit jeho smůle.

Nona rozprostřela šátek, který předtím zesílil její nenávist přes

obličej mrtvého čaroděje.

A šla.

S mírným, v tuto chvíli jí samotné nepochopitelným mrazením v

zádech.

Poznala ho v tu chvíli, kdy otevřela dveře. Dřepěl v nejzadněj-

ším koutě místnosti na slaměném lůžku. Hlavu měl svěšenou, do

obličeje mu nebylo příliš vidět. Přesto Lilith okamžitě věděla, koho

před sebou má.

Vklopýtala do místnosti.

Azis zůstal vzadu a využil příležitosti. Lilith si sotva všimla pře-

kotných kroků, svědčících o jeho útěku. Konečně neučinil ani nej-

menší pokus, aby ji zezadu napadl, třebaže v tuto chvíli byla vnitřně

- 78 -

natolik otřesená, že by měl docela slibné šance. Nakonec si však pře-

ce jen raději zachránil vlastní kůži, zatímco se Lilith zastavila nad

mužem, který vypadal jako Duncan Luther, a přece se zdálo, že má

oči jen pro šátek, který držel v rukou.

Jeho nahota Lilith nevadila. Jenom si mohla i v detailech potvr-

dit, že to je skutečně Duncan…!

„Duncane…?“

Teprve jejímu hlasu se podařilo to, čeho dosud nedosáhla svým

tichým příchodem.

Vzhlédl.

V přítmí musel i on poznat ji, jestli…

Poznal ji.

Nejistě se pokusil vztyčit.

„Lilith…!“

Byl to jeho hlas. Byl to jeho pohled — i když do nejvyšší míry

rozrušený.

Lilith se musela přinutit, aby si uchovala svoji podezíravost.

Tento lidský uzlíček před ní měl zatraceně daleko do toho, aby ztě-

lesňoval nějaké nebezpečí, vzbuzoval spíš lítost.

Její ruka se dotkla jeho teplého krku.

Jeho pulzující tepny.

Skutečně žije!

Žádná kreatura, šeptal Lilithin vnitřní hlas.

Ale co tedy?

Tady bylo něco plánováno na dlouhé lokte. Nemohlo být žád-

ných pochyb — stejně jako o tom, že Duncan pravděpodobně žije.

Její hlas zněl téměř rozechvěle, když ho požádala, aby se obrátil.

Poslechl. To, co se zračilo v jeho tváři, Lilith docela vyrazilo

dech. Jeho úleva, takřka vysvobození, radost, že ji vidí, překonávala

všechno, co si představovala.

Na zádech měl podél páteře jizvu. Stopy po šití, na první pohled

perfektně odvedená chirurgická práce.

Že by operace, která mu zachránila život?

V Dillí?

To přece nemůže být pravda!

- 79 -

Lilith se nutila ke střízlivému úsudku tváří v tvář něčemu, co se

dalo označit jedině jako zázrak.

„Vzpomínáš si na svůj telefonát?“

Přikývl.

„Tak mi řekni, jak jsi mě mohl najít vMuonio!“

„Beth mi dala adresu. Mluvil jsem nejprve sBeth…“

Lilithiny myšlenky pracovaly na plné obrátky. To je, připouště-

la, jediné přijatelné vysvětlení — ovšem musí ho ještě potvrdit Beth.

„Na co si ještě vzpomínáš?“

„Trochu na Dillí… Na útok upírů…“

„Ale to bylo už před několika měsíci!“ přerušila ho. „Jak dlouho

to připadá tobě?“

Když na ni vrhl zoufalý, němý pohled, netrvala dál na přímé od-

povědi a ukázala na jeho oblečení, které někdo složil na stoličku

vedle.

„Obleč se. Musíme se podívat, jestli ještě někde najdeme nějaké

jízdní zvíře, abychom se odtud dostali. Myslím, že velkou šanci ne-

máme. Právě je totiž v módě útěk z města…“

Vstal.

Stál před ní se svěšenými rameny, paže napolo zvednuté před

sebe, jako by po ničem netoužil víc, než aby jej vzala do náručí.

Ale to nemohla.

Nemohla…

KONEC

Právě jste dočetli román s hradbami

BASTEI

MOBA |

Jistota dobré zábavy pro celou rodinu

Vychází vždy v 2. polovině měsíce.

Své oblíbené čtení obdržíte

u všech dobrých prodejců tisku.

Máte—li zájem o předplatné, nalistujte si stranu 56.

- 80 -

Příští svazek 020

Druhý život

Jakkoli to zní neuvěřitelně: Duncan Luther zřejmě zapomněl na

svoji smrt. Bezpochyby není upírskou služebnou kreaturou, ba ani

jiné znepokojující známky na něm nedokáže Lilith najít. Jak se má

vyrovnat s člověkem, jehož samotná existence je výsměchem příro-

dě? Může ještě Duncanovi důvěřovat?

A přece Lilith věří, že se jí alespoň její druhé soukromé dilema

podařilo ukončit: podá Beth, která ji od doby magického moru chová

v nenávisti, protilátku od doktora Stalheima — čímž vykročí přesně

po cestě, kterou jí nachystal Landru…

160 stran 66 Kč

Měřila jenom půl metru. Nahá, nádherná — a smrtící! Stvořil ji

ďáblem posedlý vědec, a tím se naplnil jeden tíživý sen.

Avšak učedník pekla těžce pykal za svou smělost. Zničil jej smr-

tící polibek mandragory. Ona ale zesílila, neboť svět byl plný lidí a

polibky mandragory rozsévaly šílenství i smrt. Takový osud čekal

muže, za nímž se bez ustání hnala. Tím mužem jsem byl já…

160 stran 66 Kč

Čtyři bandité přepadli banku v North Passu. Mladého šerifa, kte-

rý se jim odvážně a beze strachu postavil do cesty, nelítostně zastřeli-

li a se čtyřiceti tisíci dolary uprchlí.

Cítili se naprosto bezpečni. Bezprostředně po přepadení se navíc

přihnal blizzard, a ten znemožnil jakékoliv stíhání lupičů. A přece!

Jim Callaghan, mrtvý ochránce zákona, měl staršího bratra, který

proslul svým nesmiřitelným postojem vůči banditům. Náhoda tomu

chtěla, že právě osudného dne, nedlouho po krvavé přestřelce, přijel

Jesse Callaghan svého bratra navštívit…

- 81 -

Máte—li o knihy zájem, poukažte složenkou typu „C“ odpoví-

dající cenu + příspěvek na poštovné 10 Kč na adresu:

MOBA, spol. s r. o., Kotlářská 53, 602 00 Brno

Do Zprávy pro příjemce uveďte název knihy! Pište čitelně hůl-

kovým písmem. Knihy jsou odesílány postupně podle plateb, proto

Vás prosíme o krátké strpení, než bude zásilka vybavena.

V PRVNÍM POLOLETÍ 1997

V ROMÁNOVÉ RADĚ

VAMPÝRA

VYCHÁZÍ:

sv. 017 Poselství stínů sv. 018 Meč elfů sv. 019 Vlčí luna sv.

020 Druhý život sv. 021 Tattoo sv. 022 Dokonáno!

Ahoj, kamarádi noci!

Krvavá depeše:

Znáte vlkodlaky?

Doložené skutečné případy O Nemoci O Pokusy o vysvětlení

V zaprášených archivech na celém světě se nacházejí svědectví

kronikářů, jejichž zápisy se dají zařadit z dnešního — a většinou už

také tehdejšího — hlediska do souvislosti s mythem lykantropie.

Několik příkladů:

1591, Kolín nad Rýnem a Bedburg

Na okolních polích byly nalezeny četné paže a nohy zavraždě-

ných dospělých i dětí. Jednoho dne byl náhodou objeven vlk a sku-

pinka odvážných mužů ho obklíčila. Při bližším pozorování však

poznali, že nejde vůbec o vlka, nýbrž o člověka, kterého všichni dů-

věrně znali. Jmenoval se Peter Stubbe. Zřejmě se ve vlkodlaka pro-

měňoval díky čarodějnictví.

Stubbe byl vpleten do kola a přiznal řadu hrozných činů. Údajně

dostal přímo od ďábla magický pás, jenž mu dodával sílu a moc, ja-

kož i umožňoval proměňovat se ve vlka. Protože pás nebyl nalezen,

usoudili soudci, že si jej ďábel vzal zpátky. K Stubbeho pravděpo-

- 82 -

dobným obětem patřilo také třináct dětí a dvě těhotné ženy. Všechny

rozerval tím nejstrašnějším způsobem, aby pak „horké a syrové“ po-

jedl jejich srdce. On sám se o nich vyjádřil jako o „nejvybranějších

lahůdkách, jež tišily jeho hlad a chutnaly znamenitě.“

1603, Francie

V Aquitánii byl uvězněn a před soud postaven duševně retardo-

vaný třináctiletý nebo čtrnáctiletý chlapec, a to pro únosy dětí z oko-

lí, včetně jednoho kojence. Tento chlapec, jménem Jean Grenier, se

přiznal, že spáchal padesát vražd a jejich oběti snědl. Grenier tvrdil,

že je synem kněze, což se však prokázalo jako nepravda. Podle jeho

výpovědi jej v hlubokém lese políbil na ústa „pán lesa“. Od této by-

tosti také získal vlčí kůži a tajné vědění, které jej učinily způsobilým

k jeho činům. Během uvěznění Grenier tvrdohlavě odmítal normální

strayu. Jedl, jak je zapsáno, jen kusy krvavého syrového masa.

1685, Bavorsko

„Vlkodlak z Ansbachu“, považovaný za znovu oživlého nedáv-

no zemřelého purkmistra, řádil mezi ženami a dětmi. Když se pak

zřítil do jedné studny, chytili ho vesničané. Byl zbit a na výstrahu

pak veřejně oběšen ve vlčí masce, jakož i šatech a paruce zemřelého

purkmistra.

1764—1767, jihovýchodní Francie

Obrovské dravé zvíře, nazývané „bestie z Gevaudanu“, zabilo a

zmrzačilo více než sto lidí. Časem sice sedláci chytili do pastí veli-

kého vlka, avšak vraždy neustaly. Teprve po zvlášť sloužené mši a

zabití druhého vlka hrůzné běsnění ustalo.

***

Tolik historicky doložené případy. Mezi „normální“ vysvětlení

lykantropie patří drogy, psychózy, šílenství a jiná onemocnění, která

mohou způsobit člověku krátkodobě či dlouhodobě psychické, stejně

jako tělesné změny.

Vzácná dědičná choroba nazývaná porfyrie má jako symptomy

zvýšenou světloplachost a s postupem nemoci pak i stále hroznější

vzhled. Nemocní se vyhýbají světlu, svůj život vedou téměř výhrad-

ně jen ve stínu a ve tmě. K dalším vlastnostem porfyrie patří nezvyk-

lé zbarvení kůže a příliš silné ochlupení obličeje i jiných částí těla,

jakož i sklon k častým poraněním kůže, přičemž se na ní tvoří puchý-

- 83 -

ře, často přecházející až na chrupavky a kosti. Zvláště zasaženy bý-

vají nos, uši, oční víčka a prsty. Zuby a nehty se zbarvují červeně.

Většinu těchto stadií nemoci provázejí i psychické poruchy, vedoucí

až k rozvinutým psychózám. Porfyrie je podmíněna geneticky.

Na základě dnešních vědeckých poznatků se mnohé případy

údajné lykantropie dají přisoudit působení halucinogenních rostlin a

obilí napadeného cizopasnými houbami. Ve středověku byl za všelék

považován rulík zlomocný (Belladonna). Tato rostlina však v příliš

velké dávce způsobuje halucinace a šílené představy o proměnách.

Nedostatečná znalost nebezpečnosti obilných parazitů zase vedla k

otravám námelem (v Německu nazývaným „mateřské zrno“), hou-

bou, která obsahuje alkaloidy podobné LSD a rovněž vyvolává silné,

dlouho přetrvávající halucinace.

Samozřejmě, že k uvolnění „bestie ve vlkodlaku“ mohly být po-

užity některé látky i vědomě. Typický dryák s halucinogenními účin-

ky se vyráběl z: opia, máku, aloe, blínu, bolehlavu, petržele, jedů z

lilkovitých rostlin, jako je např. solanin, a rostliny asa foetida, jakož i

smrduté mléčné šťávy z jejího kořene. Typická mast se vytvářela z:

kafru, oměje,anýzu, opia, topolového listí, netopýří krve, švába a

vyškvařeného kočičího sádla.

Důležitou, ne—li stěžejní úlohu v lykantropii hraje Měsíc. Po-

kud dokáže pohybovat mořem, dokáže podle lidové víry i mnohé

strašnější věci. Nicméně jeden americký profesor, zabývající se mě-

řením lidských mozkových proudů, skutečně tvrdí, že v souvislosti s

různými fázemi Měsíce v mozku dochází ke změnám v elektrické

aktivitě. Kromě toho zřejmě i enzymy a hormony našeho těla bývají

úplňkem povzbuzovány ke zvýšené činnosti.

Zdraví vás a dobrý skus přeje Adrian Doyle

MILÉ ČTENÁŘKY,

MILÍ ČTENÁŘI!

Pokud snad sháníte některou z našich dříve vydaných knih, a

marně se ptáte u svého knihkupce i v novinovém stánku, využijte

naší zásilkové služby a knihy, které postrádáte, si objednejte přímo

- 84 -

na adrese:

MOBA, spol. s r. o., Kotlářská 53, 602 00 Brno

Vybírat můžete z těchto titulů:

H. C—Mahlerová: V příboji osudu…………………120 Kč

H. C.—Mahlerová: Perly a diamanty………………..75 Kč

H. C—Mahlerová: Ztracený dokument………………..75 Kč

H. C.—Mahlerová: Krásná Meluzína………………..75 Kč

H. C.—Mahlerová: Stříbrná skříňka………………..75 Kč

H. C.—Mahlerová: Nemilovaná………………..75 Kč

H. C.—Mahlerová: Splněné sny………………..79 Kč

Jason Dark: Hřbitov New York (Na stopě hrůzy John

Sinclair)………………., 45 Kč

Jason Dark: Noční můra (Na stopě hrůzy John

Sinclair)………………..45 KČ

Jason Dark: Krvavý dům (Na stopě hrůzy John

Sinclair)………………..48 KČ

Jason Dark: Popraviště (Na stopě hrůzy John

Sinclair)………………..60 KČ

Jason Dark: Debořino pohřebiště (Na stop* hrůzy John

Sinclair)………………..60 Kč

Jason Dark: Spravedlivý (Na stopí hrůzy John

Sinclair)………………..60 KČ

Jason Dark: Pekelný VÍr (Na stope hrůzy John

Sinclair)………………..60 Kč

Jason Dark: Šerif Smrt (Na stopě hrůzy John

Sinclair)………………..60 Kč

Jason Dark: Smrtící polibek (Na stopě hrůzy John

Sinclair)………………..66 KČ

G. F. Unger: Sourozenci ďáblovi………………..48 Kč

G. F. Unger: Do sedel!………………..60 Kč

G. F. Unger: Šance………………..60 Kč

G. F. Unger: Velká bitva Tima Pratta………………..60 Kč

G. F. Unger: Callaghanové………………..66 Kč

G. F. Unger: Všichni měli zemřít………………..60 Kč

Wolf Gerlach: Bráškové, příběh V., VI., VIL a

VIII………………..1 kus 19 Kč

- 85 -

Wolf Gerlach: Bráškové, příběh IX., X., XI. a

XH………………..1 kus 22 Kč

Jerry Cotton: Půlnoční frekvence………………..60 Kč

Karl von Wetzky: Poslové neviditelné smrti………………..40

Kč

Pavel Grym: Král prérie………………..40 Kč

Wolfgang Hohlbein: Nejlepší žena Space Force (Charity

i)………………..50 Kč

Wolfgang Hohlbein: Temná je budoucnost (Charity

n»………………..60 Kč

Wolfgang Hohlbein: Královna rebelů (Charity

nn………………..70 Kč

Wolfgang Hohlbein: V ruinách Paříže (Charity

IV)………………..70 Kč

Wolfgang Hohlbein: Spící armáda (Charity

v>………………..70 Kč

Wolfgang Hohlbein: Kevin z Locksley………………..108 Kč

Alfréd Fantiš: Záhada turinského plátna………………..120 Kč

Susanne Scheiblerová: Doktor z hor………………..69 Kč

Susanne Scheiblerová: Doktor z hor další pří-

běhy………………..76 Kč

Susanne Scheiblerová: Doktor z hor do třetice………………..78

Kč

Rainer Bernfeld: Komisař Rex………………..68 Kč

Pokud jste se rozhodli, staří, když poukážete složenkou typu „C“

odpovídající sumu plus 10 Kč jako příspěvek na poštovné a balné na

výše uvedenou adresu. Do Zprávy pro příjemce uveďte název knihy,

o kterou máte zájem.

Prosíme Vás, abyste ve svém vlastním zájmu psali čitelní, nejlé-

pe hůlkovým písmem.

Knihy jsou odesílány postupně podle plateb, proto Vás prosíme

o krátké strpení,

než bude zásilka vybavena.

Na Vaše objednávky se těší Vaše MOBA

Vychází v 2. polovině měsíce Vydává Moravská Bastei (MoBa)

- 86 -

spol. s.r.o.

Kotlářská 53,602 00 Brno Sekretariát: tel. 05/71 18, linka 232

tel./fax: 05/41 21 28 50 Redakce: tel. 05/7118, linka

216,245,288

Šéfredaktorka: Eliška Nováková Technický redaktor: Zdeněk S.

Krejčí

Sazba: MoBa, spol. s r. o. Tiskne: Moravská typografie, a. s.,

Brno

Adrian Doyle: Vlčí luna

Překlad: František Ryčí

©MoBa, spol. sr. o., 1997

© Bastei—Verlag, Gustav H. Lůbbe

GmbH & Co., Bergisch Gladbach

V nakladatelství MoBa, spol. s r. o.

vychází:

Hedwiga Courths—Mahlerová —společenské romány

Silvia—Exklusiv—

královna milostných romancí

Or. Stefan Frank — lékař z Polesí

Pouta lásky —

příběhy z rodinného života

G. F. Unger — jeho velké westerny

John Sinclair — na stopě hrůzy

John Sinclair — kabinet hrůzy

Zlatá růže — láska a diadém

Silvia—Romantic —

půlnoční román

Western—Bestseller —

hrdinové Západu

Vampýra — nebezpečné,

tajemné, erotické příběhy

Hedwiga Courths—Mahlerová—Extra —

nová řada společenských románů

Reg.zn. MKČR7417

Podávání novinových zásilek v SR

povoleno RPP, Bratislava,

- 87 -

pošta 12, č.j. 397/94

BASTEI

- 88 -