— 1 —

Lilith Edenová je dcera člověka a upírky, stvořená k jakémusi

tajemnému předurčení. Devadesát osm let prospala v živoucím domě

v Sydney, avšak procitla příliš brzy – doba ještě nedozrála. Aby

naplnila své poslání, musí svádět boj s upíry, kteří v ní vidí bastarda.

V boji jí pomáhá symbiont.

Symbiont je tajuplná bytost, která Lilith slouží coby oděv, ačkoli

dokáže nabýt úplně jakékoli podoby. Kdysi patřil Creanně, a ta jej

také předala Lilith. Symbiont se živí černou upírskou krví a svoji

hostitelku neopustí do její smrti.

Landru je nejmocnější ze starých upírů a vrah Lilithina otce. Už

dvě stě šedesát sedm let hledá po světě pohřešovaný Liliový kalich,

upírskou nesvátost, bez které nemůže vzniknout žádný upírský

dorost. Na Landruovi zřejmě spočívá nějaká vina – jaká, není dosud

známo.

Duncan Luther – někdejší adept kněžství s pohnutou minulostí.

Seznámil se s Lilith, zamiloval se do ní, pak jej v Indii upíři zabili,

avšak najednou se opět objevil.

Beth MacKinseyová je reportérkou jednoho sydneyského listu.

Lilith u ní nalezla útočiště. Časem Beth poznala Lilithinu pravou

totožnost; navíc se do poloviční upírky – neboť je lesbického

založení – zamilovala.

Její láska se však následkem magického moru obrátila v pravý

opak. Beth sice předstírá přátelství, avšak pod vlivem moru se spojila

proti Lilith s Landruem.

Služebné kreatury: jestliže upír svým kousnutím zabije člověka,

tento se nepromění v plnohodnotného vysavače krve, nýbrž v

kreaturu, která upíra bezpodmínečně poslouchá. Na jedné straně

služebná kreatura sice nemůže dál šířit upírskou nákazu, potřebuje

však ke své (věčné) existenci krev, navíc s přibývajícím stářím – na

rozdíl od pra-upírů – se stává stále citlivějším na světlo.

Vinou magie, jež Lilith umožňovala takřka stoletý spánek a jež se

při jejím probuzení osvobodila, zmutovali wondjinové, australské

stvořitelské bytosti. Chtěli zničit své původní dílo ve jménu stvoření

nového.

Lilith se podařilo nebezpečí odvrátit. Avšak ještě předtím byl

jeden tasmánský ďábel, nevelké dravé zvíře, infikován virem

— 2 —

magického moru. Nemoc sice po zničení zvířete zmizí, avšak

zanechává následky: citový život uzdravených se převrací na hlavu.

Také u Beth se projevil tento symptom. Toho využívá Landru; spojil

se s Beth proti nic netušící Lilith.

Ta mezitím hledá prostředek proti pozdním účinkům magického

moru a dozví se o finském expertovi na morová onemocnění Fransu

Stalheimovi. Vydává se za ním, aby mu dovezla tělo tasmánského

ďábla.

V Laponsku ji však zastihne tajuplný telefonát: její bývalý

společník Duncan Luther, jenž byl před několika měsíci upíry

zavražděn v Indii, se najednou ozval z Mauretanie! Neví nic o své

smrti, ani jak jak se dostal do Afriky. Lilith se však neprodleně

vydává na cestu, přičemž se těsně mine s doktorem Landersem, jenž

přijíždí ke Stalheimovi. To ovšemže není nikdo jiný nežli Landru,

ochotný „pomáhat“ při hledání léčebného séra.

Lilith je krátce po příletu do Afriky přepadena arabskými

ozbrojenci a zachrání ji mladý muž Džebal. Vypráví jí o oáze, jíž

vládne El Nabhal, starý, obávaný čaroděj. Ve zdejší zemi jsou jeho

kouzelné šátky používány „pro každou příležitost“: k milování, k

požitkářství, k nenávisti i k zabíjení...

Nona, Landruova milenka, žije také v El Nabhalově oáze. Dostala

příkaz dopravit do oázy Duncana, aby si sem pro něho Lilith přišla.

Avšak El Nabhal hodlá ze žárlivosti Landruův plán zhatit a Lilith

přitom odstranit.

Lilith přiměje Džebala, aby ji zavezl do oázy. Jsou přepadeni

zavrženými vlkodlaky, kteří Lilith odhalí Džebalovu pravou

totožnost: také on je vlkodlak, jenž má za úkol přilákat ji do oázy.

Lilith unikne a proniká do oázy. Překvapivě snadno osvobodí

Duncana a prchá spolu s ním.

Mezitím Nona za pomoci magického šátku zabije El Nabhala,

jehož zradu odhalila...

— 3 —

Adrian Doyle

Druhý život

Sv.020

Muonio, Laponsko

Keela čekala až její muž usne. Potom se, stejně jako vždycky,

zvedla, jako by šla na záchod.

Avšak nešla na záchod.

Po špičkách přešla do vedlejší místnosti a vytáhla ze skříně pár

věcí. Dole v přízemí pak vklouzla do šatů. Světlé vlasy jí visely v

neupravených pramenech. Bledá tvář vyzařovala odhodlanost, nad

kterou by každý, kdo poznal trochu blíž Keelu, ten „uzlíček nervů“,

musel užasnout...

V Muoniu bylo všechno trochu jiné než v jiných, stejně velkých

obcích tohoto kraje. Dřevěné domy, postavené na pevných

základech, byly méně barevné a lidé méně přátelští ve vztahu k

ostatním.

Snad bylo na vině Pakasaivo, „svaté jezero“. Podle staré ságy bylo

toto veliké jezero, na jehož jižním konci pak začínal fjällový hřeben,

prastarým kultovním místem Samů. Dokonce se tu prý přinášely i

lidské oběti. Kletba ležela na onom místě i na lidech, kteří si zde

dobývali svůj chléb.

Tohle všechno bylo Keele srdečně jedno. Běžela přes hrbolatě

— 4 —

dlážděné ulice jasnou letní nocí. Její kroky nevydávaly žádný zvuk.

Jen vítr vytrvale tiše kvílel.

Osada spala. Možná ten nebo onen obyvatel viděl přes záclonu,

jak Keela za sebou zanechala nakonec i poslední dům v ulici a

zabočila na pěšinku, vedoucí dolů k vodě. Snad by i takovému

nočnímu nespavci přeběhl mráz po zádech, kdyby viděl Keelin

nepřítomný výraz...

Její myšlenky se točily jen kolem jednoho.

Jen kolem něho.

Náhodou se s ním setkala v obchodě smíšeným zbožím. Zajímal

se o drahé ložní povlečení, jaké v Muoniu nikdy nikdo ani nedržel v

ruce, a vedl s majitelem zasvěcenou odbornou diskusi.

Pak se jejich pohledy setkaly...

Keela si v běhu sáhla mezi nohy. Zasténala. Vítr jí rval sten od

úst. Bylo chladno. Přibývalo zvuků. Listí šustilo. Větve a roští se

třely o sebe.

Od dětství byla Keela zvyklá na bílé noci. Kupodivu jí však

naháněly větší strach než hluboká tma.

Dnes to ale bylo jiné.

Dnes dokázala myslet jen na jedno. Kůže ji svědila. V podbřišku

cítila důvěrně vzrušení, ovšem takové intenzity, až ji to samotnou

děsilo. Bylo to, jako by se veškeré teplo a vlhko jejího těla

shromáždilo v jejím klíně. A naopak ústa měla suchá a jakoby plná

chlupů.

Keela klopýtla. Bezprostředně před ní se z porostu zvedl hrdý orel

a mocně zamával křídly. Oči dravce jako by Keele pronikly až na

dno duše. Konejšily i káraly, byly mazlivé i podmanivé.

Orel chvíli kroužil, pak jí zmizel z dohledu.

Pokračovala dál v cestě bezhvězdnou nocí.

Strmě se svažující stezka končila na břehu Pakasaiva. Vysoké

stromy se tyčily kolem nad temně zrcadlící vodou. Za jedním z

kmenů se objevil zdivočelý pes. Měl žulově šedou srst a stejné oči

jako orel. Bez bázně se přiblížil ke Keele a otíral se jí o nohy.

Předklonila se. Její prsty klouzaly jeho krátkou srstí, zahalující

útlé tělo plné síly.

Její vzrušení se stupňovalo. Rukou zamířila k zvířecí tlamě, a

— 5 —

přece ji nekouslo, zvíře vůbec neprojevovalo agresivitu a vzápětí

ucítila na kůži horký dech.

Potom, jako by jí dech připomněl, co má následovat, opět se

napřímila a šla dál. Ani jednou se neohlédla, a přece cítila psův

pohled, když se vydala cestičkou směrem k jezeru.

Kmeny stromů byly hladké oparem, vznášejícím se nad vodou

jako smuteční rouška.

Keela došla až k molu, u kterého se lehce pohupovaly přivázané

loďky.

Nepotkala nikoho. Rybáři měli své čluny asi míli severně odtud,

kde bylo molo, odolávající každému počasí.

Keela se pozorně zadívala na vodu.

Byla v naprostém souladu se svým okolím.

Neslyšela sice žádné kroky, ale přesto věděla, že ten pes s orlíma

očima jde za ní.

Seskočila dolů na můstek. Mokré jazyky jí olizovaly podpatky.

Keela toužila, aby klouzaly výš a uhasily žár na jejích rtech.

Náhle pocítila, jak jí těžknou všechny údy. Jen stěží dokázala

zvednout paže, či s nimi dokonce pohnout.

Keela se usmála, když se jí to přece jen podařilo.

Nechtěla být žádný slaboch.

Jezero šplouchalo kolem pilířů můstku. Bylo to, jako by k ní

promlouvalo. Jako by se ji pokoušelo přemluvit, aby se ponořila do

něj.

Avšak Keela už byla zadaná.

S lítostí se musela zříci tohoto mokrého hrobu.

Slzy jí vytryskly z očí a koulely se po bledých tvářích. Pravým

ukazovákem si přejela po celé délce svého vnitřního předloktí. Totéž

udělala i druhým ukazovákem na druhém předloktí.

Pak napřáhla ruce před sebe, které jako by náhle byly každým

pulzem jejího těla o něco lehčí.

Lehké jako peříčka, pomyslela si Keela. Zvítězila jsem nad

zemskou tíhou...

Nikdy nebyla šťastnější, nežli v této těžké hodině, zatímco jí krev

pravidelně vystřikovala z dlouhých řezů na obou pažích. Ani jediná

kapka však nedopadla na dřevo nebo do vody. Vše se dostalo přímo

— 6 —

do žíznivého hrdla toho, jenž stál za ní.

A ani poté, co Keela klesla v mdlobě, nepřestal pít.

Vzdychat.

Užívat si jí...

Napitý jako klíště se vrátil zpátky na stanici, kde Stalheim už

několik dní pracoval jak posedlý.

„Kde jste byl?“ přivítal ho specialista na morová onemocnění ve

skvělé náladě a vytáhl ruce ze skleněného boxu s vnitřně

zabudovanými rukavicemi, kde ve sterilním prostředí manipuloval s

tím, co mu přinesla ta tajuplná cizinka ze Sydney.

Hector Landers pokrčil rameny. „Byl jsem si trochu protáhnout

nohy a něco zakousnout...“

„Dole ve vesnici? V tuto dobu?“

„Dole ve vesnici,“ potvrdil jeho host, aniž by to podrobněji

rozváděl. „Co je nového? Tak ven s tím, přede mnou nic neskryjete.

Záříte, jako byste právě vynalezl žárovku!“

„V tom mě přítel Edison poněkud předběhl,“ řekl Stalheim.

„Můj přítel Thomas Alva...“ Landers se potutelně usmál, jako by

snad velkého amerického vynálezce znal osobně. Pokoušel se

zachytit Stalheimův pohled, avšak vědec uhnul očima.

„Co říkáte na nejnovější výsledky?“ zeptal se Landers. „Dokázal

jste to?“ Postoupil za Stalheima a položil mu ruce na ramena.

„Člověče, Fransi, tak mluvte už! Nenapínejte mě jako na skřipec!“

Stalheim se opřel daleko od aparatury, nad kterou se nakláněl při

práci. „Bez vašich užitečných podnětů bych pořád ještě teď stál

někde na začátku, rozhodně bych nebyl u cíle!“

„Já vím, jsem geniální.“ Landers mávl rukou a demonstrativně

zívl. Kdyby tak Stalheim tušil, od čeho jsou ty temné okraje jeho

dásní, asi by mu jeho triumf uvázl v hrdle.

Neměl však ani nejmenší tušení. Ani to nejmenší podezření...

„Ve vědě se člověk musí také nechat vést inspirací,“ dal Landers

k lepšímu. „Určitě byste to dokázal i beze mě – snad ještě v tomto

— 7 —

tisíciletí...“

Stalheim se usmál. Potom se poškrabal na bradě. „Zatím ještě

nemůžeme příliš říkat hop. Nejprve se musí sérum osvědčit v praxi –

nejen v laboratorních podmínkách, a navíc ještě na krvi, izolované od

organismu. Nevím nic o případných komplikacích.“

„Co ta pokusná zvířata, kterým jste naočkoval původce a pak

sérum?“

„Kromě již pozorované obrovské spavosti jsem dosud nenašel

žádné vedlejší účinky.“

„A když se probudily?“

„Jejich chování se radikálně změnilo,“ řekl Stalheim. „Z divochů

se stali flegmatici. Z lenochů hyperaktivní...“

„No vida! To je přece zatracený úspěch – nebo co byste viděl

raději? Aby ta zvířátka po třech hodinách padla mrtvá?“ Landers se

zasmál.

Stalheim ho nenapomínal, třebaže tento druh humoru neměl právě

v oblibě. „Samozřejmě, že ne.“

„Jak to vypadá v Sydney? Kdy jste naposledy telefonoval s tím

doktorem Hemsfieldem?“

„Před třemi dny. Stav bývalých obětí moru se nezměnil.“

„Dal jste mu naději?“

„To se mi zdálo ukvapené.“

„A teď?“

„Už by se o tom dalo pomalu uvažovat.“

Hector Landers ho umlčel příkrým gestem. „Jste blázen,

Stalheime! Přehnaně opatrný blázen! Ze srdce rád bych vám

předvedl, jak se dá takový úspěch správně prodat. Jak by se z toho

dalo vytlouct maximum...“

Stalheim přikývl, třebaže Landers mluvil o věcech, které

expertovi na mor voněly jako krabice zkažených vajec.

„...ale bohužel musím ještě dnes odjet... Jen žádné krokodýlí slzy,

prosím.“ Konečně zachytil jeho těkající pohled a Stalheimovi jako by

v tu chvíli přeběhl mráz po zádech. „Snad se ještě někdy uvidíme. A

pak už třeba ani nebudu chodit na jídlo dolů do vesnice, zůstanu zde

a povečeřím s vámi...“

— 8 —

Ti, kteří zemřeli, nebudou nikdy pryč, ti jsou ve stínu, který se

neprosvítí, a ve stínu, jenž hlouběji do tmy padá.

Jsou v chýši, jsou ve člunu.

Mrtví nejsou mrtvi.

Ve městě vládl čilý ruch. Dorazili sem uprchlíci z El Nabhalovy

oázy. A hledali, kdo by jim dopřál přístřeší a sluch. Jejich

neuvěřitelné vyprávění se stalo tématem číslo jedna. K tomu přibyl

ještě i zmatek v bazarové čtvrti. Ti, kdo nakoupili speciální

„vyplňovače přání“, se cítili podvedeni, neboť drahé šátky z

čarodějovy dílny náhle ztratily veškerou moc.

Lilith si dokázala sečíst jedna a jedna. El Nabhal je mrtev,

pomyslila si, ačkoli ho v oáze neviděla ani mrtvého, ani živého. Ale

tamější poměry, ještě daleko chaotičtější než zde, sotva připouštěly

jiný závěr.

S vypětím všech sil se také Lilith a Duncan připojili k proudu

utečenců. Trvalo jim dva dny plné strádání, než překonali poušť. Pak

dorazili do nejbližšího města, odkud Lilith zahájila své pátrání po

Duncanovi.

Bir el Khzaim.

Měli dost času, aby se znovu sblížili: nemrtvá a mrtvý, jak to

nazvala Lilith s šibeničním humorem, třebaže alespoň ona

bezpochyby byla z části živá...

Co se však přihodilo s Duncanem po jeho smrti v Delhi, jí

nedokázal zodpovědět ani on sám. Jeho vzpomínky začínaly až tady

v Mauritánii. Přišel tu k sobě naprosto dezorientován. V hotelu Keur

Messada, kterému se nyní po svém návratu do Bir el Khzaimu raději

vyhnuli, neboť jej ovládali El Nabhalovi věrní. A třebaže nyní již byl

asi konec čarodějovu vlivu, neměla Lilith ani nejmenší chuť usadit se

právě zde. Proto se rozhodli pro skromný hotýlek poblíž letiště, který

se nazýval Asta Kebe.

Od té doby se Lilith zabývala vyřizováním formalit s odjezdem.

Ironií osudu měl „mrtvý“ (jak Duncana v duchu proti své vůli

— 9 —

stále nazývala) platný pas – zatímco ona musela opět používat finty,

jako vždycky.

Finty musela použít také při opatření peněz. Avšak naprosto si

nemínila zvykat na úzkoprsé lidské pojetí morálky. V tomto ohledu

se omlouvala svým upírským dědictvím.

S minimálními skrupulemi vyhledala v letištním areálu filiálku

světově proslulé banky a s velkou přesvědčovací silou si nechala

vyplatit slušnou sumu amerických dolarů a dinárů, které by jí měly

stačit podle jejího odhadu pro nejbližší dobu.

Nikterak se přitom nemusela starat ani o automatickou kameru,

která střežila místnost. Však na videozáznamu, až zjistí deficit v

pokladně, neuvidí nic víc, než rozmazaný obrys, jak si klidně vybírá

ostře nasnímané svazky bankovek a pak s nimi odchází. A bankovní

úřednice si vůbec nevzpomene, že by někomu jen tak bez ničeho

vyplatila tak značnou sumu...

Jako další si Lilith koupila obálku, vložila do ní svůj dluh „plus

úroky“ a na obálku napsala adresu prvního taxíkáře, který ji tady na

arabské půdě vozil. Dopis podala na poště.

Tady její morální povědomí opět fungovalo. Při svém příjezdu si

také „půjčila“ jistou hotovost – ovšem od někoho, kdo sám moc

neměl.

Nezapomněla.

Teď už mohla.

Po odstranění tohoto starého dluhu se vydala poloviční upírka k

letištní pokladně, a to v šatech, které jen pramálo daly vyniknout –

její atraktivitě.

Air Afrique jako jediná společnost nabízela přímý let do Helsink s

přípojem do Ivala: tutéž trasu, kterou se Lilith dostala – ovšemže s

nezakalkulovanou oklikou – na černý kontinent. Tento let měl start

zítra brzy ráno.

Lilith si bez problémů objednala dvě letenky a zaplatila hotově.

Když vyšla z haly, přehrávala si ve vzpomínkách všechna

dobrodružství, která prožila po celou cestu k Duncanovi. Přitom si

musela přiznat, že je momentálně nejraději od něho co možná nejdál.

Stále ještě nechápala, co se to vlastně stalo. Taky nemohla, dokud si

nevyjasní, jakou roli sehrál při Duncanově „zmrtvýchvstání“ Landru.

— 10 —

Duncan žije. Dýchá, jeho srdce bije a žene krev do žil – není tedy

kreaturou – a přesto jej Lilith dokázala vedle sebe snést jen s

krajním odporem.

Takto si jejich opětné setkání rozhodně nepředstavovala.

Vlastně o něm neměla vůbec žádnou představu od chvíle, kdy ji v

laponském Muoniu zastihl jeho telefonát.

Od té doby, co překonali pochod pouští, ležel Duncan v posteli.

Také v oáze prý, jak sám tvrdil, skoro pořád jen spal...

Lilith se konečně rozhodla vyřídit dva telefonáty, na které si

dosud nedokázala najít čas, nebo je případně odsouvala.

Namísto aby pracně sháněla provozuschopnou telefonní budku,

zamířila do kanceláře státní telefonní společnosti. Avšak dočkala se

jen jednoho hovoru. Stalheim navzdory dlouhému vyzvánění telefon

nezvedal. Zato spojení s Austrálií bylo úspěšné.

„Lilith!... Zastihl tě?“

Touhle otázkou rázem vzala Beth Lilith vítr z plachet.

„Kdo?“ zeptala se přesto poněkud nadbytečně.

„Kdo! Samozřejmě že Duncan! Volal ti sem... Možná mě budeš

považovat za blázna, ale byl to on, to ti přísahám! Krátce po tom, co

jsi odjela, se ohlásil on a chtěl okamžitě vědět, kde jsi...“

„A tys mu to prozradila?“

„A proč ne, co? Ale nevypadáš moc překvapeně. Zastihl tě?“

„Je umě.“

„Z masa a krve?“

„Z masa a krve.“

„Neuvěřitelné. Kde jste? Pořád ještě u toho, no však víš...?“

„Ne.“ Lilith chvíli zaváhala a pak se zeptala: „Jak je ti?“

„Čekám. Nutím se doufat, že budeš mít úspěch.“‘

„Takže pořád stejně...“

„Taky bych ti mohla něco nalhat, kdyby ti to bylo milejší.“

Lilith se zlostně zamračila. „Měla jsi mezitím sama nějaký

kontakt se Stalheimem?“

„Ne.“

„Pokud všechno půjde hladce, dorazíme Duncan a já k němu

zítra.“

„A kdy do Sydney?“

— 11 —

„To nemohu ještě říci. Zůstaneme v kontaktu.“

„Jaké jsou šance, že se to tomu doktorovi podaří?“

„Ještě jsem ho nezastihla.“

Lilith ukončila rozhovor. Ten potlačovaný nepříjemný pocit, který

se jí spojoval s Beth, se opět vrátil. Na to stačil jen jediný krátký

rozhovor. Beth stále ještě byla pod vlivem démonického viru, jenž

převrátil na hlavu celý její svět. Bojovala s tím, a přece se z každého

slova, každého přízvuku ozýval takřka neomezený odpor, který ji už

od překonání infekce popuzoval proti všem osobám, které měla

předtím ráda, nebo dokonce milovala. Celé spektrum od prosté

antipatie až po čirou nenávist zahrnoval nyní její citový život.

Lilith doufala že Stalheim mezitím již objevil aspoň nějaký

prostředek, kterým by se dala vyrovnat ta následná komplikace

magické choroby. Ještě jednou se pokusila zavolat na soukromou

výzkumnou stanici na jezeře Pakasaivo.

Opět marně.

Což v ní znovu probudilo obavy, které měla už delší dobu.

Nedalo se už vyloučit, že Duncanův telefonát ji měl – i kdyby o

tom samotný Duncan neměl nejmenší tušení – odlákat od Stalheima.

Kdyby tomu tak bylo, pak nejenže se vědec nacházel v největším

nebezpečí – snad mu dokonce již podlehl.

Lilith měla vážné obavy. Nejen kvůli Beth a ostatním, kteří čekají

na své úplné vyléčení, nýbrž také kvůli Stalheimovi.

Opustila kancelář, sledována pohledy mužských zaměstnanců i

zákazníků, kteří navzdory Lilithinu popelkovskému ustrojení

zaznamenali její půvab a jistě si každý z nich v duchu přál

prozkoumat jej trochu blíž. Lilith sama nenašla zalíbení v žádném z

nich. Měla vlastní představu o tom, jaký typ člověka může uspokojit

obě její náruživosti.

Loudala se ulicemi Bir el Khzaimu.

Orient byl plný báječně vypadajících, už od mladých let

pozoruhodně dospěle vyhlížejících mužů. Jako třeba ten žebrající

mladík, sice štíhlý, avšak urostlý a s ebenově zbarvenou kůží, který

se vynořil přímo před ní a zdrženlivě zamumlal „bunu morale!“

Automaticky mu odpověděla stejným dialektem. Současně věděla, že

našla, co hledá.

— 12 —

Nastavil ruku, samozřejmě. Ale učinil tak s nebývalým odstupem,

a navíc, aniž by byl obklopen – jak bývá běžné – celou hordou

dalších žebráků. Trochu Lilith připomínal Džebala, alespoň co se

týče urostlosti a temně jiskřících očí. Ale současně na něm bylo i

mnoho osobitého, aby dokázala zahnat vzpomínku na Nonina

milence.

„Yokon,“ vyžebral si minci a dodal: „Misumu-sumut. Jsem

nemocný...“

Lilith si ho prohlížela od hlavy k patě. Sama tím byla znovu a

znovu překvapena, jak mocně se její nejtajnější pudy hlásí ke slovu,

když je vhodná příležitost nebo – v případě nouze – když nelze jinak.

„Jak se jemnuješ?“

„Aloun.“

„A jakou máš nemoc?“

Nadzvedl svůj obnošený oděv, sahající mu až ke kotníkům, takže

Lilith uviděla jeho nohy, štíhlé, jakoby gazelí, až do výše stehen. Tu

a tam měl Aloun na kůži cosi, co Lilith zpočátku omylem považovala

za nějaký tradiční šperk, jaký mají ve zvyku nosit černí obyvatelé

Mauritánie. Avšak protože jí to ukazoval v odpověď na její otázku po

podstatě jeho utrpení, zeptala se: „Co je to?“

„Červi,“ řekl, aniž by z ní spustil oči.

Lilith však stále ještě nechápala význam oněch předmětů,

složených vždycky ze dvou dřívek, které měl kdoví jak připevěny na

kůži. Vyzvala ho, aby se zase zahalil.

Poslechl.

A vyčkával.

„Nechala jsem si peníze v hotelu,“ zalhala. „Když mě doprovodíš,

dostaneš bakšiš.“

Váhavě přikývl a pak ji beze slova následoval. A také po celou

cestu až k hotelu odmítal jakýkoli její pokus o navázání rozhovoru.

Odpovídal jen jednoslabičně.

Hotel Asta Kebe byl veden jedním „beidanem“, Maurem o něco

bělejším než Aloun, a několika černochy, pracujícími za otrocký plat.

Majitele chátrající budovy i jejího personálu nebylo nikde vidět,

když Lilith v Alounově doprovodu vstoupila do malé vstupní haly.

Starý muž v recepci měl na nadloktí a kolem beder spoustu gris-

— 13 —

gris, kožených váčků s citáty z koránu, které, jak se Lilith mezitím

již dozvěděla, mají ochraňovat před všemožnými pohromami a

nebezpečími, od nemoci až po psychicky způsobenou impotenci.

Avšak proti Lilithiné hypnotickému „přesvědčování“ zcela zjevně

nechránily. Zatímco Aloun čekal poněkud stranou u vchodu, dostala

Lilith klíč od pokoje, ve kterém naprosto zaručeně nebude čekat

Duncan.

Pokoj byl nečekaně čistý, avšak taky na první pohled neobydlený.

„Ty tu nebydlíš, adjame,“ došlo i Alounovi.

„Já vím.“ Lilith zavřela dveře. Až dosud nepoužila žádného

hypnotického ovlivňování. Byla už dost sebevědomá, aby věděla, že

její nabídku žádný muž neodmítne. „Kolik je ti let?“

„Šestnáct.“

„Tak to jsi už určitě měl nějakou ženu, že?“

V očích se mu objevil zaražený výraz. A pak řekl něco, co Lilith

hluboce zranilo, jelikož to naprosto nečekala: „Ty jsi kurva, ochotná

zaplatit, když jí to dobře udělám?“

Hleděla na něho, jako by do ní sjel blesk. Stála už vedle nepříliš

velké, nepříliš pohodlné postele.

„Co tě to –“

Avšak nenechal ji domluvit. „To, že musím žebrat, abych se

uživil, neznamená, že nemám čest!“ Obrátil se ke dveřím.

Avšak dohnala ho a zastoupila mu cestu. „Stůj! Promluvme si. Je

mi líto, jestli jsem zranila tvoji hrdost...“

Hleděl na ni naprosto chladně. Ale čekal.

„Bylo to ode mě hloupé. Ale – líbíš se mi.“

„Mluvíš jako kurva,“ zdůraznil ještě jednou. „Hrnete se do naší

země jako kobylky. Asi je pro bílé ženy velice vzrušující spát s

černými muži. Mně se to hnusí. Nech si svůj bakšiš...“

Odstrčil ji stranou.

Tentokrát mu již nebránila vyjít z pokoje.

Stále ji ještě pálilo ono slovo, kterým již Landru – třebaže z

docela jiného důvodu – urážlivě ocejchoval její matku.

Kurva!

Také Lilith opustila pokoj – a vešla do jiného.

— 14 —

Landru spokojeně zavřel dveře Stalheimovy laboratoře a opustil

dům. Dílo bylo dokonáno. To, kvůli čemu podnikl celou tuto cestu.

Pomáhat Stalheimovi objevit sérum proti účinkům magického

moru byl jen prostředek k jinému účelu. Landru měl vyšší cíle, než si

hrát na dobrodince lidstva.

Usmál si při tom pomyšlení. Právě on, jenž už rozšířil tolik

morových epidemií po celé planetě. A krysy mu v tom byly vždy

věrnými pomocníky.

Oproti tomu na moru v Sydney neměl nejmenší zásluhu. Mezitím

již zjistil, že původcem byla cizí magie wondjinů, australských

stvořitelských bytostí.

Tento mor také nevyvrcholil smrtí obětí. A snad by i mohl, kdyby

Lilith Edenová nezabila tvora, jenž byl za mor odpovědný.

Zůstal však roztomilý vedlejší efekt: uzdravení prošli kompletní

proměnou citů. Z náklonnosti nenávist, ze záliby odpor – a naopak.

A dcera té kurvy se pochopitelně pokoušela najít protilék. Neboť i

její milenka byla nakažena.

Beth MacKinsayová... Landruovi přelétl přes obličej úsměv.

Malá, příjemná ztráta času, po které mu nyní byla plně k dispozici a

ochotná k jakékoli hanebnosti. Jeho dobrovolná spojenkyně proti

Lilith Edenové. Ještě s ní má velké plány.

A proto bylo tak důležité, aby byl přítomen při přípravě séra.

Drobná úprava, kterou právě provedl, nebyla Stalheimovi vůbec

nápadná. Vlastně si už na Landruův pobyt vůbec nevzpomínal; díky

malému kouzlíčku, neboť proti normální hypnóze se ukázal Stalheim

být odolný.

Dcera té děvky protilék naprosto bezelstně a se spoustou

nadějí s sebou vezme do Sydney, píchne ho své přítelkyni. A pak...

Landru se vydal dolů do vesnice. Než s konečnou platností

odcestuje, chtěl se ještě nasytit. Let do Indie bude dlouhý a

občerstvení, které má rád, by se jistě neobešlo bez nežádoucího

rozruchu.

— 15 —

Když Lilith vstoupila dovnitř, Duncan Luther spal a převaloval se

v těžkých snech. Čelo měl pokryté studeným potem. Místnost byla

na jeho přání jen lehce zatemněná. Všude se uhnízdily stíny.

Zřejmě i v jeho duši.

Pokud ještě nějakou vůbec má, napadla Lilith bizarní myšlenka.

(Jaká jiná? Život po boku mrtvého je bizarní.)

„Měla bych tě zabít,“ řekla, stále ještě celá špatná z Alounova

odmítnutí. „Měla bych předejít každému riziku!“

Vtom se probudil.

Vylekaně vyskočil.

„Ach, to jsi ty?“

„Ano, jenom já.“ Skousla si spodní ret a nerozhodně postávala na

místě. „O čem sní ten, kdo je...“ V poslední chvíli se rozhodla

spolknout slovo „mrtvý“. Dost už! volala sebe samu k pořádku. Už

toho nech!

Rukou si přejel po mokrém obličeji a zajel prsty do vlasů. „Sny se

mi teď změnily,“ řekl otupěle. „Od chvíle, kdy jsem tě našel.“

„Já tebe,“ opravila ho.

Jako by ji však ani neslyšel. „Indie. Upír, který mě přepadl a...“

„A?“ naléhala. Chtěla to slyšet. Konečně to slyšet z jeho úst.

Zoufale zíral před sebe. „Bylo to, jako by mi zlomil páteř. Jako by

mě zabil!“

Byl jsi mrtev, řekla si v duchu.

K čertu, jistě že jsi byl! (A proč jsi nezůstal?)

Bylo to vůbec poprvé, co si spolu trochu víc povídali. Během

jejich cesty pouští Duncan postupně propadal větší a větší

dezorientaci. Párkrát byla Lilith již přesvědčená, že jeho rozum

balancuje nad propastí – a že jej ta propast taky pohltí.

Avšak nyní navzdory všemu očekávání jako by se jeho stav

stabilizoval.

„A o čem jsi snil, než jsem pro tebe přišla?“

Přehodil nohy přes okraj postele a postavil je na podlahu.

A tak zůstal sedět.

— 16 —

„Pokaždé to nějak souviselo s tebou,“ řekl. „Avšak vzpomínám si

už jenom úplně nejasně. Byly to sny, které si nedokážu nijak vyložit.

Jednou jsem tě navštívil v Bethině bytu. Spala jsi na pohovce. Na

podlaze ležel nějaký neznámý muž a taky spal.“

„Jak vypadal ten muž?“ Lilith měla najednou pocit, jako by byla

sevřená ve studeném krunýři. V čemsi, co jí znemožňovalo hnout se

z místa.

„Byl veliký. Asi čtyřicátník. Rozložitý a kostnatý. Hranatý

obličej...“

Codd! Vždyť on popisuje Virgila Codda!

„To si vždycky tak přesně vybavuješ ,nejasné’ sny?“

Udělal na obranu jen malátný pohyb. Její neskrývaná nedůvěra ho

zjevně zasáhla. Ale co čekal? Objevil se v Nonině působišti. A Nona

je Landruova milenka...

„Dál!“

Podíval se na ni. „Vždyť mě přece vůbec nechceš vyslechnout.

Nejmilejší by ti bylo, kdybych se vůbec neobjevil!“

To sedí.

„Nesmysl,“ řekla. „Co se stalo s tím... mužem na podlaze?“

„V tom snu jsem se k němu přibližoval. Zvedl se a šel mi kousek

naproti. A náhle...“

„Co?“ Lilith nebyla s to ze sebe dostat víc než toto jediné

slovíčko. Všechno se v ní stáhlo, když to pochopila. Bylo to tak

šílené. A přesto všechno do sebe zapadalo. Jaká ironie.

„Nevím, co viděl – co se stalo. Doslova zkameněl. Jeho obličej se

proměnil v příšerný škleb. Jako by mu všechen život vyprchal z

těla... a tady sen skončil.“

Lilith se celá třásla. Asi by bylo rozumnější se posadit. Na postel

vedle Duncana. Avšak také nyní dokázala snést jeho blízkost jen s

obtížemi. V prudkém myšlenkovém skoku si vybavila jeho zjizvená

záda, jež viděla ještě v oáze. Jako by byl velice pozoruhodně

operován – zachráněn schopnými lékaři.

Měla tomu uvěřit, nade vši pochybnost.

Avšak současně zanechal sám Landru stopy, které umožňovaly

jen jediný závěr: Duncan není Duncan – Duncan je past.

Musím pochopit podstatu této pasti, myslela si v duchu.

— 17 —

Nevrátil se přece jako nemrtvý – ale co tedy?

„Ten tvůj sen znám,“ řekla jen tak zběžně. „Možná, že znám

všechny tvoje sny.“

„Jak to myslíš?“ Poněkud se vztyčil. Jeho tělo se napnulo. Jeho

oči, tvář – všechno bylo perfektní. To, jak mluvil, to, jak mlčel,

všechno to skutečně byl Duncan Luther. Že vypadá zmateně a

roztržitě, bylo vzhledem k okolnostem jen logické.

A přece si k němu nedokázala Lilith najít „cestičku“.

„Byly to sny, ve kterých jsi mi chtěl něco sdělit?“

Oči se mu rozšířily, jako by její otázka byla odpovědí na něco,

čeho si dosud nebyl vědom. „Ano!“ vydechl a z jeho pórů se vyvalila

další záplava potu. „Ano! Já... chtěl jsem tě...“

„Varovat?“

Přikývl.

Zavrtěl hlavou.

„Co je?“

„Je to bláznivé.“

„Co je bláznivé?“

„Před čím jsem tě chtěl varovat.“

„Před čím?“

„Před sebou samým.“

Nedala na sobě znát, jestli ji toto přiznání ještě překvapilo.

„Přesněji!“

Povyprávěl ji oba „klíčové“ sny. Lilith v jednom z nich poznala

svůj zážitek v sydneyské kanalizaci, kde umíraly krysy, aby vytvořily

porušenou zprávu – a v druhém pak příhodu u Franse Stalheima, kde

se v jeho laboratoři přihodilo s pokusnými zvířaty něco podobného.

„A vzpomeneš si na přesné znění těch varování?“

„Ne. Je to jakési rozmazané!“

„Určitě?“

„Ano!“

„No dobrá.“

„Vůbec ne dobrá! Už mi z toho začíná přeskakovat! Kašlu na sny!

Hledíš na mě, jako bych tam v Delhi zemřel! Přemýšlela jsi někdy,

co se asi ve mně děje? Můžeš se klidně přesvědčit, že žiju, ale ani to

nemůže zvrátit tvůj předsudek. Co je to s tebou?“

— 18 —

„Se mnou?“ Lilith skoro vykřikla. Ale ovládla se.

„Nemyslíš,“ zeptal se, „že bys mi měla dát šanci?“

Věděla, na co naráží. Než se jejich cesty v Indii rozešly, chtěl jí

pomáhat sledovat horkou stopu Liliového kalichu.

Co mu na to měla odpovědět?

Její myšlenky kroužily kolem Virgila Codda, jejího posledního

služebníka, jenž zemřel v Sydney. Na té samé půdě, na níž Lilith

vyrůstala a spala skoro celé jedno století.

Podle všeho, co se právě dozvěděla, by Codd ještě mohl žít,

kdyby...

A pak řekla Lutherovi pravdu.

Plnou pravdu o jeho snech.

A uvrhla ho ještě do větších pochybností o sobě samém.

„Tomu neuvěřím – nikdy! Chceš mi tvrdit, že ten... tvůj služebník

pochopil to, co jsem snil, jako útok a proto se mi postavil? A že já

jsem ho nechal ztuhnout, ba dokonce že jsem ho skoro zabil?“

„Stále tě doprovázel jakýsi dech smrti – i při těch ostatních

pokusech o kontakt.“

Její umíněný „výklad snů“ narážel na jeho pochopitelnou skepsi.

Avšak Lilith byla přesvědčena o tom, k čemu právě dospěla.

„Kdy nám to letí?“

„Zítra časně zrána.“ Ukázala mu letenky a zároveň mu vrátila jeho

pas.

Duncan pozoroval svoji fotografii v něm, jako by se sám

nepoznával.

Lilith mu vysvětlila, proč musí do Laponska. Akceptoval to bez

námitek. O tom, co se mezitím přihodilo ohledně Liliového kalichu,

se však Lilith dosud zdráhala podat mu jakoukoli informaci.

Nevěřila mu.

Aťsi vypadal tak bezmocně a uboze. Jeho zmrtvýchvstání

souviselo nějak s Landruem. To samo stačilo, aby její rty zůstaly

pevně uzamčeny.

To je teda situace, pomyslila si.

„Odpočiň si,“ řekla mu, třebaže až dosud spal. „Musíme vstávat

nejpozději ve tři ráno, abychom byli včas na letišti.“

„A ty? Půjdeš taky spát?“

— 19 —

„Však víš, že já skoro vůbec spánek nepotřebuju. Trochu se tu

ještě rozhlédnu.“

Pohlédl k oknu, za jehož závěsy už ustalo nejhorší horko. „Už se

stmívá.“

„Spi! Pro změnu zase hluboce a beze snů! Vzbudím tě včas!“

Jeho oči úpěnlivě žadonily, aby zůstala.

A přece odešla.

Avšak neopustila hotel, nýbrž se odebrala do onoho pokoje, kde

chtěla předtím svést Alouna. Tam si lehla na postel a sama se

pokoušela usnout.

V Duncanově přítomnosti by – stejně jako všechny předchozí noci

– nezamhouřila oko.

Zde se jí to podařilo.

Na chvíli.

V jeho bezprostřední blízkosti se roztříštilo okno. A ve tmě za

ním se objevil jakýsi pohyb.

Vylekal se tím rámusem a skutálel se z postele. Polštář strhl s

sebou a mrštil jím směrem k rozbitému oknu.

S žuchnutím do něčeho narazil.

„Kaarz paari!“

Nelidský řev mu projíždí sluchem jako dlouhý, rezavý hřebík.

Pak cítí, jak jej cosi chytilo za hrdlo a jako loutku jej

vymrštilo do vzduchu.

Tvrdě narazil na podlahu a napůl ještě omráčen drmolil

modlitbu.

Cosi se nad ním naklání... cosi. Strašlivé drápy se mu objevují

před obličejem a ucukávají zpět.

Plazí se tam, kde tuší dveře. Zvedá se. Šátrá po tapetě a hledá

vypínač. Nachází jej, zatímco nahlas drmolí jména apoštolů.

Blikající světlo zaplavilo místnost. Ze tmy se vynoří upírský

škleb.

Tuhle bestii nemůže na dlouho zastavit žádná modlitba.

— 20 —

Blíží se k němu.

Je sama.

Jako já, napadlo jej.

Horečně se ohlíží po něčem, co by mohl použít jako zbraň.

Není tu však – nic...

Indický upír v temném elegantním hedvábném oděvu – jenž je

v ostrém kontrastu s jeho barbarsky divokým pohybem – se

zlomyslně zasmál.

Získat čas! Jedno jak!

„Co... mi chcete? Kdo jste?“

Všechno marné.

Dlouhé, ostré špičáky až příliš jasně signalizují, o co bestii jde.

A bestie se skokem vrhá dopředu, chytá jej, sráží k zemi a...

V jeho bezprostřední blízkosti se roztříštilo okno. A ve tmě za

ním se objevil jakýsi pohyb. Vylekal se tím rámusem a skutálel se

z postele. Polštář strh] s sebou a mrštil jím směrem k rozbitému

oknu...

Probudil ji závan vzduchu.

Někdo stál nad ní.

„Aloun?!“

Na okamžik se jí ve tváři zračil nelíčený údiv. V místnosti byla

tma. Venku vládla jedna z oněch hvězdných, zvláštními vůněmi se

chvějících afro-arabských nocí.

„Pst!“ zasyčel Aloun. Oči měl vytřeštěné, ale bezpochyby neviděl

nic než neurčitý obrys postele.

Shodil ze sebe oděv. Plížil se k ní.

Lilith pocítila slast z doteku jeho chladivé kůže a naléhavou

myšlenkou přikázala symbiontu na svém těle, aby se stáhl – co může

nejvíc.

Téměř úplně nahá přijala mladíka, který ji před několika hodinami

odmítl.

„Proč jsi se vrátil?“ zeptala se. „Myslela jsem...“

— 21 —

„Protože jsi nádherná žena.“

„Takže ne kurva?“

„Teď jsem přišel já. K tobě.“ Tento bod byl zřejmě pro něj

důležitější než všechno ostatní. „Když se muž uchází o ženu, je to v

pořádku. Je to... přirozené.“

„A když žena o muže, to není přirozené?“

„Ne.“

Proti tomu se dalo namítnout mnohé – anebo nic.

Lilith se rozhodla pro druhou možnost.

„Měl jsi štěstí, že jsi mě tu zastihl,“ řekla tiše.

Ale opět odporoval. „Žádné štěstí,“ ukázal kožený váček, který

mu na tenkém řemínku visel na krku, „opatřil jsem si k tomu zvláštní

gris-gris. Bylo jasné, že tu budeš.“

„Což je možné takto kouzlem plnit svá přání?“ Alounova slova jí

až příliš připomněla El Nabhalovy šátky.

Položil jí prst na rty. „Přestaň ztrácet čas slovy! Dělej, co ti

přikazuje tvoje touha – a já se budu řídit svojí!“

Lilith nejprve nevěděla, jestli to skutečně ještě chce. Avšak v

Alounových rukou jako by byl jakýsi magnetismus, jenž z hloubi

jejího těla vytáhl na povrch i ty nejskrytější touhy.

Převalila se na něho. Posadila se mu na břicho a bezpečně sáhla

dozadu za sebe, kde nahmatala jeho penis. Byl obřezán. Po krátké

chvílí se u mladíka dostavila tvrdá erekce.

V tu chvíli se svezla o něco nazad.

Poslední zábrany padly. Lilith došla k vrcholu poprvé hned po pár

přírazech, zatímco on se vzorně držel na uzdě. Chvíli jí dopřál

volnost, pak ji však ze sebe shodil, aniž by však vyklouzl z jejího

klína. Položil ji na záda a její nohy si dal na ramena.

Opřen o ruce, sbalené v pěsti, jí vnutil svůj rytmus.

Tento šestnáctiletý mladík zbavil Lilith posledních zábran, které jí

ještě zbyly. Jeho nárazy otřásaly víc než jen jejím tělem.

Další vyvrcholení odplavilo zbytek jejího rozumu. Úplně se v něm

rozplynula. Několikrát rychle po sobě jej udeřila dlaněmi po

staženém zadku, aby mu zabránila vyjít z ní. Přitom opět rukama

narazila na dřívka, která byla různě roztroušena po jeho stehnech. Na

okamžik si vzpomněla na jeho slova.

— 22 —

Červi?

Nejšikovnější z jeho červů se právě roztahoval v její jeskyňce. Jen

ať nepřestává, jen ať pokračuje.

Ať to nikdy neskončí!

A v tu chvíli se udělal také Aloun. Doslova ji zalil, přičemž v ní

nezůstal ani o vteřinu déle, než bylo třeba.

A jakkoli toho Lilith litovala, přece jen to akceptovala. Byla úplně

hotová. Avšak tu sladkou slabost nedoprovázela žádná žízeň.

Viděla, jak se vedle ní posadil a natáhl nohy.

Mlčky začal potahovat za dřívka.

Zvuk, který to vydávalo, by bylo ve dne sotva slyšet. Avšak nyní

v tom hlubokém tichu nabyl skoro příšerné povahy.

„Co děláš?“ zeptala se.

„Vytahuji si červy – každou hodinu o kousek. To se musí dělat

pomalu, nesmí se přetrhnout, jinak...“

„Jinak co?“

„Jinak bych riskoval otravu krve.“

Slovo otrava v souvislosti s jejím nejoblíbenějším nápojem ji

vyděsilo.

„Byl jsem neopatrný,“ pokračoval – najednou byl až příliš

hovorný. „Koupal jsem se v tůňce, zamořené medinskými červy.“

A zatímco jej Lilith ještě litovala a přemýšlela, jak by mu mohla

pomoci, stalo se něco nečekaného.

Aloun tiše vykřikl.

Ne jednou – několikrát po sobě.

Zatímco on v té tmě nemohl ani vidět, co se vlastně děje, Lilith

vše pozorovala s ochromujícím úžasem: symbiont, který tak dlouho –

s odhlédnutím od jeho mimikry – byl naprosto pasivní, najednou

vyvinul iniciativu.

Vypadalo to jako útok!

„Medůzí“ chapadla šlehla vzduchem. Vycházela z úzkého pásku,

ovíjejícího Lilithin štíhlý pas a natáhla se po Alounovi, vnořila se do

vlasově tenkých škvír mezi dřívky a -

A co?

Opět se bleskurychle vytáhla ven.

A současně veškerá dřívka spadla z Alounovy sametově temné

— 23 —

kůže.

Aloun náhle přestal křičet. Ohmatával si nohy...

„Co to bylo?“ vydechl.

Když Lilith neodpověděla, slezl z postele a rozsvítil světlo.

Nechápavě pozoroval otvory, podobající se vpichům, které na jeho

kůži označovaly místa, kde měl předtím dřívka a červy.

„Vypadá to, že jsi byl odčerven jednou provždy,“ zažertovala

Lilith.

To však nestačilo. Rozhodně ne k tomu, aby to otupilo Alounovu

náhle znovu probuzenou nedůvěru.

„Ty jsi čarodějnice?“ vymáčkl ze sebe. „Bílá... čarodějnice!“

To stačilo. Nejprve kurva, teď zase čarodějnice...

A Lilith mu hypnoticky nasadila náhubek, který zasluhoval už

dávno.

O dvanáct hodin později

Jarl Sibelius přivítal Lilith jako domněle ztracenou dceru.

Mozolnatýma rukama vytřel slzy pohnutí z koutků očí.

„Když mi centrála řekla, že se někdo shání jmenovitě přímo po

mně, ani jsem nepomyslel, že by...“

Lilithin polibek, vtisknutý na větrem ošlehanou tvář, ho zbavil

řeči. Nakonec obdařil stejně „otcovským“ pohledem i Duncana

Luthera, coby potenciálního zetě.

Konečný soud si však Laponec ponechal pro sebe. Avšak zdálo

se, že zcela spokojen s Lilithiným výběrem není.

Dovedl je ke svému taxíku, vhodnému do sněhu i do bláta, a

nechal ji nastoupit dozadu. Duncan Luther tam vlezl za ní, aniž by

mu taxikář věnoval pozornost.

„Nebyla jste pryč dlouho,“ řekl Jarl Sibelius, když se usadil sám

za poškrábaným čelním sklem. „Ale přesto jste mi jaksi chyběla...“

„Tys ho zhypnotizovala?“ pošeptal jí Duncan. Znělo to dost

zlomyslně a Lilith z toho pochopila, že se cítí odstrčený.

Úkosem se na něho zadívala. Jizva kolem jeho páteře dokazovala,

— 24 —

že byl každopádně operován. Avšak neprozrazovala kým a s jakým

úmyslem.

Bylo myslitelné, že by se Landru pokusil udělat z Duncana svůj

nástroj, avšak jeho úmysl by z nějakého neznámého důvodu nevyšel?

Ale proč by byl pak vysazen v Bir el Khzaimu a později v El

Nabhalově oáze...?

Otázka za otázkou.

Lilith zavrtěla hlavou.

„Co je?“ zeptal se Duncan, stále ještě šeptem.

„Sklapni!“ vyštěkla.

Jarl Sibelius zvědavě pohlédl do zpětného zrcátka. Zaznamenal

napětí, panující mezi jeho zákazníky. Co však nezaznamenal, byl

Lilithin silně rozmazaný odraz v zrcadle. Ohledně tohoto působilo

Lilithino ovlivnění stále stejně.

Vlastní pohled do zrcátka přivedl Lilith na nápad. Spontánně se

naklonila a vyhledala v zrcátku Duncana.

Sama nevěděla, co si tím chce dokázat. I mrtví přece mají svůj

odraz v zrcadle. Normální mrtví. Pouze bytosti, nosící v sobě upírské

sémě, zbavuje magie odrazu v zrcadle a stínu...

Duncana se to netýkalo – vypadal nefalšovaně živě, zrcadlo jej

odráželo samozřejmě nepoměrně ostřeji než ji.

Zamyšleně se znovu opřela.

„Tentýž plán jako posledně?“ Hlas Jarla Sibelia ji opět vrátil na

půdu reality. „Mám si vzít pokoj a být vám k dispozici?“

„To se ukáže na místě,“ odpověděla Lilith.

Taxikář horlivě přikývl, pak šlehl pohledem po Duncanovi a

pravil tónem, ze kterého se nedalo určit, jestli mluví vážně nebo

žertem: „Váš přítel vypadá trochu posmutněle. Muonio však asi teď

právě nebude nejlepší náplastí na jeho smutek...“

Avšak než se Duncan zmohl na podrážděnou reakci, ke které se,

soudě podle jeho držení těla, již chystal, položila mu Lilith

chlácholivě ruku na koleno.

Skutečně to pomohlo. Duncan se uvolnil a ona se zaptala: „Co tím

chcete říci, Jarle?“

Odfrkl a mezi obočím se mu udělala ostrá vráska, přičemž se

krátké světlé chloupky na okamžik spojily. „Nechtěl jsem se vás

— 25 —

dotknout, pane,“ vyjádřil politování nad vlastním nedostatkem taktu.

„Ale je pravda,“ a prstem ukázal vedle sebe, kde mezi zbytky

snídaně ležely složené noviny, „že během několika dnů je odtud

hlášena třetí sebevražda. To už vzbudilo pozornost dokonce i v Ivalu.

Tři sebevraždy, následující bezprostředně po sobě ve vesnici s pěti

sty obyvateli. To není jen tak!“

„Jak ti lidé zemřeli?“ zeptala se Lilith a požádala jej o noviny.

„Ženy,“ řekl Jarl Sibelius, zatímco jí list podával dozadu.

„Všechno to byly pěkné mladé ženy, o jejichž problémech neměl

nikdo ani ponětí – ani jejich vlastní příbuzní ne.“ Pustil volant a

zašermoval rukama. „Svět je stále bláznivější a bezcitnější!“

Lilith našla zprávu, vysázenou s velkými titulky. Zatímco Sibelius

dál žvanil, zdálo se, že Duncan nemá žádný zájem ani o něho, ani o

článek v novinách.

Čím dále jeli na sever, tím byl uzavřenější.

Čím déle Lilith četla, tím větší chlad svíral její srdce nad tím, co si

lidé jsou schopni učinit sobě samým.

Zadívala se na Duncana.

Odvrátil se.

Bylo mu chladno. Jen tam, kde teplo její ruky pronikalo látkou

jeho kalhot, to bylo přijatelnější.

Co vyvolávalo ten chlad, který byl v této zasněžené krajině jen

zdánlivě normální? Sám věděl, že jej pociťoval už v nejžhavějším

pouštním písku, a to rozhodně normální nebylo.

Byl to snad důkaz toho, co mu kladla Lilith k tíži od chvíle, kdy se

znovu setkali? Byl to nakonec skutečně chlad smrti?

Duncanu Lutherovi vězelo v hrdle něco víc než jen obyčejný

výkřik. Kdyby tak dokázal naráz uvolnit všechno nahromaděné

utrpení a ventilovat je, byla by to hotová exploze!

„Budeme v Muoniu dřív, než nastane bílá noc,“ řekl zvláštní řidič

zvláštního taxíku. „Snad tam budou o tom všem vědět něco víc.

Možná že noviny to téma jen nafoukly v důsledku okurkové

— 26 —

sezóny...“

Co to je za situaci!

Co – to – je – se – mnou?

Cítil se, jako by v jeho nitru pomalu tuhnul beton. Něco se děje.

Něco se stalo.

Kde se končí jeho vzpomínky – kde se začínají?

Tu a tam se pokoušel mít porozumění pro Lilithino chování –

třebaže neměla žádné porozumění pro něho.

Vzápětí se zase skoro dusil zoufalstvím a prázdnotou, které ho

znovu a znovu odhazovaly nazpět jako neviditelná gumová zeď,

kdykoli učinil další pokus svěřit se.

Co ještě má říci?

Co ještě má říci víc, než co už řekl?

Sice nechtěl, ale přesto se během této jízdy fantastickou krajinou

znovu a znovu uchyloval k mlčení a uzavíral se v něm.

Byl rád, když konečně dojeli do vesnice. Lidé, kteří se zde

pohybovali, se přece zdáli být o něco méně neskuteční než všichni,

se kterými se dosud setkal.

Avšak k překvapení jeho i řidiče požádala Lilith, aby nezastavoval

před zchátrale vyhlížejícím „hotelem“, nýbrž hned jel dál až k

vlastnímu cíli její cesty, aby si vyjasnila, jak dlouhý bude její zdejší

pobyt.

Lilith o tom v přítomnosti řidiče nemluvila, avšak Duncan už z

rozhovoru s ní během letu i předtím vyrozuměl, jak moc se třese na

setkání s tím zdejším vědcem. Bethina proměna musela být mnohem

horší, než si vůbec dokázal představit.

Nikoli poprvé bleskla Duncanovi hlavou myšlenka, že se snad

vůbec nezměnila ani Beth, ani on, nýbrž...

„Pomalu,“ vytrhl ho Lilithin zastřený hlas ze zadumání, „bys už

mohl vylézt z té své hlemýždí ulity. Už jsme tu. Nebo chceš zbytek

svého života prožít němý?“

Svého života.

Byl to jen slovní obrat. Nevážila každé slovo na zlatnických

vážkách.

Mdle řekl: „Ne. Jsem jen unavený. To je všechno.“

Stejně jako on věděla i ona, že to zdaleka není všechno.

— 27 —

Komplex budov, nacházející se na kopci nad vesnicí, vypadal jen

na první pohled typicky skandinávsky rustikálně. Při bližším

ohledání vyšla najevo jeho technická rafinovanost a účelnost. Toto

nebylo žádné idylické sídlo nějakého pomateného snílka. Zde vedlo

konkrétní plánování k něčemu, co za svojí fasádou zřejmě chystalo

ještě mnohem větší překvapení.

Auto zastavilo až na konci příjezdové cesty lemované jedlemi.

„Počkejte zde,“ řekla Lilith a vystoupila.

Duncan hleděl za ní, jak běží ke vchodu zakrytému křovím.

Pohybovala se jako někdo, kdo je v naprostém souladu se svým

okolím.

Našla svoji identitu, pomyslel si mdle. Zatímco já jsem tu svoji

ztratil.

Připomínalo to špatný vtip, jak velmi si byly jejich osudy

najednou podobné. Když Lilith opustila svůj rodný dům, bloudila

dezorientovaná a bez kontaktu se skutečností v Sydney. Nyní se to

samé stalo jemu, Duncanovi, a on náhle pochopil, co tenkrát musela

zažívat.

„Znáte se už dlouho?“ zeptal se řidič a okamžitě dodal: „Té se

držte, mladíku, dobře se jí držte. Ta je něco docela zvláštního!“

Děkuji, blbe, pomyslel si Duncan zatrpkle. Než však stačil

odpovědět, vrátila se nazpět Lilith v doprovodu přibližně čtyřicátníka

v džínách, který vypadal, jako by si striktně zakázal vůbec někdy se

stát zcela dospělým. Dlouhé světlé vlasy mu dosahovaly až po

ramena v kožené bundě. Jeho obličej byl jemný a energický zároveň.

Zkoumavý pohled, se kterým si Stalheim – samozřejmě nemohlo

jít o nikoho jiného – Duncana prohlédl, se mu nelíbil. Toužil už

jenom po návratu do Sydney. Do důvěrně známého prostředí. Jestli

se ale právě tam nějak zlepší jeho postoj ke skutečnosti, tím si už

vůbec nebyl jistý.

Lilith se k němu naklonila do vozu, a namísto aby je navzájem

představila, zvolala nadšeně: „On to dokázal! On to opravdu

dokázal, Dune!“

Přikývl.

A vzal na vědomí, že ledy mezi nimi zřejmě počínají praskat. A

nebylo to nějakou náhlou „oblevou“. Všechno spočívalo jen v té

— 28 —

dobré zprávě, kterou obdržela.

Vlastně se měl taky těšit. Ale nešlo to. Jeho už netěšilo nic.

Alespoň co se týče citu, byl skutečně jako mrtvý.

„To je dobře,“ řekl – a nechal vše následující kolem sebe běžet

jako obrázky filmu.

Vystoupil z taxíku. Lilith požádala řidiče, aby se ubytoval dole ve

vesnici a zítra dopoledne pro ně zase přijel. Hned mu taky zaplatila.

Víc, než bylo na taxametru, jak poznal Duncan z rozzářeného

Laponcova obličeje. Vůz zacouval, otočil se a s poskakováním

zmizel mezi vysokými stromy.

„Přenocujeme zde,“ řekla Lilith a trochu až příliš přátelsky

pokynula směrem ke Stalheimovi. „Jsme pozvaní. Ještě si o něčem

musíme promluvit...“

Duncan čekal, dokud se nedali do pohybu směrem k obytnému

traktu. Sledoval je s odstupem, jako by k nim nepatřil.

Bylo mu zima.

A to i tam, kde předtím ležela její ruka.

„Co je s ním?“ zeptal se Stalheim. „To kvůli němu byl ten

překotný odjezd?“

Serolog a expert na morová onemocnění byl svědkem Duncanova

telefonátu.

„Má problémy,“ odpověděla Lilith vyhýbavě – tónem, který dával

jasně najevo, že o tom nechce dál mluvit.

Duncan se uchýlil hned do pokoje pro hosty.

„Kdo nemá...“ Stalheim nebyl žádný vikingský typ. A přesto měl

v sobě něco starodávného. Něco, co naznačovalo, že vyčnívá z řady.

Jejich první setkání bylo poněkud uspěchané. Události stíhaly

jedna druhou a Lilith ani nebyla s to mu přijatelně vysvětlit, kdo ji

posílá, odkud má mršinu šiřitele moru a proč právě jí osobně tak moc

záleží na rychlém prostředku proti pozdním následkům „moru“.

Ukázalo se, že Stalheim je odolný proti jejím pokusům o

hypnotické ovlivnění. Proto nijak zvlášť nepočítala s tím, že bude

— 29 —

přijata právě s otevřenou náručí.

„Takže vaše skepse ohledně brzkého vyrobení séra se

nepotvrdila,“ řekla Lilith.

„Ne,“ přisvědčil, aniž by ji spouštěl z očí. „ ,Pramen’, který jste

mi dala k dispozici, byl nezaplatitelný. Po izolování původce z těla

tasmánského ďábla a po vyhledání téměř identických virů v krvi

sydneyských pacientů nebylo už k protilátce daleko. V podstatě tvoří

zmutovaný původce základ této očkovací látky.“

„To zní velmi jednoduše.“

„Jen to tak zní,“ ohradil se. „Pokud se trochu vyznáte v odborné

terminologii, rád vás s tím budu nudit...“

„Není třeba, děkuji. Kdy bude sérum k dispozici? Bezpochyby jste

ještě neměl čas jej vyzkoušet.“

„Na živých lidech ne. Avšak v laboratorních podmínkách ano.

Riziko není o nic vyšší, než u běžných léků.“

Lilith se na něho pochybovačně zadívala. „Měl jste po mně,“

zeptala se opatrně, „tady ještě nějakou jinou návštěvu?“

Přikývl. „Ale ani zdaleka ne tak okouzlující.“

„Koho?“

„Minulou noc mi jakýsi srnec hleděl do okna mé ložnice. Zřejmě

taky trpí nedostatkem příležitostí. Atraktivní samičky jsou v našem

kraji vzácné.“

Lilith zvedla obočí. „Jistě jste mu dal nějaký tip. Jinak tu nebyl

nikdo?“

„Pošťák.“

Vzdala to. Nenalezla na Stalheimovi ani stopu po nějakém

ovlivnění.

„Kdybyste chtěla,“ nabídl se Stalheim, „předvedu vám působení

séra a krevní zkoušku pod mikroskopem.“

Než mohla Lilith odpovědět, otevřely se dveře. Duncan vstoupil

do místnosti s nečekaným temperamentem.

„Neruším?“ zeptal se podrážděně. „Já vím, že je pozdě, ale mám

hlad jako vlk!“

Stalheim pokrčil rameny. „Můžeme tu ukázku odložit i na zítra.

Nejprve nakrmíme to dravé zvíře.“

Než se po jídle (Lilith se nedotkla ani sousta; samozřejmě že ne)

— 30 —

odebrali spát, provedl je Stalheim ještě trochu po své laboratoři.

Přitom Duncan, jakmile vstoupil do místnosti, ve které byla v klecích

pokusná zvířata, pocítil silný pocit déja vu.

Tuto místnost viděl ve snu!

Mrtvé myši byly pryč a dosud nebyly nahrazeny novými. Mnohé

klece byly prázdné.

Také Stalheim, jak se zdálo, měl tuto místnost spojenu s

nesmazatelným zážitkem. Dodneška neměl žádné vysvětlení pro ten

„nápis“ z mrtvých tělíček.

„Jeden by skoro řekl, že u mě zaklepal zlý duch Pakasaiva.

Naštěstí nejsem ani pověrčivý, ani se nezabývám okultismem.“

Zasmál se. A jen ho trochu zmátlo, že se nikdo nezasmál s ním.

„Nelíbí se mi,“ řekl Duncan, když pak zůstali spolu sami ve svém

pokoji. Podle hodin byl už dávno čas ke spaní. Avšak neměnící se

denní světlo řádně klamalo. Duncan přešel k oknu a zatáhl těžký

závěs.

Lilith ponechala jeho poznámku bez komentáře. Avšak její obličej

byl nanejvýš výmluvný. Podle ní byl Stalheim naprosto oukej.

A Duncan, snad aby trošku vylepšil dojem, přiměl se trochu svůj

úsudek poopravit. „Ale není třeba, aby se mi líbil. Hlavní věc, když

nám pomůže.“

Lilith na něho hleděla, jako by čekala, že ještě něco dodá. Ukázal

na postel a řekl: „Jestli chceš, vyspím se na zemi.“

„Nesmysl.“ Zahrála únavu a bez jediného dalšího slova zalezla

pod deku.

Duncan nejprve odešel do sousedící koupelny – maličké

místnůstky s umyvadlem a WC. Sprchu nebo vanu však hledal

marně.

Svlékl se a umyl připravenou žínkou, mýdlem a tekoucí, velice

čistou vodou. Sotva trochu osvěžen zhasl světlo nad zrcadlem a vrátil

se do vedlejší místnosti. Třebaže tu bylo temno, věděl přesně, že

Lilith je schopna ho vidět.

Určitě ho vidí.

Zalezl také pod přikrývku, avšak úzkostlivě se vyhýbal

jakémukoli doteku.

„Spíš?“ zeptal se.

— 31 —

„Ano.“

„Škoda.“

„Proč?“

„Bylo by pěkné slyšet tvůj hlas.“

Do prdele, to je teda laciná romantika. Ale nedokázal už zabrzdit.

Věděl, co se v něm děje. Věděl to, a přesto tomu nedokázal zabránit.

Všechno pokazíš – všechno! Nech toho! varovala ho poslední

jiskřička rozumu. Ignoroval ji. Ani její výmluvné mlčení ho

nepřivedlo k rozvaze.

Jeho ruka pod přikrývkou se sunula k ní.

Když se jí dotkla, očekával, že každou vteřinou udeří hrom, se

kterým ho Lilith odbude.

To nemůže. To nemůže, prosím...!

Zdálo se jí, jako by čichem cítila jeho poraženecký strach. Prostě

však jen ležela. Nechala si líbit, aby ji něžně hladil po nahých

místech, nezakrytých symbiontem. Konečky svých prstů vnímal

hebké teplo její kůže, teplo, které jemu bylo upřeno. Aniž by za to

mohl. Které mu bude už navždy upřeno...

Duncan strnul.

Jako by jej sevřela křeč. Srdce mu bušilo až docela nahoře ve

staženém hrdle. (Jeho SRDCE, k čertu.) Stáhl ruku zpět, jako by se

něco zevnitř i zvenčí naprosto prohnilého dotýkalo něčeho čistého,

bez jediné vady. To čisté je Lilith, to druhé...

Hrom sice nepřišel, a přece jako by Lutherem projel blesk.

Nepozorovaně se přiblížila Lilithina paže k němu!

Ležel jako úplně ztuhlý. Ani se nepohnul.

„Spíš?“ zeptala se konečně.

„Ano.“

„Škoda.“

„Proč?“

Přitiskla se k němu, přičemž projel prudký náraz jeho mozkem i

celým tělem.

Stálo ji to spoustu přemáhání.

Jeho také.

Nevinný, zašeptal mu znovu nějaký hlas v hlavě. Do této situace

ses dostal naprosto nevinně – ale ona taky...!

— 32 —

Lilith už neřekla ani slovo. Tam, kde se jejich těla dotýkala,

pocítil Duncan cosi, co mohlo znamenat, že se zdánlivé šaty stahují

zpět – dosti váhavě, připadalo mu – a odkrývají víc nahé kůže.

Dál už se nedokázal ovládnout.

Z hrdla se mu vydral jakýsi zvuk. Chytil se Lilith jako tonoucí.

Pochopil, že teď má šanci dokázat jí, že je opravdu naprosto

nefalšovaně živý. Její ňadra v něm probudila vše, co v něm zůstávalo

potlačeno.

Jak dlouho už?

Její prsty sevřely jeho úd a rty se přitiskly na jeho rty...

A vzápětí přišla studená sprcha.

V první chvíli pocítila úděs. Ale pak vycítila jeho strach – a

strpěla na sobě jeho ruku (mrtvou ruku). Způsob, jakým se od ní

zase prudce odtáhl, jí dal konečně prohlédnout, že se k němu

nechová férově. Třebaže dosud zůstává nevysvětleno, jak je to

možné, o jeho živosti nemůže být pochyby. A jeho dosavadní

chování jí také nezavdalo žádnou příčinu, aby mu odpírala to, co

jiným dávala.

V podstatě, pomyslila si, je to jen slabost, že ho pořád musím

zraňovat. Neschopnost vyrovnat se s nejistotou, co se s ním

vlastně stalo a co s ním má Landru za lubem.

Cítila jeho osamělost jako špalek z čistého ledu.

V tu chvíli se však její tělo osvobodilo od jejích myšlenek. Mohla

se sledovat, jak natáhla ruku k němu, jak na něho promlouvá a

konečně se k němu přisunula.

Zabral okamžitě a ona v tu chvíli pochopila, že jí i sobě tím chce

něco dokázat.

Nebylo však již cesty zpět. Dovolila mu, aby se jí dotýkal. Sama

se snažila směřovat tam, kde doufala, že se probudí její staré city k

Duncanovi. Její tělo se snažilo – duch už méně.

A on?

Když ji políbil, bylo to podobné jako dřív. Avšak Lilith se přesto

— 33 —

nedokázala zcela zbavit pochybnosti, což pozorovala i teď. Ta pravá

pohlcující vášeň jaksi nepřicházela.

A jak on?

Snažil se. Dotýkal se jejího těla opatrně a zkoumavé. A přece,

když pak došlo na věc, selhal. Jeho pohlaví zůstalo ochablé.

Nezbytná erekce se nedostavila.

Potom zjevně strnul.

Lilith se pokoušela zachránit, co se zachránit nedalo. Rozhodně ne

chladně jej laskala rty i rukama, zahalovala jej hustou hřívou svých

vlasů.

A přece se i z její strany vysněný úspěch nedostavil. Duncan ležel

jako dřevo, oči zabodnuté do stropu, jako by tam četl slovo, kterého

se nejvíc obával:

IMPOTENT.

Lilith polevila ve svém úsilí. Konejšivá slova jí nešla na jazyk,

protože by stejně málo zničila i pomohla.

A pak ji náhle překvapil výzvou: „Vezmi si mě!“

Nepochopila to hned.

„Vezmi si mě, tak jak jsi to vždycky chtěla!“ řekl o něco jasněji,

aniž by však sebeméně změnil výraz a zbavil svůj obličej strnulosti.

„Jsi upírka – ukoj na mně alespoň svou žízeň!“

Nakrátko jí před očima vyvstal Alounův obraz. Pila jeho krev, než

se vrátila k Duncanovi. Vzala si tak „mzdu“ za něco, co vykonal

symbiont (bláznivá představa: symbiont jako léčitel!). Odstranění

červů šlo na jeho konto. A Lilith stále ještě nedokázala vstřebat

dojem z poznání, že symbiont pomohl také někomu jinému než svojí

hostitelce...

„Udělej to! Prosím!“

Sklonila se nad ním.

Kdyby dál váhala, byly by následky pro něho velmi těžké.

A když to udělá, pak taky.

Co to vlastně má Landru za lubem? Co když Duncana nějakým

způsobem upravil, aby jí něco předal, když se napije jeho oživlé

krve...?

Zaťal pěsti.

Oči měl nyní zavřené a čelisti sevřené tak pevně, až mu

— 34 —

vystoupily lícní svaly.

Lilith ho pozorovala.

Luther byl pro ženy přitažlivý. Tělo měl přitažlivé, štíhlé, se

širokými rameny. A zvláště jeho krk byl velmi půvabný...

„Nemám žízeň,“ řekla chraplavě. „Nedělejme drama z něčeho

naprosto přirozeného. Nemusíš si nic vyčítat. Nebyl to nejvhodnější

okamžik pro takové sblížení. Nesmíš si nic...“

„Pij!“ Prudce otevřel oči. A pak ještě dřív, než to vyslovil,

vyčetla z nich plnou pravdu. „Musíš mi říci, jak to chutná. Jestli je

živá, nebo...?“

Najednou pocítila nevolnost. Postel jako by se pod ní rozhoupala,

jakkoli se žádný z nich ani nepohnul.

Ještě nikdy předtím neměla Duncanovo dilema před sebou tak

očividně jako v tuto chvíli: zápasí sám se sebou! Toto nebylo hrané.

On sám toužil po důkazu, že je skutečně živý a nejen nějak magicky

oživený!

Vzápětí tedy i ona vyložila karty. Vysvětlila mu, čeho se obává.

Landruovy pasti. Pasti v Duncanově krvi...

Zvedl paže a jednu ruku si položil na čelo. „Chápu,“ řekl.

Znělo to stejně upřímně jako všechno ostatní v této minutě

pravdy.

Lilith sama nevěděla, co to náhle do ní vjelo. Proč se v ní náhle

vzepjal ten pocit, že to musí učinit právě teď. Proč se k němu

naklonila sice jen proto, aby jej něžně políbila, pak ale v rozporu s

vlastními slovy políbila nikoli jeho ústa, nýbrž místo, které i v tuto

chvíli prudce pulzovalo.

Políbila a kousla...

„Tak co?“ zeptal se. „Jak to chutnalo?“

Bolest byla zanedbatelná. Dvojí otisk jejích špičáků zůstal na

bledé kůži jen jako dva trochu tmavší body. Rány se hned zacelily.

Duncan horečně lačnil po odpovědi.

„Nic zvláštního necítím,“ řekla nakonec.

— 35 —

Seděla na kraji postele a uhýbala očima. Duncan viděl, jak se na

ní symbiont opět počíná proměňovat v uzavřené šaty.

„Co je?“ zeptal se. „Ty jdeš ještě pryč?“

„Jen si trochu protáhnu nohy.“

Zvedla se. Utřela si ústa. Také toto gesto, stejně jako předtím

samo sání se Duncanu Lutherovi zdálo být v rozporu s

„dobrozdáním“, které vystavila jeho krvi.

Hnusí se jí, pomyslel si. Nejraději by to všechno zase

vyzvracela...

„Za chvilku jsem zpátky,“ řekla.

Ani se nepokoušel ji zdržovat.

Když pak vyklouzla z pokoje, zůstal ještě chvíli ležet.

Předtím, než ho Lilith kousla, jeho zoufalství pokročilo natolik, že

vážně uvažoval, jestli by nebylo lepší, kdyby se sám zabil – aby

konečně dospěl stavu, v němž jej zřejmě celý svět chce mít.

Nyní byl tento úmysl pryč.

Jakkoli zkouška krve byla spíš neúspěšná.

Ale u Lilith přece hraje psychika stejnou roli jako u něho. Možná

se jí jeho krev hnusila, protože věřila, že je to krev mrtvého.

Vstal.

Odněkud zaslechl tiché hlasy. Pravděpodobně se Lilith a Stalheim

tam venku potkali.

Potlačil pokušení naslouchat. Namísto toho přešel do miniaturní

koupelny. Náhle měl naléhavou potřebu osvěžit se. Otočil

kohoutkem a nejprve se jen chvíli díval, jak s šuměním stéká do

umyvadla. Pak se chytil jeho okraje a konečně se podíval do zrcadla.

Vypadám špatně, pomyslel si.

A v tu chvíli se to stalo.

Můj... krk...!

Bylo to, jako by jej někdo označkoval žhavým železem – tam, kde

už měl jeden cejch.

Od Lilithiných zubů!

Bolest mu jako elektrický proud projela celým tělem. Vycházela

právě z onoho místa na krku, šířila se do mozku a dolů do dalších

orgánů, do každého kubického centimetru jeho svalstva!

Reflexívně zavřel oči. Jeho ruce ještě pevněji sevřely okraj

— 36 —

umyvadla.

Zasténal. Roztřásl se jako osika. A věděl hned, že se s ním děje

něco neodvolatelně hrozného.

Když opět oči otevřel, bylo zrcadlo v místě, kde se předtím

odrážel Duncanův obličej, prázdné.

Vůbec se mu to nelíbilo.

A mně taky ne, myslela si Lilith.

Ještě nikdy nepila krev, která by chutnala tak vyčpěle a málo

životně, jako tato. Nebyla to krev mrtvého, ale byla bez síly.

Prázdná.

Zavřela dveře za sebou a uviděla, jak se na druhé straně chodby

dveře otvírají.

Také Frans Stalheim ji zaznamenal. Trochu překvapen na ni

zamával.

Běžela mu naproti a pokoušela se znovu najít vnitřní vyrovnanost.

Byla neuspokojená v každém směru a měla pocit, že to musí mít

napsáno na čele.

„Nemohu spát,“ řekla, když došla až k vědci, jenž třebaže vypadal

nevyspale – ve srovnání s Duncanem působil neporovnatelně

vitálnějším dojmem. „Vaše nabídka stále trvá?“

Změřil si ji kritickým pohledem. Potom rozhodně zavrtěl hlavou a

řekl: „Mám lepší nápad. Poseďme spolu trochu u krbu. Mám

vynikající portské, jeden přítel mi ho sem tam pošle bedýnku, když

mi začnou docházet zásoby. Třeba doušek trochu pomůže. Mám ten

samý problém jako vy. Poté, co jsem se poslední dobou celé noci

nedostal do postele, mám úplně převrácený režim. Co vy na to?“

Lilith svolila.

Když ale seděli u praskajícího ohně a ona odložila skleničku,

kterou jí nalil, aniž by si z ní jen trošku usrkla, řekl: „Vy jste ta

nejstřídmější osoba, kterou jsem kdy potkal. Předtím jste vůbec nic

nejedla – a teď, jak se zdá, ani pít se vám nechce...“

„Zdání klame,“ odporovala. „Jsem všechno jiné, jenom ne

— 37 —

střídmá. Kdybych měla před sebou správný ročník, neřekla bych ne.“

„Řekněte mi, který to je. Podívám se, třeba ho najdu.“

„Nemluvím o alkoholu,“ řekla a dodala dvojznačně: „A už vůbec

ne o láhvích.“

Zatímco jí Stalheim dál vychvaloval přednosti sklenky před

spaním, kroužily Lilithiny myšlenky stále kolem Duncana.

Jak to s nimi bude dál?

Jejich poměr už není žádným poměrem. Nepodařený pokus o jeho

intimní osvěžení se dal označit jen jako fiasko. Druhý pokus už

nebude, o tom byla přesvědčena. Podruhé už nad ní její soucit

(ničeho jiného schopna nebyla) nezvítězí.

A Beth?

Bude ještě někdy jako za „starých“ časů?

Anebo je oba ztratila, protože se navzájem natrvalo odcizili?

„Jak je vysoká pravděpodobnost, že vámi vyvinuté sérum dá city

postižených zase do pořádku?“ zeptala se.

„To se nedá nijak vyčíslit. Ale já jsem pevně přesvědčen o

úspěchu.“

„Jak dlouho bude po podání léku trvat, než dojde k úplnému

uzdravení?“

„Také to není nijak jednoznačné. V laboratorních podmínkách

upadala pokusná zvířata na několik hodin do intenzivního léčivého

spánku. A ihned po svém procitnutí se pak chovala stejně jako před

umělým infikováním.“

Kdyby to byla pravda...

Lilithiny myšlenky sklouzly k Landruovi.

Pokud má na svědomí sebevraždy v Muoniu, pokud má na

svědomí Duneana a jestliže ji samotnou sledoval již v Sydney – proč

nechal Stalheima na pokoji?

Protože jí s Duncanem už stejně podstrčil, co potřeboval?

Je snad Duncan Landruova záruka, že ona je pro něho teď pod

stálým dohledem?

Ale jak si mohl být hledač Kalicha tak jistý, že mu spolkne tak

riskantní návnadu...?

Právě ta průhlednost toho, že Landru stojí za Duncanovým

zmrtvýchvstáním, způsobovala, že Lilith mohla jen těžko reagovat. A

— 38 —

na druhé straně ji upír odhadl správně, jestliže věřil, že svého

bývalého přítele jen tak jednoduše neopustí a skočí na špek.

Lidskost je mnohdy přítěží.

Frans Stalheim si mezitím již portským dodal značně odvahy. Oči

se mu poněkud skelně leskly, když říkal: „Snad by už bylo na čase

jednat na rovinu...“

Lilith odtrhla pohled od plamenů v krbu. „Řekněte mi, co tím

myslíte.“

Volnou rukou se zeširoka rozmáchl. „Všechno. Například bych

rád věděl, kdo jste. A já zase připouštím, že byla lež, když jsem

předtím tvrdil, že mi okultismus vůbec nic neříká. Jsem totiž

pověrčivý jako stará pradlena. Ta věc s mrtvými myšmi, které

vytvořily nápis, se udála současně s vaším objevením. A odkud jste

vzala tu mršinu tasmánského ďábla? V Sydney vás vůbec nikdo

nezná. Odtamtud sem nikdo nikoho neposílal! Doktor Hemsfield z

Falstaffovy kliniky, s nímž jsem v kontaktu, byl poněkud vyjevený,

když jsem mu oznámil, že jsem původce už zjistil...“

Lilith ho přerušila. Všechny tyto otázky očekávala. „Je to

důležité?“

Zíral na ni, jako by se poprvé v životě dozvěděl, že vejce se před

jídlem musí zbavit skořápky. „Třebaže to snad bude znít šosácky:

ano!“

Kupodivu se Lilith necítila být touto pochopitelnou žízní po

informacích zahnána do úzkých. Absolutně klidně řekla: „Vypadáte

jako muž, který snese pár tajemství.“

Odkašlal si. „Takže tedy hodláte nadále zůstat stejnou záhadou?“

„Nepochybně!“

Zavrtěl hlavou a odložil sklenici. „Vy víte, že to nemohu

akceptovat. Něco ode mě chcete. Bylo by tedy to nejmenší, kdybyste

mi sdělila svoje důvody.“

„Důvod je prostý: jedna mě velmi blízká osoba mi od kousnutí

infikovanou krysou již není blízká. Záleží mi na tom, aby se to

změnilo.“

„A odkud jste o mně věděla? Jak jste přišla právě na mě?“

„Přes média. V Sydney jste se nijak nevyhýbal televizním

kamerám.“

— 39 —

Stále ještě vrtěl hlavou. „A všechny ty průvodní okolnosti?“

„Někdo se k vám vloupal. Lidé, kteří pokusným zvířatům dopřejí

raději rychlou smrt, nežli pomalé a bolestivé umírání. Ono chraň se

mě může být vyhrůžkou na vaši adresu, abyste zanechal takovýchto

pokusů s nevinnými zvířaty.“

„Myslíte si, že se sem někdo vloupal a naaranžoval ten ,nápis’?“

„Žijeme v racionálním světě. Proto musí existovat normální

vysvětlení.“

Jeho oči se zúžily, jako by se pokoušel prohlédnout, jestli svá

slova myslí vážně.

Zvedla se. „Měli bychom si přestat něco předstírat.“

„Děláme to snad?“

„Ano!“

„V jakém směru?“

Došla k němu, klekla si a položila mu hlavu do klína.

Trvalo skoro celou minutu, než vnořil ruku do hřívy jejích vlasů.

Lilith vzdychla. V tu chvíli sama nevěděla, jak daleko může zajít.

Záleželo to plně na Fransi Stalheimovi, jenž se jí jako muž líbil od

prvního okamžiku.

Zbaví ji odporné chuti Duncanovy krve?

Ne, nechtěla Stalheimovu krev. To nemohla riskovat, neboť by

nemohla vymazat jeho paměť. Avšak mohl ji zbavit jiného zklamání,

kdyby...

„Opravdu chceš už zítra odcestovat?“

„Jen jestli je sérum hotové.“

„Možná bych měl lhát...“

„Možná bych ti to měla dovolit...“

Přitáhl si ji k sobě. Posadila se mu na klín, z jeho úst cítila

portské.

Nevadilo jí to.

Cítila také vůni jeho kůže, která se jí ještě před pár minutami

zdála tak nedostupná. To jí potvrdilo, že bez iniciativy nelze ničeho

dosáhnout. Ani v životě, ani v lásce.

Když ji něžně políbil, pocítila Lilith mravenčení v celém těle. Ani

s Alounem nepocítila takový pocit radostného očekávání. Stalheim

měl v sobě něco, co mladičký, tmavovlasý Maur neměl, anebo ještě

— 40 —

neměl (A co Duncan už neměl): zkušenost. Trpělivost. Skutečnou

osobnost.

„Z tebe prostě jeden nebude nikdy chytrý,“ zašeptal, když se

jejich rty od sebe na okamžik vzdálily.

„Pěkný kompliment.“

Vzápětí sklouzl z křesla na koberec před krbem. „A neboj se, že

se tě budu vyptávat na tvůj zpackaný vztah k tomu týpkovi tam v

hostovském pokoji.“

Dala mu jedinou možnou odpověď. A nebyl zklamán. Ukázal se

být něžným tygrem, předvídal její měnící se chutě a přání téměř vždy

dopředu a své touhy podřizoval jejím.

Zbytek noci leželi přimknuti těsně k sobě, přičemž jen Lilith

věděla o tichém boji, který v ní zuřil.

Ne, nebudu pít jeho krev. Ne, nezabiju ho.

Bylo to, jako by stačil pouhý úmysl vrátit se brzy do Sydney (do

blízkosti zahrady soumraku) a opět se v ní probudil ten zlý šepot.

Druhý den ráno dostala sérum.

Bez podmínek.

Druhý den ráno se také znovu setkala s Duncanem. Nedokázala se

překonat, aby se k němu vrátila ještě v noci.

Vypadal duchem nepřítomný a velice otřesený, aniž by Lilith byla

schopna usoudit, jestli to souvisí jen s jeho přesvědčením, že selhal.

Kdyby nebyl tak duchem nepřítomný, sotva by mu ušla změna

vztahu mezi Lilith a Stalheimem. Komunikovali spolu pohledy i

gesty docela jinak než předešlý večer. Ale jejich vzájemné vztahy

jako by Duncana vůbec nezajímaly. Choval se sice zdvořile, avšak

nepřívětivě.

Také na zpáteční cestě do Ivala trval Duncan úporně na tom, že

bude v taxíku sedět vedle Jarla Sibelia, protože vzadu se mu prý dělá

špatně...

Jediný moment, který Lilith skutečně zarazil, nastal pak na letišti

u odbavovací přepážky.

Když se zaměstnankyně letiště zeptala, kam si přejí letenky,

odpověděl Duncan dřív než Lilith.

To by bylo v pořádku. Dokonce i jako úmyslný žert by to bylo

oukej.

— 41 —

Ale Duncan bez jakéhokoli žertu, naprosto vážným hlasem, řekl

nikoli Sydney, nýbrž Uruk.

„Uruk?“

„V Mezopotámii.“

Co – je to – se mnou -?

Jeho obraz v zrcadle zmizel.

Právě proto chtěl za každou cenu sedět vedle Sibelia. Kdyby

Lilith ve zpětném zrcátku uviděla, co se s ním stalo, zřejmě by to pro

ni byl důkaz, který celou tu dobu hledala.

Opravdu hledala?

Ano, sakra! Alespoň měl takový pocit.

A teď tohle.

Mezopotámie.

Lilith na něho zírala, jako by mu přeskočilo.

Stevardka na něho hleděla jako na jednoho z těch mnoha blbců,

kteří denně pokoušejí její nervy.

Na sluncem zalité cestě od taxíku k letištní budově Duncan

náhodou zjistil, že kromě obrazu v zrcadle mu chybí ještě něco. Od

té chvíle měl ohavný pocit, že také zbytek jeho těla se může každou

chvíli rozplynout...

Zmateně ustoupil stranou a přenechal další jednání na Lilith.

Chtěl bych být opravdu mrtev! pomyslel si. A pak ještě o něco

zouf aleji: CHCI ZPĚT SVŮJ STÍN...!

Mezihra

Letiště Delhi, Indie

Hector Landers alias Landru byl bezprostředně po pasové kontrole

očekáván příšerně ohavnou upírkou z Tanorova klanu.

„Kdo jsi?“ řekl nevrle.

„Tera.“

Zamířil s ní k limuzíně, jejíž matně černý lak a tónovaná skla

měly ten efekt, že pohlcovaly veškeré sluneční světlo, aniž by jej

sebeméně odrážely.

— 42 —

„Co to s tebou je? To si neumíš trošku ovlivnit zevnějšek?“

„Ale ano,“ řekla potichu. Volně splývavý oděv mnohé milosrdně

skryl – všechno však ne. Dokonce i Landruův smysl pro morbidní

estetiku se tu vzpíral tváří v tvář takové koncentraci ošklivosti.

„V čem je tedy problém? To chceš mermomocí na sebe upoutat

všechny lidské pohledy?“

Jako by se náhle začala za volantem smršťovat. „N-ne. To...

Problém je v tom, že tohle už je výsledek kosmetické korektury. Byla

jsem vždycky ošklivá – ale od doby, co jsem se pokoušela proměnit,

je to stále horší.“

„Tvá původní postava nemohla být horší.“

„Ne. Ale sama se nedokážu víc rekonstruovat.“

„Jaký to zmetek Kalichu...“ zavrtěl hlavou.

„Tím jsme u jádra věci.“ Žena za volantem se náhle roztřásla

smíchem. „Jaký byl let v tom ocelovém ptáku?“

Bytost za volantem náhle změnila postavu, pohlaví i oblečení.

Namísto ní se objevil Ind v tradičním jogínském oděvu.

„Tanore!“

Hlava zdejších upírů se přestala smát. „Doufám, že veliký Landru

odpustí malému náčelníkovi žertík...?“

Landruova rozmrzelost však zcela nezmizela – i když z jiného

důvodu. „Existuje opravdu ta Tera, jejíž podobu jsi na sebe vzal?“

„Je mi líto, ale ano.“ Tanorův obličej se ještě víc svraštil.

„Je ti líto?“

„Je to moje chráněnka.“

„Vykládej!“ vyzval ho hledač Kalichu, třebaže ho na jazyku pálilo

něco jiného. „Ještě nikdy jsem o ní neslyšel.“

„Neděláme kolem ní velký rozruch. V podstatě se snažíme držet ji

od zvědavých očí co nejdál. Byla by vystavena posměchu.“

„Upřesni to!“ naléhal Landru. „Co je na ní – kromě té ošklivosti –

tak zvláštní?“

Tanor se divoce zasmál. Na okamžik z jeho tváře opadla

civilizovaná fasáda a změnila se v nelidský škleb. Avšak viděl to jen

Landru. Dovnitř auta nebylo vidět. „Odmítá se zuby zakousnout do

oběti, jak se sluší.“

Mýlil se Landru, anebo to byl skrytý útok na jeho způsob, jak

— 43 —

vypíjet krev obětí – konečně sotva mohlo být něco bizarnějšího.

Nicméně bezstarostnost, s jakou Tanor pokračoval ve své řeči, jej

zbavila jeho podezření. „Abychom jí poskytli živou krev, musíme ji

krmit,“ lamentoval náčelník klanu. „Ona sama chlemtá jenom krev

mrtvých.“

Landru se vyděsil. „Ona vysává mrtvé?“

„Ne přímo. Sestrojila si na to takový přístroj, který krev nepřímo

odčerpává. Není divu, že vypadá čím dál tím zuboženěji!“

„Neposlouchá tě?“

„Někdy ano. Někdy ne. Většinou ji držíme pod zámkem. Může se

pohybovat jen uvnitř domu. Být to člověk s takovou povahou, hned

bych jí zakroutil krkem. Ale znáš náš ZÁKON.“

„Snad bych se na ni měl podívat... později,“ řekl Landru.

„Promluvme si ale nejprve o důležitých záležitostech. Jsem

rozčarovaný. Vychválil jsi mi ten dárek až do nebe. A přece se staly

věci, při kterých pochybuji, jestli bylo chytré jej přijmout.“

Změna Tanorovy mimiky byla fascinující. Na jedné straně se

zdálo, že počítal s nějakou Landruovou stížností – ovšem na druhé

straně byl stále ještě úplně přesvědčen o kvalitnosti svého daru.

„Co s ním není v pořádku? Dopravili jsme ho, jak bylo

domluveno, do Bir el Khzaimu ke tvé...“

„Kdy to bylo?“ přerušil ho Landru.

Tanor mu to řekl.

Landru zavrtěl hlavou. „Ovšem to, co já mám na mysli, se muselo

přihodit, když byl můj dárek ještě tady. Nepozoroval jsi na tom

mrtvém nic nápadného?“

Tanor dal zápornou odpověď. Ztrácel už trpělivost a vyjel: „Tak

už konečně řekni, co nám vyčítáš!“

„Selhání,“ odpověděl Landru tvrdě. „Do očí bijící selhání!“

Pak mu povyprávěl o krysách v sydneyské kanalizaci. O nápisu,

který – umírajíce – vytvořily.

Pro Lilith.

„To varování bylo podepsáno Duncan. Co bys z toho vyvodil?“

„Každopádně něco jiného než ty. Duše mrtvého je stále ještě

uvězněna v jeho těle – to, co říkáš, nemohla provést!“

Landru skepticky pokýval hlavou. Křížová jizva na jeho tváři

— 44 —

pulzovala jako syrové maso, ze kterého byla čerstvě stažena kůže.

„Kdo jiný?“

„ Opakuj ještě jednou přesné znění toho varování.“

Z Landruova hrudníku se vydral nevraživý tón – předzvěst

horšího. „Znělo přesně takto: Landru. Pozor. Indie. Chraň se

přede mnou. Oni mě přinutili zradit. Já jsem mrtev. Ale

nenacházím klid. Duncan... Stále ještě pochybuješ? – Co je? Proč

neodpovídáš?“

Tanorův pohled najednou jako by byl plně soustředěn jen na

pouliční provoz, kterým řídil limuzínu až s náměsíčnou jistotou.

„Znám ten nápis,“ řekl po chvíli.

Landru na okamžik zápasil se svým úžasem. „Odkud?“ zeptal se

pak.

Tanor udělal obličej, jako by přesně věděl, jak to zní

nepravděpodobně a jak Landru jeho odpověď přijme. A přesto

pevným hlasem řekl jméno své schovanky. „Tera.“ „Tera...?“

Sydney

Zdálo se, že se město už docela vzpamatovalo z wondjinovské

krize.

Byla polovina srpna.

Při přistání nevítala Lilith Edenovou a Duncana Luthera ani živá

duše – jen zimní chlad a lehký déšť. Evropské vrcholné léto nechali

po více než dvacetihodinovém letu za sebou.

Taxík (Duncan stále trval na tom, že chce sedět vepředu) je dovezl

k nájemnímu domu, ve kterém bydlela Elisabeth Macbeth

MacKinsayová.

Duncanovu narůstající zaraženost přičítala Lilith tomu, že má

trému ze setkání s Beth. Snad se obával, že bude muset projít novým

martýriem.

„Co když nebude doma?“ zeptal se, když jeli výtahem nahoru.

Pokus zastihnout jí z letiště telefonem nevyšel. Také v redakci

— 45 —

Sydney Morning Heraldu nikdo nedokázal říci, kde se reportérka

právě zdržuje.

„Tak zase odejdeme a přijdeme ještě jednou,“ odpověděla Lilith.

„Nemám už klíč.“

Všiml si spodního tónu v jejím hlase.

A ona zase toho, jak zvedl obočí.

Problém se však vyřešil sám od sebe. Beth byla doma. A otevřela.

A zaklela.

„Ach, do prdele!“

Lilith jí nohou zabránila, aby jim dveře znovu přibouchla před

nosem. Skoro se jí to i podařilo, neboť Lilithin pohled na vteřinu

nechápavě ulpěl na obrazu, který se jejím očím nabízel na druhé

straně prahu.

„Co to má znamenat?“ zeptal se Duncan, který zatím znal účinky

wondjinovského moru jen z doslechu.

„Přímo nás zbožňuje,“ zavrčela Lilith, než se jí podařilo otevřít

dveře, do kterých se Beth marně opírala.

Také uvnitř nastal nějaký pohyb. Na protějším konci bytu se

rozletěly dveře ložnice. Vyřítil se z nich nějaký muž ve slipech,

kterého ani Lilith ani Duncan neznali, v ruce držel narychlo

posbírané oblečení a připojil se k Bethinu nadávání.

„To nás při tom bude pořád někdo rušit, nebo co?!“

Vykřikl a odporoučel se.

Duncan, který vstoupil za Lilith, za ním zavřel dveře.

Beth vytřeštila oči, když zaznamenala Luthera. Stála tu, oblečena

jen v narychlo nataženém župánku, její mezitím povyrostlé vlasy

byly rozcuchané a neupravené a rukama a zády se opřela o zeď jako

zvíře zahnané do kouta.

Nejen toto její chování – celý byt byl dokladem děsivé proměny.

Dokazovalo to nejen proměnu Bethiny osobnosti, nýbrž také úplnou

ztrátu vkusu.

Byt byl obrácen vzhůru nohama.

Žádný kus nábytku nestál na starém místě, mnohý zmizel úplně a

byl nahrazen harampádím, které svým zbarvením a tvary trapně

připomínalo dávno zašlé časy hippies. Převažující barvou byla černá.

Mezi tím však řvaly děsivé skvrny křiklavé červené, zelené a žluté.

— 46 —

Dokonce i tapety žhnuly šarlatově. Všechny pokojové květiny byly

zavražděny, jak je někdo pokryl barvou ze spreje.

Chromovou barvou.

Lilith ani netoužila vědět, jak vypadá ložnice.

„Pokoušela jsem se ohlásit dopředu telefonem,“ řekla dotčeně.

„Ale tys byla zřejmě příliš zaneprázdněná, než abys zvedala

telefon...“

„Po tom ti je hovno!“ Beth supěla, snad aby znovu získala nad

sebou kontrolu, a bezmála uvedla do pohybu velikého trpaslíka s

červenou čepičkou, volně zavěšeného v obývacím pokoji. Její pohled

však nadále ulpíval na Duncanovi. Koutky úst se jí opovržlivě stáhly

dolů. „Jak vidím, tak jsi tu mrtvolu našla a hned sis ji přivedla s

sebou!“

Duncan sebou trhl. Samotnou Lilith zasáhlo, jak neomaleně o něm

Beth mluví.

„Radost ze setkání nezná mezí, jak jsem předpokládala,“ řekla

Lilith a o krok postoupila blíž směrem ke své (bývalé?) přítelkyni.

„Odkdy,“ Duncan si odkašlal, „jsi přehodila výhybku?“

Bylo nejasné, jestli i on chtěl Beth urazit, nebo byl prostě jen

překvapen její mužskou návštěvou.

Lilith to už poznala. Před svým odjezdem.

„Sklapni, mršino!“

Neznělo to jen pohrdavě – nýbrž až děsivě zle.

„Klid, jen klid...“ Lilith došla ještě blíž k ní. „Můžeme si o všem

promluvit – až bude po tom. “

„Po tom?“ Za skly Bethiných brýlí se objevil bytostný strach. „To

znamená, že ty jsi... vy jste...?“

Lilith přikývla. „Sama jsi přece poznala, že jsi nemocná. Prosilas

mě, abych ti pomohla. Copak si už nevzpomínáš?“

Beth vymrštila pěst a udeřila do vzduchu – Lilith ještě včas stačila

uskočit. „Zmiz! Vypadni! O nic jsem tě neprosila! Nejsi o nic živější

než on...! Dělejte, vypadněte, nebo...“

„Nebo?“

Lilith každou chvíli čekala, že v jejích očích uvidí záblesk

šílenství. Avšak zůstalo jen u strachu, že by někdo mohl její nynější

stav, ve kterém se zřejmě cítila dobře, změnit.

— 47 —

Na nic jiného v tuto chvíli Lilith nemyslila.

Jen že najednou má Beth ráda jenom, nebo snad taky muže. A že

Lilith a ostatní své bývalé přátele téměř nenávidí. A že tento byt se

náhle proměnil z místa radosti ze života v příbytek majitele

krematoria. To vše jsou doklady důkladného průplachu mozku

krysím virem!

Stejně si však byla jista, že Beth se bude zdráhat přijmout její

pomoc.

„Ona je – bláznivá!“ vydechl Duncan, jenž se nehýbal od dveří,

jako by si chtěl pro každý případ ponechat cestu k úniku.

„Sklapni tu svoji mrtvou držku!“ vyjela na něho Beth stejně

jedovatě.

Lilith poznala, že takto se nikam nedostanou. Vrhla se dopředu a

chytila Beth za paže. Pevný stisk, ve kterém ji sevřela, ovšem

nikterak reportérčinu bojovnost neoslabil.

„Pospěš si!“ zavolala Lilith na Duncana. „Ten lék!“

Nacházel se v kapse Duncanovy bundy. Spolu s injekční

stříkačkou na jedno použití. Obojí jim dal Stalheim s sebou.

V Bethiných očích se mihla panika. Křičela jako na rožni. Až

nakonec Lilith neviděla žádnou jinou možnost, než jí vrazit pár

facek.

„Sklapni, Beth!“ vyštěkla. „Zmlkni, k čertu, a nech si pomoci!“

Slova do větru.

Beth se znovu rozječela. Lilith neviděla žádnou jinou možnost,

než použít hypnózy. Postupovala přitom co možná nejopatrněji, aby

nějak nepoškodila Bethino vědomí.

Pár vteřin nato Beth v Lilithině náručí ochabla.

„Teď ty,“ poručila poloviční upírka svému společníkovi.

„Prosím, ne...“ Beth obrátila oči v sloup, jako by chtěla upadnout

do bezvědomí. „Nezabíjejte mě. Já budu... já už budu... hodná...

Prosím...!“

Dokonce i v tomto stavu ještě kvílela a třásla se.

Lilith ji pustila.

Rozhodně vzala injekci Duncanovi z ruky, natáhla sérum do

stříkačky, poodstoupila od Beth a píchla si jehlu do vlastní ruky.

Přitom mohli Beth i Duncan vidět, jak si část tekutiny sama vstříkla

— 48 —

pod kůži.

A ještě temně dodala: „Spokojena? Nikdo tě nechce zabít! Kdyby

to byl jed, sama bych na to umřela taky! Uklidni se už konečně!“

Sama ovšem nevěděla, jestli je to pravda. Vůbec si nemohla být

jista, jestli ten lék nějak neublíží právě jí...

„Zbláznila ses?“

To byl Duncan. Čekal, avšak odpovědi se nedočkal. Lilith znovu

naplnila stříkačku a přiblížila se k Beth.

„Oukej?“

Jen vyděšený pohled. Panika, dokonce i v hypnóze, pak –

přikývnutí. Bázlivé a zdaleka ještě ne přesvědčené.

Lilith nehledala dlouho vhodné místo na kůži. Pár vteřin po

bodnutí injekce se ukázalo, že ona a Beth reagovaly na sérum

naprosto rozdílně:

Beth okamžitě zavřela oči, krátce vzdychla – a pak se svezla po

stěně k zemi jako boxer sražený k. o.

V okamžiku – jak se dalo pozororovat z jejího oddechování –

usnula.

Indie

Shromaždiště klanu se nacházelo na břehu Gangy. Vě zlaté

mešitě, jejíž brána přitahovala lidi a vyzývala je, aby se odvážili

překročit práh této odsvěcené svatyně, neuvedené v žádném

průvodci.

Mešita byla místem meditace a návratu. Návštěvníci byli přivítáni

velmi úslužně a nakonec ji mohli bez problémů opustit.

Avšak přišli znovu. Každý pociťoval puzení, navštívit tuto stavbu

s kopulí ještě jednou – a nikdy ji už neopustit.

Konaly se tu hlučné slavnosti při krvi zvědavců. Tanorův klan

uvítal každé zpestření jídelníčku.

Pod mešitou – v podzemí – pak sídlo klanu, ostatně jako i jinde,

pokračovalo.

Landru zde poprvé pobýval v třináctém století, když bylo Delhi

— 49 —

hlavním městem nějaké islámské říše. Od té doby se tu mnohé

(všechno!) změnilo. Tanor tenkrát ještě nevlád místnímu klanu. Ještě

se nenarodil.

„Jak dlouho se zdržíš?“ vyptával se Tanor cestou dolů.

„Právě tak dlouho, jak bude třeba, abys mě poučil, jak zacházet s

tím oživeným.“

„To nebude trvat dlouho.“

„Pak se ani dlouho nezdržím.“

Landru reagoval stále ještě velice chladně. Cítil změnu, která se

udála s Tanorem od jejich posledního setkání. Co je to s ním? Lituje

snad už, že se podřídil Landruovým zájmům?

Landru udělal odmítavé gesto, jež však náčelníku klanu zůstalo

skryto. Požádal jej, aby ho co nejkratší cestou dovedl k Teře. Na

vlastní oči se chtěl přesvědčit, že všechny ty nestvůrnosti, které o ní

Tanor vykládal, jsou pravda.

Cestou nepotkali nikoho z dětí Kalichu. Podzemní chodby byly

jako po vymření. Většina upírů byla zaměstnána v molochu

šestimilionového města, které dokonce i pro ně bylo nezvladatelné.

Kolik z našeho plemene ještě zůstalo? pomyslel si Landru, když

se zastavili před jedněmi dveřmi. Kolik dětí Kalichu na celém světě

– služebníky nepočítaje?

Odpověď si ušetřil. Ani neznal přesný počet, jenž dnes už byl

takřka katastrofální.

Liliový kalich musí být znovu objeven!

A brzy!

Není jiné řešení.

A já tu marním čas nicotnostmi...

Věděl, že přehání. Nikdy se nezabýval nicotnostmi. Ani vteřinu.

Čas, pomyslil si vzápětí pobaveně i otřesen tím, jak málo on,

navzdory své extrémní dlouhověkosti, zjistil o podstatě toho, co se

nazývá čas.

„Doufáš, že tě ta Lilith přivede na stopu, kde se nachází Kalich?“

zeptal se Tanor, s nímž Landru častokrát hovořil o problematice této

ztráty.

Landru mlčel. Neměl chuť uhýbat od tématu. Ukázal na dveře. „Je

tam?“

— 50 —

Tanor přikývl.

„Chci s ní mluvit o samotě.“

Tanor zaváhal. Pak znovu přikývl. „Počkám tady venku.“

Landru se pokusil využít magického čichu, než vstoupil do

místnosti, v níž bydlela Tanorova „chráněnka“.

Nepodařilo se mu to.

Z druhé strany prahu se proti němu tyčila nepřekonatelná bariéra.

Už to samo o sobě bylo pozoruhodné.

Ještě jednou se obrátil k Tanorovi. Avšak vzápětí potlačil nutkání

k otázce, jak se to ve skutečnosti má s Terou. Tanor by to mohl

pochopit jako přiznání slabosti. A slabost si vůči němu nesmí Landru

dovolit. Je pozorován jako nikdo jiný a měřen podle svých skutků.

Oni netuší, co je zač. Jaký nejvyšší úřad zastává.

Nikdo nemá tušení. Patří k břemeni úřadu, že se nikomu nesmí dát

poznat.

Nikomu.

Stejně tak nikdo nic netuší o prokletí, jež na něm spočívá už déle

než dvě a půl staletí.

Otevřel.

Vstoupil dovnitř.

Zavřel dveře.

„Konečně!“ vzdychl jakýsi hlas, který mu konečně dal definitivně

najevo, že Tanor je vtipálek a tajnůstkář skutečně velkého formátu.

Avšak v tuto chvíli Landruovi pro to jaksi chyběl smysl.

„Ty?!“

Sydney

„Kdo jste?“

Lilith se na něj zahleděla. Seděla za psacím stolem muže, jenž

právě vstoupil do své kanceláře. Lilith sama se dovnitř dostala s

laskavou pomocí jedné půvabné sestřičky. Když přišla na kliniku,

muž, kterého jí Stalheim doporučil, nebyl přítomen. Avšak bylo jí

— 51 —

řečeno, že musí dorazit každým okamžikem.

A nyní byl tu.

„Doktor Hemsfield,“ jak stálo na štítku na jeho běloskvoucím

plášti, měl sympatický obličej s plnovousem. Nyní se znovu zeptal:

„Kdo jste?“ Rukou udělal mírně nepřítomný posunek, jako by si

musel srovnat myšlenky, kterými se mořil cestou sem a dokázal se

vrátit do reálného času. „Ať už jste kdokoli, sedíte na nesprávné

straně stolu. Na té správné by lépe vynikly vaše pěkné nohy...“

Lilith vstala. Ještě v průběhu tohoto pohybu ocenil symbiont

kompliment a vyhrnul se skoro až k zadku.

Aby doktor Hemsfield viděl nohy v plné délce.

Lilith si nejprve vyzkoušela, jestli bude přístupný její sugesci.

Avšak reagoval na její přání, aby na ni hleděl poněkud laskavěji,

nanejvýš pozitivně.

„Co je to?“ zeptal se s pohledem na láhev na stole.

„Posílá mě Stalheim,“ řekla. „Copak vám netelefonoval?“

V lékařově tváři se objevil náhle zvláštní výraz. „To jste vy? Ano,

jistě, mluvil o někom, kdo mi osobně donese přípravek proti

proměně osobnosti, jíž trpí mí pacienti... Promiňte, nenapadlo mě, že

byste to mohla být vy. Na druhé straně je mi moc líto, že vaše snaha

byla zbytečná...“

Baf!

A bylo to. To byla právě ta věta, na kterou něco v ní celou tu dobu

nedůvěřivě čekalo. Od chvíle, kdy jí Stalheim dal sérum, počítala s

tím, že v tom bude nějaké čertovo kopýtko.

„Co – to znamená?“ zeptala se se staženým hrdlem.

Hemsfield bezpochyby zaznamenal její zděšení. Učinil uklidňující

gesto. „Ne to, na co teď zrovna myslíte... Snad jsem se vyjádřil

poněkud neobratně. Není důvod k žádné trudnomyslnosti. Je to

prostě tak, že už to sérum nepotřebuji. Už jsem doktoru Stalheimovi

poděkoval. Možná budeme ten přípravek potřebovat zase někdy v

budoucnu. V tuto chvíli to však vypadá tak, že se problém vyřešil

sám od sebe.“

Lilith zírala nejprve na Hemsfielda, pak na nádobku – a znovu na

lékaře. „Sám od sebe?“

„Začalo to včera,“ řekl. „Docházejí stále nové zprávy z rodin, s

— 52 —

nimiž jsme od událostí toho záhadného moru v kontaktu. Z rodin, ve

kterých žijí pacienti s proměnou osobnosti.“

„Jaké zprávy?“ zeptala se Lilith. Z Hemsfieldova tónu soudila, že

jde o zprávy dobré. Přesto se jí hrdlo stáhlo v úporně škrtícím pocitu.

„Ze jsou už zase v pořádku! Psychické následky nemoci,

přenášené krysami, byly zcela zjevně jen krátkodobé. Buďto je

odstranil samotný imunitní systém těla, anebo ,čas rozpadu’ původce

trvá u všech pozorovaných sotva dva týdny!“

„To chcete říci, že všichni lidé, které jste ošetřoval, jsou už zase

zdraví – i psychicky? Bez jakéhokoli zásahu?“

Doktor Hemsfield souhlasně přikývl. „Všichni ještě ne,“ připustil.

„Uzdravování postupuje v pořadí, jak byli infikováni. Než budou

všichni pacienti v pořádku, bude to trvat ještě pár dní. Poslední mně

známá oběť kousnutí krysy přijde tedy na řadu až za tři dny.“

Lilith naslouchala mlčky. Tváří v tvář tomuto sdělení se jí

nedostávalo slov.

Hemsfield si její mlčení vyložil špatně. „Vlastně byste měla být

taky ráda,“ pokračoval. „Použít Stalheimovo sérum by bylo

každopádně spojeno s jistým rizikem. Je totiž – co se týče nasazení –

dosud absolutně nevyzkoušené.“

„Ujistil mě...“

Hemsfield ji s úsměvem přerušil. „Těšte se spolu s námi, že i bez

jakéhokoli rizika dochází k úplnému uzdravení.“

„Jsou skutečně všichni zdraví?“

„Jak jsem už řekl, někteří ještě zbývají. Ale dosud nemůže být o

postupujícím uzdravování žádných pochybností. Poslední hlášení

jsem dostal před třemi hodinami.“

Lilith se obrátila a šla ke dveřím.

„Prosím vás,“ pokusil se ji Hemsfield zastavit. „Nemusíte to hned

zase vyhazovat. Přece můžeme...“

Lilith opustila kliniku a bez prodlení se vrátila zpět tam, kde

zůstal Duncan, aby dohlížel na Beth, dokud bude trvat Stalheimem

předpovězený léčebný spánek.

U pokusných zvířat to bylo několik hodin.

Lilithin neklid byl vystřídán holou hrůzou.

Použít Stalheimovo sérum by bylo vždycky spojené s jistým

— 53 —

rizikem...

Hemsfieldova slova jí nechtěla jít z hlavy.

Ani on, ani Stalheim nevěděli nic o Beth. Až do poslední chvíle

nechala Lilith serologa v nejistotě, proč se za ním vydala kvůli léku

proti následkům sydneyského moru.

Beth byla poslední, kdo byl krysami infikován. Ona a fotograf

Moskowitz.

A nyní to vypadá, že by se i bez použití nově vyvinutého séra za

několik dní uzdravili...

Nic nebylo platné, že si Lilith pokoušela namluvit, že sérum

představuje jen ještě větší jistotu, že se její přítelkyně uzdraví.

Zvuky zápasu z Bethina bytu jí jen o něco později potvrdily, že

ještě zdaleko není všechno znovu v pořádku...

Delhi

Vyšla ze stínu, který pro Landrua stejně neměl žádný význam.

Byla pastvou pro oči.

Jeho oči se s radostí pásly na tomto chlapecky útlém těle s ňadry

velkými jako jablka a mile tvarovaným zadkem. Vlasy barvy henny

svým účesem připomínaly páže. Rty jí zářily rudě. Smyslně

přitažlivě. Její oči se podobaly tajným průchodům do cizího kosmu,

jaké se otvírají jen několika málo vyvoleným.

„Ano, já!“ zasmála se vlkodlačice. „Zklamán?“

Mezi dvěma úplňky nic nepřipomínalo její skutečné bytí.

Landru pevným krokem došel až k ní. Svým osobitým způsobem

ji začal líbat. Olizoval a škádlil její hrdlo.

„To si odpyká!“ zavrčel nakonec. „Takhle mě tahat za nos!“

Nona ho mírně od sebe odstrčila. „Byl to můj nápad. Vlastně tudy

jenom projíždím. Byla bych už dávno pryč, kdyby mi Tanor neřekl,

že jsi právě na cestě sem.“

Landrua rázem přešla všechna žádostivost. „Projíždíš?“ opakoval.

Několika větami mu vylíčila, co se přihodilo v oáze. „Takže ta

laskavost, o kterou jsi žádal,“ uzavřela své vyprávění, „nebyla

— 54 —

zmarněna. Nakonec přece jen vše proběhlo přesně tak, jak sis přál.“

„El Nabhal je mrtev?“ ujistil se ještě jednou.

Nona přikývla. A lehce ji zamrazilo.

„A tys ho zabila...?“

„Přestaň se rýpat v mých ranách!“ vydechla. „Přišla jsem proto,

abych ti sdělila výsledky svého pozorování, jež považuji za důležité.

Vykládala jsem to už Tanorovi, než mi řekl, že jsi na cestě sem.“

Landru na ni hleděl bez jediného slova.

Zdála se mu ještě hezčí a žádostivější než kdykoli předtím.

Bezděky znovu zatoužil laskat a lízat její pružný krk. Vnitřně však

byla až příliš otřesená, než aby i ona na to měla náladu.

„Duncan Luther byl... odveden?“

„Ano.“

„A co jsi ještě pozorovala?“

Zaťala mu prsty do ramen. Ale nepřiblížila se ani o centimetr.

„Půjčila jsem si od El Nabhala jeden šátek. Byla jsem zvědavá.

Chtěla jsem se o tom muži, kterého jsi nám svěřil, aby byl u nás

nalezen, dozvědět víc.“

„No a? Dozvěděla ses?“

„Drželi jsme ho uspaného. To bylo nejjednodušší. Šátek

zviditelnil jeho sny.“

„Sny?“

„Co tě na tom udivuje?“

Nevěděl jsem, že mrtví mají sny, pomyslel si. Ale řekl: „Nic.

Dál! Co to bylo za sny?“

Všechno mu podrobně vylíčila. I Nona měla vynikající paměť. A

když také ona přesně ocitovala „krysí nápis“, poznal Landru, odkud

znal Tanor obsah tohoto varování, vytvořeného v sydneyské

kanalizaci.

Současně to byl pro Landrua konečný důkaz, že je to Luther, jenž

za tím vším vězí a že se tedy něco na jeho znovuoživení muselo

pokazit.

Jaké síly to měly na svědomí?

„Ten pes Tanor říkal, že má všechno pod kontrolou!“ zaklel

Landru. „Já ho naučím, aby mě příště už nikdy nevodil za nos!“

Nona zavrtěla hlavou.

— 55 —

To ho rozzlobilo ještě víc.

„Co je?“

Než však odpověděla, otevřely se dveře z dosud nepozorované

vedlejší místnosti. Landruovým hlasem explodoval barbarský vztek

nad tím, že se mu Tanor opět odvažuje přijít na oči v té ohavné

podobě. Vrhl se k němu a jen v poslední chvíli se Noně podařilo jej

zadržet, aby zdánlivé „upírce“ neublížil.

Tera zděšeně ječela.

A jen Nonino „Přestaň!“ ji přehlušilo.

Landru se stěží ovládl. Nebyl naložen ani na ten nejnevinnější

žertík. „Proč?“

„Protože se neumí bránit! Podívej se, co dělala, než jsem sem

dorazila já!“

„Ona? To není žádná ona! To je...“

Dveře za Landruovými zády se rovněž otevřely. Vstoupil Tanor.

Sydney

Nejsem kreatura, myslel si Duncan Luther malátně. Nebe je mi

svědkem: nejsem...

„Ty mizerný bastarde!“

Prudce rozevřel oči.

Nad ním stála Beth – Beth, kterou Lilith uložila do postele.

Tam by taky ještě měla být. A konečně po svém probuzení měla

být o něco milejší.

A přece stála najednou zde. A milá byla asi jako muréna, když se

vyplíží ze své díry v korálovém útesu, aby zakousla nic netušící

oběť...

Nůž!

Bodla!

Duncan na gauči právě jen stačil pomyslet na to, aby se vrhl

stranou.

Čepel minula jeho hruď, avšak zabodla se hluboko do jeho paže.

S řevem ji odhodil zpět. Bolest ho zalila jako vařící voda.

— 56 —

...nejsem kreatura. Jsem...

Uviděl v Bethiných očích zklamání. Pak se mu však podařilo

chytit ji za zápěstí a pevně sevřít.

„Okamžitě toho nech!“ řval. „Vzpamatuj se!“

Vrazila hlavou přímo do jeho zranění – a opět se celé Duncanovo

tělo otřáslo temnou explozí. Trhnutím jí zkroutil ruku za záda, a když

jí nůž vypadl z ruky, odmrštil ji daleko od sebe.

Zakopla o křeslo a spadla na zem. Avšak okamžitě znovu

vyskočila na nohy jako kočka. Když pak na něho chtěla znovu

zaútočit, náhle se objevil v její tváři úžas. „Ty – krvácíš!“

„A cos myslela?“ Nyní se i jemu podařilo dostat na nohy a sklonil

se pro nůž. Teplá krev mu vytékala z rány a kapala na koberec.

Ve stejném okamžiku se dveře bytu otevřely.

Lilith vstoupila dovnitř a okamžitě pochopila situaci. Tvář měla

jakoby rozpolcenou na dvě části. Rychle vběhla dovnitř a postavila

se mezi Beth a Duncana.

„Přestaňte!“

Beth zavrtěla hlavou. „Musela bys mě zotročit, aby se ti to

podařilo! Nepřestanu – už nikdy! Chápeš vůbec, co jsi se mnou

provedla? Jak má normální člověk zacházet s nočními můrami, jako

jste vy dva? Zmizte – oba! Zmizte konečně z mého života, jenž patří

mně a nikomu jinému! Jestli mě to, cos mi předtím píchla, mělo

uzdravit, pak pěkně děkuji. Ale už předtím jsem byla plně při sobě –

a jsem pořád. Tak už konečně akceptuj, že nechci a nemohu žít s

takovými zrůdami, jako jste vy dva. Po Coddovi jsi ke mně přitáhla

už druhou oživlou mrtvolu. To stačí! Vypadněte! Nechte mě na

pokoji!“

„Nějak nevidím přesvědčivé účinky toho séra,“ řekl Duncan.

„K čertu s tebou!“ vzdychla Lilith. „K čertu s vámi všemi!“

Delhi

Stěny komory, která každým detailem zrcadlila šílenství své

obyvatelky, zdobila graffiti z lidské krve.

— 57 —

Celkový dojem byl něco mezi hrnčířskou dílnou a alchymistickou

kuchyní. Na masivním stole stála velká otevřená káď, v níž se něco

vlhce třpytilo. Landru si bezděky vzpomněl na svého dávného

učitele.

Ropucha Země, pomyslel si zaraženě.

Existuje spousta jmen pro tuto páchnoucí substanci, s níž Hermes

kdysi experimentoval a kterou nazýval terra foliata – „listí Země“.

Avšak při bližším pohledu na to, co z toho Tera dělala, jakákoli

podoba zmizela. Podlaha napravo i nalevo od stolu byla výstavištěm

jejích „kreací“. Nepříliš povedené figurky, připomínající malé

hlodavce, tam tvořily „nápis“, o kterém právě mluvil Landru s

Tanorem a Nonou.

Landru zalapal po dechu a podíval se tam, kam Nona ukazovala

rukou.

LANDRU – POZOR, INDIE!

CHRAŇ SE PŘEDE MNOU.

ONI MĚ PŘINUTILI ZRADIT.

JÁ JSEM MRTEV. ALE NENACHÁZÍM KLID.

DUNCAN.

„Je to stejné,“ zakňourala vlkodlačice. „Stejné jako to sdělení,

které jsem se dozvěděla z Nabhalova snového šátku – a stejné jako

to, co jsi vykládal o Sydney!“

Tanor souhlasně přikývl a s pohledem na stěny postříkané krví,

vyprskl: „Takto plýtvá s dobrou krví, kterou jí denně nosíme!

Všechno, co jsem ti o Teře říkal, je pravda.“

„Dává přednost krvi mrtvých?“

„Ano.“

„Proč jste ji už dávno neodstranili?“

„Kodex...“

Landruovo zařvání Tanora na místě umlčelo.

Ta, o které mluvili, stála mezi nimi a třásla se po celém těle. Její

tělo bylo urážkou pro zrak. Pro každý život – ať už nemrtvý nebo

smrtelný.

Landru ji chytil za límec jejího oděvu, skládajícího se z peří

nesčetných ptáků, a zatřásl jí tak prudce, až z ní peří létalo na

všechny strany. „Tak ty bys chtěla být ptákem? Já ti dám křídla a

— 58 —

pošlu tě hned do pekla! Kdy jsi to psala – a proč?“

Kvílela. Skřehotala. Ani jediné rozumné slovo jí nepřešlo přes rty,

jen desítky zobáků, které měla Tera přišity nití kolem úst, chřestily.

„Pták,“ opakovala kvílivě. „Hledám vzácného ptáka smrti. Jsem

umělkyně. Pomůžeš mi?“

„Už jsem se jí ptal,“ vmísil se do hovoru Tanor a současně se

schoulil pod úderem Landruova magického biče. Landru neměl

náladu nechat se někým přerušovat. „Začalo to krátce poté, co

odčerpala a vypila krev z mrtvoly, která...“

„Z Lutherovy mrtvoly?“ Výraz počínajícího pochopení se objevil

kolem jeho perfidních úst, z nichž jako dva trny vystoupily dva upíří

zuby.

Tanor stísněně přikývl. Landruova magie na něho doléhala, jako

by jej skutečně chtěla rozmačkat.

Tera kvílela. Také ona cítila zlo, které se stahovalo už i nad ní.

„Jak se to mohlo stát?“ zeptal se Landru. Jeho hlas zněl velice

nepřirozeně. Kdo ho znal, věděl, že tento tón je horší než záchvat

zuřivosti.

„Krátký okamžik nepozornosti.“

Landru se zaťatými pěstmi přikývl.

Náhle Teřino kvílení prudce zmlklo. Nona zasténala. Tanor

vytřeštil oči. Teřin obličej bez jediného peříčka byl neviditelnou

rukou obrácen čelem vzad.

„Jak ses mohl opovážit?“

„Krátký okamžik nepozornosti,“ odpověděl Landru. „Ten pod

námi zůstává, že?“

Netrpělivě, o jedno poznání bohatší, zatleskal. „Jestli ti na tom tak

záleží, zkusíme oživit i ji, příteli Tanoře. Ale pospěš si, než se

rozpadne! Kromě toho od tebe očekávám, že mě co nejdříve naučíš

zacházet s tím Golemem, kterého jsi pro mě vyrobil.“

„Není to Golem. Není vyroben...“ Tanorův pohled sklouzl k

materiálu, který používala Tera, „...z hlíny. Maso zůstalo masem,

krev krví. Jen...“

„Uvidíme,“ přerušil ho Landru hrubě.

— 59 —

Sydney

Měla toho plné zuby.

Plné zuby!

„Kam půjdeme?“ zeptal se.

„Co bys navrhoval, umrlče?“

Stiskl rty.

Lilith věděla, že zašla příliš daleko. Věděla, že Duncan má jistě

bolesti. Obvaz na jeho ráně byl víc než jen nouzový. Avšak

nedokázala se mu omluvit. Stejně jako jej nedokázala tenkrát v El

Nabhalově oáze sevřít v náručí, nezmohla se ani na prosté slůvko

„promiň“.

Také jí bylo mizerně.

Pořád.

Zastavila se před jednou telefonní budkou. „Najdi si nějakého

lékaře poblíž,“ vyzvala Duncana. „Rychle, dělej!“

Zmizel v budce. Viděla, jak zdravou rukou vytáčí číslo.

Myšlenkami byla u Beth.

Neuzdravila se. Sérum ze Stalheimovy laboratoře selhalo. Bude

teď muset čekat, až se virus v Bethině krvi rozpadne sám od sebe. To

by mohlo, pokud měl Hemsfield pravdu, být nejpozději do tří dnů.

Anebo?

Pořád se nemohla zbavit nepříjemného pocitu, že se podáním séra

dopustila neodčinitelné chyby.

Duncan se vrátil. Řekl adresu o dvě ulice dál. Po deseti minutách

se zastavili před soukromou ordinací všeobecného lékaře. Večer už

značně pokročil. Ordinace byla zavřená, avšak když dostatečně

otravně mačkali zvonek, nakonec otevřel nějaký obstarožní muž.

Lilith mu přikázala, aby Duncanovi ošetřil zranění.

Za Čtvrt hodiny stáli opět na ulici. Hluboká řezná rána se musela

sešít.

„Špatně se hojící svalstvo,“ zamumlal lékař.

Lilith se zdržela jakéhokoli komentáře.

„Kam teď?“ zeptal se Duncan, když ho seznámila s Hemsf

— 60 —

ieldovou teorií. „Zpátky k Beth, aby si mohla vyzkoušet ostří všech

svých kuchyňských nožů?“

„Na to je příliš brzy.“

„Tak co?“

Její odpověď jej bezděky přiměla ke krátké modlitbě, při které

sebou Lilith nespokojeně trhla. Avšak největší Šok je čekal teprve v

Paddington Street.

Byla už tma, když dorazili na totálně změněný pozemek číslo 333

– místo Lilithina dospívám.

Beth zvedla nůž, se kterým se pokusila zabít toho mrtvého (nebyla

stavu si ani uvědomit absurdnost této slovní hříčky).

Byla to tatáž dýka, kterou dostala od Landrua, aby si s její pomocí

držela od těla upíry při přepadení v bytě Paula Kravetze. Doufala, že

co platilo na upíry, jí pomůže i proti probuzenému mrtvému.

Její myšlenky se stále vracely k Landruovi.

Seymor nemohl být plnohodnotnou náhradou, jakkoli se snažil.

Její tělo se takřka křečovitě sevřelo očekáváním Landruova

návratu. Přešla do koupelny a spláchla z čepele hnusnou krev. Ta s

chrochtáním zmizela ve výlevce.

Přála bych si být unesena odtud. Pryč. Já už nemohu, slyšela v

sobě šeptat utýraný hlásek.

„Blbost!“ Beth rozhodně otočila kohoutkem.

A utáhla nejen vodu, nýbrž i svůj vnitřní hlas – předzvěst lepších

dní.

Zde se staví dvanáctipatrový obytný a obchodní dům.

Zájemci, hlaste se u:

Salem Enterprises, tel. 235 1666.

— 61 —

Lilith jako očarovaná zůstala hledět na osvětlenou desku,

připevněnou mezi dvěma fošnami – přibližně ve výši bývalé brány,

která zmizela spolu se zdí.

Klíčovým slovem tu bylo „zmizela“.

Po domě a vegetaci byla nyní pryč i zeď a spolu s ní i poslední

hmotná vzpomínka na to, jak to tu kdysi vypadalo.

Ale stalo se víc než jen to.

Na místě bývalé zahrady soumraku se nyní zvedalo něco jiného.

Něco děsivě banálního!

Při tom pohledu se Lilith stáhlo srdce.

„Salem Enterprises,“ zamumlal Duncan, jenž byl sice taky

zaražen, ale ani zdaleka to nepociťoval jako ztrátu. Navíc ještě

nahlížel celou záležitost nesprávnými brýlemi, jak d okazovala jeho

další slova: „Tos mi chtěla ukázat tohle?“

Cestou večerním městem skoro vůbec nepromluvili. Mírně mžilo.

Vítr přinášel od moře slané aroma.

Zavrtěla hlavou a řekla: „Ne. O tomhle jsem nevěděla ani já.“

Zřejmě se domníval, že tato kolosální stavba byla započata už

před Lilithinou cestou do Evropy a že tedy o ní ví.

Snad o tom něco věděla Beth.

Avšak Beth mlčela...

„Je to pravda?“ Popošla o krok blíž ke stavbě. Všude vládl klid.

Až do rána.

Hrubá stavba byla už vyzdvižena až do čtvrtého patra. Pokud se

však dalo věřit propagační tabuli, pak by mělo přibýt ještě osm

poschodí.

Dvanáctipatrová budova v tomto okolí...

Už to samotné bylo proti normálnosti. Paddington je přece čtvrť

se starobylými ctihodnými domy ve viktoriánském slohu. Žádný

rozumný městský plánovač, ba dokonce ani žádný docela zblblý

anebo zkorumpovaný úředník stavebního dohledu by si nemohl

dovolit připustit, aby se tady realizoval takový šílený vtip!

A přece se tak stalo.

Přesto zhanobily jeřáby, bagry, hromady kamení, písku a dalších

materiálů tuto část ulice, která před několika měsíci byla dějištěm

záhadných událostí – a vlastně jím byla dosud.

— 62 —

„Kdo – mohl něco takového dovolit?“ zeptal se Duncan.

„Oni,“ odpověděla Lilith mnohoznačně.

V podstatě přicházela v úvahu dvě vysvětlení: buď se upíři

rozhodli zatlouci do rakve poslední hřebíčky a tak smazat každou

připomínku tohoto místa, na kterém si vylomili nejeden špičák, nebo

je za to zodpovědná „ona“. Síla, která zde dřímala stejně dlouho jako

Lilith. Která určila Lilith její „poslání“ – stejně jako předtím její

matce Creanně.

„Co máš v úmyslu?“ zeptal se Duncan. Hlas se mu zachvěl trochu

víc.

Lilith se nazastavila. Staveniště víceméně nebylo zajištěno, jak

nařizují předpisy. Všude bylo vidět díry, umožňující vstup

„nepovolaným“.

„Zaklepat na dveře,“ odpověděla a pokoušela se udržet si v hlase

klid, jakkoli měla pocit, že opouští nejen ulici, nýbrž vůbec pevnou

půdu pod nohama, ba že se pohybuje po tenkém ledě, který se pod ní

může každou chvíli prolomit. „Třeba bude někdo doma.“

Docela nahoře, na dosavadním „vrcholku“ této obskurní stavby,

se náhle vznesl – patrně vyrušen Lilithiným hlasem – havran a

několikerým máchnutím křídel prchl do noci.

Lilith za ním závistivě hleděla. Také ona by si přála uprchnout.

Ale utéci jednou provždy před vším, co ji trýznilo, před vším, čím se

cítila být využívána, se na této malé planetě nedá.

Také zde, jako v bývalém domě atrap chyběla okna a dveře.

Ovšem jen proto, že nebyly dosud zasazeny. Holými dírami foukal

ostřejší vítr než venku.

„Bylo by mi milejší, kdybys tu na mě počkal, než se rozhlédnu,“

řekla Lilith.

„Mně taky,“ přikývl Duncan. „Alespoň co se týče toho

rozhlédnutí. Jsem totiž – na rozdíl od tebe – v té tmě slepý jak

krtek!“ Zastrčil si ruce do kapes a našpulil rty k hvízdnutí, které se

však neozvalo. „Pospěš si.“

— 63 —

Přikývla – a zmizela v nejbližší díře. Když měla konečně

dostatečný odstup od Duncana, zhluboka se nadechla, vydechla, aniž

by však pocítila vytoužený pocit úlevy.

Duncan už dávno nikterak nesouvisel s její stísněností. Příčinou

byla tato budova!

Nezabírala jen plochu bývalého domu, nýbrž veškerý pozemek.

Zahradě zřejmě nepřikládali „domácí páni“ žádnou váhu.

Po Coddově nesmyslné smrti na půdě tohoto pozemku si Lilith

přísahala, že už sem nikdy nevstoupí. Nyní tuto přísahu porušila, což

byl také důsledek její stále zoufalejší situace.

Navzdory odcizujícím průvodním okolnostem přece jen znovu

doufala, že se jí konečně podaří zase navázat konstruktivní kontakt s

Jeff em Warnerem, který někde tady musí existovat.

Nebo už i on je jenom minulostí?

Není snad objevení této budovy dostatečně jednoznačným

dokladem toho, že ta síla, která Lilith ochraňovala skoro celé století,

nyní už nadobro zmizela?

Musela to zjistit.

Nemohla složit ruce v klín a čekat, až bude Beth zase normální.

Nebo až se tajemství Duncanova zmrtvýchvstání vysvětlí samo od

sebe.

Sklep, pomyslila si. Musím se dostat co nejblíž tomu bodu, kde

jsem už jednou dostala odpovědi!

Budova byla podsklepena. Celkem snadno objevila Lilith cestu k

nejbližšímu schodišti. Podrážky imitace bot, vytvořených z látky

symbiontu, vydávaly rozléhající se zvuky kroků. Jinak tu bylo,

kromě svištění větru, naprosté ticho. Z okolní čtvrti sem nedoléhaly

vůbec žádné zvuky. Jen tu a tam hluk motoru nějakého projíždějícího

auta. Nic víc.

Přesto si Lilith byla jistá, že Duncanovi bude čas dlouhý. Vlastně

ještě dřív, než vyrazila na obhlídku, toužil, aby se vrátila.

Jaký to byl podivný vztah.

Proti přírodě, hučelo jí ve spáncích. Stejně jako ty.

Neztrácela dál čas a ani neměla čas zabývat se podrobněji

členěním a současným smyslem a účelem zdejších prostor. Spěchala

ke schodišti, vedle kterého se rozvírala otevřená šachta, zřejmě

— 64 —

připravená pro budoucí výtah, když...

Najednou se jí udělalo špatně.

Opravdu špatně.

Přidržela se holé zdi a pokoušela se překonat závrať, která se jí

náhle vplížila mezi mozkové závity. Bylo jí, jako by jí někdo sevřel

hlavu a začal utahovat šroub.

Vyběhla zpět těch několik schodů, které dosud překonala.

Tlak okamžitě pominul. Nevolnost však byla úpornější.

NECHCE TO, ABYCH TAM ŠLA.

Zatraceně, rozhodně neměla v úmyslu čekat na pozvání!

Znovu vykročila na schodiště. A opět se stáhla smyčka kolem její

hlavy. Krok za krokem víc.

Ani nevěděla jak, ale nakonec se do sklepa dostala. Zbytky světla

by zde lidské oko vnímalo jako absolutní tmu.

„Warnere?“

V Lilithině hlase se přesně zrcadlilo její rozpoložení. Nevolnost

byla provázena pochopitelným pocitem slabosti, jaký Lilith

pociťovala naposledy v kostele. Tenkrát, když byla na útěku před

Horovým klanem. Křesťanské symboly odnímaly stejným způsobem

sílu z jejích končetin a mozku.

Ale tohle přece – není – posvátné – místo!

Kdyby za celým projektem této stavby vězeli upíři, pak by to

nedávalo žádný smysl – a pokud za tím vězí ona druhá, pak teprve

ne!

Nikdy se to nedozvím, pomyslela si Lilith, protože tu už

nevydržím ani minutu!

Chodba, kterou se pohybovala, byla příliš dlouhá, než aby mohla

zjistila, kam vede.

Klopýtala nazpět ke schodišti, avšak v okamžiku, kdy kladla nohu

na první schod, tento se proměnil.

Havran přistál Herakovi na rameni. Horovi, opravil se nový

náčelník upírského klanu v duchu. Můj respekt k našemu

— 65 —

zakladateli nezná hranic.

Byl cynik.

Ještě nezískal žádné vlastní zásluhy. S příchodem tohoto ptáka se

to ale změní.

Cynismus Hory II. vyvrcholil v převrácení lidského zvyku, podle

kterého byl ve středověku posel špatných zpráv popraven.

Rozšířil tento zvyk také na toho, kdo přinášel dobré zprávy.

Středověk sem, středověk tam. Samou vděčností ukousl havranovi

hlavu, vyplivl ji, krátce nasál a škubající se zbytek těla zahodil.

Vzápětí vydal dávno připravované rozkazy. Žádný upír – ani on

ne – neopouštěl úkryt. Časy, kdy páni táhli do boje proti osudu,

ztělesněnému pekelně krásnou ženou, byly tytam. Nový náčelník

klanu nebyl ochoten obětovat ani jediného dalšího upírá. Další

decimace by měla následky přímo fatální.

Hora II. si gratuloval ke svému nápadu preparovat základy

výškového domu, stavěného na popud jeho a starosty Weinberga.

Veškerý beton sklepních prostor byl zarnísen svěcenou vodou.

Ten projekt je takříkajíc požehnán církví, pomyslel si Hora II.

pobaveně a byl pevně přesvědčen, že současně vytvořil i účinnou

hráz proti těm silám, které snad ještě stále přebývají na pozemku

číslo 333 Paddington Street.

Vše, co zbývá v následujících hodinách učinit, je čekat.

Na dobré nebo špatné zprávy.

Popravy potěší vždycky.

Beton zaskřípal.

Lilith odtáhla nohu zpět, když se objevila tvář plná utrpení.

Nejspodnější schod se náhle zvrásnil, počal se prohýbat a vracet se

zpět do kašovité podoby. Jen doprovodné ošklivé zvuky

prozrazovaly, že zůstal i nadále tvrdý jako kámen. Ze se jím prodírá

zespodu jakási vnitřní síla a tvaruje se, dokud se neutvořilo něco, co

vzdáleně připomínalo rysy lidského obličeje.

„Warnere...“

To jméno již sklouzlo Lilith ze rtů podruhé – tentokrát jako výraz

vlastního úžasu – a vlastní bolesti.

Viděla, jak tvář trpí. A sama trpěla.

Jaké síly tu řádí? Co ji to zalévá ohněm, který ji divže nepřipraví o

— 66 —

rozum?

Lilith netrpělivě vyčkávala, podaří-li se Warnerovi v tomto stavu

zhmotnit se, nebo ne. Nemohla nic dělat. Nijak pomoci.

ANI SE TU DÉLE ZDRŽOVAT!

Půda jí hořela pod nohama. Vzduch byl v jednom plameni.

Neprůhledný. Doslova vřel.

Na okamžik se vrátilo ochromující ticho. Kamenná tvář,

obklopená zářící aurou, vypadala uvolněně – jako by si nejprve

potřebovala odpočinout po vynaloženém úsilí. Potom se počaly rty

pohybovat – a skřípění se ozvalo znovu. Avšak do tohoto skřípění se

mísilo ještě něco jiného. Slova, která pronikala do Lilithina mozku s

řezavou bolestí.

„... zmiz... velké nebezpečí... nestabilní... příliš brzy... skryj se v

domě služebníka... počkej tam... dají zprávu...“

„Ne!“ Lilith si přitiskla pěsti ke spánkům. „Co se tu děje? Co má

znamenat tato budova? Kdo ji nechal postavit?“

„...upíři... jdi... nebezpečí...“

Skřípění ustalo.

Aura pohasla.

Tvář na nejspodnějším schodu zůstala. Jako do kamene vytesaný

portrét.

Lilith se naklonila a prsty ji ohmatala. Nevěděla, co si od toho

slibuje. Věděla, že je po všem. Jen utrpení Jeffa Warnera zůstalo

uchováno v betonu jako věčný památník. Warner sám byl opět tam,

kam jej připoutala neviditelná síla: v útrobách země. Tam, kam se

Lilith jednou dostala při své astrální cestě. Kde zřejmě existovalo

rozsáhlé pletivo kořenů, v jejichž pažích existovalo cosi, spalo, či

bdělo a vyhánělo nitky, na kterých se zmítala i Lilith...

Kdo?

Co?

Opět neměla nejmenší naději dozvědět se to.

Lilith klopýtala po schodech nahoru. Překročila poslední schod.

Nohy měla těžké jako z olova. Cosi ji táhlo a trhalo. Teprve nahoře

se cítila líp.

Obrátila se a uviděla Duncana, jak k ní klopýtá tmou a divoce

gestikuluje.

— 67 —

Hledal ji. Ale neviděl ji.

Lilith mu spěchala naproti.

Jeden z vozů zastavil přímo pod pouliční lucernou. Přijely skoro

neslyšně. Současně z obou stran Paddington Street. Tři dodávky.

Černé jako okolní noc. Na boku měly nápis: Salem Enterprises Pty.

Ltd.

Duncan Luther se stáhl zpět do otevřeného vchodu hrubé stavby a

ukryl se.

Noční směna?

Nepravděpodobné.

Pozoroval, jak se boční dveře odsunuly a z každého vozidla

vyskočil osmičlenná skupina. Všechny postavy měly na sobě černé

kombinézy s kulatým neidentifikovatelným emblémem na straně

srdce. Jejich pohyby byly disciplinované, jako by to byli roboti.

Doklad vojenského drilu, sotva slučitelného s obyčejným stavebním

podnikáním.

Duncan déle neváhal. Jakkoli uvnitř hrubé stavby skoro nic

neviděl, obrátil se právě tam, kde viděl před chvílí zmizet Lilith.

Bylo to sice na pováženou, ale když za sebou zaslechl kroky,

odložil veškerou opatrnost a neohlížeje se na nic, rozběhl se do nitra

stavby, skrývající neviditelná nebezpečí.

Jestli tady někde bude nějaká díra, bude po mně, pomyslel si.

Zřejmě budu první mrtvý, který se sám pohřbí.

Pak se stalo, Čeho se obával. Narazil do nějaké překážky. Avšak

ta překážka byla měkká a dokonce ho zachytila, když mu hrozilo, že

ztratí rovnováhu.

„Co je?“ zašeptala Lilith těsně u jeho ucha.

Stejně tiše jí povykládal, co viděl. Současně vycítil, že ona

rozhodně není tak suverénní a nepřístupná jako před chvílí. „A co se

stalo tobě?“

„Později!“ zasyčela. Pak ho chytila za ruku a vedla ho do tmy. A

zrovna za špatnou ruku. Bolest mu vehnala slzy do očí. Vytrhl se jí a

— 68 —

beze slova podal druhou ruku.

Kroky pronásledovatelů zesílily. Plíživé pohyby se zdály být

všude.

Lilith tiše zaklela a zůstala stát.

V příští chvíli se nečekaně rozsvítilo světlo. Jas studeného slunce

vyrval rázem okolí ze stínů – a současně Duncana docela oslepil.

Zasténal. Mžoural do světla a snažil se něco zahlédnout. Lilith mu

však nedopřála ani chvíli oddechu. Vlekla ho dál.

Kam?

Kolem něj se míhaly nejasné obrysy.

Pak si náhle vynutil Duncan, aby zastavili. Poznal, co Lilith ještě

nebyla ochotna akceptovat.

Nebylo úniku.

Světlo bylo všude – a postavy za ním taky.

Byli obklíčeni.

Neznámí se pohybovali jako androidi.

„Upíři?“ zvolal přidušeně.

Lilith zavrtěla hlavou. „To bych si jen přála, aby to byla potrava

pro symbiont. Ale to nejsou ani kreatury. “

„Tak co tedy?“

„Vojáci,“ odpověděla Lilith chraplavě. „Nejnovější lumpárna

klanu!“

Zasténal. Snažil se zbavit oslnění. Lilith mu ani teď nedopřála

oddechu a vlekla ho dál. Ke schodišti, které vedlo dolů, jakož i

nahoru do dosud existujících podlaží.

Duncan strnul, když mu Lilith poručila. „Schovej se! Rychle!“

Současně jej strčila dolů, směrem ke sklepu.

„Oni mě...“ začal Luther.

„Chtějí mě! Jdi! To je tvá jediná šance!“

Rozhořčený a nikterak uklidněný klopýtal po schodech dolů.

Odlesk studeného světla mu ještě krátkou chvíli osvětloval cestu –

pak se ponořil do hluboké tmy, která ho pohltila jako nějaká ulita.

Slyšel Lilithiny kroky.

A kroky pronásledovatelů.

Jeho nepronásledoval nikdo.

Avšak nevěřil ve své štěstí. Nikterak se necítil v bezpečí. Přímo

— 69 —

cítil, že tu dole není sám.

Lilith nevěděla, odkud vzala jistotu, že bude Duncan imunní vůči

onomu příšernému vlivu, který jí samotné byl takřka osudný. Tváří v

tvář překotným událostem však ani neměla čas se o tom ujistit.

Nyní zvýšili tempo!

Oni...

Lilith už dávno poznala, že to jsou lidé, sice živí, avšak pod

vlivem cizí vůle – žádní upíři, ani kreatury.

Byli to bojovníci pod vlivem hypnózy, kteří nebudou šetřit svého

života, a jen málo bylo třeba k tomu, aby prohlédla, že ti, kdo v

pozadí tahají za nitky, jsou upíři.

Zdá se, že Salem Enterprise bude krycí název pro docela novou

zákeřnost sydneyského klanu.

Lilith cítila slabost v každém svalu svého těla, když po schodech

vyběhla až do prozatím nejvyššího patra.

Ano, prchala před nimi.

Stále ještě nevěděla, co má proti těmto protivníkům podniknout,

vždyť oni sami byli taky pouhé oběti. Kdyby s nimi zacházela se

stejným pohrdáním jako proti příslušníkům Starého plemene, nebyla

by o nic lepší než oni. Ani o chlup. Rozumnější bude vyřešit celou

věc bez krveprolití.

... pokud mi to oni dovolí!

Ta myšlenka dodávala Lilith sil k rychlejšímu běhu.

Ovšemže si dělala starosti o Duncana. Vůbec si nemohla být jista,

že příchozí skutečně chtějí jen ji. Na druhé straně podstupoval

Duncan jen malé riziko, pokud skutečně za jeho „zmrtvýchvstáním“

stojí Landru. Legendami obestřený upír a sydneyský klan přece úzce

spolupracují. Alespoň v minulosti tomu tak bylo.

Když konečně dosáhla nejvyššího patra, měla pronásledovatele

skoro za zády. Na schodišti značně dotáhli její náskok – jednoznačný

důkaz, že Lilith není zcela v pořádku. Ztráta sil ve sklepě ještě

nebyla zahlazena. V tomto stavu se nemohla dát do boje ani proti

— 70 —

lidem.

Měla v úmyslu vrhnout se z nejbližšího okenního otvoru a ve své

netopýří podobě sletět dolů. Chtěla upírské „legionáře“ odlákat co

nejdál od budovy a pak se vrátit pro Duncana...

Náhle však jakési zvuky rozbořily stavbu jejích myšlenek,

zatímco se snažila dostat od schodů k nejbližší vnější stěně.,

A pak uviděla příčinu zvuků.

Uviděla lana a kotevní háčky, které se se skřípěním zarývaly do

hrubého betonu pod několika okny.

V příštím okamžiku již zvenčí dovnitř skočily první postavy v

kombinézách.

Mysleli na všechno, pomyslela si Lilith chladně. Vše přesně

předvídali.

Rozhodla se déle nečekat. Se vší koncentrací dala svému tělu

pokyn, aby se podle jejího přání proměnilo.

Skvěle trénované postavy se přibližovaly. Lilith naprosto zřetelně

viděla, že jsou mezi nimi i ženy. Všichni měli na sobě stejné

oblečení, které jim poskytovalo maximální volnost pohybu. A z této

blízkosti dokázala Lilith dokonce i přečíst, co je napsáno na

emblému na jejich prsou: Salem Company Security.

Bezpečnostní služba firmy. Trochu zvláštního druhu...

Zatraceně, proč tu ještě stojí a zírá na útočníky jako

zhypnotizovaný králíček?

Transformace se nepodařila. Byla na to prostě příliš slabá.

Náhle směrem k ní vylétla první síť.

Síť?

Lilith viděla, jak se k ní snáší a chtěla vyhnout. Podařilo se jí to na

poslední chvíli. Tam, kde předtím stála, upadla síť na podlahu. Lilith

cítila, jak ji ten předmět odpuzuje. Cítila, jak v ní narůstá vlna

nevolnosti.

Ustupovala dál a dál. Až už nebylo kam.

Za ní byla stěna, studená jako arktický led. Chlad pronikal Lilith

kůží, jako by se jí symbiont docela stáhl ze zad.

Po Lilithině těle sklouzl paprsek umělého světla. Dopustila se

chyby. Podcenila své protivníky.

Náhle vzduchem proletěly další sítě. Každý z těchto vojáků,

— 71 —

naverbovaných upíry, měl tuto zbraň, která vypadala jen na první

pohled neškodně. První dotek s jednou ze sítí jí uštědřil nepěknou

lekci. Síť byla mokrá. Vyzařovalo z ní to, co ve sklepě. Ty sítě byly

požehnány Bohem, jehož aura je pro Lilith smrtelná!

NÉÉÉ...!

Lilith se pokusila zákeřnou, svěcenou vodou napitou tkaninu ze

sebe shodit, avšak víc a víc jich na ni dopadalo. Také postavy, které

sítě házely, vyzařovaly ono dusivé fluidum, které Lilith absolutně

ochromovalo.

Závity jejího mozku se úporně plížila myšlenka, že Paddington

Street 333 nebude jen místem jejího zrození a růstu, nýbrž také

místem, kde až příliš brzy všechno skončí! Stále ještě nedokázala

dostatečně zacházet se svým intelektem a schopnostmi, jinak by se

do takové situace nikdy nedostala!

Slabí, smrtelní lidé ji přemohou zbraněmi, které by za normálních

okolností dokázala roztrhat jako staré pavučiny...

Učinila poslední pokus. Zírala do tváří dotírajících a ze všech sil

se snažila prolomit hypnotický blok, který je ovládal.

Záhy byla u konce svých možností. Jen některé postavy se krátce

otřásly. To bylo vše.

Příliš málo!

Lilith klesla na kolena. Sítě se ji zdály tížit, jako by vážily několik

centů. Jejich vlákna jí vypalovala do kůže čtverečky. Připalovala jí

vlasy. Bolest jí pronikala do myšlenek a působila v nich zmatek.

Vlhkost sítí se jí zažírala do pórů kůže, avšak symbiont nepodnikl

vůbec nic na její obranu.

Bylo to jako tenkrát v kostele u Trumper Parku, když si otec

Lorrimer hrál na svatého inkvizitora a pokoušel se z ní všemi

možnými prostředky vyhnat Ďábla.

Lilith stále ještě nezjistila, proč mají křesťanské symboly na upíry

tak zničující vliv. Proč relikvie jiných náboženství ani zčásti

nedosahují takového účinku.

Jeden ze salemských bojovníků jí nyní stál tak blízko, že stačilo,

aby natáhl ruku a mohl chytit její hlavu pod sítí. Naklonil se nad

Lilith a jeho hranatý obličej přitom zůstával naprosto bezvýrazný.

Tiše zakvílela a ještě jednou sebou trhla. Upadla dozadu, přičemž se

— 72 —

znovu otřela zády o zeď.

Studenou.

Ledově studenou.

I přes síť.

Mužovy oči byly zastřeny krvavou mlhou. Lilithin pohled se

vnořil do oblasti za jeho rohovkami.

NE! sugerovala mu ze všech sil, které jí ještě zbývaly. NEDĚLEJ

TO! NESMÍŠ!

Brutálně po ní sáhl.

Hleděl přitom nepřítomně kamsi skrze Lilith. Prsty prostrčil skrze

síť. Ostatní jej a Lilith obklopili v půlkruhu. Kužely jejich svítilen

dopadaly všechny na její zničené, vnitřně spalované tělo, zmítající se

v nekontrolovaných záškubech.

Kat ani hnutím brvy nedal najevo, co má v úmyslu.

Když se napjala muskulatura jeho paží, věděla Lilith, že je po

všem. Upíři nechtěli nic riskovat. Nechtěli ji živou. Ani její celkové

duševní ochromení ji neušetřilo tohoto poznání.

Zavřela oči a čekala na trhnutí, které jí zláme vaz.

Co to je?

Duncan viděl, jak ve tmě cosi žhne. Dva body, které ho

přitahovaly. Snad oči?

A přece neslyšel žádné cizí kroky. Ani dech.

Ale něco tu bylo. Úplně blízko.

Úplně dole.

Vydal se zpět cestou, odkud přišel. Ke světlu. Cítil, jak se

zdivočelý proud jeho myšlenek počíná zklidňovat. Zpomalovat.

Tuhnout.

Zastavil se.

Světlo bylo pod ním.

Dole pod ním!

A pak se zřítil. Půda mu náhle povolila pod nohama. Rozevřela se.

Duncan měl pocit, jako by se řítil do bezedného chřtánu. Světlo, jež

— 73 —

ho navnadilo, zmizelo. Znovu jej docela zahalila temnota. Avšak

pocit pádu neustával.

Jako by nikdy neměl skončit!

Měl hrůzu z dopadu!

Už samotný pád je hrozný, ale dopad...

...byl měkký.

Duncan se jak dlouhý tak široký natáhl jakoby do hebkého,

měkkého mechu. Roztáhl paže a nohy. Obličejem se zabořil do

čehosi nedefinovatelného, co jej obklopilo jako nějaká kaše. V

dýchání mu to sice nebránilo, avšak...

Duncan pocítil tisíc jazyků.

Tisíc... zubů.

Pod sebou.

V sobě.

Cítil, jak se nyní po tvrdé betonové podlaze začíná otvírat i jeho

tělo. Jak se taví. Jako by mu vnitřnosti vytékaly z těla a v horku a

páře jej opouštěl život. MŮJ život! PŘE-STAŇ-TE!

Nepřestalo to. Pokračovalo to dál.

Dokud slabostí neztratil vědomí. Dokud nezískal ten zloděj od

něho to, po čem žíznil.

V tom ji kat pustil.

Náhle a z ničeho nic.

Napřímil se. Jeho paže visely zplihle podél těla. Na vteřinu zůstal

stát bez hnutí. Na vteřinu se nikdo ani nepohnul.

Včetně Lilith.

Jako přes nějakou mlhu sledovala, co následovalo.

Proč ji ten muž od Salemu pustil?

Třebaže ji sítě stále ještě pálily a zařezávaly se jí do kůže, otočila

Lilith hlavu. Uviděla na stěně pár očí a v první chvíli měla pocit, že

má halucinace.

Ty oči znala!

Ale teprve, když se k ní kat opět sklonil a zvedl jí z těla mučivou

— 74 —

síť, došlo jí, co se tu děje.

Muž od Salemu se třásl. Byl zalit potem, který pokrýval jeho

obličej jako tenký film. A ani jeho druhům se nevedlo lépe.

Nekontrolovaná gesta těl, která předtím fungovala jako dokonalé

automaty, jí dávala jasně najevo, co se stalo.

Já jsem už neměla dost sil, pomyslila si Lilith. Ale to... on...

Když se zbavila poslední sítě, ještě jednou zmobilizovala skryté

rezervy. Nedůvěřovala změně smýšlení svého kata. Pokusila se vstát.

Avšak stěna ji držela pevně na místě, dokud ty přízračné postavy

nevzaly své sítě a nezmizely jako duchové.

Naprosto všechny.

Teprve když ticho noci dole přerval kvílivý zvuk motoru, podařilo

se Lilith s hekavým vzdechem odtrhnout se od stěny a vstát.

Celé tělo ji svědilo, jako by přenocovala v mraveništi. Jako by

dostala elektrickou ránu.

Snadněji, než očekávala, se po schodech dostala dolů do sklepa.

Když sestoupila z posledního schodu, vrhla se po ní nevolnost jako

divoké zvíře. Vzepřela se jí.

„Duncane?“

Neodpovídal.

Našla ho přímo pod posledním schodem, do kterého se navždy

otiskla fyziognomie Jeffa Warnera. Nyní se zde však nacházela jen

díra, jako po výbuchu.

A Duncan?

Ležel na břiše s rukama rozpaženýna. Hlavou ve směru ke kráteru.

Lilith se na něho s hrůzou zahleděla, když uviděla, že Duncanova

hlava je až po uši zabořená do betonu. Vypadalo to, jako by měl

obličej čistě odříznutý. Zbytek těla vypadal neporušeně.

Na okamžik Lilith zapomněla dokonce i na neblahé působení

atmosféry sklepa. Vyděšena do morku kosti se rychle sklonila k

Duncanovi a opatrně ho obrátila na záda.

Její nejhorší obavy se nenaplnily. Duncan dýchal. Také tvář měl

neporušenou, avšak v betonu po ní zůstal hluboký otisk. Na rozdíl od

Warnerova obličeje, který vypadal jakoby plasticky vymodelovaný,

vypadalo místo, kde ležel Duncan jako vnitřní strana masky.

Probral se.

— 75 —

V očích se mu mihl odlesk nepředstavitelného strachu. Ten však

rázem zmizel, když uslyšel Lilithin hlas.

„Už je po všem,“ řekla. „Co se tu stalo?“

Byl tak slabý, že sotva mohl mluvit. Jeho hlas se třásl, avšak

každým slovem jako by se dostával ze sevření neviditelné bažiny.

„A co – ty?“ zeptal se konečně. „Kde jsou?“

„Utekli.“

„Kam?“

„Nevím. Jen se domnívám, že pomohl Dům. Zřejmě k tomu

využil tvých sil.“

Pomohla mu vstát. Nohy se mu podlamovaly; byl úplně

vyčerpaný. Musela ho podpírat, třebaže byla sama ještě oslabena

onou dusivou, otravnou atmosférou. Musela ze sklepa pryč. Co

nejrychleji.

„Kam,“ vydechl, „chceš jít?“

Lilith na něho úkosem pohlédla. Poprvé od jejich shledání měla

pocit, že má po boku skutečného Duncana Luthera. Všechno

androynní, vše domněle umělé, jako by z něho opadlo.

„Dozvěděla ses něco o účelu této stavby?“ vydechl cestou nahoru.

„Ano.“ Pověděla mu, co se dozvěděla od Warnera. A k čemu ji

vyzýval.

„Služebníkův dům?“ opakoval Duncan. „Co to má být?“

„Místo, kde přenocujeme,“ odpověděla. „Alespoň do té doby, než

sérum začne působit na Beth.“

„Takže ty víš, co tím myslel?“

Lilith přikývla. „Myslím, že to vím.“

O dvě hodiny později oba u konce se silami došli k opuštěnému

domovu Virgila Codda.

Nikdo s nimi nepočítal. Nikdo je neslyšel přicházet. A každý pak

byl překvapen, když vypukl zmatek.

Také Hora II. byl vyděšen.

Cekání bylo u konce. A dopadlo jinak, než upír očekával.

— 76 —

V neblahých prostorách vypukl poprask. Strašlivé výkřiky, které

mohly pocházet jedině z upírských hrdel, přesvědčily upírského

náčelníka, že jeho rodina byla zákeřně napadena.

Aniž by se sám odebral do ohniska nebezpečí, dostal cennou

zprávu od jedné upírky.

„Mí bojovníci?“ zeptal se nedůvěřivě. „Běsní zde?“

„Přišli pod ochranou nenáviděných intarzií. Kdekoli na nás narazí,

útočí.“

„Jsou nějaké oběti?“

„Ještě ne.“

„Dobrá.“ Hora překonal svoji dočasnou nerozhodnost. Pochopil,

že hypnóza, která poutala jeho „vojáky“ k němu, nejenže byla

překonána, nýbrž že byli rovněž naprogramováni na nového

nepřítele.

Ale jak se to stalo, tím se zatím nemínil zabývat.

Vydal rozkaz odrazit útok prostředky, které vlastně byly upíra

nehodny. Ale účel světí prostředky.

Krátce nato zahřměly shromaždištěm klanu výstřely. Vojáci

umírali. Olovo z pušek ukončilo jejich život.

Následující odstranění mrtvol bylo jen mírně obtížnější. Museli

být zhypnotizováni další lidé, aby odklidili ty, k nimž se žádný upír

nedokázal ani přiblížit.

Během toho a po tom měl Hora II. dosti Času, aby se mohl užírat

neúspěchem své „armády“.

Strhli policejní pečeti.

Lilith a Duncan vnikli do domu, podobajícímu se vile, na

jihovýchodním předměstí Sydney. Ujistili se, že všechny žaluzie jsou

zataženy a teprve pak rozsvítili.

Kupodivu proud nebyl v domě odpojen. Neméně podivný byl i

druh „osvětlení“, kterému dával Virgil Codd v dobách, kdy v tomto

domě bydlel, přednost před jiným. Všechny žárovky v lampách byly

bez výjimky začerněny. „Světlo“, které přesto pronikalo, vytvářelo

— 77 —

perfektní pekelnou romantiku.

„Smiřme se s tím, že jsme se ubytovali u bývalé služebné

kreatury,“ komentovala to Lilith, které nedostatek světla vadil ze

všeho nejmíň.

„Není problém.“

Lilith nechtěla, aby se octli znovu v pasti, proto celý dům obrátila

vzhůru nohama, aby se ujistila, že nikde nečíhá nějaké nepříjemné

překvapení.

„V pořádku,“ řekla, když se vrátila ze své inspekční obchůzky.

„Můžeš si udělat pohodlí. Nebo se vyspat. Musíš načerpat nových sil.

Já sama ještě na chvíli půjdu pryč. V ledničce není nic z toho, co teď

potřebuji.“

„Jestli ses nepřehlédla. Služebné kreatury jistě mají vždycky v

ledničce...“

„Konzervy? Ne, děkuji! A tebe s tím teď nemohu vůbec

obtěžovat.“

Jejich slovní potyčka nijak neskrývala, jak ožehavého tématu se

dotkla. Avšak Duncan Luther sám o sobě v tomto bodě

nepochyboval. Co bylo na jeho novém sebevědomí skutečné a co jeň

hrané, nedokázala Lilith ještě určit.

„Nebuď tam dlouho,“ řekl.

„Ne.“

Vzdychl si. „Myslím, že tentokrát si dám větší pozor.“

„Na co?“

„Na svůj druhý život, který právě teď začal.“

„Dohlídneme na to,“ řekla.

KONEC

— 78 —

— 79 —