— 1 —

MILÉ ČTENÁŘKY,

MILÍ ČTENÁŘI!

Pokud snad sháníte některou z našich dříve vydaných knih, a

marně se ptáte u svého knihkupce i v novinovém stánku, využijte

naší zásilkové služby a knihy, které postrádáte, si objednejte přímo ?

na adrese:

MOBA, spol. s r. o., Kotlářská 53,602 00 Brno

vybavena.

— 2 —

Lilith Edenová je dcera člověka a upírky, stvořená k jakémusi

tajemnému předurčení. Devadesát osm let prospala v živoucím domě

v Sydney, avšak procitla příliš brzy — doba ještě nedozrála. Aby

naplnila své poslání, musí svádět boj s upíry, kteří v ní vidí bastarda.

V boji jí pomáhá symbiont.

Symbiont je tajuplná bytost, která Lilith slouží coby oděv, ačkoli

dokáže nabýt úplně jakékoli podoby. Kdysi patřil Creanně, a ta jej

také předala Lilith. Symbiont se živí černou upírskou krví a svoji

hostitelku neopustí do její smrti.

Landru je nejmocnější ze starých upírů a vrah Lilithina otce. Už

dvě stě šedesát sedm let hledá po světě pohřešovaný

Liliový kalich, upírskou nesvátost, bez které nemůže vzniknout

žádný upírský dorost. Na Landruovi zřejmě spočívá nějaká vina —

jaká, není dosud známo.

Duncan Luther — někdejší adept kněžství s pohnutou minulostí.

Seznámil se s Lilith, zamiloval se do ní, pak jej v Indii upíři zabili,

avšak najednou se opět objevil a nevzpomíná si odkud.

Beth MacKinseyová je reportérkou jednoho sydneyského listu.

Lilith u ní nalezla útočiště. Časem Beth poznala Lilithinu pravou

totožnost; navíc se do poloviční upírky — neboť je lesbického zalo-

žení — zamilovala.

Služebné kreatury: jestliže upír svým kousnutím zabije člověka,

tento se nepromění v plnohodnotného vysavače krve, nýbrž v kreatu-

ru, která upíra bezpodmínečně poslouchá. Na jedné straně služebná

kreatura sice nemůže dál šířit upírskou nákazu, potřebuje však ke své

(věčné) existenci krev, navíc s přibývajícím stářím — na rozdíl od

praupírů — se stává stále citlivějším na světlo.

Při hledání protilátky se Lilith dozvěděla o finském expertovi na

morová onemocnění Fransi Stalheimovi. V Laponsku ji však zastihl

tajuplný telefonát: její bývalý druh Duncan Luther, před několika

měsíci zavražděný upíry v Indii, se náhle ohlásil z Mauritánie!

V Mauritánii narazila Lilith na smečku vlkodlaků, vedených

Landruovou přítelkyní Nonou a na kouzelníka El Nabhala. Duncana

se jí podařilo vysvobodit překvapivě snadno — není divu, když právě

tak to měl Landru v plánu.

— 3 —

Lilith dostala od Stalheima sérum, do jehož výroby však zasáhl i

Landru. Pak se Lilith s Duncanem vrátili do Sydney a podali lék Be-

th. Duncan sice ví, že byl mrtev, avšak cítí se živ a zcela jako pán

sebe sama. Lilith ochutnala jeho krev; ta však chutná mdle, přestože

to není krev mrtvoly. Avšak po tomto kousnutí Duncan ztratil —aniž

by si toho Lilith všimla — svůj stín a odraz v zrcadle!

Když Lilith donesla sérum do nemocnice, dozvěděla se, že první

nemocní se už uzdravili — účinky moru jsou časově omezené!

Avšak Bethin citový svět zůstal stále převrácený. Lilith a Duncan

jsou opět z jejího bytu vyhozeni. A přichází další rána osudu: syd-

neyští upíři dávají na pozemku po jejím rodném domě postavit

výškovou stavbu, jejíž základy byly vybudovány s použitím svěcené

vody. Lilith se i s Duncanem ukryla v domě již mrtvého Virgila

Codda…

Adrian Doyle

Tattoo

Krajina se podobala obrovskému hřbitovu. Větrné víry honily

suché větve po rudé rozpraskané půdě. Kopce, podobné náhrobkům,

skýtaly přímo na Zemi obraz cizí planety.

V těch kopcích však hučel a tikal život, jenž se zdál neúnavný a

připomínal jediný mozek rozdělený na miliardy částeček.

V této bizarní scenérii se však pohybovaly ještě jiné postavy, o

nic méně bizarní, o nic méně cizorodé…

Alex Pauwee zakopl. Obličejem upadl do kalužiny nejjemnější-

ho písku a plival. Písek mu skřípěl mezi zuby. Neobratně se opět

napřímil, vytřepal si prach z kalhot a tiše zaklel.

— 4 —

Takovou zdrženlivost si klidně mohl odpustit. Kompasoví termi-

ti, kteří zde sídlili, byli nejen slepí, nýbrž také hluší. Ani světlo ze

speciálního reflektoru, připojeného ke kameře, ani zvuky nevyrušily

tento hmyz z disciplinovaného plahočení.

Pauwee starostlivě přezkoumal ještě jednou jím samotným vy-

preparovaný pahorek klínovitého tvaru. Úzké strany měřily sotva

jeden metr, nejdelší pak skoro jednou tolik. Věž s hnízdem se na vr-

cholku zužovala do ostré hrany.

Zhruba v nejvyšší třetině této stavby Pauwee za palčivého horka

vyřízl kus stěny a nahradil ji skleněnou tabulí. Celková stabilita věže

tím nebyla nikterak zpochybněna. Nyní opatrně stáhl fólii, která

hnízdo chránila před slunečním žárem.

Pauwee byl vzrušenější než na schůzce s pěknou ženou. Žízeň

po vědění a bohatá vynalézavost jej přiměly k této nezvyklé akci.

Chtěl zkoumat, jak se termiti vyrovnávají s klimatickými změnami,

které představují i pro člověka stále závažnější problém. Uplynulý

suchý rok musel mít nějaké následky na společenství uvnitř věží.

Možná, pomyslel si Pauwee, aniž by si byl vědom naivnosti to-

hoto přání, možná bychom se od geniálních stavitelů těchto křehkých

konstrukcí mohli dokonce něčemu naučit.

Pauwee vyrostl v oblasti jižně od Darwinu a kompasoví termiti

ho fascinovali už od dětství. Se smutkem sledoval, jak se jejich ži-

votní

prostředí stále radikálněji mění k horšímu. Zdejší stavby vypa-

daly, jako by byly postaveny už před věky — a snad na takové časo-

vé rozpětí, jaké se vymyká šablonám lidského myšlení.

Avšak dříve nebo později se tohle vše ukáže být tragickým omy-

lem…

Pauwee se vrátil zpět ke své kameře, pevně ukotvené proti větru,

překontroloval ji a pak přepnul světlomet se studeným světlem na

další stupeň. Prostřednictvím zoomu hnízdo, celý ten komplikovaný

zmatek chodeb a jeskyní, poskočilo proti němu.

Všude vládl pohyb.

Také na spodní části výřezu, kde se náhle z křehkého materiálu

věže vysunulo nahoru cosi, co nemělo v termitišti co pohledávat.

— 5 —

Cosi strašně banálního, a přece to způsobilo, že Pauweeovi ně-

kolikrát srdce poskočilo mimo rytmus a vzduch v jeho plicích jako

by rázem zkapalněl.

Za skleněným štítem klínové věže, pod hemžícím se srdcem

stavby, se vztyčila ruka — bezpochyby lidská ruka!

A v příští chvíli tato ruka Pauweeovi jako by přátelsky pokynu-

la…

Pauweeovy ruce křečovitě sevřely stativ kamery. Zdálo Se mu,

že určitě zemře. V hrudi jej mučilo horké pálení a zdánlivě zkapalně-

ný vzduch v jeho plicích náhle jako by ztuhl v led.

Ruku bylo vidět stále. Jen její kývání ustalo.

Pauweeovo oko bylo pořád ještě jako přilepené k okuláru kame-

ry.

Pokusil se odtrhnout ruce od stativu a oko od okuláru. Ani jedno

se mu nepodařilo. Jediný sval jeho těla jej neposlouchal.

Nahnědlá ruka strnula jako pakostnicí zmrzačený spár a provr-

távala se stále výš. Hnízdo se bortilo. Termiti dezorientované pobíha-

li sem a tam a Pauweeovi se zdálo, jako by ve své hlavě přímo slyšel

nemožnou ozvěnu, němý výkřik mravenčího národa.

Výsledek celé komplikované práce se zhroutil během několika

vteřin, avšak to byla jen předehra k daleko větší hrůze.

Neboť zespodu, z úpatí pahorku, se vysouvalo nahoru již víc než

tento spár. Něco… se vztyčovalo ve své plné velikosti…

Konečně se Pauweeovi podařilo setřást nevysvětlitelné ochro-

mení. Odtrhl se od kamery a plně se svěřil svým instinktům, které

radily jediné: utéci.

Před ním se rozkládalo temné pole s bizarními „náhrobky“. Ku-

žel reflektoru dál ulpíval na děsu, jenž se nyní pokoušel setřást po-

slední svá „pouta“.

Pauweeovi se vydraly z hrudi přidušené vzlyky. Klopýtal nocí.

Za ním planulo studené světlo, v jehož odlesku se pokoušel zo-

rientovat. Věděl, že bude muset zvládnout svoji stále narůstající pa-

niku. Avšak vědět bylo k ničemu, když si tělo dělalo, co chtělo…

Náhle ho na místě zarazil zvuk podobný explozi. Vrhl rychlý

pohled zpět. K prudkému světlu, v jehož středu stála termití věž. Stá-

vala.

— 6 —

Nyní byla zbořená, srovnaná se zemí a trosky ze sebe vydaly co-

si, co vzlétlo do vzduchu — a s chraplavým triumfálním křikem se

hnalo za Pauweem.

Jeho křídla pleskala ve větru a rozpoutávala ještě větší vichr.

Současně dolehlo k Pauweeovým uším burácení a on si v tu chvíli

pomyslel: Cože, létající pes…?!

Australská fauna byla jeho velkou vášní. Avšak tohle přízračné

dění, co do děsivosti snad nepřekonatelné, mu jasně dávalo najevo,

že tady nemá určitě co do činění s „létajícím psem“, velkým austral-

ským netopýrem…

A potom náhle pleskání křídel utichlo. Stín na nebi zmizel.

Pauwee křičel a utíkal dál. Věděl, že viděl nemožné a že to ne-

možné jej pronásleduje. Nemohl se zmýlit.

Nepochyboval o záludnosti té… kreatury. Třebaže ji viděl jen

krátce.

Lidská ruka, slyšel šeptat svůj vnitřní hlas. A pak to zvíře? To

nejde vůbec dohromady! Všechno to byl jen klam a zmatení smyslů!

V plicích mu hvízdalo. Divoký vítr mu rval kudrnaté vlasy, a

třebaže to byl teplý vítr, přicházející ze středu kontinentu, prchající

se klepal zimou. Zvuky uvnitř ostatních termitišť náhle výrazně zesí-

lily.

Náhle se za každou vyvýšeninou mohl skrývat další šok.

Pauweeovo tělo bylo pokryto husí kůží.

A náhle se mu přímo pod podrážkami jeho bot vzedmula rozpu-

kaná půda. A jako ocelové čelisti pasti mu sevřela kotník.

V tu chvíli byl Pauwee prudce zastaven ve svém běhu. Čelem

vrazil přímo do nejbližšího křehkého pahorku a prorazil jeho vnější

plášť.

Tma.

Drápání a škrabání v uších.

A tichý, ostrý, výsměšný šepot.

Cosi zevnitř po něm sáhlo. Nelítostně. Zavrtalo se mu do očí a

nemilosrdně se vnořilo do krvácejících očních důlků.

A pevně jej drželo!

Pauwee měl smůlu, že celá ta

— 7 —

bolest ještě nestačila, aby hned ztratil vědomí. O to těžší bylo

jeho umírání.

Křičel. Řval. Děsivý pach jej udeřil do tváře. A pak mu cosi roz-

trhlo napůl ještě křičící ústa. Roztrhalo mu kůži. Odstranilo každou

překážku k tomu, po čem to žíznilo…

„Líbilo se ti to?“

„Strašně.“

„Tohle je naše poslední noc,“ řekl Tetovaný.

Zatímco její společník zlomil mrtvému vaz a otočil hlavu tváří

dozadu, rozmačkala upírka mezi palcem a ukazováčkem jednoho

termita. Tekutina, vytékající z hmyzího tělíčka, se jí zdála být dosta-

tečně zajímavou, aby si prsty přiložila ke rtům a ochutnala. Výraz její

tváře však záhy velice názorně ukázal, co si o takové „krvi“ myslí.

„Budeš mi chybět.“ Mluvila sice k rozmačkanému hmyzu, avšak

myslela jeho.

„Budeš se mnou pořád. Ať už budu kdekoli.“

Nirea se shovívavě usmála. V jejích očích se zračil pramalý

sklon k lidské romantice as ní spojené slabosti. Co ji pojilo s Tetova-

ným, nikdy nepřekročilo rovinu chtíče. V podstatě se jí vlastně ulevi-

lo, že se nyní rozhodl táhnout dál. Muž jako on by jí byl trvale jen na

obtíž.

„Ty nejsi v rodině právě oblíbená,“ řekl, jako by vytušil při po-

hledu do jejích onyxových očí její nejtajnější myšlenky. „Vědělas

to?“

„Samozřejmě.“

„A neděsí tě to?“

Zasmála se — drsně a násilnicky, zjevně s lítostí, že si pokazila

v ústech chuť lidské krve. „Čeho bych se měla děsit? Přeceňuješ ty

proudy, o kterých se domníváš, že je cítíš. Jsi

kočovník. Chybějí ti kořeny, jinak bys věděl, že každý klan po-

třebuje jisté třecí plochy. Slouží to k větší soudržnosti.“

Její slova nenalezla v jeho tváři žádný ohlas. Avšak jeho ústa se

dál leskla jako věčné pokušení. A aby ukončil téma, rozvázal uzel,

který držel pohromadě její šaty. Ty padly na zem.

„Jsi pěkná,“ řekl a dotkl se zuby jejích ňader.

— 8 —

„Jsem spokojená,“ odpověděla chladně, což se mu zjevně nelíbi-

lo.

„Byl snad zážitek, který jsem ti připravil, tak málo vzrušující?“

„Dal sis skutečně velkou námahu, avšak rozchod je vždycky jen

rozchod,“ chlácholila ho.

„Uspořádal jsem pro tebe tento hon. Škoda, že to neuznáš…“

Chytila ho. „Mluvíš a mluvíš!“

Ruku vnořila do jeho hustých, kovově lesklých vlasů a hlavu mu

zvrátila dozadu. Věděla, co chce — a jak to chce. Jen tak to měla

ráda. Tento pocit převahy jí žádný muž nesměl vzít.

Vyloupla jej z oblečení. Jeho kůže byla temnější, než většiny

těch, které Nirea znala. Cítila jeho neklid takřka tělesně. Jeho ne-

schopnost zůstat delší dobu na jednom místě.

Bylo jí to jedno. Teď byl s ní, jen to mělo cenu. Nechal se

ohnout. On…

Z jeho jazyka se valily temné zvuky řeči, které Nirea nerozumě-

la. Avšak zatímco, zřejmě v extázi, položil rozevřenou ruku na její

hrdlo, zacloumalo jí náhle kouzlo, kterým se upírka nechala unést.

Projelo jí horko.

Stalo se něco, co nesmí, vlastně vůbec nemůže být, Pokoušela se

pod ním vzepřít. Ležel na ní, opíraje se o jednu paži, zatímco druhou

se dotýkal jejího hrdla. Byl naprosto zticha. Vyčkával.

Pak drsné svěděni v krku přerušilo další Nireiny myšlenky.

Ruka Tetovaného se sevřela jako past.

„Přestaň!“ zachroptěla.

A opět něco drsně a žádostivě přejelo po jejím hrdle. Kdyby to

byl jeho jazyk, cítila by slast.

Nirea se oběma rukama vzepřela proti milencově hrudi. I na ní

byl tetovaný. Jedna tvář vedle druhé…

Nirea se rozhodla skoncovat tuto špatnou hru, kterou s ní roze-

hrával. Sebrala všechny síly, avšak prudká bolest rázem otřásla jejím

soustředěním. Jeho kůže jako by pulzovala. Pohyby pod ní jí připa-

daly, jako by někdo položil fólii přes neustále se pohybující moře…

ZTRÁCÍM ROZUM!

Nepřipustil to.

Rychlejší než šílenství byla ruka na jejím hrdle.

— 9 —

Tetovaný zabil hlavu darwinského klanu.

A k trofejím na jeho kůži navěky a nesmrtelně přibyla další…

plátno, které na sebe oblékl v první den svého putování, se otře-

lo o neviditelná znamení.

Bezhlasý šepot jeho průvodců by jej snad mohl obtěžovat, jeli-

kož neumlkal ani na chvíli. Ani ve dne, ani v noci. Někdy byl tichý,

jindy hlasitý. Ale vždycky to bylo utrpení. Utrpení druhých…

Prošel staveništěm. Sklep pro jistotu vynechal. A přece brzy na-

razil na to, co hledal.

„Tady!“

Byla to Achade, Neúnavná, jež našla stopu mezi mnoha jinými.

Pochválil ji a podrbal ostrým nehtem svého ukazováčku. Achade

se naježila. Její oči hledaly světlo, které už nikdy neuvidí.

Také ostatní se nyní vrhli po stopě.

„Jaká stopa!“ nadchl se Kaedmon, snílek.

Pak opustili hrubou stavbu v Paddington Street.

Se zavřenýma očima se pohybovali ulicemi Sydney po celou

noc, dokud nedosáhli cíle.

Současnost, Sydney

Počkal, až dělníci odejdou. Se studeným úsměvem nasál sou-

mrak do plic. Hrudník se mu vzedmul. Staré

Jakýsi park…

Helion se zasmál.

Byl tu jako kookaburra, „smíšek Honza“. Kolotavé zvuky se za-

řezávaly do ticha noci.

Helion seděl v hustém křoví. Párek nahatých milenců v jeho

blízkosti na okamžik znehybněl. Pak ta nezletilá (zřejmě sladká šest-

náctka) vpadla do Helionova smíchu.

Kookaburrové jsou oblíbení roztomilí ptáčci, kteří se často do-

stavují k pikniku, aby si urvali sousto pro sebe.

Také Helion měl náladu na nějaké to sousto. Přestal se smát a

odložil masku.

„Kdepak asi vězí?“ uslyšel otázku dívky, která v měsíčním svět-

le nemohla rozeznat víc než její přítel s rukou v jejích kalhotkách.

„Kašli teď na toho blbého ptáka!“ Chlapec byl o něco starší než

ona — alespoň tak vypadal. „Pojď si zase lehnout. No tak…“

— 10 —

Vzpřímená horní část jejího těla opět klesla. Stále ještě měla na

sobě blůzu, avšak rozepnutou. A pod ní neměla nic.

Byla na svůj věk dobře vyvinutá.

Chlapec taky. A zjevně jí to chtěl dokázat.

Helion ještě chvíli sledoval jeho nešikovné pokusy, pak toho

měl dost. Vznesl se ze svého pozorovacího stanoviště a snesl se na

zem.

A když pak smích zazněl podruhé, oba nezletilí se od sebe prud-

ce odtrhli. Přímo před nimi se náhle vztyčila temná silueta.

„Ale ale,“ pravil Helion káravě. „Jestlipak ví vaší rodiče, co tady

provádíte?“

„Hnusáku!“ Chlapec vyskočil na nohy. „Vypadni, ty mizernej

šmíráku!“

Za ním rozechvěle vstala jeho přítelkyně.

Helion chtivě nasál strach dobře rostlé dívky. „To byla přece

dětská hra, co jste tu dělali…“

Dívka přidušeně vykřikla. Zatahala chlapce za ruku a pokusila

se jej přimět k tomu, aby spolu s ní utekl. Avšak tomu to naštěstí

hrdost nedovolila.

No jistě, daleko by stejně neutekli.

„Dětská hra,“ opakoval chlapec. „Tobě se už asi normálně nepo-

staví, co, chcípáku? A tak si užíváš čuměním, že?“

Dostával se do ráže. Krev mu kypěla prudkým hněvem.

Prima, pomyslel si Helion, jako by vyhrál v loterii. „Dětská

hra,“ přisvědčil. „Jakpak se jmenuješ?“

„Billy.“

„A tvoje malá přítelkyně?“

„Estelle.“

„Estelle? Ach, jaké to jméno…!“

„Billy!“ Zatahala ho o něco prudčeji. „Přestaň se s ním bavit!

Co je to s tebou? Tak už pojď konečně…!“

Billy stál jako přimražený. Ruce měl stále ještě zaťaty v pěsti.

Avšak někde na dlouhé cestě mezi mozkem a pěstmi jako by z něj

vyprchala všechna rozhodnost.

„Mohl bys, Billy, pro mě něco udělat?“

„Co?“

— 11 —

Už z jeho hlasu musela Estelle pomalu poznat, že její přítel je

polapen. Na druhé straně však bylo to, co se tu dělo, tak podivné, že

naprosto nechápala důvod.

„Podrž mi ji. Ať si klidně křičí. Tady venku není kromě nás tří

statečných široko daleko nikdo. A — po pravdě řečeno — líbí se mi

její temperament.“

Estelle strnula. Její ruce stále ještě svíraly Billyho paži. Avšak

vzápětí ji pustily. Pokusila se obrátit. Utéci.

Billy byl rychlejší. Chytil ji.

„Tak, dobře. Ručičky za záda. Postav se za ni. Tu blůzu nech

klidně rozevřenou…“

Mladík jej poslouchal na slovo. Helion si s ním manipuloval, jak

chtěl. Estelle se mohla zmítat, jak chtěla, proti Billyho síle nic ne-

zmohla.

Že proti němu vykopla nohu a že jej také zasáhla, Helionovi

pranic nevadilo. Zůstal stát přímo proti ní. Svými špičáky, ostrými

jako nože, hladil místo, které jej tak přitahovalo, než přejde přímo k

věci.

„Že mi nic neuděláte — prosím… Billy, ty mizernej sráči!…

Udělám, co budete chtít, ale prosím, že mi nic neuděláte…!“

„Jak bych mohl?“

Helion si byl jist, že ji nikdy ani v nejmenším nenapadlo, co od

ní opravdu chce.

A měla toho spoustu.

Rozhodl se, že ji nezabije. Byla mladá. Ať si ještě užívá života.

„Kdy máš narozeniny?“

„Za… tři… týdny…“

„A kolik ti je?“

„Sedmnáct…“

Heliona potěšil jeho dobrý odhad.

Měli bychom se vídat častěji, Estelle, co myslíš?“

Sevřela rty. Věděla, že v tuto chvíli by mu slíbila úplně všecko.

Byla k smrti vyděšená. Chování jejího přítele ji docela vyvedlo z

míry.

Přikývla.

— 12 —

„Milá.“ Helionova ústa sklouzla po jejích. A pak níž. Pak se je-

ho zuby vnořily do její škubající se krční tepny a vzápětí se opájel

její krví, plnou života. Křičela a znovu se pokoušela tlouci kolem

sebe. Avšak Billy ji držel stiskem přímo ocelovým. Za odměnu si

mohl i on líznout.

Když je Helion opouštěl, leželi v trávě, jako by spali.

A když je ranní slunce probudilo, byly již stopy po vkusu na Es-

tellině krku úplně zahojeny.

Estelle…

Helion byl unesen tím jménem.

Když se vrátil na tajné shromáždění upírů, přijal jej Hora.

„Mám pro tebe úkol…“ A pak mu Hora podrobně vysvětlil, co

od něho očekává.

A Helion poslechl.

Ve stejnou dobu.

Temná rezidence jisté kreatury…

Měl hlad. Procházel místnostmi, jejichž strohost vytvářela na-

prosto zvláštní atmosféru. Znepokojovalo ho, že se v těchto stěnách

cítí tak dobře.

Duncan Luther se zastavil v otevřených dveřích, vedoucích do

dalšího pokoje vily, jejž dosud neznal. Očekával, že někde jistě nara-

zí na nějaké děsivé tajemství. Lilith sice dům prohledala, ale i jí

mohlo přece něco ujít. Pořád ještě bylo možné, že někdejší domov

Virgila Codda odpovídá jen zdánlivě lidským potřebám. Neboť Codd

přece již dávno nebyl člověkem, když jako nevolník upírů pracoval v

sydneyském policejním ústředí coby šéf policie.

Jak je to dlouho? O nic déle, než na jedno lusknutí prsty.

Pro mě, pomyslel si blonďatý muž. Kdysi mu zlomili páteř, a

přece ji měl znovu celou, i když sflikovanou. Kdosi jej vyrval smrti a

vrhl jej zpět do života! Zatím dospěl tak daleko, aby věřil alespoň

tomuto. Předtím zemřel v Dillí, zavražděn indickým upírem.

A pak…?

Bylo to, jako by prospal celé měsíce. Probudil se v Mauritánii.

Jakýsi starý Arab, na kterého si už sotva pamatoval, ho dopravil do

jakési oázy poblíž města Bir el Khzaimu. A tam Duncan znovu

usnul. Mučily jej zmatené sny. A pak náhle byla u něho Lilith.

— 13 —

A pak oba, po malé zajížďce do Skandinávie, dorazili opět do

Sydney, kde už nic nebylo tak, jak to Duncan znal. Kde jejich spo-

lečná přítelkyně Beth MacKinsayová náhle zavrhovala vše, co měla

předtím ráda. Včetně přátel…

Stiskl vypínač.

Jeho oči si již zvykly na přítmí. V Coddově rezidenci bylo všu-

de. Ještě nikdy předtím Duncan neviděl začerněné žárovky. Jako fór

znal ještě ze studentských kolejí červené světlo. Avšak Codd tady

sotva provozoval podobné žertovné, mazlivé orgie.

Codd je mrtev. Definitivně.

To věděl od Lilith, jejímž služebníkem se Codd stal v poslední

fázi své existence.

Dost!

Duncan vstoupil do místnosti. Pokusil se odhadnout účel tohoto

pokoje, jehož stěny, podlaha i strop byly kompletně vykachličková-

ny. Podlaha v místnosti se lehce svažovala doprostřed a ústila ve

velký odtokový otvor, zajištěný mřížovým roštem. Nahoře na stropě

visela celá baterie trysek.

Že by Coddova sprcha?

Duncan Luther marně hledal nějaké kohoutky. Žádné tu nebyly.

Každopádně ne zde. Na stěnách nebyla ani nejmenší nerovnost. A

také dveře, kterými přišel, neměly z vnitřní strany nic než jen kovově

se lesknoucí obložení. Zvenčí to byly stejné dveře z ušlechtilého dře-

va jako všechny ostatní ve vile.

Luther pokrčil rameny a vyšel ven. A teprve na chodbě objevil

náhodou to, co předtím marně hledal: velký kohoutek.

Pokud Codd tuto sprchu sám nepoužíval, museli jeho hosté mít

asi dlouhé ruce. Zatraceně dlouhé.

Také Duncan náhle zatoužil po očistné sprše. Krátce poté, co

sem dorazili z Paddington Street a zabydleli se u Codda, Lilith ještě

odešla, aby načerpala nových sil. Pro ni byla jen jedna cesta, jak toho

dosáhnout…

A Duncan zůstal tu.

Cítil se — jakkoli byl rovněž vyčerpaný událostmi — poměrně

dobře. Avšak jakmile Lilith odešla, opět se o slovo přihlásilo jeho

staré dilema. Bylo by sebeklamem věřit, že je už všechno v pořádku.

— 14 —

Mluvily proti tomu zejména dvě skutečnosti. Ostatní indicie se

daly různě obracet a libovolně rozdílně interpretovat, dvě věci však

ne:

Ztratil svůj obraz v zrcadle a svůj stín.

Sotva Lilith odešla, začal v Coddově domově pátrat po něčem,

pomocí čeho by se mohl přesvědčit, jestli je tomu pořád tak. Nenašel

ani jedno zrcadlo, avšak v okenních sklech, za kterými byly zatažené

žaluzie, se nezřetelně zrcadlily části zařízení. Bylo jen třeba dobře se

dívat.

Také tam, kde Duncan stál, se místnost zdála být prázdná.

Lilith nevěděla nic o jeho ztrátě, která jej stavěla na úroveň upí-

rů či služeben kreatur. Od té doby, co jej ona kousla. Předtím bylo

všechno v pořádku. A přece: jeho srdce stále ještě tlouklo. Jeho tělo

bylo stále ještě teplé…

Hrdlo mu náhle sevřela znovu probuzená bolest. Bylo to nad je-

ho chápání. Kdyby se o tom dozvěděla Lilith, bylo by po všem. Je-

nom čekala na to, aby objevila nějakou vadu na jeho zázračném

zmrtvýchvstání…

Kručení v břiše Duncanovi připomnělo, že ho na obhlídku poko-

jů vyhnal původně hlad. Pořád ještě nikde nenašel ledničku. Ba ani

kuchyni ne.

Pomalu mu docházelo, že tady asi nebude ani jedno, ani druhé.

Také Codd byl povinován upírské tradici. Sémě ho učinilo otrokem

tekutiny, které se Duncan štítil.

Otřásl se. Zřejmě ani Lilith nemá k této „obživě“ alternativu.

Duncan se pohnul. Otočil naprosto nesmyslně umístěným ko-

houtkem. Uvnitř se ozvalo tlumené šumění. Odhodlaně si začal roze-

pínat košili. Pak si sundal boty a kalhoty. Na obvaz na své ruce, kam

jej bodla Beth nožem, hleděl jako na cosi napůl zapomenutého.

Opravdu jej sešitá rána již vůbec nebolela. Odlepil náplast, přidržují-

cí okraj obvazu, a obvaz odmotal. Vyjeveně pak hleděl na zajizve-

nou, během několika hodin naprosto zahojenou ránu.

Špatně se hojící svalstvo, byla diagnóza toho lékaře, který ho

ošetřoval. Ale o tom přece nemohlo být vůbec řeči!

— 15 —

Maso mrtvého by se nikdy tak rychle nevyhojilo, pomyslel si

Duncan, jako by bylo třeba využít každé příležitosti, jak se přesvěd-

čit o své nemrtvosti.

Znovu sebou trhnul. Bezmyšlenkovitě hodil obvaz na zem.

Když otevřel dveře, okamžitě jej do nosu udeřil pronikavý zápach.

A pak se dopustil chyby.

Jelikož nevycouval zpět na chodbu a udělal další nerozhodný

krok.

Pustil dveře, a ty za ním zapadly v zámku.

Několik kapek, určitě ne voda, dopadlo na jeho kůži a zanechalo

na ní černé body.

Kyselina!

Duncan se přitiskl vedle dveří, aby unikl proudu žíraviny.

Vmáčkl se do mělkého výklenku, kam nedosahovaly nejbližší kapky.

Trhal rukou za hrušku, avšak dveře se nedaly otevřít. Začal kři-

čet.

Lílith se vrátila ze svých toulek, když si opatřila, co potřebovala.

Byla — pokud okolnosti dovolovaly — naladěná opět relativně op-

timisticky. A přece její optimismus visel na tenounké nitce.

Ve vile, do které se právě vrátila, na ni čekal někdo, ke komu

jen stěží mohla cítit staré přátelství. Prošla zadními dveřmi a vzápětí

zaslechla řev.

Nevypadalo to na Duncana — ale kdo jiný by to mohl být?

„Migér… Mét kal arag kal mavet artilaut… Magii…!“

Lilithin mozek dokázal vnímat význam těchto podivných slov,

aniž by bylo třeba vynaložit jakoukoli námahu. Tento dar, rozumět

každé řeči na světě, jí byl nadělen už do kolébky.

Byl to Duncanův hlas — a jeho výkřiky zaklínaly smrt a umírá-

ní!

Co nejrychleji vyběhla po schodech nahoru. Neustávající řev jí

ulehčoval orientaci. Za chvíli stála za dveřmi, do kterých kdosi z

druhé strany zoufale bušil pěstmi. Když stiskla kliku, čekala, že na-

razí na odpor. Avšak dveře se otevřely naprosto lehce při vynaložení

minimální síly.

Duncan, jenž stál za nimi, stačil právě ještě včas uhnout, aby ji-

mi nebyl odhozen do nitra komory.

— 16 —

Jeho křik ustal.

Úlek mu vyrazil dech.

A potom Lilith pochopila. Její ruce vystřelily dopředu. Chytila

jej za vlasy — a vytáhla jej za ně k sobě na chodbu. Skoro okamžitě

začal znovu křičet. Za ním stoupala pára, a dokonce i na jeho těle se

vytvářely obláčky páry. Všude tam, kde ho kapičky zasáhly, vypada-

la jeho kůže, jako by byla pokryta uhelným prachem.

„Kyselina!“ vyrazil ze sebe.

Jen toto jediné slovo. Bolesti, kterými trpěl, musely být pekelné.

Přesto došel až k místu, kde ze stěny trčel pochromovaný, lesknoucí

se kohoutek a otočil jím.

Tiché šumění za stěnou zmlklo.

„ Cos tam pohledával?“

Mlčel. Její pohled padl na sešitou ránu na jeho paži. Vyhojenou

ránu.

„Co to… bylo za řeč, kterou jsi mluvil?“

Sledoval její pohled. Zjevně i on byl svým rychlým uzdravením

stejně zaskočen. Zdálo se, že i jeho popáleniny od kyseliny není už

skoro vůbec vidět.

„Reč?“ opakoval po ní.

„Křičel jsi — ale v nějakém cizím jazyce.“

Zdálo se, že stále nechápe. Ale dost možná vůbec nechce chápat.

„Uruk,“ řekla Lilith, zatímco pohledem klouzala po jeho nahé

kůži.

„Uruk?“ sklonil se pro šaty, odložené na zem. Přitom jí ukázal

svá záda. Také tam měl — podobně jako na paži — klikaté šití. Také

po této — jakkoli smrtelné — ráně zůstala již jen povrchní jizvička.

„Mezopotámie,“ připomněla mu něco, co by taky nejraději za-

pomněl.

Když si ještě v Evropě kupovali letenky do Austrálie, udal Dun-

can jako cíl cesty namísto Sydney Uruk v Mezopotámii. Když pak na

to potom zavedla řeč, nechtěl o tom nic vědět.

„Při studiu teologie ses přece zabýval taky zkoumáním Bible.“

Lilith pozorovala, jak se obléká. Jen tu a tam zatnul zuby, když se

látka dotkla oněch míst, která by vlastně potřebovala lékařské ošetře-

ní. Avšak nepřestal, dokud se celý neoblékl a neobul si boty.

— 17 —

„To je pravda.“

„Takže znáš staré jazyky?“ zeptala se. „Myslím ty opravdu sta-

ré?“

Přikývl. „Jen pár útržků hebrejštiny. Avšak v podstatě jsem se

vždycky protloukl jen se znalostí latiny… Proč?“

Lilith zaváhala. Dosud nenarazila na žádnou řeč, kterou by neo-

vládala alespoň natolik, aby rozuměla smyslu pronesených vět. Její

dilema však spočívalo v tom, že nedokázala automaticky říci: Tohle

je hebrejština! Nebo: Tohle je nepálština! Prostě ještě byla příliš ne-

zkušená, než aby každou řeč, kterou je schopna promluvit, dokázala

také správně pojmenovat.

Snad dělala chybu, avšak změnila téma. „Nechme to být. Raději

si položme otázku, k čemu asi Codd používal tu svoji kyselinovou

sprchu.“

„K zahlazování stop,“ Duncanova spontánní odpověď prozrazo-

vala, že si již sám z této téměř katastrofy vyvodil závěry.

Lilith ještě jednou otevřela dveře do komory. Přikývla a nemoh-

la se přitom ubránit pocitu hnusu.

Ona sama poznala Codda teprve poté, co se mu pomocí „osvo-

bozujícího plodu“ vrátily život a lidství. Avšak i on, jako každá oběť

upířího kousnutí, oživená upírskou nákazou — a to se týkalo každé

služebné kreatury — musel předtím provozovat rejdy, které se neda-

ly nikterak zlehčit, natož pak omluvit.

Jeho žízeň po krvi nebyla z Lilithina pohledu tak odporná.

Vždyť i ona ji sdílela, to nemohla popřít. Neslučitelně se však lišili

ve způsobu opatřování potravy.

Kreatury nepředávají dál nákazu. Rovněž, alespoň co Lilith vě-

děla, nemají žádné magické nebo sugestivní schopnosti. Snad právě

proto se nespokojí jen s takovým množstvím krve, jež nezbytně po-

třebují, a nenechávají své dárce naživu.

Kreatury vraždí.

Jejich páni, upíři, mohou tu a tam diferencovat. Mohou si zvolit

nějakou oběť, kterou navštěvují opakovaně a připoutají ji k sobě,

dokud ji nějak nezabijí, aby z ní buď učinili věrného služebníka,

anebo zlomením vazu zabránili tomu, že vznikne něco, co rovněž

propadá stejné krvelačnosti.

— 18 —

Samotnému upírovi musí záležet na tom, aby nedošlo k „pře-

množení služebníků“. Následkem by byl chaos. Stav, jaký už nyní

nastal v některých slumech a ghettech po celé zeměkouli. Kde se

nikdo nezajímal o lidi, tam mizeli o to častěji. Kdyby takový stav

nabyl globálních rozměrů, znamenalo by to pro Staré plemeno kata-

strofu.

„A co teď?“ zeptal se Duncan. Přešlapoval z nohy na nohu a dá-

val tím najevo, že by nejraději již tohle patro opustil.

Vrátili se zpět do přízemí.

„Už je den,“ pravila Lilith. Do tohoto domu vnikli za nejhlubší

noci. „Pokud si nechceš trochu zdřímnout, měli bychom se teď nějak

postarat o tvůj hlad. Anebo chceš do budoucna žít v askezi?“

„Ne,“ řekl a bezpochyby to nebylo jen polostíny, způsobenými

zastřeným světlem v Coddově vile, že se při těch slovech kolem jeho

rtů mihl tragický výraz. „Chci jen žít…“

Když opustili Coddovu vilu, vypadali jako mladý, harmonický

pár. Šli spolu ruku v ruce. A přece Duncan stále klouzal pohledem

nahoru k obloze a úpěnlivě si přál, aby mraky, zakrývající tvář slun-

ce, vydržely na svém místě. Potřeboval všudypřítomný stín, aby

mohl skrýt ztrátu stínu vlastního.

„Máme dost peněz?“ zeptal se.

„Když tak tě pošlu nějaké opatřit,“ slíbila mu.

Spolkl její výsměch. Jejích pohledy se setkaly. Duncan měl po-

cit, jako by se mu v tu chvíli chtělo srdce rozskočit.

Taky by nemusela být tak krásná. Duncan si byl jist, že ona si

ani nemůže být patřičně vědoma toho, co bylo při pohledu na ni jasné

každému. Její vysoko posazené lícní kosti musely okamžitě přitáh-

nout každé oko a nefritové oči zářily exotikou. Divoká hříva hustých

černých vlasů jen zdůrazňovala bledost pleti. Ta pak spolu s jemnými

rysy sugerovala pozorovateli touhu ochraňovat. Třebaže toho měla

Lilith nejméně zapotřebí. Duncan znal i temnou stránku Lilithiny

osobnosti.

Šaty, dlouhé ke kolenům, jakoby z třpytivě zelených rybích šu-

pin — o nic méně exotické než žena, která je měla na sobě, byly rov-

něž něčím jiným, než se zdály. Tyto „šaty“ byly živé. Byl to symbi-

— 19 —

ont se schopností mimikry — a taky zbraň. Kdy se však měl stát

zbraní, to si víceméně určoval symbiont sám.

Jsou spolu spojeni v dobrém i ve zlém, pomyslel si Duncan. A

současně zalitoval, že on sám není v takovém podobně úzkém svaz-

ku, ať už k čemukoli.

Šílené.

Věděl, že Lilith byla tato symbióza vnucena a že ji může ukončit

jen smrt. Smrt její — nebo symbiontu.

Pěšky procházeli spletí ulic. Město se odělo do podzimních ba-

rev. Duncan cítil hlad, a přece neměl žádnou chuť k jídlu. Úplně se

spokojil i s rychlým jídlem. A tak jej již docela stačily nasytit dva

hamburgery, chutnající jako rozměklá lepenka. Přesto se přinutil s

Lilith zajít do supermarketu, ve kterém ona pobíhala s očima rozzá-

řenýma jako dítě. Množství lidí a takřka nepřehledná nabídka zboží ji

fascinovaly. Duncan si zase jednou uvědomil, jak velice se jeho spo-

lečnice odlišuje od každé normální ženy jejího zdánlivého věku. Byla

ještě strašná spousta věcí, co neznala ani ze svých snů. Patřila k nim i

taková banální záležitost jako supermarket.

Každou chvíli ji musel odtrhávat od regálů, ve kterých se nabí-

zely stovky různě zabalených variant téhož výrobku.

Pro Duncana byla rozmanitost zboží naprostou samozřejmostí.

Lilith se však jen chytala za hlavu.

Náhle blesklo Duncanovi hlavou odvážné srovnání: pro Lilith je

vlastně celý svět jedním velkým supermarketem, ve kterém je jediný

produkt, který ona potřebuje ke svému životu, k maní v miliardách

nejrůznějších balení — každé je jiné než ostatní.

Což není jistě žádný důvod k ohrnování nosu, mylady, pomyslil

si.

Duchem poněkud nepřítomen strkal před sebou nákupní vozík

labyrintem samoobsluhy. Tu a tam sáhl do některého regálu. Avšak

stále víc v něm narůstala touha být konečně z této vřavy pryč.

„Dost,“ řekl rezolutně. „Mám všechno, co potřebuji.“

Lilith mu podala svazek bankovek, z kterých si jednu vzal. U

pokladny to šlo rychle. Zboží klouzalo kolem čtečky čárkového kó-

du, Lilith se přehrabovala mezitím v otevřeném mrazícím boxu a

čmárala na jeho vnitřní stěnu, pokrytou námrazou, svoje iniciály.

— 20 —

Duncan ji nechal, ať si hraje.

Domů, myslel si. A přece i to byl klam. Vlastně už neměl žádný

skutečný domov. Ani on, ani Lilith.

Když se vrátili zpět do Coddovy vily, zastihli tu všechno při

starém. Lilith mu pomohla s vybalením nákupu.

„Kniha?“ zeptala se náhle. Její tón zněl zmateně.

Duncan zíral na obrazovou knihu, kterou držela Lilith v ruce.

Vůbec si nevzpomínal, že by ji byl bral. A ještě míň věděl, proč by to

dělal.

„Stará Persie,“ pokoušela se jej Lilith upamatovat. „Co tě, u

všech všudy, fascinuje právě na Persii…?“

Naprosto strnul. Já nevím.

„Vzalo ti to řeč?“

„Prosím tě… Já nevím…!“

Moskowitz převaloval doutník mezi tlustými prsty. Tu a tam si

jej přidržel před svým nikterak skromným frňákem a naprosto nedo-

kázal pochopit, jak mohl v uplynulých dnech cítit k těmto ručně ba-

leným „torpédům“ takový odpor.

Teď to bylo pryč.

Když se dnes ráno probudil, sáhl, jakoby veden reflexem, vytré-

novaným za celá léta, do nočního stolku a neštítil se toho, co mu

vklouzlo do dlaně skoro samo od sebe.

A teď bafal jako o závod. A dumal.

Naprosto přesně si vzpomínal na svoji roztržku s Macbeth. Jen

na důvod si vůbec nedokázal vzpomenout.

Nejvyšší čas si všechno vysvětlit, pomyslel si fotograf Sydney

Morning Heraldu.

Bethin psací stůl byl v redakci prvním místem, kam zamířil.

Moe Marx na něho vrhl ze své skleněné krabice nedefinovatelný po-

hled, hned se však zase zahloubal do svazku došlé pošty.

Beth tu byla také.

Docela změnila svůj zevnějšek. Namísto denně obměňovaných

kontaktních čoček měla brýle a namísto přidrzle nakrátko ostříhané

blonďaté kštice, která jí tak slušela, měla nyní načerno obarvené mi-

kádo, které jí dodávalo zdání upjatosti, stejně jako celé držení těla.

— 21 —

Moskowitz zavrtěl hlavou, když si vzpomněl, že ještě včera se

mu její nynější vizáž docela líbila — třebaže jinak nedokázal na své

kdysi jediné oblíbené kolegyni najít jediný chlup dobrý.

„Hallo!“řekl.

Vzhlédla k němu přes hradbu svého počítače. Její ústa, poo-

tevřená k odpovědi na pozdrav, se znovu zavřela. Neuniklo z nich

víc, než přidušené nevrle zavrčení.

Moskowitz se uvelebil svojí sloní zadnicí na kraji psacího stolu

a nabídl Beth nerozbalený doutník. „Měli bychom si spolu promlu-

vit.“

Avšak ona dýmku míru nepřijala. „Dejte mi pokoj. Vidíte přece,

že mám práci.“

Moskowitz znovu přemýšlel, co jí asi provedl. Jejich poslední

spolupráce spadala ještě do doby té patálie s krysami. Sydney bylo

doslova zaplaveno oněmi šedými hlodavci. Dodnes nikdo přesně

nevěděl, odkud se jich takové spousty vzaly a kam se zase poděly.

Bylo tísnivé na to jen vzpomínat. Moskowitz to také přičítal ne-

dostatku nikotinu ve svém těle.

„Sekněte mi, co stalo,“ vyzval ji bez okolků.

Její prsty se na okamžik zastavily nad klávesnicí notebooku.

„Stalo?“

„Mezi námi dvěma.“

Když se zašklebí ošklivec, stojí to za to. Ale když se zašklebí

tak pěkná osoba jako Beth, tak to zanechává dlouhodobé následky.

Na pozorovateli.

Moskowitz sebou až trhnul před zlobou, která se náhle v Bethině

obličeji objevila. Ani nemusela nic říkat. Sám neschopen slova, vstal

Moskowitz a vyšel z kanceláře.

S přáteli, filozofoval deprimované, se to má jako s dobrým

doutníkem. Nesmí se spěchat. Je třeba šetřit si ho. Nikdy nezapalo-

vat, jen se dívat. Anebo přičichnout. Jak už je jednou vykouřený,

žádnou mocí na světě jej nezískáte zpět…

Lilith opustila Coddovu vilu s příchodem tmy —a s pevným

plánem. Jeho první část se týkala Duncana, druhá Beth.

— 22 —

O Duncana se chtěla začít starat, jakmile bude Beth zase v po-

řádku. Že s ním není něco v pořádku, bylo nade všechnu pochybnost.

Zbývalo jen zjistit, co to je.

Co se týkalo její (bývalé) přítelkyně, počítala hodiny, které ještě

zbývají, než se zase konečně vrátí k normálnosti, jak předpověděl

doktor Hemsfield. Beth a její kolega Moskowitz byli poslední naka-

žení wondjinovským morem. Skoro všechny oběti změny osobnosti

byly již při Lilithině návratu z Evropy uzdraveny, aniž by o tom vě-

děla. Beth však ne. Beth dostala sérum vyvinuté doktorem Fransem

Stalheimem — avšak nemělo to žádný účinek. Zdálo se, že Stalhei-

mův pokus přemoci následky nákazy vhodným lékem ztroskotal na

celé čáře.

Teď bylo třeba trpělivosti. Stejně jako všechny ostatní oběti, ta-

ké Beth se uzdraví sama od sebe… A přece se Lilith nemohla zbavit

pocitu, že se může taky šeredně mýlit. S neurčitým strachem vzpo-

mínala na chvíli, kdy Beth píchla injekci s tím lékem. Násilím. Dob-

rovolně by ho nikdy nepřijala…

Lilith potřebovala skoro hodinu, než dorazila od Coddovy vily k

Bethině bytu.

Zdejší přijetí jí však nezavdalo žádný důvod k optimismu.

My musíme zůstat venku, stálo na křiklavě červené tabulce na

dveřích. Avšak původně namalovaného psa nějaký nepříliš talento-

vaný kreslíř nahradil karikaturou netopýra.

Ha—ha—ha, pomyslela si Lilith — a zazvonila.

Z druhé strany dveří zaslechla přibližující se kroky, avšak jen

proto, že napjatě naslouchala.

Také kukátko v horní třetině dveří bylo nové a dalo se z něho

jasně usuzovat, že se dveře neotevřou nikomu, kdo není vítán.

„Otevři!“ řekla. „Vím, že jsi tam!“

Ticho.

Pak znovu kroky, ale tentokrát se vzdalovaly.

Lilith věděla proč. Beth se obává, že by ji Lilith mohla přinutit

sugescí, aby otevřela. Lilith se ještě nikdy nepokoušela hypnotizovat

přes překážku. Ale Beth zjevně nemínila nic riskovat.

Její chování bylo také dostatečnou odpovědí na Lilithinu otázku.

Nic se nezměnilo. Alespoň ne k lepšímu.

— 23 —

Bethin stav byl pořád stejný. Pomalu to začínalo být kritické.

Lilith vzdala marné monology do dveří. Vydala se do

Moskowitzova bytu, kde už kdysi byla — spolu s Beth.

Moskowitz neměl na dveřích špehýrku, a tak otevřel.

„Ano?“

Neznal ji. Lilith mu tenkrát musela z paměti vymazat všechny

vzpomínky na jejich setkání. Nyní neztrácela čas. Proklouzla kolem

něho do bytu a okamžitě jej podrobila hypnotickému výslechu.

„Co si myslíte o svém šéfovi?“

„Vycházím s ním.“

„A o Beth MacKinsayové?“

„Rozumí své práci. Mám ji rád. Ale…“

„Ale?“

„Ona už nemá ráda mě…“

Lilith nechtěla zabíhat do detailů. Co se dozvěděla, jí stačilo,

aby se ujistila, že Moskowitz je od dnešního rána zase ten starý zná-

mý. Taky si sám vzpomínal, že byl „jiný“. Avšak důvod pro to, jakož

i pro svoji zpětnou proměnu, neznal.

Když se s ním Lilith loučila, její obavy nebyly o nic menší.

Moskowitz mezitím zareagoval stejně jako všichni uzdravení.

Pouze u Beth se normalizace stále nějak protahovala.

Proč?

A náhle jí v odpověď ve spáncích zabušila slova doktora

Hemsfielda:

Použití Stalheimova séra by přece jen bylo spojeno s jistým rizi-

kem…

Duncanovo chování bylo čím dál záhadnější — a přece nepůso-

bil nějak nebezpečně. A protože Lilith nemohla usnout, snažila se

ještě jednou si dát dohromady všechny ty jeho „výpadky“:

Začalo to ve Finsku. U letištní přepážky v Ivalu Duncan na

otázku zaměstnankyně po cíli jejich cesty uvedl Duncan nikoli Syd-

ney, nýbrž Uruk.

Pak během ohrožení tou kyselinovou „sprchou“, mluvil nějakou

velice starou řečí, kterou se zjevně nikdy neučil.

A při nákupu si vybral nevědomky knihu o zemi, které bylo již

od biblických časů kulturním centrem a snad i kolébkou lidstva…!

— 24 —

Lilith se už informovala. Po návštěvě u Moskowitze šla do nej-

bližšího velkého knihkupectví a zde si opatřila obšírné informace o

staré Persii a starověké Mezopotámii. Nyní tento materiál ležel před

ní na stole.

I přes to všechno stále ještě nevěděla o tom, co se s Duncanem

děje, vůbec nic. V žádném případě také on nedokázal ani přibližně

vysvětlit, co ho vede k jeho výrokům a jednání.

Lilith opět pocítila, jak si jsou navzájem odcizení. Jak nepřeko-

natelně doširoka se rozevřela propast pod nimi.

Mrtvý, který se vrátil — jako živý. Už jen tohle ji nutilo udržo-

vat si odstup.

Neměla jsem brát ohled na jeho volání.

A dál? Nejistota ji nedopřávala klidu.

Ale co s ním má Landru za lubem? Její úhlavní nepřítel jí přece

Duncana doslova nahrál do ruky. Už jen to samotné činilo Duncana

nebezpečným. Jako účinnou bombu, která může vybuchnout praktic-

ky kdykoli!

A čím víc se Lilith snažila do toho proniknout, tím si byla jistěj-

ší, že její mrtvý, k novému životu vzbuzený přítel, ji má jednak

zmást a svést k chybě — a na druhé straně ji špehuje.

Landru správně předpokládal, že svého bývalého přítele v nouzi

nenechá jen tak. Kalkuloval s lidskou stránkou její osobnosti.

A potom — uprostřed listování jednou z brožur, které si přinesla

— jí to náhle došlo. Najednou měla pocit, že prohlédla Landruovu

hru:

Tohle je odplata! Odplata za to, co mu kdysi provedla Creanna!

Duncan hraje tutéž úlohu, jako tehdy její matka ve službách zlodějky

Kalichu…!

O totožnosti zlodějky Kalichu Landru ještě zjevně neměl nej-

menší tušení. Ale věděl, jak byla na něho nalíčena Creannina zrada.

Nejprve se vetřela do jeho přízně a pak—když jí prozradil, že je na

horké stopě Kalichu — se ho pokusila pomocí symbiontu zlikvido-

vat…

Totéž má za úkol Duncan, pomyslila si. Symbiont k tomu nepo-

třebuje. Existují i jednodušší prostředky. Jakmile najdu Kalich, ukáže

svoji skutečnou tvář…

— 25 —

Jediným řešením bylo zbavit se ho!

A co nejdřív!

Landru samozřejmě s touto možností počítal — a pravděpodob-

ně ji zakalkuloval jako málo pravděpodobnou.

Nedokázala Duncana nechat jen tak ve štychu, i kdyby se choval

ještě podivněji. Pokud se Beth brzy zase nevzpamatuje, je on jejím

jediným spojencem. Nové přátele nenacházíme na každém rohu.

Lilith zavřela brožuru a opřela se na židli. Když zhasla světlo,

bylo již dávno po půlnoci. Než konečně usnula, uplynula nejméně

další hodina. Naslouchala hodinám, tikajícím někde v skrytu, nechala

své myšlenky volně bloudit a tázala se, jaký mohl mít Godd vztah k

fenoménu času. Byl snad pro něj víc než jen čistě mechanické tikání

hodinového stroje?

O něco později ji mučily tísnivé sny. Z propasti paměti se náhle

vynořily tváře, které vlastně už dávno zapomněla. Neměly žádná

jména, jedno však měly společné: Lilith kdysi, když se její cesty

zkřížily s jejich, pila jejich krev: taxikář Nick, vrah Leroy, trio vý-

rostků v krámu Esbena Storma…

Měla jsem je všechny zabít!

Dokonce i ve spánku pocítila onen strašlivě nutkavý hlas, který

již dlouho mlčel.

Lilith se zachvěla.

Procitla však, teprve když smrt již stála v pokoji vedle ní.

Duncan nemohl spát. Měl pocit, že tento dům je všude cítit shni-

lotinou. A nebyl si jistý, jestli je to skutečně pach domu… nebo jeho

vlastní.

Vnitřní neklid ho donutil — navzdory neblahé zkušenosti —,

aby se znovu vydal bloumat domem. Přitom se choval naprosto ne-

hlučně a vyhýbal se místnostem, ve kterých tušil Lilith.

Když pak kdesi uvnitř domu zaslechl slabý šramot, vysvětlil si

jej nejpravděpodobnějším způsobem. Také ona tu obchází, pomyslil

si a skryl se v nejbližší skrýši, protože nyní ji potkat nechtěl.

Kroky se přibližovaly velice tiše. A Duncanovi velice pomalu

docházelo, že nepatří Lilith.

— 26 —

Potlačil výkřik, který se mu dral z hrdla. Před ním zavrzaly dve-

ře a odkudsi se ozval jiný, nedefinovatelný šramot.

Jsme odhaleni! Křič, blázne! Varuj ji!

Ale nedostal z hrdla ani hlásku.

A pak už stejně bylo na každý výkřik pozdě…

Prudce otevřela oči.

Ve spánku se obrátila. Nyní byla tváří k opěradlu gauče, a přesto

okamžitě věděla, že se nad ní vznáší smrtelné nebezpečí. V mžiku se

svalila z pohovky a skulila se na podlahu.

V příštím okamžiku naplnil místnost řev, ve kterém se mísil

vztek a zklamání.

Lilithiny oči se zabodly do tmy. Bledě červený závoj jen lehce

zakrýval pohled upírce, která se — pro případ nouze — nyní zbavila

všech lidských součástí osobnosti.

Zahlédla vetřelce okamžitě v místě, kde se ještě před chvílí na-

cházela ona. Nedostatek světla mu vadil právě tak málo jako jí. Zori-

entoval se okamžitě. Jeho tělo se proměnilo v cosi, co v sobě spojo-

valo nadpřirozenou sílu a děsivost hrůzného snu. Jeho dravci pohled

objevil oběť, jež mu právě unikla.

Avšak z nepochopitelného důvodu se náhle zarazil uprostřed

útoku.

Lilithiny myšlenky na okamžik zabloudily k Duncanovi. Byla si

vědoma ďábelské podobnosti událostí: tenkrát v Indii se musela ve

svém pokoji postavit členům dillíského klanu, zatímco několik pater

nad ní

byl její přítel brutálně odpraven jediným upírem… Tenkrát.

Lilith strnula. Pokusila se potlačit dotírající pocity a vzpomínky

a zvednout se.

A náhle ze svého úkrytu vystoupil druhý upír.

Symbiont rozpoznal nebezpečí v plné míře. Bleskurychle se roz-

táhl jako živý štít po celé ploše její kůže s výjimkou hlavy. Těsně ji

objal.

Jen při takovémto těsném kontaktu dokázal v tuto chvíli správně

cítit. Přimkl se k ní teple a takřka bez jakékoli tíhy.

Mezitím se před jejíma očima odehrálo něco neskutečného.

Očekávaný útok proti ní se náhle změnil v… ano, v co vlastně?

— 27 —

Stěny se otřásly řevem. Dva upíři se náhle svalili na zem a vzá-

pětí spolu nekompromisně zápasili!

Na základě toho, co Lilith věděla o Kodexu, bylo pro ni to, co se

nabízelo jejím očím, přímo nepochopitelné.

Snaží se ho zmrzačit, pomyslela si Lilith napůl šokovaná, napůl

fascinovaná.

Upír, pošlapávající upírské zákony, měl na sobě docela obyčej-

ný vycházkový oblek. A na rukou rukavice barvy kůže, které nebyly

na první pohled rozeznatelné. Avšak když udeřil levičkou svého pro-

tivníka do tváře a vrazil mu pěst přímo do rozevřeného chřtánu, uvi-

děla Lilith zřetelně koženou vrstvu, chránící jeho ruce.

Černá krev potřísnila oba zápasící, a když narušitel Kodexu vy-

trhl pěst zpět, svíral v ní cosi krvavého —jazyk svého soupeře! Toto

zmrzačení bylo však jen úvodem k ještě strašnějšímu útoku, jehož

brutalita přibila Lilith na místo a odsoudila ji k roli pasivního diváka.

V mžiku bylo jasné, kdo z této srážky vyjde živý: upír s rukavi-

cemi a světáckým obličejem.

Když se pak ozvalo slyšitelné prasknutí vazu poraženého, zbyla

z obličeje mrtvého jen neurčitá rozbitá hmota. A ještě dřív, než se

jeho tělo počalo rozpadat, strhal mu vítěz z těla veškeré oblečení. A

odhalil něco, co Lilith ještě u žádného příslušníka Starého plemene

neviděla.

Tetování.

Kůže poraženého byla pokryta barevně vytečkovanými portréty.

„Trofeje!“ štěkl hlas směrem k Lilith. „Prohlédni si to pořádně.

Dalo by se to skoro nazvat pěkným, že?“

Lilith sice slyšela hlas, avšak nic z toho, co říkal, nechápala. Ja-

ko uhranutá však zírala na to podivuhodné umělecké dílo, které vzá-

pětí začalo podléhat zkáze. Všude na kůži mrtvého se počaly tvořit

praskliny, ze kterých stoupal sirně žlutý dým.

Z upírovy mrtvoly vycházely podivné zvuky a šlehaly z ní ne-

skutečné blesky, živené energií, unikající z tkání. Tělo, nyní podobné

hroudě vyschlé hlíny, se počalo rozpadat, dokud z něho nezbyla na

podlaze jen hromádka nejjemnějších, studeně světélkujících částe-

ček.

— 28 —

Současně se odehrála fascinující proměna s druhým upírem. Je-

ho tvář se změnila, rázem nabyla nových rysů!

Lilith přiměla vlastní tělo k těžkopádnému pohybu. A vzápětí se

již oddělily od symbiontu teninké nitky a jako chapadla tančící med-

úzy se natáhly k vítěznému upírovi.

„To bych si ještě rozmyslel! Konec konců jsem ti přece zachrá-

nil život!“ řekl klidně.

Lilith přikývla. „Díky!“ postoupila o krok blíž k němu. Tenoun-

ká chapadla dosáhla cíle.

„Nechtěl bych tvému… společníku nějak ublížit, ale jestli mě

přinutíš…“ Jeho slova zněla takřka ledabyle. Bezpochyby neznal sílu

a záliby symbiontu.

Bylo těžké přemoci podivnou fascinující sílu, vyzařující z jeho

tváře. Pro Lilith bylo novinkou, že si nějaký upír dokáže vytvořit tak

perfektní, pomilováníhodný vzhled.

„Kdo jsi?“

„Tvůj přítel…“

Zatímco symbiont zahájil svůj obvyklý rituál, upírův hlas ani

nezakolísal. Zato se zdálo, že živý oděv má náhle nějaké problémy.

Jeho pokus, zavrtat se neznámému do masa, naprosto ztroskotal.

„Neměli bychom tu dlouho zůstávat,“ dodal cizinec.

„Proč?“

„Impuls smrti,“ řekl. „V jediném momentu bude celý klan vědět,

co se tu stalo. A nezdá se mi nejvhodnější tu na ně čekat…“

Náhle se rozsvítilo ponuré světlo. Ve dveřích stál Duncan, ruku

ještě na vypínači. „Co — se to tu děje?“ zeptal se drsně. Zjevně vy-

slechl část jejich rozmluvy a nyní sledoval marné pokusy symbiontu

pochutnat si na upírově černé krvi.

„Kdo je to?“ zeptal se upír.

„Kdo jsi ty?“ Lilith ignorovala Duncanovu otázku. Stále ještě

měla oči jen pro narušitele upírského kodexu.

„Feyn,“ odpověděl jí bez zaváhání, „Jsem Feyn. Stojíme na stej-

né straně. A teď už konečně ze mne sundej tu svoji bestii, nebo budeš

litovat, až o ni přijdeš…“

Blafuje!

Opravdu?

— 29 —

Vzápětí se výběžky symbiontu stáhly zpět k Lilith. Teď věděla

ještě méně, co si tom všem myslet.

„Co jsi zač, Feyne?“ zeptala se. „Proč bych měla důvěřovat ně-

komu, jako jsi ty?“

„Protože si to zasloužím,“ odpověděl.

Šarm jeho úsměvu i odpovědi byl odzbrojující.

Lilith tušila, že se dopouští chyby. Nakonec však zvítězila zvě-

davost.

„Oukej. Nechme to na později. Ale jedno mi musíš vysvětlit,

Feyne…“ Pohledem vyhledala Duncana a byla otřesena výrazným

kontrastem mezi těmito dvěma muži. „Uděláme, co říká: zmizíme!“

Byla už zvyklá utíkat.

Ale tentokrát to byl začátek něčeho jiného a iniciativu měl v ru-

kou Feyn.

Rozhodnost, která se skrývala za jeho průměrným obličejem, na

Lilith proti její vůli učinila dojem. Bylo proti logice a zdravému ro-

zumu důvěřovat upírovi. Ale to, co udělal, bylo rovněž bezpříkladné

a rozhodně vypovídalo v jeho prospěch. Navíc neúspěch symbiontu

znamenal, že by ho Lilith musela zabít vlastnoručně, kdyby se potvr-

dila její nedůvěra.

Z toho neměla strach — avšak po tom všem, co se stalo, již ne-

věděla, bylo—li by to možné…

Feyn je vyvedl ven z Coddovy rezidence. Zastavil taxík a přiká-

zal řidiči, aby je odvezl ze Sydney do Maroubry, ležící poblíž přísta-

vu.

Na Lilithinu otázku, co je tam čeká, řekl vyhýbavě: „Musíme se

dostat od tvých pronásledovatelů co možná nejdál. Všechno ostatní

je v tuto chvíli druhořadé.“

Znělo to tak, jako by skutečně neměl na mysli žádný konkrétní

cíl. Následující hodiny to jen potvrdily.

V Maroubře, několik mil od středu města, zamířili k malému

penzionu, který jim doporučil taxikář. Tam taky vystoupili jako…

Jako výletníci, pomyslela si Lilith a jen stěží se dokázala vyrov-

nat s neskutečností všeho, co se kolem ní právě dělo.

Duncan trval na tom, aby dostal samostatný pokoj. Feyn to zaří-

dil.

— 30 —

A Feyn to dále zařídil tak, že se vrátil jen s jedním klíčem od

druhého pokoje. Než se stačila Lilith ohlédnout, Duncan již odcházel

ve směru ke schodišti.

„Máš ze mě strach?“ vyložil si Feyn její váhání.

Vzala mu klíč a přečetla si na visačce číslo pokoje.

„Jsou to dva spojené pokoje,“ vysvětlil Feyn. „Budeme mít pří-

ležitost vyjasnit si nesrovnalosti. Na to přece čekáš, ne?“

Ještě než se za nimi zavřely dveře, jako by Lilith náhle spadly z

očí šupiny.

Řekla Feynovi přímo do očí, že Duncanovi vnutil hypnoticky

svou vůli. Jeho apatie vůči tomu, jenž se vrátil ze říše mrtvých, jí

připadala poněkud podivná.

Jakkoli Feyn oprávněnost její výčitky otevřeně nepřiznal, jeho

úsměv byl výmluvný dostatečně. A Lilith si rozhodně nemohla na-

mlouvat, že jeho vystupování nepůsobí mimořádně atraktivně. Otáz-

kou jen zůstávalo, jestli to není jen „make up“.

Stále ještě neměl plnou Lilithinu důvěru.

A přece jsi s ním šla, pomyslela si sebekriticky.

Stál uprostřed malého, spartánsky zařízeného pokoje, ve kterém

byla jen široká postel, jedna skříň, dvě židle a — jako jediný „luxus“

—značně opotřebovaně vyhlížející televizor.

Tvořil tomuto prostředí dominantu stejně snadno jako palác me-

zi chudými domečky.

Lilith se necítila dobře, ale současně ji Feynova přítomnost při-

tahovala. Stejně jako v prvních chvílích po svém probuzení si opět

připadala nicotně a bez samostatné vůle.

Ta myšlenka se jí nelíbila.

Vůbec ne.

„Začni,“ řekla. „Poslouchám. Pak uvidíš, jestli je v tomto pokoji

dost místa pro nás oba.“

Jeho kůže ji mátla. Byla od slunce opálená víc, než bývá běžné.

Dokonce i indičtí upíři se od tamějších lidí odlišovali viditelně svět-

lejší pletí.

Kde stála Feynova kolébka? Kde byl jako dítě uloupen, rituálně

zabit a proměněn v upíra?

— 31 —

„Kde mám začít?“ Zdálo se, že se mu líbí jen tak tu stát. Ani

trošku se nerozhlédl po okolí, jako by nemohl Lilith ani na chvíli

pustit z dohledu.

„Chci znát tvůj příběh… A důvod, proč jsi zabil .bratra'.“

„Bratra?“ Pohrdavě vyfoukl vzduch z plic. Jeho hranatý, výraz-

ný obličej jako by se nakrátko rozzářil. Ale byly to jen oči, jejichž

lesk se v návalu citů změnil. „Nejsme bratři…!“

„A co tedy?“

„Nepřátelé.“

„Co víš o mně?“

„Jen málo.“

„Řekni mi to málo!“

„Že tě pronásleduje Horův klan.“

„Hora je mrtev.“

„Tento Hora byl ale až příliš živý, když jsem s ním mluvil…“

Rozmarně jí povykládal o novém náčelníkovi klanu, že je to

vlastně Herak, ale přijal jméno svého předchůdce Hory, aby si mohl

přivlastnit i jeho zásluhy.

„A ke kterému klanu patříš ty?“ zeptala se Lilith, když Feyn

udělal krátkou přestávku.

„K žádnému.“

„Co jsi tedy chtěl u toho Heraka?“

„Na chvíli se ukrýt. A pak ho možná…“

„Možná co?“

„Někdy zabít,“ řekl prostě.

Lilith vztekle udeřila jednou dlaní do druhé. „To ti mám věřit?“

„Zkus to.“

„A proč bych měla?“

„My dva,“ řekl a postoupil o krok k ní, „jsme si podobnější, než

myslíš. Naše osudy vykazují velkou shodu…“

„Zůstaň, kde jsi!“

Zůstal.

„Mluvíš, jako bys věděl o mně víc než já sama.“

„Bylo by divu? Už když jsem o tobě uslyšel poprvé, cítil jsem

naši spřízněnost. Přišel jsem do Sydney, abych ti byl posilou v tvém

neúnavném, i když tak marně vyhlížejícím boji. Klan se mi zdál být

— 32 —

dobrým odrazištěm. Vycítili, že k nim nepatřím. A přece jsem tam

zachytil tvoji stopu.“

„Jak?“

„Právě když jsem tam přišel, najali zabijáka. Nájemného vraha a

sběratele trofejí. Vyslechl jsem jeho rozmluvu s tím novým Horou.

Podařilo se jim zjistit, že jsi ve vile, avšak Hora se zřejmě bojí dal-

ších ztrát. Zřejmě sis už u nich získala slušný respekt…!“

Lilith stále méně věřila tomu, co slyšela. „Zní to jako nějaká bá-

chorka !“ neskrývala se se svým názorem. „Odkud mohl klan vědět,

kde se schovávám?“

„To ses vůbec nedivila, že ve tvém

úkrytu, který — jak jsem slyšel — je už několik měsíců opuštěn,

pořád ještě všechno funguje: proud, voda, světlo…?“

S pokrčením rameny se ohradila: „Bylo to — nezvyklé…“

Protáhl obličej. „Po tom všem, co se o tobě povídá, bych u tebe

čekal víc rozumu!“

Chtěl ji naštvat. Vyprovokovat.

A povedlo se.

„Upíři ten dům ani na chvíli nespustili z dohledu. Úmyslně udr-

žovali všechny jeho činnosti. A jakmile se v něm rozsvítila první

žárovka, byli hned informováni, že se někdo „nastěhoval“. A pak byl

vyslán jeden člen klanu jako špion a ten tě s konečnou platností po-

znal. Nějaký Helion. A já jsem pak sledoval nájemného vraha…“

Lilithiny pochybnosti stále ještě neustoupily. „Ale přece existuje

ZÁKON. Existuje Kodex, podle kterého nesmí žádný upír zabít dru-

hého. A ty jsi jej porušil zjevně bez nejmenších skrupulí!“

Aniž by se nechal vyvést z míry, odpověděl: „Někdo to musí dě-

lat…“

„Musíš mi o sobě prozradit víc,“ nenechala se vyvést z míry ani

ona, „jestli ti skutečně záleží na mojí důvěře. Tak ven s tím tvým

tajemstvím!“

A opět udělal krok k ní. A vzápětí řekl něco, co ji elektrizovalo.

Feyn řekl nejmagičtější z magických slov.

„Slyšelas někdy o místě, které se jmenuje Beinn Dearg…?“

Lilith byla s to nanejvýš jen kývnout hlavou. A stála a čekala, že

se snad touto znovu vytanuvší vzpomínkou zadusí.

— 33 —

Byl sám.

Zíral na dveře k vedlejší místnosti, jako by jej za nimi něco vo-

lalo.

Duncan Luther se zdráhal. Věděl, co jej tam čeká. Ale nedokázal

to snést.

Ležel na posteli a jeho myšlenky zalétaly k Lilith. A k tomu

Feynovi.

Kupodivu nepociťoval vůči tomu upírovi ani výhrady, ani zášť.

Ba ani dost síly podivovat se tomuto nedostatku nedůvěry. Měl sám

dost co dělat jen se sebou.

Mluvil zmateně — a vzápětí si na to vůbec napamatoval. Opat-

řoval si věci, aniž by dokázal vysvětlit proč.

Mezopotámie… Uruk… Stará Persie…

Bylo nesmyslné nad tím rozmýšlet.

Bylo nesmyslné se tím trápit.

Zvedl se. Ani mu nepřišlo na mysl udělat něco, co právě teď ješ-

tě považoval za zcela vyloučené.

Zamířil ke dveřím. Vstoupil do vedlejší místnůstky, kde byla

koupelna.

A zrcadlo.

Jeho plocha jej přitahovala jako magnet. Duncan se tomu bránil,

ale nemohl vyhrát. Byl příliš slabý.

Zrcadlo viselo na stěně jako iluze okna. Jako by se před ním ot-

vírala nepřístupná hlubina. Duncan před toto „okno“ předstoupil.

A uviděl světlo.

Nejprve bylo maličké jako dírka po jehle, zabodnuté kdesi hlu-

boko za sklem, které stále ještě neodráželo jeho obraz. Ale pak se

najednou počalo rychle zvětšovat. Ve zlomku vteřiny zaplnilo celou

plochu.

Duncan oslepené zavřel oči, avšak oslňující světlo bez problémů

pronikalo i skrze víčka.

Nebylo to normální světlo. Duncan cítil všemi smysly, které mu

zbývaly, že v něm něco — či někdo? — žije!

A mluví!

— 34 —

Naslouchal hlasu, znějícímu uvnitř jeho hlavy— A jako se zrca-

dlo předtím zalilo světlem, tak mu nyní ten hlas naplnil celou hlavu

jediným slovem:

„Pojď!“

Skotská vrchovina.

Rozpadlé opatství Beinn Dearg.

„Dobrá“ upírka Fee…

Záblesky vzpomínek, které Lilith prolétly mozkem.

Pouhá zmínka o Beinn Dearg stačila k tomu, že hned viděla

Feyna v docela jiném světle než dosud.

„Co máš s tím místem společného?“ zeptala se ochraptěle.

V očích se mu zablýsklo. Všiml si těch nepatrných znamení,

prozrazujících její vzrušení.

Bylo jí to jedno. V tuto chvíli nedávala pozor na mechanismy,

které by jí pomohly skrýt její skutečné pocity.

Usmál se — a odpověděl tím, co už věděla. Neboť neexistovalo

žádné jiné vysvětlení. Alespoň ne žádné takové, na které by mohla

dojít sama.

„Narodil jsem se tam.“

Neznělo to asi úplně tak, jak si přál. Ale byl si jistě plně vědom

účinku svých slov.

V Lilith rázem oživly životní příběhy Fee a Creanny. Fee se

rovněž „narodila“ v Beinn Dearg, zde byla držena v zajetí a mučena.

Z jejích úst Lilith poprvé slyšela o existenci tohoto místa, které se-

hrálo důležitou úlohu také v životě její matky Creanny.

V Beinn Dearg se Creanně zjevila zářící světelná postava. Tam

se dozvěděla o svém předurčení porodit živé dítě. To však bylo již v

době, kdy ta, která stvořila Feu, již opatství dávno opustila.

„Kdy?“ otázala se Lilith. „Kdy ses tam narodil? Kolik je ti let?“

„Když ti to prozradím, budeš mnou ještě nakonec pohrdat za

mou nezralost…“ zakoketoval.

„Tak kolik?“

„Zhruba sto třicet let — jestli souhlasí mé počty.“

Tentokrát Lilith ovládla své emoce. Feynovo sdělení by pro ni

muselo být senzační, kdyby se Lilith již před ním nesetkala s Fee.

Neboť taky Fee byla zjevně vytvořena po loupeži Liliového kalichu

— 35 —

před téměř dvě stě šedesáti osmi lety. A bez Kalichu nemohl vznik-

nout žádný další upírský dorost!

„Takže jsi byl taky stvořen tou zlodějkou…“

„Zlodějkou?“

„Co jsi zažil v Beinn Dearg? Byl jsi tam… uvězněn?“

Feynův pohled jako by se pohroužil do vlastního nitra. Jako by

ho neviditelný řetízek prožitých let zavedl zpět k počátkům a pro-

bouzel tak dávno vybledlé vzpomínky.

„Myslím, že ano,“ řekl nakonec.

„Musel jsi — projít zkouškami?“

„To taky.“

„A setkal ses někdy s upírkou s měděně červenými vlasy, která

nosila výhradně kožené řemení?“

„To je má matka.“

Lilith měla pocit, jako by ji stahoval vír. Bojovala proti jeho

sfle. Stála a celá se třásla. Feynův obličej, na který se snažila upřeně

hledět, se jí rozplýval před očima. Náhle se jí zmocnila závrať. Udr-

žela se ve stoje jen proto, že náhle stál u ní v pravý čas ji podepřel.

„Tvá… matka…,“ opakovala. „A jak se… jmenuje?“

„To nevím.“

Lilith se prudce vzpamatovala. Náhlá slabost rázem pominula.

„Nazýváš ji matkou a neznáš ani její jméno?“

A zatímco to říkala, uvědomila si,

že ani Creanna na tom nebyla jinak. Feyn a ona měli, jestliže by-

ly pravdivé Lilithiny závěry, stejnou původkyni. Creanna byla beze-

jmennou zlodějkou Kalichu stvořena v Llandrinwythu — Feyn v

opatství Beinn Dearg.

Už z Feina vypravování se dalo usoudit, že nebyla jediným ex-

perimentem z Beinn Dearg. Pod klenbou opatství bylo tehdy zařízení

pro mnoho vězňů. Fee unikla, protože ji „sirnooká upírka“ omylem

považovala za mrtvou.

„Jak jsi odtud utekl?“ zeptala se.

Jen Feynovy oči prozrazovaly, že vzpomínky na tuto minulost

rozrušují také jeho. „Propůjčila mi zvláštní dar. Nemusel jsem jí utí-

kat. Jednoho dne mě propustila…“

— 36 —

Lilithina nedůvěra se opět probudila. Nevěřícně se zeptala: „Ne-

chala tě prostě odejít? S jakým odůvodněním?“

„Že mám jít a zabíjet.“

„Koho?“

„Upíry.“

Lilith se snažila, aby nic z toho, co slyšela, nezapomněla, nebo

nepopletla.

Feyn — Fee.

Byla podobnost obou jmen náhodná, nebo spolu nějak souvisejí

jména těch, kteří jsou stvořeni Kalichem? Konečně u upírských kla-

nů je zjevně zvykem, aby jména všech příslušníků jedné rodiny začí-

nala stejnou iniciálou.

Avšak Creanna do tohoto vzorce nezapadala.

Opravdu ne?

Okolnosti Creannina zrození se už na první pohled příkře odli-

šovaly od stvoření Fey a Feyna…

Lilith zavrhla myšlenku, která ji —i kdyby byla založena na

pravdě — nemohla přivést o nic dál. Bylo nemožné z jednoho počá-

tečního písmene vyvozovat závěry o jméně zlodějky Kalichu.

Alespoň do té doby, než se jednou někde zase vynoří další jmé-

no, které bude do vzorce zapadat…

Jeho ruce křečovitě sevřely okraj umyvadla, zatímco světlo již

dávno pohaslo.

Světlo! To jemné a přece děsivé světlo! Jeho slabý odlesk se stá-

le ještě odráží na jeho kůži. A přece to není nic proti pálení, které

vzplanulo v jeho nitru. Jako by se v něm o sebe třely dvě protichůdné

síly a nic se nestaraly o schránku, v níž se uhnízdily.

Duncan celý rozbolavělý se napřímil, strhl zrcadlo ze stěny a

roztříštil ho o umyvadlo. O déšť střepů se staral stejně málo jako o

silný hluk. Jeho smysly — nejen oči — byly ještě ochromeny svět-

lem.

Docela slabě, jakoby vůbec ne na svém těle, pocítil náhle jinou,

reálnou bolest na krku. To se ozvala dávno zahojená rána, ze které

pila Lilith jeho krev.

Přitiskl si ke krku palec a ukazovák.

Pocítil tep srdce, bušícího jako každému živému člověku.

— 37 —

Ale ani přesto nemohl zapomenout.

Bylo to, jako by se prolomila hráz.

Ve Feynově blízkosti pocítila Lilith takřka okamžitě hlubokou

osamělost tohoto muže.

A také svoji vlastní.

Je to pravda, pomyslela si stísněně — snad v posledním pokusu

bránit se tomu, co muselo následovat. Jsme si v mnohém podobni. A

sloužíme téže věci…

Ale proč se o něm nic nedozvěděla dříve?

Proč jí ho DŮM zamlčel? Jeho i Fee…?

„Chápu tvůj zmatek,“ řekl. Jeho ruce ji i nadále svíraly.

„ Co — co je to?“ Z místa, kde ji držel rukama v rukavicích, se

jí tělem šířila neurčitá bolest. Odtrhla se od něho a chtěla se dotknout

jeho rukou, avšak ucukl.

„Proč nosíš ty rukavice?“ zeptala se.

„Na památku.“

„Na koho nebo na co?“

„Na ni. Dala mi je, než mě odvrhla.“

„Odvrhla? Tak jsi to vnímal?“

„Nemluvím o tom rád.“

Pátrala v jeho obličeji. Opět se jí zdálo, že na ni působí jeho me-

lancholie. „Nemohu tě toho ušetřit.“

S velkou vážností jí dal za pravdu: „Oba potřebujeme vědět, s

kým máme co do činění. Jinak to nemá žádný smysl.“

„O čem to mluvíš?“

„Nemusíš mi nic předstírat. Vidím, jak jsi nešťastná.“

Lilith se stáhlo hrdlo. Chtěla mu odporovat. V hlavě jí vířily ne-

sčetné myšlenky.

Feyn… Opatství Beinn Dearg…

„V čem spočívají tvoje zvláštní schopnosti?“ zeptala se. «

„Viděla jsi. Mohu podle libosti měnit svoji podobu. A jsem do-

statečně silný, abych si poradil s největšími zabijáky.“

Lilith přikývla. „Dostal jsi příkaz zabíjet upíry. Znáš také účel

toho rozkazu?“

Zavrtěl hlavou.

„A nikdy ti to nevadilo?“

— 38 —

Jeho oči jako by se naplnily kypící temnotou. „Mluvme o tobě,“

odpověděl vyhýbavě.

Zavrtěla hlavou.

Snad vycítil její zmatek a proto nenaléhal. Zeptal se jen: „Jak

mám získat tvoji skutečnou důvěru? Vidím, že stále ještě pochybuješ

o mé upřímnosti.“

„Udivuje tě to?“

„Ne. Ale chtěl bych to změnit. Bezpodmínečně. Jsem si jistý, že

by to pomohlo nám oběma.“

Lilith potlačila otázku, co si od toho přesně slibuje. Dávno to tu-

šila.

„Ty znáš nové shromaždiště klanu. Byl jsi tam. Doveď mě tam,“

požádala jej. „Myslím si, že by to mohl být dobrý začátek…“

Čeho? tázaly se jeho oči.

Její pohled však — zatím — odmítal odpovědět.

Virgil Codd zemřel dříve, než jí mohl prozradit, co věděl o no-

vém úkrytu sydneyských upírů. Nyní jej měl zastoupit Feyn.

Feyn, ten tajnůstkář.

Řekl toho spoustu, avšak prozradil málo. Opět se neodhalil víc

než jen cípek skutečné záhady jeho původu. Fee byla tenkrát sdílněj-

ší. A otevřenější. Ale taky k tomu potřebovala čas a tutéž šanci musí

dopřát i tomuto upírovi, který nikterak neváhá zabíjet jiné upíry…

Lilith se jím dala vést. Ještě než opustili malý penzion, bylo ne-

zbytné, aby promluvila pár slov s Duncanem. Lilith stačilo se na ně-

ho jen podívat, aby pochopila, že její znovunalezený přítel se řítí do

další své osobní krize. Nyní už věděla, že mu nemůže pomoci. Na-

prosto se nedal pohnout k tomu, aby jí něco prozradil. Působil na ni

stále stejným dojmem jako nějaký vystrašený, vyhublý toulavý ko-

cour. „Jen si jdi,“ byla jeho jediná odpověď, když mu oznámila, kam

má s Feynem namířeno.

„Počkáš tu?“

„Kam bych šel?“

Seděl zrovna nad rozevřenou knihou o staré Persii.

„Už sis uvědomil, co tě na ní tak fascinovalo?“ Ne „

— 39 —

Nakonec ještě byla ráda, že vyměnila jeho společnost za Feyno-

vu.

A nyní pod pochybnou rouškou noci dorazili do oné čtvrti, ve

které se měly odehrávat poslední tajné schůzky klanu.

„Tovární čtvrť,“ řekla Lilith zaraženě.

Auto, které Feyn „opatřil“, zpomalilo. Vpravo i vlevo míjeli ně-

jaké menší firmy. Všechny obehnané plotem. Všechny setmělé.

Feyn přikázal řidičce, aby zastavila. A ta pohledná žena jej

okamžitě poslechla.

Do tohoto auta předtím nastoupili, když zastavilo na křižovatce

na červenou, neboť se nedalo počítat s tím, že by v těchto končinách

sehnali taxík. Lilith se chovala naprosto pasivně. Vklouzla do úlohy

pozorovatelky a se zájmem sledovala, jak se Feyn chová v obyčej-

ných situacích každodenního života.

Místo, na kterém se nyní nacházeli, leželo šest mil od Maroubry.

Byla tu konečná rychlodráhy.

Údajný úkryt klanu by se měl nacházet pod nějakým odsvěce-

ným hřbitovem. Avšak zde nebylo nic takového k maní, přičemž

Lilith ze všeho nejvíc udivovalo, že něco takového čekala.

„Zbytek cesty dojdeme pěšky,“ rozhodl Feyn. Majitelce vozu

řekl: „Počkáš tu na nás, holubičko. Královsky se ti odměníme…“

Zatímco žena na své tváři vykouzlila nepřítomný úsměv, na-

padla Lilith znepokojivá myšlenka, že je to možná s Feynovým upír-

ským semenem stejné jako v případě Fee, jejíž kousnutí prodlužova-

lo život oběti.

„Na co čekáš?“ zeptal sejí, když již dávno opustil auto.

Lilith taky vystoupila. Mračna se honila po obloze. Foukal vítr.

A přece nebylo slyšet žádný zvuk větru. V tuto dobu se tu zjevně

nikde nepracovalo. Všechny stroje byly vypnuté.

„Dobrý výběr, to se mu musí nechat,“—pochválil Feyn nového

vůdce, kterého Lilith dosud znala jen z doslechu. Vzdalovali se od

vozu.

„Neměli bychom být opatrnější?“ zeptala se. „Nejsou tu žádné

hlídky?“

„Jen v centru. Teď nám bude úplně stačit, když si budeme hlídat

oblohu.“

— 40 —

Lilith nechtěla odhalit žádnou svou slabinu. Proto nereagovala.

Kromě toho dobře věděla, co má Feyn na mysli.

O několik minut později dorazili k rozsáhlému, vysokým plotem

obehnanému komplexu budov, jenž byl — stejně jako všechno ko-

lem —ponořen do hluboké tmy. V žádném okně se nesvítilo.

K čemu taky? pomyslila si. Zastavila se přímo před plotem,

hodný kus od brány. „Je to tady?“

„Vidíš jen špičku ledovce.“

Její pohled utkvěl na obrovské tabuli, zdobící fasádu a obklope-

nou aurou pochmurné magie.

SALEM ENTERPRISES

„Jestli se tu chceš rozhlédnout, musíš sama. Pro mě je tu žhavá

půda. Je tu příliš veliká přesila. A mezitím se zřejmě už ví, že moje

zmizení nějak souvisí s tvým útěkem…“

Lilith nevěřila, že skutečným důvodem toho, že na ni chtěl Feyn

počkat u plotu, může být pouhý strach.

Jaksi to nezapadalo. Nezapadalo to do toho všeho, co až do této

chvíle o sobě vyprávěl.

Lilith na něho hleděla a náhle se obávala vlastních citů. Jak to,

že cítí sympatie k této bytosti, která je stoprocentně utvořená z téhož

masa a krve jako její nepřátelé?

Protože to jsou i jeho nepřátelé —protože je atraktivní — a pro-

tože ti pomohl…!

Odsunula dotírající hlas podvědomí stranou.

„Myslíš to vážně?“

„Nemyslím si, že by právě teď byl vhodný čas k uspokojení tvé

— pochopitelné — zvědavosti. Měla bys raději přijít ve dne.“

„Nemíním vniknout až do centra shromaždiště,“ vysvětlila mu.

„Mě zajímá ta firma. A k tomu je, myslím, právě teď nejvhodnější

chvíle.“

Feyn s nehybnou tváří čekal, že mu blíže objasní svůj zájem o

Salem Enterprises. ¦

Avšak v tu chvíli se přiblížil zvuk jedoucího auta.

Lilith a Feyn jednali naprosto synchronně. Vedeni touž myšlen-

kou, vrhli se do křoví mezi silnicí a plotem.

— 41 —

Vzápětí se objevila dodávka —jedna z těch, které Duncan za-

hlédl v Paddington Street. Nemohlo být pochyb, kdo je uvnitř.

Auto přijelo ze stejného směru, jakým přišli Lilith a Feyn. A

možná že jeho řidič či spolujezdci zahlédli i auto, parkující opodál u

krajnice…

„Co víš o bezpečnostním zajištění této oblasti?“ zašeptala Lilith.

A znovu pocítila Feynovu blízkost tak intenzivně, až jí naskočila husí

kůže.

Něco na tom upírovi je. Něco… zlověstného. Nejenže umí za-

cházet s magií — dokáže také působit na intimní oblasti. Lilith měla

pocit, že ustavičně sleduje ji a nikoli dodávku, která projela naprosto

bez zájmu kolem jejich křoví.

„Lidi!“ řekl pohrdavě.

Chvíli trvalo, než Lilith pochopila, že to je vlastně část odpovědi

na její předchozí otázku, neboť vzápětí pokračoval: „Ke strážní služ-

bě používají zmanipulovaných lidí. Žádné upíry ani kreatury!“

Těch pár slov stačilo, aby si Lilith znovu položila otázku, jaký

má asi Feyn vztah k lidem. Už předtím se pokoušela něco vyzvědět.

Ale jeho „zdvořilost“ vůči neznámé, která je sem dovezla, mohla být

stejně tak cynismem.

A i když jsou upíři Feynovi nepřátelé, nemusejí ještě být lidé je-

ho přáteli — proč by tomu tak mělo být u tvora, který má takovou

„matku“ jako on!

Ta sirnooká! Ta, která zcizila Kalich!

Že by se tu skutečně uzavíral kruh? Je snad Feyn vytouženým

klíčem k dlouho hledaným odpovědím?

Lilith zavrtěla hlavou.

„Co je?“

„Nic.“ Pozorovala, jak dodávka skoro až na konci přehlédnutel-

ného úseku silnice projela branou, která se před ní automaticky ote-

vřela —a stejným způsobem se za autem zase zavřela. „Půjdu hned

teď. Můžeš jít se mnou, počkat, nebo — odejít.“

Jeho pohled jí prozradil, že svůj názor v nejmenším nezměnil.

„Počkám tu.“

A Lilith šla.

— 42 —

Byly tu magické pasti? Nějaká jiná varovná zařízení, kromě

oněch dobře viditelných videokamer na pilířích plotu?

Feyn tvrdil, že ne.

Lilith krátce zaváhala s proměnou ve tvora, pro něhož by vysoký

plot, zajištěný ostnatým drátem, nic neznamenal. Avšak pak přece

jen vyskočila ze stínu a vyzdvihla své proměněné tělo několika údery

křídel do vzduchu.

Z ptačí perspektivy nevypadalo již členění navzájem propoje-

ných budov tak náhodně, jak se domnívala, když stála na ulici. Kom-

plex měl tvar kříže. Mohla to být náhoda nebo úmysl, buď jak buď se

necítila Lilith blízkostí této struktury nikterak ohrožena. Přesto se

snažila co nejdřív stát na druhé straně plotu oběma nohama na pevné

zemi. Úsek, vedoucí do nitra sídla klanu, minula bez povšimnutí. Že

je Salem Enterprises těsně spjata s upíry, to věděla i bez této ná-

vštěvy. Přesto jí sotva napadlo, že by sídlo firmy mohlo být identické

s novým sídlem klanu.

Přístup k shromaždišti se nacházel přímo na špici kříže. Lilith

však přistála na spodním konci komplexu na ploché střeše, pokryté

drobnými kamínky. Zpětná proměna jí nečinila žádné problémy a

skřípění jejích podrážek bylo na tomto podkladu takřka zanedbatelné.

Vadilo jí jen zpočátku. Bylo příliš nepravděpodobné, že by v takové

výšce někdo mohl slyšet tak tichý zvuk. A kdo by taky naslouchal?

Budova, po které se pohybovala, byla temná jako každá jiná v okolí.

Ve tmě nikdo nepracoval — ani kreatury. Bylo by to nesmyslné.

S bledě červeným přísvitem před očima zamířila Lilith k nej-

bližšímu střešnímu okénku. Když se pokusila je otevřít, zjistila, že je

zajištěné zevnitř. Ale jen s nepatrným úsilím se jí podařilo vyrvat ho

silou. Také hluk při této její činnosti byl sotva o něco větší než zvuk

jejích kroků.

Zatímco sestupovala po visutém schodišti za okénkem, pokouše-

la se navázat kontakt se symbiontem. Dosud jí bylo záhadou, v co se

proměňuje při jejích netopýřích výletech. Během své transformace

neměla Lilith čas zabývat se touto otázkou. Zbavit se ho tímto způ-

sobem by bylo až příliš jednoduché, bylo jí souzeno —jako každému

jeho nositeli před ní —, že ji opustí teprve až bude úplně na prahu

smrti.

— 43 —

Lilith nejednou proklínala tento matčin dar — danajský dar —

avšak na druhé straně nejednou byla ráda, že ho má. Vlastně skuteč-

ně selhal jen dvakrát: v boji S Landruem (příčina toho se mezitím

vysvětlila nahlédnutím do Creannina životního osudu) a nyní při se-

tkání s Feynem.

Kupodivu jí připadlo snadnější akceptovat to v případě Landrua.

Jeho Lilith nikdy nepovažovala za „obyčejného“ protivníka. Stále na

něm ještě bylo něco příliš zvláštního a mocného.

Avšak Feyn…

Jak je mocný někdo, kdo vznikl z pletich zlodějky Kalichu? A

jaký záhadný účel sledovaly její experimenty, které konala v opatství

Beinn Dearg někdy v rozmezí let 1850—1880?

Když tam Creanna přišla roku 1881, byly zříceniny opuštěné.

Jak dlouho už, nikdy nezjistila. A přece se tam od jakési netělesné

bytosti dozvěděla své poslání…

Schodiště ji přivedlo ke komoře, ve které se nacházely různé

uklízeči a čistící přístroje. Pak ale spatřila něco, co opět rozvířilo rej

myšlenek v její hlavě.

Štěrbinou pode dveřmi padalo dovnitř světlo!

Okamžitě strnula na místě. Zpozoroval snad někdo, že sem vnik-

la? Byl už někdo na cestě sem, aby jí připravil odpovídající uvítá-

ní…?

Nějakou chvíli se chovala tiše a vyčkávala, okamžitě připravená

vrhnout se zpátky na schody a utéci nahoru, kdyby nějaký stín na

druhé straně dveří narušil světlo.

Když se však nic takového nestalo, setřásla strnulost. Dveře ne-

byly zamčené, chodba za nimi byla jasně osvětlená, a přece prázdná.

Udiveně hleděla na to, že chodba vede podél vnější čelní zdi, která je

na mnoha místech přerušena okny. Ještě jednou se ujistila, že nikdo

není nablízku, pak přistoupila k nejbližšímu oknu a vyhlédla ven do

noci.

Ven neunikal ani paprsek světla. Jakkoli se o tom nemohla oka-

mžitě přesvědčit pohledem zvenčí, byla si nyní jista, že světlo zde

svítilo po celou dobu, co budovu pozorovala. Tady—všude…

Pokračovala v další cestě a vzápětí zaslechla a pocítila jakési

slabé dunění. Jako by vycházelo z podlahy, z nějakého nižšího patra.

— 44 —

Lilith předtím napočítala tři patra.

Zamířila ke schodišti na konci chodby. Byl tu taky výtah, ale po

tom, co se od Feyna dozvěděla o hlídání Coddovy vily, nevylučova-

la, že by provoz zdviže mohl být pod dohledem.

Zatímco sestupovala dolů po schodech, dunění sílilo. Cítila jej v

nohou, a bylo to nepříjemné. Současně si byla Lilith vědoma, jak

málo konkrétních představ vlastně má o oboru, ve kterém upírská

krycí firma podniká.

Na její konto šla například rozestavěná výšková budova na místě

bývalého Lilithina rodného domu. Tabule odkazovala případné zá-

jemce o budoucí byty na Salem Enterprises. Snad proto si Lilith mys-

lela, že se firma zabývá obchodem s nemovitostmi a stavbou domů.

A přece již tváří v tvář okolí měla pochybnosti. A co teprve uvnitř…

Chodby a schodiště se nedaly nazvat jen čistými, byly skoro do-

konale sterilní. A ono dunění připomínalo buď příliš hlučnou klima-

tizaci anebo odstředivku.

Lilith se vzdala vymýšlení dalších neplodných hypotéz. Omezila

se jen na nahlédnutí do mezipatra. Hluk, a tím si byla nyní již úplně

jista, vycházel úplně zdola. Což znamenalo —opět — sklep.

O něco dál končilo schodiště proti kovovým dveřím.

Lilith neváhala a pootevřela je.

Hluk okamžitě ustal, avšak ona si toho sotva všimla, neboť její

pohled se nedokázal odtrhnout od něčeho, co propůjčovalo Salem

Enterprises novou, ještě hrozivější dimenzi…

Množství mrtvol plavalo v kolmo postavených skleněných vál-

cích. Každá měla svou vlastní nádrž. Rány na krku prozrazovaly pří-

činu smrti, avšak nevypovídaly nic o tom, proč tu jsou těla zakonzer-

vována jako pro medicínská studia. Dokazovaly jen jedno: že za

zdmi Salem Enterprises se odehrává víc než jen projektování a ostra-

ha pochybných stavebních projektů!

Mezi válci se pohybovali lidé v modravých pláštích a plastiko-

vých čepičkách, jaké nosí chirurgové. Pod ostrým světlem, osvětlují-

cím rozsáhlý sklep, tančily stíny. Ve středu místnosti uprostřed válců

se tyčilo cosi jako tlakový kotel z pochromovaného lesklého materiá-

lu. Kulatá okénka z tlustého pancéřovaného skla odolávala vnitřnímu

tlaku a umožňovala ve výši hlavy pohled z několika stran do vnitřku

— 45 —

zařízení, které bylo propojeno s válci. Toto bylo zajištěno hadicemi o

síle paže,

které současně zvyšovaly stabilitu zařízení.

Veškeré stěny byly obloženy spoustou digitálních přístrojů, je-

jichž funkci Lilith nedokázala odhadnout ani přibližně. Neměla s čím

srovnávat. To, co tu měla před očima, bylo pro ni naprosto nové.

Mezi přítomnými neviděla ani jednoho upíra či kreaturu. Byli tu bez

výjimky samí lidé, jejichž takřka dokonale přesné pohyby ovšem

naznačovaly, že byli podrobeni patřičnému výplachu mozku. Stejně

jako „vojáci“, které na ni nedávno poštval Hora…

Lilith přemýšlela, jestli se má odvážit vstoupit do laboratoře.

Avšak velký počet zaměstnanců ji odrazoval. Svoji vůli by dokázala

vnutit tak nanejvýš jednomu, dvěma — nehledě už vůbec na ohrože-

ní jejich zdraví s tím spojené. A navíc neměla nejmenší zájem zvýšit

nebezpečí odhalení. Nebyla na to připravena. Neměla nejmenší tuše-

ní, s čím se tu setkává. Byla si jista, že tohle není jediné místo, kde se

v tomto teritoriu konají nějaké neznámé aktivity. Dost možná každý

trakt komplexu skrývá takovouto… laboratoř?

Ani po několika minutách nebyla z konání přítomných o nic

chytřejší. Mrtvol si v podstatě vůbec nevšímali. Veškerá jejich po-

zornost byla soustředěna na tlakové zařízení, a co se v něm dělo, to

Lilith bohužel ze svého stanoviště nebyla schopna rozeznat.

Po několika dalších minutách se rozhodla vrátit. Díky Feynovi

znala nyní útočiště klanu. Když si ho prohlédne ve dne, snad se jí

podaří zmocnit se některého z pracovníků a vyptat se jej…

Potichu zavřela dveře, které se ani na okamžik nenacházely v

zorném poli zaměstnanců. Ale ani výtah za celou tu dobu nikdo ne-

použil. Zdálo se, že pracují relativně samostatně a izolovaně. Dveře

nebylo třeba zamykat, protože tyto marionety nemohou mít na útěk

ani pomyšlení.

Lilith krátce zamrazilo, než se opět vydala po schodech nahoru.

Nikoho nepotkala, a třebaže by ji zajímalo, co se nachází v ostatních

patrech, rozhodla se, že to zjistí jindy a nyní se raději co nejrychleji

vrátí k Feynovi. Možná, že on už ví, co se tu uvnitř provozuje. Mož-

ná jen čeká, až se ho na to zeptá…

— 46 —

Vše probíhalo dobře po celou cestu do komory, ze které byl pří-

stup na střechu. Avšak ještě než opravdu otevřela dveře, pocítila pří-

tomnost toho, kdo tu na ni číhal.

Také on musel vycítit ji, jak jí vzápětí prozradil jeho překvapený

výkřik.

Lilith zhodnotila situaci ve zlomku vteřiny. Za těchto okolností

bylo vše jasné: zřejmě někdo objevil násilně otevřený vikýř! A přece

z toho upír nevyvodil takové důsledky, aby hned spustil poplach.

Poznal mě, pomyslela si Lilith. Ale nepočítal se mnou.

Jednala okamžitě a věděla, že záleží jen tom, jestli si symbiont

pospíší, nebo ne. Pravděpodobně by zvládla upíra zabít vlastními

silami. Ale pak by už nemohla zamaskovat, kdo sem touto cestou

vnikl. A právě to v tuto chvíli považovala ještě za svoji trumfovou

kartu.

Nezabíjet! pomyslela si a doufala, že její intenzívní přání svého

adresáta najde.

Upír ji poznal. Lilith již dávno nebyla klanu neznámá. Od doby,

kdy přímo před očima jeho členů zabila Horu a zničila několik dal-

ších upírů, o ní dobře věděli.

Vrhla se na něho. Bestie se srazila s bestií, neboť ani Lilith si

nedovolila žádné ohledy.

Tu zareagoval symbiont. Přiléhavá kombinéza jako by se náhle

rozdělila na několik kusů. Pruhy látky o různé šíři se vymrštily jako

řemeny karabáče a udeřily do tváře, hrudi, paží a nohou bytosti, ve

které přebývala síla z šerého dávnověku.

Nyní však se jí postavila ještě větší moc, ještě ničivější síla…

NEZABÍJET! Lilith se zdálo, že z upírova zoufalého chroptění

lze vyčíst, že symbiont sice zasáhl, ale nemíní se držet na uzdě —

snad ani nemůže.

Nezabíjet! — tento příkaz byl nanejvýš nezvyklý.

Vzápětí však pocítila jakousi naději, třebaže další vývoj událostí

byl nanejvýš bizarní. Symbiont nejenže svého protivníka svazoval,

nýbrž několik svých chapadel zavrtal přímo do jeho hlavy. A pak —

A pak náhle vykřikla sama Lilith, neboť výběžky jejího živého

oděvu se zavrtaly přímo do šíje také jí!

— 47 —

Už několikrát bylo Lilith dáno uvědomit si stín, doprovázející

její život na každém kroku. Symbiont byl stále s ní. Nikoli však jako

přítel, nýbrž vnucený partner. V podstatě měl vlastně navrch. Jednal,

jak se mu zachtělo — nebo jak to odpovídalo neprůhlednému plánu,

jímž se řídil.

A nyní si opět podmanil svoji hostitelku a ovládal Lilith jako již

jednou v domě Fridayových…

Lilith se pokoušela mu vzepřít. Upír to zkoušel také.

Oba marně.

Bylo to, jako by nitky pronikly šíjí přímo do nitra Lilithiny leb-

ky.

Její výkřik zanikl. Vše, co následovalo, dělo se v naprosté ti-

chosti. Nikdo nic nezpozoroval. Nikoho nemohl tento příšerný po-

hled vyděsit.

Pruhy látky přivázaly Lilith upíra na záda. Byl k tělu ženy v roz-

trhané kombinéze připoután jako nějaký neživý balík. A pak Lilith

začala vystupovat po schodech nahoru, s nepřítelem v batohu a se

symbiontem za krkem.

Pociťovala, jak jí prudká bolest projíždí celým tělem. Žádné ma-

ličké, ostré háčky, nýbrž jako by se jí zavrtávalo do masa rozpálené

železo. Že nemohla křičet, činilo její utrpení ještě větším.

Upírovi se muselo vést velice podobně.

Tak se dostali až na střechu. Udeřil je chladný noční vzduch.

Táhnoucí mračna zakrývala hvězdy.

Avšak nic se nezměnilo. Pokračovalo to. Bez přestávky. Bez

oddechu.

Impuls přiměl Lilith i jejího zajatce, aby se proměnili. Nevěděla

sice, v co on, ale ona se vznesla na blanitých křídlech a vyrazila

vzhůru, a bičujíc vzduch, zamířila směrem, odkud přišla, když sice

nebyla volná, nicméně se ještě volná cítila.

Brzy poznala, jak se mýlila, když se domnívala, že přistane ně-

kde poblíž Feyna. Že tam to mučení ustane.

Namísto toho letěla dál. Nejméně dvě tři míle. Cílem symbiontu

byl nedaleký lesík. Tam přistál. On rozhodoval, kdy se stáhne z Lili-

th nazpět.

Jen zní…

— 48 —

Nejradši by si tu nestvůru strhla z těla, ale to nebylo možné.

Pravděpodobně existuje způsob, jak by mohl nositel symbiont zničit

—avšak jen kdyby byl svolný i ke své smrti.

A to Lilith nebyla. A nebude — snad — nikdy.

Ještě omámená předchozí bolestí

zírala do nízkého porostu mezi stromy. Upír už nebyl přivázaný

k jejím zádům — ležel na zemi.

Kopal a tloukl kolem sebe. Medůzí nitky se do něho stále ještě

zavrtávaly. Ale Lilithiny naděje, že ho bude moci vyslechnout, aby

se dozvěděla něco o Salem Enterprises, skončily skoro vzápětí.

Symbiont ignoroval její přání. Odložil veškeré skrupule a jako o

závod vysával upírovi ze žil jeho černou krev. Současně s tím zapo-

čalo rozpadání uneseného.

Lilith jen bezmocně zatínala pěsti.

Náhle vedle ní přistál Feyn. Také on ovládal celý rejstřík upír-

ských proměn — nejen proměny tváře.

„Co to bylo?“ zeptal se. „Viděl jsem tě, a tak jsem letěl za te-

bou!“

„Jak jsi mě poznal?“ zeptala se Lilith stísněně.

Usmál se a mlčel.

Rozbolavělé nervy se zvolna uklidňovaly. Její oči marně pátraly

po upírových pozůstatcích.

Feynův pohled vyhledal její. „Ten chlapík není k zahození,“ ře-

kl.

„Kdo?“

„Ta potvora, co tě krášlí. Co se stalo, mi můžeš povědět později.

Teď je fakt, že impuls smrti směřuje přímo sem. Takže si ještě jed-

nou procvičme ukázněný ústup…“

„Zdá se, že v tom jsi pravý mistr.“

„Jsem mistr umění přežít,“ opravil ji. „Přežít se dá jen tehdy,

když nemusíš být vždycky za každou cenu hrdina.“

„Děkuji za tip.“

Blahosklonně se usmál. „Mohla bys poznat mnohem více z po-

kladnice mých zkušeností… Ale teď už pojď!“

„Co je s tou ženou, co nás sem dovezla?“

„O tu jsem se už postaral.“

— 49 —

Lilith by se ráda dozvěděla, co pod tím má rozumět. Avšak stí-

ny, objevivší se pod plynoucími mračny,

jasně signalizovaly, že už nezbývá čas.

Blížili se.

Skuteční páni tohoto města.

„To bylo o vlásek!“

Feyn to však viděl jinak. „Stále ještě nevyužili všech svých

možností. Pomalu tuším, proč jsme povoláni k tomu, abychom je

zničili. Jsou omylem přírody. Jejich moc, která je nadřazuje lidem, je

dělá línými a pohodlnými. Ale nikdy by pole nevyklidili dobrovol-

ně…“

Jeho způsob, jak mluvil o svých bližních, jej Lilith odcizoval

stále víc. Náhle už vůbec netoužila sdílet s ním společný pokoj. Chtě-

la se podívat po Duncanovi. Cit jí říkal, že už nesmí potlačovat od-

povědnost, kterou vůči němu má. On ji potřebuje. Když ho večer

opustila, vypadal jako člověk, kterému právě lékař sdělil, že je nevy-

léčitelně nemocný.

„Kam jdeš?“ zeptal se Feyn, když se od něho ještě před dveřmi

jejich pokoje oddělila.

„Zajdu ještě k Duncanovi.“

„Proč?“

Neměla chuť se s ním pouštět do diskuse. Nemusela se mu zpo-

vídat. Feynovi ne.

Zatímco prošla chodbou a šla dál, on zůstal stát. Ulevilo se jí, že

nejde za ní.

Duncan na její zaklepání neotevřel. A protože dveře nebyly za-

mčené, vstoupila dovnitř.

Pokoj byl malý. I bez světla viděla, že je naprosto prázdný.

Duncan v něm nebyl.

Také malá místnůstka, sloužící za koupelnu, byla prázdná.

Lilith se zaraženě vrátila zpět na chodbu. V penzionu vládlo ti-

cho jako v hrobě. Ospalý noční vrátný sotva zaznamenal její návrat,

což samozřejmě souviselo s tím, jak jej ovlivnila.

Třebaže Lilith nevěřila, že by si Duncan šel jen tak protáhnout

nohy, došla k recepci a zeptala se staříka za recepčním pultem.

„Odešel předhodinou,“ prozradil jí.

— 50 —

„Sám?“ Lilith se zdálo, jako by jí pod kůží běhali mravenci. Ce-

lou dobu cítila, že se s Duncanem něco stane. Avšak stále čekala, že

se pokusí podniknout něco proti ní. Že prostě jen odejde, to by ji ni-

kdy nenapadlo.

„Odešel sám?“

„Ne.“

Svěděni bylo ještě intenzivnější.

„Kdo byl s ním?“

„Jeho televizor.“

Prudce zvedla hlavu. Měla pocit, že se jí recepční vysmívá. Ale

stařík na židli za pultem byl naprosto vážný. Když zopakovala otázku

ještě jednou, odpověděl naprosto stejně. Lhát nemohl. Byl pod vli-

vem její hypnózy.

Bylo to ještě bláznivější, než jak to znělo. Představa Duncana,

jak odchází z hotelu s televizorem pod paží, byla komická bez špetky

humoru.

„To už jsi zpátky?“ zeptal se jí Feyn poněkud zlomyslně, když

se objevila v jeho pokoji. Zřejmě ji nečekal tak brzy.

Vyprávěla mu, co se dozvěděla. Nemohlo nijak uškodit, když

Feyna zasvětí do problému.

„Už celou tu dobu se tě chci zeptat, jak jsi vlastně k té figurce

přišla,“ zareagoval upír. „Naprosto tě není hoden.“

Lilith mu jeho aroganci nezazlívala. Zároveň si nemohla nalhá-

vat, že v jeho slovech je přece jenom zrnko pravdy.

Takový náhled ji samotnou poněkud překvapil.

„Už jednou byl pryč,“ řekla zamyšleně.

„Dlouho?“

„Několik měsíců.“

„Asi měl dobré důvody.“ .

„Velmi dobré.“

„Jaké?“

„Byl mrtvý.“

Tohle učinilo dojem zjevně i na Feyna, jenž se současně s na-

prostou samozřejmostí svlékal. A přece — k Lilithině úžasu — po ní

nic nechtěl…

Byla to nová situace.

— 51 —

Ještě nikdy nemělo žádné mužské tělo pro Lilith takovou přitaž-

livost a ještě nikdy nepociťovala tak silné zábrany, aby se jej byť jen

dotkla.

Podezírala jej, že ji chce zmást. Patřilo to k jeho hře, která zača-

la od chvíle, kdy se jí otevřel…

Avšak ani to nevěděla jistě.

Vůbec se jí nevyptával, co zažila v traktu Salem Enterprises.

Ležel vedle ní na zádech, ruce složené na svalnatém břiše a s očima

zavřenýma. Vše na něm bylo uvolněné.

Všechno.

A přesto věděla, že nespí.

„Co vlastně spojuje Heraka s tou fingovanou firmou — víš to?“

„Horu,“ opravil ji, aniž to působilo malicherně. „Ne, nemám tu-

šení. Je pro tebe důležité se to dozvědět?“

„Všechno je důležité.“ Kombinéza na jejím těle vypadala jako

nová. Všechno, co symbiont udělal Lilith a své oběti, vypadalo na-

prosto ideálně tváří v tvář tomu, jak se nyní opět prezentoval.

„Už jsi o tom přemýšlela?“ zeptal se Feyn. Oči měl zavřené.

Proč by je taky otvíral?

„O čem?“

„O nás.“

„Obávám se, že mám jiné problémy.“

„Jaké?“

„To jsou moje problémy.“

„Kdybys z nich udělala naše, byly by řešitelnější.“

„O tom pochybuji.“

„Stálo by to za pokus.“

Ne. Nebyla ochotna vyložit víc, než co mu řekla o Duncanovi.

Nebo o Beth, na jejíž uzdravení čeká jako na horkém uhlí. Nebo…

Může mu důvěřovat? Bytosti, stvořené Kalichem? Výtvoru sir-

nooké?

Udělal už dost, aby ji přesvědčil.

„Ty rukavice si nesundáváš nikdy?“

„Ale ano.“

„Kdy?“

„To se můžeš dozvědět…“

— 52 —

Věděla, co jeho odpověď znamená. A on věděl, že ona na to

myslí. Jeho sebevědomí byla čirá nafoukanost. —a probouzelo v ní

zlost. „Na to si ještě dlouho počkáš!“

„Nevíš, o co se připravuješ.“

„Snad… Ale teď mi ještě řekni víc o své minulosti. Musím tě

poznat blíž, než…“

„Než co?“

„Než vůbec začnu o nás přemýšlet.“

„Už teď moc přemýšlíš — to je tvůj největší problém.“

Její pohled sklouzl po jeho těle. Jeho nahota jí dost vzrušovala,

třebaže jeho nezakryté pohlaví v tomto stavu mělo minimální přitaž-

livost a rovněž jen minimálně pohoršovalo.

„Přiznej si, že jsi do mě blázen,“

Bylo to, jako by ji chtěl provokovat.

Lilith se cítila jako na rožni. „Samozřejmě. Ale nechám tě v ne-

jistotě. Nemůžeš zatajit, že mě chceš.“

„Vypadám tak?“

„Tvoje nepochybná síla spočívá v přetvařování.“

Zasmál se.

Jako by z něho poprvé spadlo to, co Lilith právě nazvala pravým

jménem. Zvedl se, zůstal sedět a obrátil se k ní obličejem. Se stejným

úsměvem vnořil svůj pohled do jejího.

„Proč se bráníš?“

„Protože si chci ponechat jasnou hlavu.“

Právě to jí připadalo čím dál těžší.

„Pak si za to můžeš sama. Nic bych si nepřál víc, než takovou

družku, jako jsi ty. Spolu bychom své poslání měli v hrsti —“

„Přestaň!“

Znovu se položil. Uvolnil se a zavřel oči.

Lilith, třebaže ležela vedle něho, se opět cítila sama.

Když se ozvalo zaklepání, bylo právě poledne.

Feyn odešel asi před hodinou. „Bez obav, já se vrátím,“ slíbil a

bylo možno se obávat, že to dodrží.

Lilith se nejprve domnívala, že to je on, proto nereagovala. Te-

prve po opakovaném klepání vstala a šla otevřít.

„Duncane! Zatraceně, kde jsi byl?“

— 53 —

Trhl sebou. „Přestaň křičet. To si musím dopředu vyžádat tvůj

nebo jeho souhlas, když si chci protáhnout nohy?“

Vtáhla ho do pokoje a zavřela dveře. „Cos udělal s tím televizo-

rem?“

„Televizorem?“

Bylo to jako vždycky. Nelhal. Nehrál si na nevinného andílka.

Prostě zase vůbec o ničem nevěděl.

„Chceš mi zapřít, že jsi vzal ze svého pokoje malý televizor a

odešel s ním z penzionu?“

„Co říkáš, je absurdní! Proč bych to k čertu měl —“

„To chci vědět já od tebe!“

„Nesmysl…“ Obrátil se k odchodu. „Přišel jsem, abych tě požá-

dal o laskavost. A ne abych se zase nechal obviňovat z něčeho, co

jsem neudělal. Ale s tebou už není žádná řeč. Začalo to, když se k

nám připojil ten Feyn — všimla sis toho vůbec? Ne já, ty se chováš

divně!“

Vzala ho za ruku. Na jeho odpor nebrala ohled, vyvlekla ho na

chodbu a dál k jeho pokoji.

„Co vidíš?“ Její gesto bylo jednoznačné.

„Televizor je pryč,“ řekl, vytrhl se jí a vzdorovitě dodal: „Pořád

ještě nevím, co s tím mám já společného. Nebylo zamčeno. Mohl ho

vzít každý…“

„Recepční tě viděl.“

„Lže.“

„Kdyby ses slyšel! Kde jsi,k čertu, byl?“

„Jen se projít. Opatřit si nějakou maličkost…“

„Co?“

Ukázal na stůl. Byl na něm skládací mapa a hromádka různých

bedekrů. Bylo takřka zbytečné číst tituly na jejich deskách. Lilith už

předem věděla, které země se týkají.

„Irák,“ přečetla si přesto. „Pomalu začínám mít podezření, že ze

mě schválně děláš blbče! Řekni už konečně, co to znamená!“

„Zajímá mě to. Je to zakázané?“

„Ne, pokud tě to skutečně jen zajímá. Ale proč mám pořád ten

zatracený pocit, že se jen vymlouváš?…“

„Nevím!“

— 54 —

Přinutila se, aby nevybuchla ještě víc. „O jakou laskavost jsi mě

chtěl požádat?“

Zamračeně pokrčil rameny. „Jen o trochu peněz.“

Ukázala na stůl. „Aby sis mohl opatřit další věci tady o tom?“

„To je moje věc.“

„Možná.“ Nechala ho prostě stát. „Mám na tebe zatracený

vztek! Počkej, až vychladne. Pak se zkus zeptat znovu…“

Nevypadal, že by to považoval za spravedlivé. Ale ona nemohla,

nechtěla jinak.

Na zpáteční cestě do pokoje, který sdílela s Feynem, si uvědo-

mila něco, co nejenže komplikovalo její nynější soužití s Duncanem,

ba činilo jej takřka nemožným: Nemohla s ním nic podniknout. Byl jí

stále jen přítěží. To, co by umožňovalo mezi nimi nějaký vztah, na-

cházel snad ještě tak on u ní — avšak nikoli ona u něho. Duševně se

rozešli už dávno, nehledě na to, zda žil, nebo se zmítal v nějakém

nepřirozeném, nepochopitelném stavu. Těch několik měsíců, co se

jeden druhému ztratili z dohledu, se on nevyvíjel.

To byl hlavní problém!

Lilith nemohla zůstat tímto časovým rozpětím nepoznamenána.

Kolikrát se jí dokonce zdálo, že existuje stále ještě nějaká její vazba

ke ztracenému útočišti, ve kterém vyrostla. Jeho vliv nacházela všu-

de.

Hodiny jdou dál, nepochybovala již o tom, co se jí zpočátku

zdálo sporné. Dotahovala nevybrané dva roky, které měla ještě strá-

vit v nitru DOMU—den po dni!

Za patnáct měsíců se ukáže, jestli měla pravdu, nebo ne. Pak

uplyne stoletá lhůta. Datum hrůzy, to si musela přiznat. Nikdo jí ne-

řekl, co bude pak.

Jaká pak bude ona. Téměř nepochybovala, že se v boji proti upí-

rům rodí něco velikého.

Tato myšlenka jí naháněla strach. Bylo jen přirozené, že ho v

sobě zatlačovala dál a dál. Ale jednoho dne už nebude kam…

A už se vrací další…

„Kde jsi byl?“ zeptala se Lilith.

„Posílit se,“ odpověděl Feyn.

„Zabíjíš, abys dostal krev?“

— 55 —

„Týne?“ Ne.“

„To mě uklidnilo. Já taky ne.“

Třebaže si namlouvala, že dokáže rozeznat lež od pravdy, tato

odpověď jí způsobila v ústech nepříjemnou pachuť. „A nákazu pře-

nášíš?“

„Nikdy jsem se o to nestaral…“

Alespoň toto mu mohla věřit bez výhrad.

„Ta moje včerejší odměřenost mě mrzí,“ začal vysvětlovat bez

přechodu. „Ještě nikdy jsem se nesetkal s někým, kdo by pro mě sku-

tečně něco znamenal. Jak bych se tedy mohl umět chovat v takové

situaci?“

Stál u okna se zavřenými okenicemi, třebaže venku byl jasný

den. Jeho výrazný obličej (ponechával si od chvíle, kdy se poprvé

setkali, již stále tentýž) vypadal vážně a vyrovnaně. Držel se zpátky.

Hlasité tóny vyměnil za tlumené, ohleduplnější, jako by chtěl vše

napravit. Lilith jej nechala mluvit dál, aniž by jej popíchla nějakou

jedovatostí.

„Pokusím se ti pomoci,“ řekl nakonec.

„S čím?“

„To se dozvíš, až se vrátím.“

„Úplně bez tajností by to asi u tebe nebylo možné,co?“

Zavrtěl hlavou — jeho gesto působilo ve svém napodobování

gest lidských jako anachronismus. „Pokusím se změnit. Ale snad bys

i ty měla přemýšlet, co jsi za tajnůstkářku. Všechno, co o tobě vím,

je, že o tobě nevím nic.“

A s touto podivnou slovní hříčkou odešel.

Lilith ho nezdržovala, ale předsevzala si, že bude o jeho radě

přemýšlet. Sama nevěděla, proč je jí tak zatěžko ho přijmout za spo-

jence.

O několik minut později než Feyn také ona opustila penzion.

Aniž by Duncanovi něco řekla. Když si může dovolovat takové es-

kapády on, proč ne ona. Alespoň si nemusí vyčítat, že je sobecká.

Aby si zjednala větší jasno ve věci Salem Enterprises, vybrala si

nejbezpečnější a nejpřímější způsob, který ji napadl.

— 56 —

Starou ctihodnou budovu Sydney Mornig Heraldu znala už z

osobní zkušenosti. Právě tak jako Moe Marxxe, vychrtlého, arcikon-

zervativního šéfredaktora listu, u něhož byla zaměstnaná také Beth.

„Spletla jste si dveře…“

Nepoznal ji. Ale ona jeho ano. Na oživení jeho krátké paměti

bude čas ještě později.

Lilith jej přesvědčila, že jí musí pomoci. Rychle a diskrétně. Rá-

zem se stal přívětivější a nabídl jí svoji vlastní židli. Pak nasadil na

Lilithin problém jednoho bystrého spolupracovníka.

„Nechcete se něčeho napít?“

„Ne od vás, děkuji.“ Lilith obrátila hlavu. Celá prostorná kance-

lář redakce ležela před ní. Beth při svém příchodu nikde neviděla a

také nyní bylo místo, na kterém její přítelkyně vždycky pracovala,

opuštěné.

„Ukázala se tu dnes už Beth MacKinsayová?“

Marxx protáhl obličej. Ani v hypnóze si neodepřel dát najevo

lhostejnost, co se týče spolupracovníků. „Ale ano.“

Lilith rázem viděla příležitost informovat se o aktuálním stavu

své přítelkyně, aniž by ji musela osobně navštívit. Feynovo objevení

věci trochu zamotalo. „Jak se chová?“

Marxx se na ni tázavě zadíval.

„Změnila se nějak?“

„Už nějakou dobu to má v hlavě nějaké pomotané,“ zavrčel s

neskrývanou otevřeností. „Nemohl jsem ji vystát, když mě nenávidě-

la. Ale odporná přítulnost, kterou mi teď projevuje, je mi snad ještě

protivnější…!“

Lilith polkla. „Kdy k vám byla naposled tak ,odporně přítulná'?“

„Sotva před hodinou,“ procedil mezi zuby.

Takže všechno při starém. Pořád ještě při starém. Zůstala tedy

zatím jediná, u které nedošlo ke zpětnému obratu…

A pak se rozhodla k něčemu, co dosud odkládala. „Mohl byste

mi, zatímco budeme čekat na ty rešerše, zprostředkovat jeden telefo-

nát?“

„Kamkoli si přejete.“

Přívlastek, kterým označil Beth, seděl i na něho. Odporně pří-

tulný.

— 57 —

„Do Evropy. Muonio v Laponsku. Volaná osoba Frans

Stalheim.“

Moe Marxx zavolal do ústředny. A chvíli nato byl Stalheim —

navzdory velkému časovému rozdílu — na drátě.

Lilith ani nemusela říci své jméno. Stalheim ji poznal, jakmile

uslyšel její hlas.

„Problémy?“ zeptal se, jako by už nějaký čas měl předtuchu.

„Obávám se, že to je slabý výraz.“

„Tak mluv. Vím už od Hemsfielda, že se jeho pacienti uzdravili

i bez podání séra. Ale tady nejde o Hemsfieldovy pacienty, že? Ko-

mu jsi to sérum podala?“

..Ty jsi jasnovidec?“

„Kdybych byl, pak bych věděl, co jsem udělal špatně.“

„A proč si myslíš, že ses dopustil nějaké chyby?“

„ Hemsfield mi obšírně vyprávěl o tvé návštěvě. Dokonce i on si

všiml, že něco tajíš. Nebo někoho. Vždycky nám bylo jasné, že sku-

tečný počet nakažených neznáme. Já jsem mezitím už získal napros-

tou jistotu, že za tím tvým angažováním se ve věci séra byly jen

osobní důvody…“

To na ni udělalo dojem. Avšak nepokračovala. Nebyl na to čas.

„Jestli se to potvrdí, nikdy si to neodpustím.“

„Nějaký …přítel?“

„Přítelkyně.“

„Tys jí to sérum píchla bez lékařského dohledu?“

„Ano.“

„Komu ještě.“

„Jinak nikomu.“

Slyšela, jak mu uniklo úlevné oddechnutí. Z jeho hlediska to by-

lo opodstatněné — z jejího však ne.

„Jaká byla její reakce?“ zeptal se.

„Usnula—jak jsi předpovídal. Myslela jsem, že až se probudí,

bude zase zdravá.“

„Ale nebyla.“ Ne „

„Snad to bude jen trvat trochu…“

„Ale všichni ti, kteří sérum nedostali, jsou už zase jako dřív,“

přerušila ho. „Také ten, který byl infikován současně s mojí přítelky-

— 58 —

ní. Podle Hemsfieldovy teorie trvá samočinný rozpad původce ve

všech organismech stejně dlouho. Moje přítelkyně by tedy už měla

být dávno zdravá. Ale není tomu tak. Ba právě naopak to vypadá,

jako kdyby v jejím případě sérum zabránilo uzdravení…“

„To mi nedává smysl,“ řekl chraptivě. „ Ale provedu ještě něja-

ké testy. Beztak mi tvé podezření nedá spát. Mám to sérum právě

tady. Hned se do toho pustím.“

„Doufám, že tu chybu najdeš.“ Zavěsila.

Moe Marxx na ni nepřítomně zíral.

O chvíli nato se objevil pracovník s informacemi o Salem En-

terprises.

„Mohl bych vědět, proč vás ta firma zajímá?“ zeptal se šéfa.

„Ne,“ odpověděl Marxx nemilosrdně a vyrval mu papír z ruky.

„Děkuji. Zavolám vás, budu—li mít nějaké další otázky.“

Byl zvyklý, že nechápou jeho příkazy.

A když znovu osaměli, přečetl Moe Marxx učitelským tónem z

papíru: „Salem Enterprises. Institut pro biogenetiku. Před čtvrt

rokem přešel ze státního do soukromého vlastnictví…“ Pak následo-

vala série jmen členů správní rady, která ovšem Lilith neříkala vůbec

nic. Nicméně to nejzajímavější se beztak dozvěděla na samém začát-

ku — Institut pro biogenetiku.

„Ví se, čím se ten podnik převážně zabývá?“

„Výzkum odolnosti škůdců proti prostředkům na ochranu rost-

lin.“

„Mohu?“ Lilith vstala a natáhla ruku.

Podal jí lístek a ona mu navrátila nevinnou nevědomost. O chvíli

později se velký misogyn Marxx sám v duchu ptal, kdo je ta černo-

vlasá superkočka, odcházející mezi řadami redaktorských stolů k

výtahu. Ale dlouho se tou otázkou netrápil. Pracoval dál jako jindy.

„Salem Enterprises?“ vybafl ještě po delší chvíli na pracovníka,

který se pouze odvážil decentně zeptat, jestli byl spokojen s informa-

cemi o té firmě. „Já že něco takového nařídil? Proč by mě měla zají-

mat nějaká zatracená hnojárna…?“

— 59 —

„Měla by ses ho zbavit. A to rychle. Je mi záhadou, jak můžeš

jeho snést a mě ani nedáš šanci! Něco skrývá. Nedá se mu důvěřovat

—a navíc nám překáží!“

Otázku, na koho si Feyn stěžuje, Lilith po své návratu do penzi-

onu ani nemusela klást.

„Co sestálo?“ zeptala se. „Kde je?“

„Byl chvíli tady. Lamentoval, že už to dál nevydrží. Prosil mě,

abych zmizel a nechal tě na pokoji. Potom

tady chtěl na tebe čekat. To bylo asi před dvěma hodinami.

Když nebyl k vyhození, odešel jsem z domu. Už jsem říkal, že ho

nemám rád. Když jsem se před pár minutami vrátil, už tu nebyl.“

„Je ve svém pokoji?“

„Podívej se sama. Nebo ještě lip: nech ho být. Měli bychom od-

tud zmizet. Sami dva. Kromě toho…“

„Co?“

„…mám pro tebe novinky, které tě budou zajímat.“

Ještě dřív než Lilith projevila zájem, prověřila si podezření, kte-

ré v ní Feynovo líčení vzbudilo. Bylo oprávněné — a ještě něco ji

napadlo.

„Zmizel i náš televizor!“

Feynovi zjevně naprosto unikla ztráta tohoto kusu inventáře.

„Bezpochyby není mnoho možností, kdo ho mohl odnést,“ usoudil.

Lilith otevřela zásuvku. „Sebral všechny peníze, které jsem měla

schované v komodě…,“ řekla. „Pomalu se obávám o jeho rozum.

Nedivila bych se, kdyby se po čase zase objevil celý zkroušený a s

hromadou nakoupených zbytečností!“

„Pusť ho k vodě!“

„To nemohu.“

„Nijak se ti za tvoji věrnost neodvděčí.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Můj cit mi to říká — a tvůj taky. Měla bys ho už konečně po-

slechnout.“

„Promluvme si teď o té tvojí novince. O co jde?“

„O Salem Enterprises. Něco jsem pro tebe vyčmuchal, a mohu

říci, že se to vyplatilo…“

— 60 —

„Ten nový Hora,“ začal Feyn své senzační povídání, „je maza-

nější, než jsme si mysleli. Velmi ctižádostivý, zjevně se chystá přejít

do útoku. Ten zabiják, najatý na tebe, byl jen jedním kamínkem mo-

zaiky, kterou si chce získat respekt celého plemene.“

„Nechoď kolem horké kaše. Co jsi zjistil?“ Jediným slovem ne-

prozradila, co už ví o Salem Enterises.

„Navštívil jsem tu průmyslovou čtvrť ještě jednou za denního

světla — a třebaže všude v okolí vládl čilý ruch, měl jsem štěstí.“

„Štěstí?“

„Jednoho z nich jsem chytil.“ Feynovy oči zářily pýchou. „Jed-

noho z těch vědců?“ „Jednoho upíra,“ řekl. „Potloukal se tam poblíž.

Uviděl mě a poznal mě. V podstatě mi nezbývalo nic jiného, než ho

skřípnout.“ „Zabil jsi ho?“

„Nejprve jsem ho vyslechl a pak zabil.“

Lilith chvíli mlčela. Zkoumavě pozorovala Feyna, který se zase

choval trochu jako superman. Ale bylo to ještě snesitelné — a proto

důvěryhodné.

„Jakými prostředky jsi ho vyslýchal?“

Vyhýbavě řekl: „Ušetřme si nepěkné detaily. Důležité je, že vě-

děl dost o smyslu a účelu toho institutu.“ „Institutu?“ zahrála nevě-

domou. „Takže ne firma?“

Jeho úsměv byl tak záhadný, že si na okamžik nebyla jista, jestli

ji už dávno neprohlédl. Ale nijak ji v tom neutvrzoval. Řekl: „Hora

se vydává po docela nové cestě. Jako nikdo jiný, koho znám, spojuje

stav lidské vědy s možnostmi, které mu jsou dány coby upírovi.“ Četl

otázku v jejích očích a odpověděl: „Magie. Mluvím o magii — ve

spojení s experimenty genového inženýrství!“

Náhle pocítila pod kůží na hlavě mrazení, aniž by věděla, kde se

vzalo. „A k čemu to?“

Feyn ji nechal chvíli škvařit. „Nejsem žádný odborník. Ty taky

ne. Laicky vyjádřeno, pokouší se o odstranění stěžejního problému

našeho plemene. Něčeho, co nám ztěžuje bytí na Zemi, kde se stále

nacházejí lidé, kteří se úporně přidržují své špatné víry.“ O čem to

mluví?

„Určitě máš taky nějaké zkušenostmi s pevnostmi a symbolikou,

za kterou se skrývají…“

— 61 —

Pochopila. Měl na mysli kostely. Myslel kříže a posvěcenou

zemi. A vše ostatní, spojené s touto obtížnou vírou.

„No a?“ zeptala se. „Co proti tomu chce Hora dělat?“ Jméno

jednou již poraženého nepřítele jí pořád ještě nešlo lehce přes jazyk.

„Jestli jsem to správně pochopil,“ řekl Feyn, olízl si rty a ne-

mohlo být pochyb, že je přesvědčen, že zná pravdu, „Hora se pokou-

ší pomocí vědy a magie izolovat a získat z lidských těl gen, který nás

upíry do budoucna má učinit imunními proti veškerým škodlivým

vlivům tohoto náboženství! Dále se tam pak zřejmě pracuje na tom,

jak odstranit jistá znamení, která nás zrazují. Například to, že nemá-

me stín a že zrcadla neodrážejí náš obraz…“ Kočka byla z pytle ven-

ku. A Lilith vypadala docela vyvedená z míry.

„Myslíš si, že je to možné?“ „V dohledné době možná ne, ale za

nějaký čas — proč ne? Je na tom cosi naprosto fascinujícího…“

O tom Lilith nepochybovala. Současně ale viděla i další důsled-

ky. Bezpochyby by její úmysl zničit Staré plemeno nebyl Horovým

úspěchem právě usnadněn. Právě ono náboženství, které také jí pů-

sobilo značné potíže, bylo v minulosti jediným účinným prostředkem

proti upírům.

Lilith se rozhodla podniknout vše, co bude v její moci, aby ta-

kové budoucnosti zabránila. „Nepředstavitelné…“

Feyn mlčel.

Nastal večer, nastala noc… Duncan se stále ještě nevrátil, a

když Lilith pozorně prohlédla jeho pokoj, zjistila, že dokonce i něco

z toho, co si mezitím opatřil, zmizelo. Především veškeré mapy.

„Aspoň ti ušetřil rozhodnutí, ke kterému ses už dávno měla od-

hodlat,“ komentoval to Feyn. „Za to bys mu měla být dokonce vděč-

ná.“

Pokoušela se na to hledět stejnou optikou, avšak přesto ještě po-

tají chovala naději, že se u ní Duncan zase brzy objeví — ať už se

právě teď zdržuje kdekoli.

Vzrušené hlasy ji v pozdní hodinu vylákaly dolů k recepci, kde

musel noční vrátný odrážet obvinění některých hostů, kteří — jak se

ukázalo — se stali obětmi krádeží. Někteří se vrátili až teď a všimli

si ztráty. Jiní byli teprve hlasitým hovorem u vrátnice upozorněni na

to, že také jim nějaké cennosti chybí.

— 62 —

Stále hlasitěji se ozývalo volání po policii. Pod narůstajícím

nátlakem nakonec recepční zalarmoval strážce pořádku, současně se

však bránil obviněním, že je se zloději spřažen. Nikde nebyly žádné

stopy násilného vniknutí, a jen on měl klíče těch, kteří šli ven.

„Radši se stáhněme,“ navrhl Feyn, který Lilith dolů doprovodil.

„Ani pro našince není radno dostat se mlýna byrokracie. Většinou je

třeba nesmírných nákladů, aby se z toho dalo nějak vymotat…“

Nikdo si jich nevšímal. Ani když přišli, ani když odcházeli. Uví-

tala je temnota jejich dvojpokoje. Lilith si lehla na postel. Feyn ji s

naprostou samozřejmostí následoval. Bok po boku, obrácení tváří k

pelesti u zdi, naslouchali vzdálenému mumraji hlasů.

Když se jí dotkla jeho ruka a symbiont se okamžitě reflexívně

stáhl z místa doteku, oba to rázem elektrizovalo. Náhle jako by se jí

něco stáhlo v břiše. Byl to příjemný pocit. Vysoké napětí. Zatočila se

jí hlava.

Mlčky na něho pohlédla.

Během jediného okamžiku se Lilith před vnitřním zrakem ode-

hrála ještě jednou celá ta revue, kterou jí připravil. Zabiják, najatý

Horou, jenž zemřel Feynovou rukou. Pak pro ni vyzvídal u upírů, v

Salem Enterprises. On…

Ruce, zaslechla hlas ve své hlavě. Jeho RUCE.

Docela zapomněla na fetiše, které měl dosud stále navlečené na

rukou. Odkaz jeho „matky“ —rukavice, pociťované jako nahá kůže.

Jako by nebylo žádné přehrady mezi kůží a kůží…

A přesto jí vadily.

„Sundej si je,“ požádala jej zastřeným hlasem. Náhle jí bylo do-

cela jedno, že i symbiontu činí potíže nějak se s Feynem vyrovnat.

Jenom Feyn jí teď nebyl lhostejný. Náhle ji jako lavina zavalil

pocit, že ho potřebuje. Teď — a pak!

Dokázal jí, že nemohla najít lepšího spojence, takže už neviděla

žádný smysl v tom, aby se dále vzpírala citům, které v ní dávno na-

růstaly k výbuchu.

Přisunul se k ní blíž. Oběma rukama ji hladil po nohou a bylo

vidět, jak se látka symbiontu pod jeho dotyky rozevírá, ba doslova

prchá.

— 63 —

„Fascinující,“ zamumlal. „Ještě nikdy jsem žádnou ženu tak

snadno nesvlékal…“

Chtěla, aby mlčel. Chtěla ticho, žádná zbytečná slova. Její slast

narůstala tak prudce, až se toho začínala Lilith obávat. Kupodivu to

neustávalo. Jen její touha najít konečně rovnocenného partnera, nyní

vzrostla v odůvodněnou naději.

A pak již odložila poslední zbytek racionálního uvažování.

„Miluj mě!“ vydechla — aniž by se zdržovala otázkou, zdali je

bytost jako Feyn kromě činu schopna také citu, aby tuto její prosbu

splnila. „Ale sundej si ty rukavice!“

Položil se na ni.

Přítulně.

Obkročmo se posadil na její stehna.

Ššššššššš! Symbiont se docela rozestoupil. Náhle před ním leže-

la docela nahá, kromě nepatrného zbytečku živého tkaniva.

Feyn si přetáhl přes hlavu košili. Pak se položil, rozepnul si po-

klopec a vyzval Lilith: „Pomoz mi!“

Zatáhla za konce jeho nohavic a po chvíli už na ní opět seděl.

Tentokrát stejně nahý jako ona a jeho postupující erekce byla nepře-

hlédnutelná.

Tento pohled Lilith nadobro usmířil, takže mu už nezazlívala

chlad, s jakým včera ležel vedle ní.

„Rukavice,“ připomněla mu. „Tak dělej!“

„Když si to tak přeješ…“

Levou rukou popotáhl za konečky každého jednotlivého prstu

pravé ruky a stáhl si tenkou, jakoby koženou „slupku“. Pak totéž

provedl i s druhou rukavicí a nakonec obě lhostejně odložil vedle

sebe.

Lilith na jeho ruce vrhla jen krátký pohled. Avšak její zvědavost

jí nedala.

„Co je to?“ Ukázala na jeho levačku.

S úsměvem rozevřel dlaň a ukázal jí krásné umělecké tetování

na její vnitřní ploše. „Památka,“ řekl pohotově. „Po matce — stejně

jako ty

rukavice. Je to velice intimní. Chráním se toho, abych je ukazo-

val každému.“

— 64 —

„Co to představuje?“ Lilith se musela podivovat tomu, že ji ten

motiv přitahuje a nikoli odpuzuje, jak by bylo normální.

Tetování znázorňovalo kříž, kolem kterého se ovíjel had.

„Hada na kříži,“ řekl Feyn. „Myslím, že to má nějaký gnostický

význam… Víc nevím.“

Proč nedokázala uvěřit v upřímnost těchto slov?

Lilith si vzpomněla na krátkou bolest, kterou pocítila, když ji

před časem Feyn touto rukou chytil. Avšak nevěnovala tomu pozor-

nost. I přes to malé přerušení byla stále ještě polapena horečnou váš-

ní. Nejprve bude třeba ukojit tu.

Feyn jako by vycítil, co se v ní děje. Naklonil se dopředu a polí-

bil úžlabinu mezi jejími ňadry. Cítila na hrudi dotek celého jeho ob-

ličeje. Blízkost, kterou dosud odmítala. Proč, to v tuto chvíli už na-

prosto nechápala.

Jeho jazyk zanechával vlhkou stopu, zatímco pravou rukou krát-

ce stiskl její ňadra. Působilo to jako gesto dvornosti. Něco, co by jí

rád udělal, aniž by si ji vzal hned teď a natvrdo.

Ten hlupáček!

Vem si mě! pomyslila si Lilith. Chtěla to stejně jako on. Nemoh-

la se už dočkat. Něžnosti, které jí jindy byly před tím nebo i po tom

tak příjemné, se jí nyní jevily jako zbytečné zdržování, které nebyla

její netrpělivost ochotna snášet.

„Pojď…!“ Vymrštila se nahoru, strhla ho na sebe a položila se

na záda. Pochopil, když jej stiskla svými stehny, a vklouzl do jejího

véčka, které se mu otevřelo. Lilith vykřikla a ztratila nad sebou zby-

tek kontroly.

Tohle byla chvíle, na kterou čekala od okamžiku, kdy se setkali.

Opíraje se o pravou svalnatou paži, zamířil Feyn levou rukou k

Lilithinu hrdlu. Symbiont dříve než ona zavětřil nebezpečí, hrozící

jeho hostitelce. A zatímco se Lilith vstřícně zvedala proti prvním

nárazům jeho beder, symbiont zaútočil.

Konečně.

Získat její důvěru bylo těžší, než čekal. Důvěru, která ji zaslepí

v rozhodujícím okamžiku.

Teď!

— 65 —

Feyn si byl jist, že se mu jeho námaha vyplatí. Když přišel do

Sydney a nabídl Horovi pomoc v boji proti této míšence, dělal si na-

děje, nikoli však iluze. Nyní věděl, že Lilith je ta nejtučnější ryba,

která kdy uvízla v jeho síti. Sotvaže mohl dýchat pod silou, která se v

ní hromadila. Tato trofej ho konečně učiní neporazitelným a učiní mu

kletbu, která jej tíží, snesitelnější.

Kolikrát sám nevěděl, kde končí pravda a začínají lži, do nichž

zaplétal své oběti.

Symbiont ukončil závrať vášně. Opět se ozval vším, co měl k

dispozici!

Lilith to připadalo, jako by se její zdánlivé šaty chtěly prostě jen

pomstít za utrpěnou pohanu. Pravdu pochopila teprve, když ji symbi-

ont zapojil do svého boje — a odhalil Feynovu proměnu…

Feyn jako by se rozpálil.

S vytřeštěnýma očima zírala Lilith na nezachytitelné stíny, které

počaly vyvstávat všude na jeho těle.

Stíny?

Byly to … obličeje! Odporné, sešklebené grimasy!

Zračilo se v nich utrpení. A nenávist. Šílenství. Touha vraždit…

Lilith strnula. Feynovo tělo jako by se pokrylo kopiemi všech

těch tetování, které měl na sobě ten zabiják v Coddově vile! Viděla

ty obrázky jen krátkou chvíli — avšak jejich podoba byla úžasná.

„Feyne, co…?“

Tvrdě a nekompromisně jí přitiskl otevřenou dlaň na hrdlo. Její

otázka byla zaškrcena katastrofální bolestí. Z úst se jí vydralo jen

chrčení.

V tom samém okamžiku se Lilith zdálo, jako by pocítila, jak jí

do masa proniká cosi nepopsatelného. Uvědomila si, že Feyn je do-

sud ještě v ní. Což jí způsobovalo svírání, které nakrátko přehlušilo i

bolest.

Kupodivu ani sám upír neměl zřejmě v úmyslu z ní vyjít.

Ale ruku stále držel na stejném místě. Železným stiskem svírala

Lilithino hrdlo a Feyn vyštěkl: „Ta bestie tě nezachrání. Budeš se

dobře vyjímat na mé kůži. Už mě nikdy víc neopustíš. Budeme si

blíž, než by sis kdy dovedla představit…“

Poslední slovo mu bylo téměř urváno od rtů.

— 66 —

Symbiont se roztáhl a zdálo se, jako by po něm náhle plasticky

vystupující obličeje chňapaly, aby jej rozervaly na kusy…

Bylo to tak. Nebyl to žádný přelud.

Lilith strnula, když se jedno chapadélko symbiontu ocitlo mezi

skutečnými čelistmi jedné upírské tlamy.

Také tuto bolest s ním sdílela.

Feyn projevil smysl pro ďábelský humor, když se tváří v tvář

tomuto dění divoce rozesmál. „Pozdě,“ zasupěl. „Příliš pozdě…!

Možná jsi mi přece jen neměla nikdy uvěřit…“

Lilith se zdálo, jako by měla obličej v jednom ohni, zatímco

zbytek těla byl podivně netečný a chladný. Pokoušela se o odpor, ale

její údy jí vypovídaly poslušnost. Jen symbiont stále ještě bojoval i

za ni.

I za sebe. Feyn neušetří ani jeho, ani ji…

PROČ?

Proč to dělá? Kdo vlastně je?

Bylo všechno, čím se jí trpělivě snažil vlichotit, jen předstírané a

vylhané? Vše, co jí vykládal o Horových cílech — o svém půvo-

du…?

Odpověď na to dostala vzápětí Lilith nečekaným a bizarním

způsobem.

Náhodou zahlédla, jak se chapadla symbiontu statečně snaží o

to, na čem už jednou ztroskotala: zavrtat se Feynovi do masa, aby ho

mohl vysát!

Avšak nezvolil si k tomu čisté místo na kůži, nýbrž právě jednu

z „trofejí“. A tentokrát byl úspěšnější. Zatímco se pohroužil do

oživlého tetování, dostalo se Lilith náhle tohoto sdělení…

TETOVÁNÍ:

Vězení. Děs. Mé jméno je Achade. Je tu tma. Nevidím v té čer-

notě vůbec nic. ONA řekla, že je to pokyn, abych se déle nezabývala

sebou samou. Že prý nejsem hodná.

Proč mě tak mučí? Kde je krev, kterou mi podávala každý den?

Co je to za strašlivý hluk tam venku za dveřmi?

Ustupuji nazpět. Dveře se tříští na kusy. Nevěděla jsem, že může

mít někdo takovou sílu. Tak hrubou sílu…

— 67 —

Zvenku proniká dovnitř světlo. Dost na to, abych uviděla JEHO.

Nikdy jsem ho neviděla. Kdo je to? Navzdory ušlechtilé tváři na mě

působí jako ztělesnění mých děsivých snových návštěv, kdykoli

jsem usnula. Přála bych si nikdy nespat.

Přichází blíž. Rychle. Usmívá se na mě. Je jako já — jeho zuby

to prozrazují — a přece je úplně jiný… Co chce? Slova útěchy, která

vycházejí z jeho úst, se nesrovnávají s tím, co dělá. Jako by neslyšel

mé škemrání. Ani to s ním nehne. Jde stále blíž a…

Pokouším se ruku setřást ze svého hrdla. Marně. Silou mě dale-

ko převyšuje.

BOLEST. UTRPENÍ. SMRT…?

Hroutím se. Cosi mi požírá obličej.

TMA.

Probouzím se. Kde to jsem? Jsem snad úplně slepá? Cosi sly-

ším. Jakýsi hlas říká: „Jak jsi jen mohl? Měla bych tě rozdrtit, proto-

že ses mi stejně nepodařil. Máš štěstí, že jsi roztrhal jen tu slabošku,

kterou bych stejně musela utratit. Táhni! Zavrhuji tě! To je víc, než

jsi mohl čekat. Ale zmiz a nikdy se nevracej. Nevystavuj mou prchli-

vost další zkoušce… Táhni!“

Od té doby jsme spolu, já a Feyn, můj vrah…

Lilith procitla z krátkého, intenzivního tranzu. Pálení v obličeji

bylo ještě silnější a nyní věděla, co to znamená: její obličej se od ní

odděluje. Tetování na Feynově ruce jí jej strhává a požírá způsobem

stejně strašlivým jakož i tajuplným.

Jak se to stalo Achade.

Achade?

Viděla, jak se symbiont vymrštil ze sešklebené tváře. Avšak ne-

vzdával se. Vytvářel další chapadla. Hledal a našel další prostupná

místa…

Jednotlivá tetování se zjevovala na okamžik v Lilithině vědomí.

Každé jen zazářilo jako meteor. Každé sdělilo krátký příběh posled-

ních vteřin svého života, než padly za oběť Feynovi.

Byly to vzpomínky samých upírů. A pak jedna, která jí s koneč-

nou platností odhalila celou tu zákeřnou hru intrik, kterou s ní Feyn

rozehrál…

Tetování:

— 68 —

Jsem Helion.

Byl jsem v parku. Estelle. Nedokážu zapomenout na její půvab.

Ale Hora mi řekl, že mám jít do toho opuštěného domu po kreatuře a

najít vetřelce. A potrestat je, až je najdu. Neřekl, že ví, kdo to je.

Byl jsem naprosto bezstarostný. Přišel jsem tam v noci. Bylo

jednoduché dostat se do pokoje, kde ležela ta žena. Žena? Je možné,

abych… cítil UPÍRSKOU auru? Je to…?

Obrátila se. A já ji poznal. Je to ta strašná, která zabila pravého

Horu…

Nežli jsem stačil setřást svůj úžas, vrhl se na mě někdo jiný. Ně-

kdo JEŠTĚ strašnější. Srazil mě k zemi, vrazil mi ruku do chřtánu a

vyrval mi jazyk. Pak mi zuřivě počal demolovat obličej, zdánlivě, já

však tuším pravdu. Všude je tma, náhle uchopil mou hlavu a zlomil

mi vaz…

Probudil jsem se v neskutečném prostředí. Dlouho trvalo, než

jsem vše pochopil. Slyším hlasy, které mi v tom pomáhají. A přede-

vším JEHO hlas. Hlas svého vraha…

Návnada!

Feyn jí v Coddově domě předhodil tohoto upíra jako návnadu,

aby se vetřel do její důvěry. Pomocí magie nakrátko před Lilith vy-

kouzlil na rozpadávajícím se těle kopie vlastních tetování. Všechno

se to odehrálo příliš rychle, než aby prohlédla ten podvod. A teď…

… si přivlastňuje JEJÍ obličej!

Nezáleží na to, že skutečně pochází z Beinn Dearg. Bylo ne-

možné z toho všeho, čím ji obestřel, vyčíst zrnko pravdy.

Neměla si s ním nic začínat. Dokonce i poslední zoufalé útoky

symbiontu ochably, když poznal, že dosahuje jen zdánlivých úspě-

chů. Ani tetování mu neposkytovala přístup k Feynovým slabým

místům — pokud vůbec nějaká taková měl.

„Přestaňte — oba! Vzdejte to!“ zaslechla ho, zatímco pociťovala

svoji tvář (jeho trofej) jako tající vosk.

Našla svého mistra — takového, který nedodržuje Kodex a také

Horu jen využil, aby našel stopu k ní, Lilith. Zabíjel v zájmu jediné-

ho — sebe sama. Ironií osudu bylo, že právě on jí snad mohl konečně

říci víc o identitě své sirnooké matky…

— 69 —

Ale na tom jemu nezáleželo. Chtěl jen zvětšit svoji vlastní moc a

cesta k tomu byla hrozná…

Když její beznaděje dosáhla svého vrcholu, položila si Lilith

otázku, nemá—li Feyn prsty také v Duncanově zmizení. Snad ho ani

nenechal odejít…

Před očima jí vyvstávaly stíny.

Rysy Feynova obličeje se rozplývaly (neboť její oči se rozplýva-

ly). Nic již nemohlo ohrozit jeho triumf.

Také on byl o tom přesvědčen.

Ale symbiont se stále ještě nevzdával. S vynaložením posled-

ních sil se vsunul mezi Feynovu ruku a Lilithino hrdlo…

… a přerušil proud energie.

Jak dlouho bude schopen zadržet

neblahou energii, bylo na vážkách. Avšak Lilith následovala je-

ho příkladu — a zaútočila.

Cítila, jak se jí její tvář navrací.

Vše, co udělala, se dělo spontánně. Bez přemýšlení. Intuitivně.

Snad proto byla úspěšná.

Jediným zařváním odventilovala Lilith ze svého těla všechnu

zuřivost. Její údy ji náhle zase poslouchaly. Prudce zvedla ruce a

sevřela Feynovu smrtící dlaň.

Démon v ní vztekle prskal.

Démon byl ještě rozzuřenější než ona. Neutišitelně. A nebyl k

poražení.

Lilith opět jednala instinktivně.

Prudce mu ohnula paži.

Feyn neměl ani šanci k obraně. Viděl démona, jak se k němu

přibližuje. Tetování jeho vlastní ruky se přitisklo k Feynovu hrdlu —

okamžitě se k němu přisálo.

Následky byly zničující.

Magický kanibalismus.

Feynův obličej se počal rozplývat — ale kam?

A pak se na jednom místě jeho těla, kde byla ještě volná kůže,

počaly utvářet nejasné obrysy. Vrah následoval své oběti A oběti

reagovaly…

— 70 —

Lilith z posledních sil odhodila Feyna od sebe. Svalil se z poste-

le a spadl na podlahu. Avšak dokonce ani nyní nedokázal už ruku

uvolnit ze svého hrdla. Dokonce ani nyní se do chodu uvedená řetě-

zová reakce nezastavila.

Byl pohlcen, sežrán svými vlastními trofejemi!

Smrt proměnila upíra v němý přízrak. Co mu umožňovalo řvát,

bylo nyní pryč. Plocha, kde se dřív nacházela jeho tvář, byla prázdná.

Teď už nebude moci nabýt žádné podoby.

Jeho tetování se vrátila dovnitř, pohltila Feyna —as ním nako-

nec i sebe samé.

Lilith tomu již nedokázala přihlížet.

Symbiont jí v cárech visel na těle. Z chodby se přibližoval hluk.

Slyšela, jak někdo volá policii a nevěděla, jestli je to stále ještě kvůli

krádežím, nebo jestli strážce pořádku zalarmovalo to, co se dělo v

jejím pokoji.

Překonala slabost a odpotácela se k oknu, vedoucímu do dvora

penzionu. Na fasádě bylo požární únikové schodiště podle americké-

ho vzoru.

Lilith nezaváhala ani na chvíli. Když se ozvalo zaklepání na

dveře, vylezla oknem. Klopýtla. Rychle se sebrala a spěchala dál.

Dolů po schodech.

Ještě jeden schod. Pak dvůr.

Tma jí přišla vhod, schválně vyhledávala nejtemnější kouty.

Nevěděla, kam až doběhne, než se zhroutí a zůstane ležet bez

hnutí.

Pak se to konečně stalo — a tentokrát už se nezvedla.

Přemohly ji mdloby.

Duncan Luther nastoupil do letadla, které ho mělo odvézt odsud.

Měl platné dokumenty a taky — i po zakoupení letenky — pořád

ještě dost peněz, aby se protloukl až ke svému cíli. Recepční mu ne-

mohl zabránit, aby si neopatřil dostatek šperků. Recepční měl příkaz

obsloužit přednostně jeho…

Duncan Luther rozdělil svou kořist do několika zástaváren, stej-

ně jako předtím televizory. Tak mohl, aniž by vzbudil podezření,

připojit k penězům z Lilithina pokoje ještě pěknou sumičku.

Bude ji potřebovat.

— 71 —

Letuška se usmála, když na ni zamával.

„Kdy odstartujeme?“

„Za pár minut.“

„A kdy přiletíme do Bagdádu…?“

Oheň dohasínal, protože se o něj už nikdo nestaral. Také vítr se

ochladil a tichý déšť svlažoval jemný, světlý písek pláže.

Nikomu to nevadilo.

Přicházeli sem noc co noc a nemohli už jinak. Cítili se volní a

také byli—trochu…

„Pojďme si zaplavat,“ řekla Miriam. Smyslně se usmála. „Už

nezbývá mnoho času, než přijde příliv…“

„Všichni budeme mít mokré ponožky,“ uchichtl se Bradd. Ležel

na zádech. Nahý. Normálně míval zálibu v počítání hvězd, tak jako

jiní kouří cigarety.

Dnes ale měl smůlu. Hustými mračny neproblikávala ani jediná

hvězdička. Také Miriam litovala, že Měsíc kolem nerozlévá stříbřitě

se třpytící zář, zachytávající se jindy na její kůži a v jejích bělavě

plavých vlasech, spadajících až k hrotům ňader, a že ji nehladí po

každém místečku jejího vzrušujícího, vždy svolného těla. Snad si to

Bradd ještě rozmyslí a vyžene z ní touhu po zchlazení.

Líně se tu rozvaloval — spokojen s tím, co už dostal a co dal jí.

Příliš málo, shledávala Miriam.

„Jdi si sama,“ řekl. „Raději tady budu relaxovat. Nebo se zeptej

Charlyho.“

„Charly je zaneprázdněný.“ Miriam zabodla pohled do tmy, kde

se válela dvě do sebe zaklesnutá těla, jako nějaký předmět, vyvržený

mořskými vlnami. „Právě dává do těla Henně.“

Zaplavil ji teplý pocit při pomyšlení na její nejlepší přítelkyni.

Nebyla to žárlivost. Teprve od doby, co

Miriam patřila k partě, poznala, co to je život bez konvencí. Ne-

pořádali tu žádné oslavy, oni všichni byli jedna jediná oslava. Každý

se dával každému. Dokonce i bez drog ji tu nikdy nepřepadaly po-

chybnosti, že tu našli klíč k optimální way of life.

Miriam se rozběhla po pláži a rázem ucítila po celém těle husí

kůži.

Braddův hlas ji už nedostihl. Bradd snil.

— 72 —

Podělanec, pomyslela si Miriam, nikterak zle, avšak odhodlaná

si to každopádně rozdat ještě s někým jiným z jejich skupiny.

Potom.

Nejprve musí vykonat každonoční „křest“, rituál, se kterým Mi-

riam přijímala příliv na oltáři svého těla. Při něm se sůl jejího potu

smísila se solí moře…

Zaznamenala první příznaky toho, že působení prášků a s nimi

spojená euforie pomalu pomíjí.

Na to ale Miriam nemínila brát ohled.

Ještě pořád byla tma plná barev. Ještě pořád byly moře a vzduch

teplé a příjemné.

Po čtvrt míli ji smočily nohy první výběžky navracejícího se

oceánu, s bubláním zahlazující stopy, které Miriam zanechala v pís-

ku.

Miriam a posadila a nechala si omývat zadeček. Když rozevřela

nohy, olizovaly jí mokré jazyky vln její nejcitlivější místečko.

Vzdychla a zavřela oči.

Náhle k ní přišel erotický sen, jako vlna, ve které utone každá

jiná myšlenka. Miriam se zachvěla. Rukama vyhledávala svá vlastní

ňadra a prováděla to, co v jejích představách dělal ten druhý.

Křičela. Nejprve jednotlivé výkřiky, pak v krátce po sobě násle-

dujících sériích.

Pak zmlkla, rty měla rozkousané do krve, a otočila hlavu.

A uviděla… něco.

„Henno?“

Hennin lascívní způsob pohybu byl nezaměnitelný. Lebku měla

úplně vyholenou a snad jako jediná z celé party ještě nikdy tady ne-

pobíhala úplně nahá. Což jí ovšem nikterak nebránilo, aby současně

nebyla nejvíc ze všech nenasytná.

Od té doby, co Miriam poznala Hennu, zamilovala si taky pier-

cing. Hennin propíchnutý pupek byl středem celé party. Komu dovo-

lila jej laskat a hrát si přitom se zlatým kroužkem, ten si mohl být jist

její přízní.

Také nyní Henna sice neměla kalhotky, zato však holínky, dosa-

hující až ke kyčlím, opatřené ostruhami, jejichž řinčení bez problémů

přehlušovalo všechny okolní zvuky.

— 73 —

„Henno?“

Bylo úžasné, že i v noci byla schopna rozeznat Hennu do tako-

vých podrobností. Miriam dokonce neušlo ani jiskření v jejích očích.

A očekávání, které v nich bylo možno přečíst.

Henna ani napodruhé neodpověděla, a tu Miriam teprve pocho-

pila, že nejde za ní, nýbrž za něčím, co cítila — a snad dokonce ještě

silněji —jak se přibližuje z druhé strany, od moře…

Každopádně Henna proběhla kolem ní.

Deset, dvacet kroků.

Teprve když jí voda dosahovala až propíchnutému pupku, zasta-

vila se a zvedla obě paže.

Jak to, že ji stále ještě vidím?

Miriam nenacházela odpověď.

Vzdálený zvuk náhle zesílil. Stále narůstal. A jako by podemílal

Miriamin euforický stav, ve kterém nebylo místo pro strach.

Náhle tam místo bylo.

Náhle byla voda, ve které seděla, studená jako led a vlny jí mezi

nohama rozhodně nezpůsobovaly žádnou rozkoš.

Miriam strnula.

Herminy obrysy před ní náhle zmizely, jako by někdo konečně

našel vypínač, kterým se zhasíná její nadpřirozená aura.

Noc byla najednou tmavá jako uhelný prach.

Miriam chtěla vstát.

Příliv postupoval dál. Výš. A ona jako by rukama i nohama vě-

zela zabetonovaná do písku.

Vtom Miriam zaslechla Hennin hlas. „Konečně sis na mě vzpo-

mněl…!“

Smích.

Ale ne Hennin.

Náhle se mraky roztrhly. Tam, kde Miriam viděla Hennu napo-

sledy, stály náhle postavy dvě.

„Naléhavé obchodní záležitosti,“ řekl zvučný hlas. „Právě jsem

dorazil a vzpomněl si na vybranou pochoutku, kterou jsi mi slíbi-

la…“

„Panenský bouquet?“

„Panenský bouquet.“

— 74 —

„Můžeš si vybrat.“

„Děkuji. Už jsem si vybral.“

Postava, která nebyla Henna, se pohnula a brodila se k Miriam.

Aura, jako tenounká mlha obklopila nyní také tohoto zralého, staro-

módně oblečeného muže, který se nezastavil, dokud nestál přímo

před sedící dívkou.

Skvrna ve tvaru kříže na jeho tváři nebyla jako jediná obklopena

onou slabou září.

Miriam hleděla do očí, ve kterých byl jen nepatrný zájem o její

krásu.

O to však větší hlad po jejich vnitřních hodnotách.

Rozkřičela se.

KONEC

Právě jste dočetli román s hradbami

Jistota dobré zábavy pro celou rodinu

Vychází vždy v 2. polovině měsíce.

Své oblíbené čtení obdržíte u všech dobrých prodejců tisku.

Máte—li zájem o předplatné, nalistujte si poslední stranu sešitu.

Příští svazek 022

Dokonáno

V souboji s tetovaným Lilith a symbiont spotřebovali poslední

zbytek sil. V bezvědomí se zhroutila na ulici. Tam ji také brzy obje-

vili —a dopravili do nemocnice.

Ošetřující lékař by musel být slepý, aby si nevšiml, že jeho paci-

entka je poněkud výjimečná. Avšak namísto aby to oznámil policii,

rozhodl se využít svého senzačního objevu. Má naprosto ojedinělou

příležitost: zkoumat bytost, která žije věčně a i přírodní zákony pro

ni platí jinak než pro člověka.

Pro Lilith je však doba po jejím probuzení obdobím maximální

hrůzy, neboť je doktoru Romanovi a jeho čtyřem kolegům vydána na

milost a nemilost!

— 75 —

V PRVNÍM POLOLETÍ 1997

V ROMÁNOVÉ ŘADĚ

VAMPÝRA

VYCHÁZÍ:

sv. 017 Poselství stínů

sv. 018 Meč elfů

sv. 019 Vlčí luna

sv. 020 Druhý život

sv. 021 Tattoo sv. 022 Dokonáno!

Ahoj, kamarádi noci!

Tattoos = tetovaní

Mnohem víc než pouhé zdobení kůže

Slovo „tetování“ pochází z tahitského „tatau“ a původně zname-

nalo „škrábat kůži“. Avšak bylo by nesprávné považovat tetování

výhradně jen za ozdobu. Tomu odporuje již to, že nezřídka bývá po-

řizováno na skrytých částech těla. A také nejsou pouhými doklady

zmužilosti, prokázané snášením bolesti s tetováním spojené.

Původně sloužilo tetování téměř výhradně jako rozlišovací zna-

mení, podle kterého se navzájem poznávali příslušníci stejného kme-

ne či kultu — a také k tomu, aby je poznal jejich bůh. Neboť neje-

denkrát s tímto souvisela také víra a záruka, že tetování je vstupen-

kou do šťastného onoho světa.

V našich zeměpisných šířkách zpopulárnělo tetování díky vý-

pravám kapitána Cooka. Právě on roku 1774 přivezl z jedné své ces-

ty do jižních moří do Evropy Tahiťana Omaie. Tento Omai zřejmě

—pokud vůbec svoji cestu podnikl dobrovolně — brzy zalitoval, že

opustil svoji idylickou ostrovní vlast. V následujících letech byl totiž

— 76 —

jen očumován a s bohabojnou hrůzou osaháván příslušníky cizího

kulturního okruhu.

Co se s ním nakonec stalo, není pisateli těchto řádků známo.

Avšak právě tento Omai otevřel bránu komerčnímu využití tako-

výchto „divochů“. Dokonce i renomovaní pořadatelé senzačních po-

dívaných jako například Hagenbeck či Barnum & Bailey je měli ve

svých „ Vólkerschauen“ či „Greatest Shows on Earth“. Z počátku,

jak se dá předpokládat, s obrovským úspěchem.

Tady někde asi budou příčiny toho, že se v nové době těší teto-

vání velké oblibě právě u různých menšin obyvatelstva nebo za zdmi

věznic. Právě tam, kde se nacházejí největší nepřátelé „uniformity“,

se vyskytuje také tetování.

Ale vraťme se k jeho původu: už v roce 1769, při Cookově první

cestě, si někteří jeho námořníci na rozloučenou s Tahiti nechali na

paže vypíchat motivy, o kterých dnes můžeme již jen nanejvýš spe-

kulovat. Nicméně mezi domorodci byla v oné době rozšířena silně

stylizovaná zobrazení lidí, ptáků a psů, u žen pak na prstech na rukou

i na nohou znamení ve tvaru Z.

Buď jak buď, tento zvyk se zřejmě pak od námořníků rozšířil

mezi „prostý lid“, jako například přístavní dělníky a hospodské pova-

leče. Oblíbenými motivy této doby byly: srdce s iniciálami nebo le-

topočtem, obličeje a akty krásných žen, u vojáků pak symboly růz-

ných druhu vojsk, například zkřížené meče nebo třeba kanón.

Celkově se dají tetování oné doby rozdělit na jihomořské moti-

vy, tetování náboženské, jakož i značky příslušnosti či vzpomínkové.

Čím více se rozrůstal okruh tohoto „vypichovaného“ umění, tím

komplikovanější, fantastičtější, zkrátka krásnější byly jeho motivy.

„Tetování, kreslení do jizev, malování těla“ změnilo lidem v našich

zeměpisných šířkách nahlížení na sebe samé. Co je dobré pro Maory,

obyvatele Barmy nebo jiné přírodní národy, to se mohlo stát rozšíře-

ným zvykem mezi evropskými extravaganty. Takže se velice brzy

vyskytli tací, kteří se nespokojili s bolestivou ozdobou jen na malých

ploškách kůže, nýbrž si nechali potetovat celé tělo, včetně pohlav-

ních zón.

Naproti tomu zvrácenou odrůdou tetování bylo to, co si sadistic-

ký nacistický režim vymyslel na „značkování Židů“. Nejenže museli

— 77 —

mít vězni koncentračních táborů na oblečení přišitou židovskou ne-

boli Davidovu hvězdu, rozšířené bylo i vytetování stejného symbolu

na vyholených hlavách mučených. To vše ve jménu a v rámci nacisty

rozdmýchaného rasistického šílenství. Pro každého vězně koncent-

račního tábora existovalo pak vlastní vytetované znamení, označující

jej jako politického vězně, profesionálního zločince, emigranta, vyk-

ladače Bible (!), homosexuála nebo asociála. To už samo o sobě je

tak obludné, že je zbytečné k tomu ještě něco dodávat.

Vraťme se raději ještě jednou obloukem na samý začátek. Už

antičtí spisovatelé nám nezřídka podávají zprávy o tetování mezi

středomořskými a germánsko—keltskými národy. Avšak nejstarší

písemné doklady však najdeme… no jistě, v Bibli, ve Starém zákoně,

a to zrovna jako zákaz: takzvané „vypichování do kůže“ bylo

Hebrejcům zákonem přísně zakázáno.

„Nebudete svá těla zjizvovat pro mrtvého, ani si dělat nějaké te-

tování. Já jsem Hospodin.“ (Lv 19,28) Nebo: „Neoholíš jejich hlavy

a na kůži jim nevypícháš žádné znamení.“ (Ex 21,5)

Oproti tomu sv. Pavel byl podle svých vlastních slov tetován

znamením Ježíše. Vůbec raní křesťané nesporně velmi často mívali

často na čele nebo na zápěstí vytetovány iniciály Kristova jména (X,

tj. řecký znak pro „ch“ ve slově Christos; nebo I. N., tj. Jesus Naza-

renus), beránka, kříž nebo rybu.

Stejný význam mělo i takzvané „křižácké tetování“: účastníci

křížových výprav si nechávali vytetovat krucifix apod., aby v případě

úmrtí v cizině si mohli být v každém případě jisti křesťanským po-

hřbem. Později se tento zvyk stal poutnickým suvenýrem, který se

těšil velké oblibě mezi návštěvníky Jeruzaléma až do I. světové vál-

ky.

Adrian Doyle

MÁTE UŽ VE SVÉ KNIHOVNIČCE?

168 stran Kč 50,—

Nejlepší žena Space Force

— 78 —

Na hranici sluneční soustavy se objevila cizí kosmická loď, kte-

rá se obrovskou rychlostí blíží k Zemi. Speciální tým astronautů letí

lodi vstříc…

Expedici velí Charity Lairdová, mladá, atraktivní, odvážná, inte-

ligentní—a navíc nejlepší pilot kosmické eskadry US—Space Force.

Když kosmonauti tajemný vzdušný objekt dostihnou, ke svému pře-

kvapení zjistí, že je úplně prázdný…

160 stran

Královna rebelů

Kč 70,—

I Charity, mladá kosmonautka, která se ocitne ve světě jedna-

dvacátého století, se pustí do boje s mimozemskými útočníky, kteří

chtějí zotročit planetu Zemi. S hrstkou rebelů se pokouší odhalit ta-

jemství agresorů. Vnikne do jejich chrámu a objeví něco úděsného:

Lidé jsou zde nuceni obětovat své děti. Ještě předtím, než může Cha-

rity zasáhnout, je obklíčena. Zůstává jí jediné východisko: skok do

transmitéru hmoty…

160 stran Kč 60,—

Temná

je budoucnost

V podzemním krytu se z hibernatického spánku probudí Charity

Lairdová, nejmladší členka kosmické eskadry US—Space Force.

Když nalezne cestu napovrch, naskytne se jí pohled na Ameriku,

která se otřesným způsobem změnila. Tam, kde dřív v noci zářily

miliony světel, vládne nyní tma. Cizí útočníci z vesmíru svedli s lid-

stvem zničující boj, který přivedl lidskou civilizaci téměř na pokraj

záhuby. Jen malé, izolované skupiny lidi, žijící v horách, unikly zot-

ročení. Ále právě oni začnou Charity pronásledovat…

192 stran

V ruinách Paříže

Kč 70,—

Charity, které se nepodařilo proniknout nepozorovaně do jedno-

ho z center mimozemšťanů, se zachránila před dopadením skokem

do transmitéru hmoty, nastaveného neznámým směrem. Proti všemu

očekávání se ona a její společník Skudder neocitli na cizí planetě, ale

— 79 —

uprostřed zcela zpustošené Paříže. Kdysi nejkrásnější město světa se

změnilo ve vojenský prostor, kde byli připravováni megabojovníci

vetřelců ke štvanicím na lidi…

Máte—li o knihy zájem, poukažte složenkou typu „C“ odpoví-

dající cenu + 10 Kč příspěvek na poštovné a balné na adresu:

MOBA, spol. s r. o., Kotlářská 53, 602 00 Brno

Do Zprávy pro příjemce uveďte název knihy! Pište čitelně hůl-

kovým písmem. Knihy jsou odesílány postupně podle plateb, proto

Vás prosíme o krátké strpení, než bude zásilka vybavena.

Vychází v 2. polovině měsíce Vydává Moravská Bastei (MoBa)

spol. s r. o.

Kotlářská 53, 602 00 Brno Sekretariát: tel. 05/71 18, linka 232

tel./fax: 05/41 21 28 50 Redakce: tel. 05/71 18, linka

216,245,288

Šéfredaktorka: Eliška Nováková Technický redaktor: Zdeněk S.

Krejčí

Sazba: MoBa, spol. s r. o. Tiskne: Moravská typografie, a. s.,

Brno

Adrian Doyle: Tattoo

Překlad: František Ryč!

© MoBa, spol. s r. o., 1997

© Bastei—Verlag, Gustav H. Lubbe

GmbH & Co., Bergisch Gladbach

V nakladatelství MoBa, spol. s r. o.

vychází:

Hedwiga Courths—Mahlerová —společenské romány

Silvia—Exklusiv —

královna milostných romancí

Dr. Stefan Frank— lékař z Polesí

Pouta lásky —

příběhy z rodinného života

G. F. Unger — jeho velké westerny

John Sinclair — na stopě hrůzy

John Sinclair — kabinet hrůzy

— 80 —

Zlatá růže — láska a diadém

Silvia—Romantic —

půlnoční román

Western—Bestseller —

hrdinové Západu

Vampýra — nebezpečné,

tajemné, erotické příběhy

Hedwiga Courths—Mahlerová—Extra —

nová řada společenských románů

Reg.zn. MKČR7417

Podávání novinových zásilek v SR

povoleno RPP, Bratislava,

pošta 12, č.j. 397/94

RASTE I

— 81 —