— 1 —

Lilith Edenová je dcera člověka a upírky, stvořená k jakémusi

tajemnému předurčení. Devadesát osm let prospala v živoucím domě

v Sydney, ale procitla příliš brzy — doba ještě nedozrála. Aby napl-

nila své poslání, musí svádět boj s upíry, kteří v ní vidí bastarda. V

boji jí pomáhá symbiont.

Symbiont je tajuplná bytost, která Lilith slouží coby oděv, ačkoli

dokáže nabýt úplně jakékoli podoby. Kdysi patřil Creanně, a ta ho

také předala Lilith. Symbiont se živí černou upírskou krví a svoji

hostitelku neopustí do její smrti.

Landru je nejmocnější ze starých upírů a vrah Lilithina otce. Už

dvě stě šedesát sedm let hledá po světě pohřešovaný

Liliový kalich, upírskou nesvátost, bez které nemůže vzniknout

žádný upírský dorost. Na Landruovi zřejmě spočívá nějaká vina —

jaká, není dosud známo.

Duncan Luther — někdejší adept kněžství s pohnutou minulostí.

Seznámil se s Lilith, zamiloval se do ní, pak jej v Indii upíři zabili,

ale najednou se opět objevil a nevzpomíná si odkud.

Beth MacKinseyová je reportérkou jednoho sydneyského listu.

Lilith u ní nalezla útočiště. Časem Beth poznala Lilithinu pravou

totožnost; navíc se do poloviční upírky — neboť je lesbického zalo-

žení — zamilovala.

Služebné kreatury: jestliže upír svým kousnutím zabije člověka,

tento se nepromění v plnohodnotného vysavače krve, nýbrž v kreatu-

ru, která upíra bezpodmínečně poslouchá. Na jedné straně služebná

kreatura sice nemůže dál šířit upírskou nákazu, potřebuje však ke své

(věčné) existenci krev, navíc s přibývajícím stářím — na rozdíl od

pra—upírů — se stává stále citlivějším na světlo.

Duncan se sice nežitím již dozvěděl, že byl mrtev, ale cítí se být

živ. Lilith ochutnala jeho krev; chutnala sice hnusně, ale nebyla to

krev mrtvého. Duncanovi však po jejím kousnutí zmizel stín i odraz

v zrcadle — Lilith si ničeho nevšimla!

Herak, nový vůdce sydneyského klanu, poslal za Lilith zabijáka

upírů. Ale ten byl zaskočen nějakým druhým upírem a zabit.

Lilithin zachránce se představil jako Feyn, „experiment“ rudo-

vlasé neznámé, která kdysi stvořila také Lilithinu matku Creannu.

— 2 —

Mezitím Duncan si našel zvláštní „hobby“: zajímá se o Mezopo-

támii, dnešní Irák, neví však proč. Nakonec se mu něco zjevilo v

zrcadle. Nějaká světelná postava ho volá — ale kam? Když se Lilith

jednoho dne vrátila domů, byl pryč.

Feyn odhodil svoji masku. Vetřel se do Lilithiny důvěry, aby ji

zabil! Jeho tělo je pokryto vytetovanými sešklebenými obličeji: jsou

to tváře jeho upírských obětí, jejichž sílu nyní využívá [Rozpoutal se

boj, ve kterém těžce poranil Lilith i symbiont, nakonec se však Lilith

přece jen podařilo obrátit jeho sílu proti němu samotnému a jeho

vlastní tetování ho sežrala. Lilith, těžce zraněná, se vypotácela do

noci…

— 3 —

Robert de Vries

Dokonáno!

Její oči byly vlastně stvořeny pro noc. A přece nyní doléhaly ze

všech stran do jejího zorného pole temné stíny, které ji ubíjely. Lilith

Edenová se zapotácela. Nohy jí vypovídaly službu, hlavu měla v je-

diném ohni.

Bolest! Vše pohlcující, vše ovládající. Posledním zbytkem vě-

domí vytušila, že to nejsou bolesti jen její. Že je to agónie symbiontu.

Feyn mu způsobil těžká poranění; rány, ze kterých se snad už nikdy

nevylíže.

To byla její poslední myšlenka, než se kolem ní setmělo úplně.

Rychlé kroky a vzrušené hlasy, které se k ní přibližovaly, už nevní-

mala…

„Doktor Berglundson!“ rozlehlo se rezavě z amplionu lékařské-

ho pokoje. „Dostavte se, prosím, k nouzovému případu! Doktor Ber-

glundson k nouzovému případu!“

Michael Berglundson, lékař St. Margarete's Clinic, vyhlášené

sydneyské soukromé nemocnice, tiše zaklel. Nebyly to ani dvě minu-

ty, co se vrátil do pokoje, aby si vzal z automatu kalíšek kávy.

Dnešní noc byla skutečné peklo. Během posledních čtyř hodin

bylo více nouzových případů než při nočních službách za celý týden.

Nejprve nějaký čtyřletý chlapec, který si spletl drtič odpadu s auto-

matem na limonádu, pak oběť těžké dopravní nehody, jen chvíli nato

sedmnáctiletý mladík, který si při pádu zlomil kyčel, a nakonec sotva

před půl hodinou další mladík, který se pokusil přeřezat si tepny.

Berglundson se v duchu ptal, co to asi bude teď. Proč se jenom

nechal přemluvit, aby tuto noční směnu vzal za nemocného kolegu?

Ohlásil se domácím telefonem. „Ano, tak co je?“

— 4 —

„Právě se vysílačkou ozval vůz ambulance,“ odpověděl hlas na

druhé straně drátu. „Záchranka nám veze nějakou ženu. Pravděpo-

dobně oběť přepadení. Vůz tu bude každou chvíli.“ „No dobře. Hned

jsem dole.“ Berglundson ještě jednou usrkl z kalíšku, s odporem pro-

táhl tvář a postavil ho znovu na stůl. Káva z automatu byla skutečně

odporná. Proč ji vlastně vůbec pije?

Zatímco Berglundson spěchal dolů k příjmu, hlavou se mu honi-

ly málo přívětivé myšlenky o tom, že lidstvo už před dvaceti lety

dokázalo přistát na Měsíci — ale aby sestrojilo automat, který by

připravoval chutnou kávu, k tomu zjevně veškerý jeho pokrok ještě

nedospěl.

Dole na něj už čekala Virginia Mayfieldová, sestra z noční smě-

ny. Rázná čtyřicátnice, která mu asistovala už u předchozích případů.

Kvitovala jeho příchod pouhým krátkým pohledem. Po posled-

ních vyčerpávajících hodinách jim oběma nebylo do řeči.

Chvíli nato dorazila sanitka a zacouvala ke dveřím příjmu.

Oba příslušníci záchranné služby vystoupili z vozu Zatímco je-

den spěchal dozadu otevřít zadní dveře, druhý si vzal Berglundsona

stranou. „Mladá žena,“ informoval lékaře. „Byla nalezena v bezvě-

domí na zadním dvorku na kraji města.“ „Co je s ní?“

„Vypadá to dost škaredě. Četné zhmožděniny, řezná poranění a

podezření na vnitřní zranění. Činnost srdce a puls jsou velice slabé.

A dosud nenabyla vědomí.“ „Znásilnění?“

„Ne.“ Saniťák zavrtěl hlavou. „Spíš to vypadá, jako by ji napadl

nějaký dravec.“ „Myslíte dingo nebo tak něco?“ „Ne, na to chybí

odpovídající pokousáni. Přesvědčíte se sám.“

Berglundson zamířil co nejrychleji k sanitce, odkud právě vy-

nesli nosítka na nemocniční vozík.

„A je tu ještě něco, na co byste se měl podívat,“ zastavil ho ještě

jednou saniťák. „A to na její krev.“ „Co je sní?“

„Nevím přesně. Vypadá nějak divně. Mnohem tmavší, než je

krev normálně.“

Berglundson spolkl podrážděnou poznámku, kterou už měl na

jazyku, a konečně se obrátil k pacientce. Byla asi metr sedmdesát

vysoká, k nosítkám byla připevněna dvěma popruhy a ani přikrývka,

zahalující ji až k ramenům, nemohla skrýt její bohaté vnady.

— 5 —

A přece to nebyly ony, co Berglundsona doslova elektrizovalo.

Byla to její tvář.

V tu chvíli, kdy ji Berglundson zahlédl, byly veškeré lékařské

myšlenky, které se mu honily hlavou, jedním rázem setřeny. Bylo to,

jako by se náhle zastavil čas.

Její obličej měl tvar oválu, výrazné lícní kosti a lemovaly ho

dlouhé, černočerné vlasy. Oproti tomu pleť se vyznačovala výjimeč-

nou, takřka nepřirozenou bledostí. A přece to nebyl ten druh nezdra-

vé bledosti, kterou Berglundson znal u tolika pacientů jako následek

krátkodobých či vleklých nemocí.

Ne, bledost této kůže v sobě měla něco nesrovnatelného, ba

takřka aristokratického.

Tato žena byla nádherná a nic na tom nemohly změnit ani špína,

ani četné rány a ranky, ba ani krvavá rána, táhnoucí se jí přes pravou

tvář.

Berglundson pocítil lítost, když pomyslel na jizvu, která po tom-

to poranění na obličeji zůstane. Ale přesto bude ta žena krásná dál.

Nic pro něho.

Ve svém dosavadním životě neměl se ženami mnoho štěstí, což

byl taky důvod, proč byl ve svých jednatřiceti letech ještě stále svo-

bodný. Samozřejmě, že už měl za sebou několik vztahů, ale žádný

mu nevydržel dlouho. Pokaždé nejpozději do půl roku měl své part-

nerky plné zuby. To bylo jeho prokletí: jakmile nějakou ženu dosta-

tečně poznal, to tajemné Něco, které bylo na začátku každého jeho

vztahu, náhle zmizelo.

A nezůstalo nic, co by ho na ní ještě dál mohlo přitahovat.

Avšak s touto ženou, která tu ležela na nosítkách, by to bylo jiné

— to cítil každou částečkou svého těla. Byla docela jiná než všechny

ženy, které dosud potkal.

„Doktore Berglundsone?“

Jeho pohled utkvěl na zavřených, mírně šikmých očích, najed-

nou měl pocit, že se musejí každou chvíli otevřít a pohlédnout na

něho. V duchu se ptal, jakou asi mají její oči barvu.

Zelenou, pošeptal mu jeho vnitřní hlas. Jistě jsou zelené. Mohou

být jedině zelené!

— 6 —

Ucítil na rameni dotek a trhl sebou. Když otočil hlavu, uviděl

před sebou muže ze záchranky, který na něho tázavě hleděl.

„Ano, co je?“ zeptal se Berglundson rozmrzele. Bylo mu, jako

by se právě probudil z hlubokého spánku.

„Nejhůř to schytala na rameni. Má tam skutečně hlubokou seč-

nou ránu. Dali jsme tam svěrky, aby neztratila mnoho krve.“

Berglundson duchem nepřítomen přikývl. Těžko se dokázal sou-

středit na slova. Jeho obličej vypadal, jako by byl v hypnóze.

„Co je vám?“ zaslechl znepokojený hlas sestry Mayfieldové.

„Není vám dobře?“

Berglundson se vzpamatoval. Konečně se mu podařilo odtrhnout

zrak odtěženy.

„Ale ano, ano. To byla jen…“ odkašlal si, „chvilková nesoustře-

děnost.“ Obrátil se k saniťákovi. „Co jste to právě říkal?“

„Říkal jsem, že nejhorší zranění utrpěla na rameni. Hluboká

sečná rána. Tady, podívejte se sám.“ Saniťák odkryl přikrývku a ne-

věřícně protáhl obličej. „Ale… to přece není ono!“

„Co myslíte?“

„Ta rána. Mohl bych přísahat, že před dvaceti minutami, když

jsme tu ženu našli, byla ještě výrazně větší.“

Berglundson pozoroval ránu, která nevypadala příliš čerstvě.

Byla už dokonale zavřená.

„Dobrá, tak jste se spletl,“ řekl saniťákovi, a když se tento chys-

tal k podrážděné odpovědi, skočil mu do řeči. „Ještě jednu otázku.

Měla u sebe nějaké papíry? Nebo jiné osobní věci?“

„Ne, nic — až na ty šaty, co má na sobě.“

„Dobrá. Takže můžete zase jet. O zbytek se postaráme my.“

Berglundson pokynul Virginii Mayfieldové. „Sestro?“

Spolu odvezli nosítka do budovy. Oba záchranáři přihlíželi, jak

ti tři mizejí v chodbě za dveřmi.

„Jsem si stoprocentně jist, že ta rána byla předtím mnohem vět-

ší,“ obrátil se ten, který předtím mluvil s Berglundsonem, s nechápa-

vým zavrtěním hlavy na svého kolegu. „A čerstvější. Přece jsem se

nezbláznil.“

„Jestli ses zbláznil, tak já taky.“

„Jak to myslíš?“

— 7 —

„Viděl jsem to samé co ty. Ale o to se teď už nemusíme starat.

Svoji práci jsme odvedli. Buďme rádi, že to máme za sebou.“

„Od začátku se mi to nějak nelíbilo. Hned, jak jsme ji naložili.“

„No a co? To už teď není náš problém. Pojď, jedeme. Za hodinu

se rozední. A pak už bude konečně padla.“

Berglundson se rozhodl odvézt ženu nejprve na rentgen. Neměla

žádné poranění, které by potřebovalo okamžité ošetření. Tuto práci

obstarali už saniťáci.

Při prvním ohmatání — Berglundsonovi dělalo potíže nedat na

sobě znát vzrušení, které v něm přitom narůstalo — neobjevil nic, co

by poukazovalo na nějaké zlomeniny.

Avšak stále ještě zůstávala možnost vnitřních poranění.

Ať už měla ta žena co do činění s čímkoli, muselo ji to napad-

nout silou parní lokomotivy!

„Dobrá zpráva,“ řekla sestra, poté co vyvolala rentgenové sním-

ky. „Žádné vnitřní poranění.

Berglundson si vzal snímky a připevnil je proti světlu. A teprve

když se sám přesvědčil, že má sestra pravdu, oddechl si.

„Dobře,“ zamumlal s úlevou a až nyní pochopil, jak by byl k

smrti nešťastný, kdyby se zjistilo, že ta žena utrpěla větší tělesnou

újmu — ba dokonce tak velkou, že by pro ni už nemohl nic udělat.

„Velmi dobře.“

Nakonec ji dopravili do velké vyšetřovny a tam ji opatrně polo-

žili na lehátko.

Zatímco sestra zapnula elektronickou diagnostickou jednotku a

připojila k pacientce šest kabelů, našel Berglundson trochu času, aby

si lépe prohlédl podivné šaty, které měla ta žena na sobě.

Byly temně černé, stejně jako ženiny vlasy, a jako by byly z ků-

že nebo nějaké lakované tkaniny. Přiléhaly k tělu tak těsně, že je

zpočátku takřka považoval za namalované na kůži. Tam, kde jakési

drápy kůži roztrhly, byla sice roztržená i jejich látka, avšak nebyla

nijak roztřepená. Namísto toho byly okraje rovnoměrné a takřka ja-

koby přivařené.

Budilo to dost podivný dojem, aniž by Berglundson dokázal říci,

proč vlastně.

— 8 —

V duchu se ptal, co to musí být za podivný obchod, kde se do-

stanou takové šaty. A kolik peněz se asi musí vysázet na pult, aby je

člověk dostal. Avšak nejdůležitější otázka: Co to jenom může být za

ženu, která na sobě něco takového nosí a odváží se v tom v noci na

ulici?“

„Puls slabý,“ vytrhl ho z jeho myšlenek hlas sestry Mayfieldové.

Zatraceně! pomyslel si Berglundson. Musí se víc soustředit. Ne-

smí dovolit myšlenkám, aby se takto rozbíhaly.

„Krevní tlak rovněž slabý a sotva znatelný,“ pokračovala sestra

a přečetla údaje z diagnostického přístroje. „Také srdce bije nadmíru

pomalu. Dvacet úderů za minutu.“

Poslední věta Berglundsona rázem vrátila do reality.

„Cože? Dvacet úderů?“ To byla hodnota, které může snad do-

sáhnout indický fakír, když se při veřejné produkci nechá na čtyři

týdny pohřbít, nebo posadit do vzduchotěsné skleněné krabice! „Ten

přístroj musí být pokažený!“

„Ne, pane.“ Sestra přezkoušela všechny funkce přístroje. „Je na-

prosto v pořádku.“

Berglundson reagoval tak, jak jej to naučili ve škole.

„Kyslík! A pět mililitrů effortilu, aby se stabilizoval krevní

oběh. Rychle, sestro!“

Obojí však nemělo žádný efekt.

„Hodnoty slabé beze změny. Srdeční činnost nadále dvacet úde-

rů.“

„Ano, ale…“ Berglundson udělal bezmocné gesto. „To přece

není možné. Ty prostředky přece musely mít nějaký účinek!“

„Ne. Žádný. Hodnoty jsou nadále nízké.“ A s pokrčením rameny

dodala: „Ale jak se zdá, jsou současně stabilní.“

Berglundson bezradně pohlédl na pacientku, jejíž tvář byla nyní

přikryta kyslíkovou maskou. Ta mladá žena tu ležela tak nevinně,

jako by s tím vším neměla nic společného.

„Něco takového se mi za celou moji praxi nestalo,“ poznamena-

la sestra Mayfieldová.

„Ano, myslíte, že mně ano?“ vyjel podrážděněji, než měl v

úmyslu, a hned se omluvil. „No, dobrá, sestro. Promiňte. Trochu

jsem ztratil nervy.“

— 9 —

„Neměli bychom raději zavolat doktora Romana?“ navrhla sest-

ra váhavě, jako by nijak nechtěla podrývat Berglundsonovu autoritu.

„Třeba by věděl, co se v takových případech dělá.“

„Ne!“ Berglundson zavrtěl hlavou. Zavolat primáře a majitele

St. Margaretś Clinic by vlastně neznamenalo nic jiného než přiznat

vlastní bezradnost — ba víc, znamenalo by to přenechat mu tuto že-

nu.

Ne, to je jeho pacientka! A on se o ni postará!

„S tím si poradíme i sami,“ řekl nahlas. „Vypadá to, že nám za-

tím nezbývá nic jiného než vyčistit a ošetřit ta poranění. A pár z nich

budeme muset sešít. Nejlépe, když jí nejprve svléknete zbytky šatů,

než se do toho dáme.“

Pomyšlení, že tu mladou ženu za chvíli uvidí nahou — jakkoli

šaty naprosto neskrývaly její tělesné tvary — mu opět způsobila

prudké vzrušení. A aby na sobě nedal nic znát, obrátil se, aby si umyl

a vydezinfikoval ruce nad malým umyvadlem.

„To je divné,“ uslyšel říkat sestru. „Ty šaty se nedají sundat.“

„Co tím myslíte, sestro?“ Berglundson se obrátil.

„To, co říkám. Je to, jako by ty šaty byly přilepené na kůži.“

Aby předvedla, co má na mysli, vzala sestra Mayfieldová cípek

černých šatů mezi palec a ukazovák a pokusila se jej nadzvednout.

Avšak ten se nedal odtrhnout.

„Pusťte mě k tomu.“ Berglundson vzal látku do ruky a zkusil to

sám.

Marně. Látka se držela kůže, jako by byla skutečně přilepená.

Berglundson to vyzkoušel na jiném místě — se stejným výsled-

kem.

„To přece není možné,“ zamumlal.

A přece se nemínil tak rychle vzdát. Našel na ženině paži asi

centimetrový cíp, kde v okolí nebylo žádné poranění, které by mohl

narušit nebo zvětšit příliš prudkým zacházením.

Jednou rukou sevřel pevně paži, druhou zatáhl za látku.

Nejprve bez úspěchu.

Když už táhl tak silně, že se skoro obával, že roztrhne kůži, za-

čala se látka pomalu — milimetr po milimetru — oddělovat.

— 10 —

Berglundson zvedl hlavu a poslal sestře triumfální úsměv, jako

by chtěl říci: Tak vida, že to jde!

Úsměv mu zmrzl na rtech, když se pacientka začala neklidně

pohybovat. Z úst pod kyslíkovou maskou se vydralo bolestné zasté-

nání.

V tu samou chvíli začala diagnostická jednotka vydávat ošklivé,

hektické pípání.

„Krevní tlak klesá,“ ohlásila sestra. „Činnost srdce nepravidel-

ná.“

Berglundson vzdal svůj pokus a v tutéž vteřinu ustaly pohyby

pacientky i pípání přístroje.

„Co to má být?“ zeptala se Virginia Mayfieldová bezradně, aniž

by bylo jasné, jestli má na mysli ty šaty anebo hodnoty na displeji

diagnostické jednotky.

„To nevím,“ řekl Berglundson zamračeně. „Ale já na to přijdu.

Honem, podejte mi sklápěl! To by bylo přece směšné, abychom

ty šaty z těla nedostali… A vy, sestro, sledujte pořád přístroje.“

„Ano, doktore.“

Se skalpelem v ruce se Berglundson přichystal ještě jednou zku-

sit sundat ženě šaty z těla. Nasadil ostrou čepel tak, aby řezala přesně

mezi svrchní vrstvu kůže a látku šatů…a pak se všechno sběhlo tak

rychle, že to ani sám nestačil všechno zaznamenat.

Nejprve se černý povrch šatů prudce rozvlnil. Látkou proběhl

drobný vlnivý vzorek, to však trvalo snad jen vteřinu nebo dvě, vzá-

pětí se proti lékařově ruce vymrštilo černé chapadlo.

Pak mu látka bleskurychle ovinula paži až k lokti — a v témže

okamžiku přišla bolest.

Berglundson zařval. Měl pocit, jako by měl ruku až po loket po-

nořenou do rozžhaveného oleje fritézy.

Zachvácen panikou lékař odtrhl ruku — tedy chtěl, ale látka jej

svírala pevně. Ba ještě se natáhla, jako by byla z gumy.

„Co je vám, doktore?“ vykřikla sestra vyděšeně.

Berglundson si jí však ani nevšiml, nýbrž dál trhal rukou vší si-

lou, divže pacientku neshodil z lůžka. Bolest ho skoro připravila o

rozum.

A pak — během okamžiku — měl náhle ruku opět volnou.

— 11 —

Berglundson se, jakmile povolil odpor látky, zapotácel, zakopl,

odletěl dozadu a zády narazil do dvou pojízdných stolků na operační

nářadí. Marně se snažil něčeho zachytit a natáhl se na podlahu, za-

tímco veškeré nástroje, položené na kovových podnosech, se ze stolů

rozletěly na všechny strany a s řinčením se rozsypaly po zemi. Jeden

skalpel se mu zabodl do stehna a zůstal v něm trčet.

Berglundson to nejprve ani necítil. Nesnesitelná bolest, usazená

v jeho pravé ruce, byla tisíckrát silnější.

Sestra přispěchala k němu a přidřepla si.

„Co je vám, doktore?“

Berglundson neodpověděl. Se sténáním se posadil.

„Počkejte!“ zvolala sestra, když objevila skalpel v jeho stehně.

„Nehýbejte se.“ Opatrně mu vytáhla čepel z masa.

Berglundson zvedl svoji pravou ruku a zíral na ni. Také sestra

svýma očima sledovala směr jeho pohledu a vzápětí je vytřeštila hrů-

zou.

„Panebože!“ vyklouzlo jí.

Od konečků prstů až do půli předloktí neměl vůbec žádnou kůži.

Vše, co bylo vidět, bylo jen krvavé maso.

Sestra Virginia Mayfieldová reagovala se zkušeností řady od-

sloužených let.

„Nehýbejte se z místa!“ zvolala a vyskočila. „Dojdu pro obvaz.

A pro pomoc. A zavolám doktoru Romanovi. Tohle už je opravdu

věc pro šéfa.“

„Ne,“ zasténal Berglundson chraplavě. „ Ne… toho ne…“

Dál se nedostal.

V bezvědomí se sesunul na bok.

„Ne, ne! Nedělejte to!“ Sestra Mayová se pokoušela odstrčit do-

tírající doktorovy ruce, které jí rozepínaly plášť. „Nechtě toho, dok-

tore!“

Avšak její odpor byl marný.

„Ne, nenechám,“ odpověděl rozhodně. Jeho ruka se jí vsunula

pod plášť a sevřela ňadro. Sestra sebou trhla, jako by dostala lehký

elektrický šok. „A krom toho — co má být to vykání? Vždyť jsme si

už přece dávno tykali. Takže mi říkej Waltře.“

— 12 —

„Ale přesto,“ trvala na svém. „Ne tady ve výdejně léků, Waltře.

Každou chvíli může někdo přijít.“

„Co by ti na tom vadilo?“ Mezitím už úplně rozepnul její bílý

plášť a zatímco jí jednou rukou hnětl ňadra, druhou jí vklouzl mezi

nohy a šátral po tenoučké látce jejích miniaturních kalhotek. „Není to

právě o to zajímavější?“

„Ne,“ zašeptala sípavě. Svíjela se, aby unikla z jeho sevření,

přesto však byly její pokusy dost polovičaté. „Nebylo by vhodné to

dělat tady…“

„Proč?“ Vahou svého těla ji přitiskl ke stěně a jeho obličej se

přiblížil velice blízko k jejímu. „Ty nechceš? Řekni, že nechceš, a já

na místě přestanu!“

Jeho ruka jí mezitím pronikla do kalhotek a brzy ji přiměla k

prvnímu zasténání.

„Já… já…,“ zašeptala ještě. Zbytek jejího odporu se rozplynul v

blaženém sténání.

Vyšla mu vstříc, aby jí mohl kalhotky stáhnout úplně a pak mu

rozepnula kalhoty. Když jen o chvíli později do ní vstoupil, z jejích

rtů se vydral lehký výkřik.

„Doktor Kazinsky! Doktor Kazinsky, prosím hned na operační

sál čtyři!“ ozvalo se najednou z reproduktoru.

Sestra Mayová potřebovala několik vteřin, než si uvědomila ob-

sah hlášení. Strčila do něho.

„To je pro tebe, Waltře! Volají tě!“

Strnul na chvíli, a když se hlášení opakovalo, hlasitě zaklel.

Opravdu volali jeho jméno.

Pocítila, jak v ní rázem ochabl.

„Co se vleče, neuteče,“ řekl významně, zatímco si zapínal

kalhoty a upravoval oblečení. „Dokončíme to, co jsme začali, pozdě-

ji.“

„Budu mít službu ještě čtyři hodiny,“ odpověděla. Znělo to jako

souhlas.

Zvedl ze země její kalhotky. „A tohle si schovám, abych ti to

mohl připomenout.“ Zastrčil ten nepatrný hadřík do kapsy pláště a

vyšel z místnosti.

— 13 —

Sestra Mayová si pomalu zapínala plášť. Bez kalhotek si připa-

dala podivně nahá. Ale nebyl to nepříjemný pocit. Právě naopak…

Obrátila se, když za sebou uslyšela nějaký zvuk.

Zpoza závěsu, oddělujícího část místnosti, vystoupil vysoký,

hubený muž. Měl na sobě ošuntělý černý oblek, ve kterém vypadal

skoro jako funebrák. S úsměvem od ucha k uchu se k ní přibližoval.

Sestra Mayová zrudla při pomyšlení, že ten muž je snad celou

dobu sledoval.

„Kdo jste?“ vyrazila ze sebe.

Naznačil galantní úklonu. Sestra vycítila ironii jeho gesta. A do-

stala strach.

„Jmenuji se Hesekiel,“ řekl.

„Jste pacient? A jak jste se sem dostal?“

„Nejsem pacient. Jsem tvůj konec!“ Odhalil dva ostré špičáky a

vrhl se na ni.

Vykřikla a pokusila se utíkat ke dveřím, ale byl rychlejší.

Chytil ji a s hravou lehkostí jí strhl z těla plášť. Její vyděšený

křik zdusil dlaní, kterou jí nemilosrdně přitiskl na ústa. Jazykem jí

olízl krk. A pak pocítila krátkou, intenzivní bolest.

Když pak ukojil svoji žízeň, zlomil jí vaz a jako loutku ji upustil

na podlahu.

Potom se znovu vyplížil do noci, stejnou cestou, jako přišel —

otevřeným oknem za závěsem.

Spokojeně pospíchal tmou. Rád vnikal do nemocnic. Nacházel

tam vše, co mohlo ukojit jeho rozkoš i krvežíznivost, jako na bohatě

prostřeném stole.

Zatímco mířil ke své denní skrýši, předsevzal si, že zítra se po-

dívá na St. Margarete's Clinic. Tam už dlouho nebyl.

Je na čase zase jednou navštívit tuto soukromou kliniku na kraji

města.

Když Michael Berglundson zase přišel k sobě, nacházel se v

jednom nemocničním pokoji na lůžku. Žaluzie v okně byly staženy a

malými škvírkami mezi jednotlivými lamelami vrhalo na protější

stěnu podvečerní slunce proužkovaný vzorek.

Jak se sem dostal?

— 14 —

V prvním okamžiku mu bylo zatěžko si vůbec vzpomenout, co

se stalo, když pak konečně ve své paměti zachytil cípek, draly se

vzpomínky hned o překot ven.

Jeho ruka! Co je s jeho rukou?

Měl ji až k lokti zabalenou v tlustém obvazu. Nyní, když si Ber-

glundson všechno znovu uvědomil, ozvala se taky bolest. A přece

byla snesitelnější a ani zdaleka ne tak silná jako včera, když — zdrá-

hal se domyslet do konce — když ho napadly ty šaty..

Skutečně se to stalo?

Pocítil nutkání strhat si obvazy, aby se podíval, jak jeho ruka

vypadá, nakonec však přece jen zvítězil zdravý rozum. Nemůže se

přece nechat strhnout k takové nerozumnosti. Zvláště jako lékař ne.

Konečně už včera v noci, když dovezli tu tajemnou ženu, se do-

pustil dosti chyb a nerozvážností. Mohl jen doufat, že se o tom pri-

mář Romano nic nedozvěděl. Naštěstí nepatřila sestra Mayfieldová k

těm, kteří si pouštějí pusu příliš na špacír.

Berglundson spustil nohy dolů z postele. Musí najít nějakého

kolegu a dozvědět se, co se mu stalo s rukou.

Podle slabé závrati, která se ho zmocnila, když zvedl horní část

těla, poznal, že je pod vlivem tišících léků. Zřejmě proto byla bolest

pod obvazy redukována na snesitelnou míru. Vlastně už necítil víc

než tupé záškuby.

Kromě starosti o vlastní zdraví ho ještě jedna starost hnala z po-

stele ven: Musí zjistit, co se stalo s tou včerejší pacientkou!

Pokaždé, když zavřel oči, vyvstal mu před vnitřním zrakem její

bledý obličej. Zvláštní, její tvář se zřejmě do jeho paměti vpálila

stejně silně jako to, co se stalo s jeho rukou.

Berglundson se stále ještě snažil vstát, když se otevřely dveře a

do místnosti vstoupil lékař v bílém plášti.

Byl to doktor Gerald Rensenbrink, přibližně stejně starý kolega

z chirurgie. Již celá léta spolu s Berglundsonem chodili občas po

směně na jedno či víc piv, aniž by však mezi nimi vzniklo nějaké

pevnější přátelství. Zvlášť potom, co se doktor Rensenbrink asi před

čtvrt rokem oženil, jejich dřívější společné podniky poněkud zřídly.

Což však neměnilo nic na tom, že si stále docela dobře rozuměli.

— 15 —

Rensenbrink se zarazil, když uviděl Berglundsona sedět na kraji

lůžka.

„Á, už jsi vzhůru?“

„Už pár minut.“

Rensenbrink zavřel dveře, přitáhl si židli a posadil se vedle po-

stele. „Jak ti je?“ zeptal se.

„Jako někomu, kdo by se rád dozvěděl, co se s ním stalo.“ Ber-

glundson zvedl obvázanou ruku, aby zdůraznil, co má na mysli. „No,

tak ven s tím. Co jste mi s tím udělali?“

„Je mi líto, ale nemůžu ti to říct.“

„Nehraj to na mě, Jerry! Nezkoušej ze mě dělat blázna. Mám

snad právo se dozvědět, co se mnou je. Víš přece, že nejsem žádný

řadový pacient, který…“

„Pomalu, pomalu!“ přerušil Rensenbrink jeho vzrušený výbuch.

„Nesprávně jsi mě pochopil. Nemůžu ti to říct proto, protože to sám

přesně nevím. Jenom jsem slyšel, že sis opařil nebo nějak jinak pora-

nil ruku.“ Zkoumavě se na Berglundsona zadíval. „Co se opravdu

stalo?“

Berglundson slyšitelně vypustil vzduch, který zadržoval v pli-

cích. Jeho vzrušení ochladlo stejně rychle, jako předtím vzplanulo.

„No, já… ošetřoval jsem jednu pacientku a chtěl jsem jí sundat z

těla její šaty, a pak… pak…“ Náhle se přerušil a svraštil čelo.

A pak mi najednou ty šaty chňaply po ruce! chtěl původně po-

kračovat.

„Co bylo pak?“

„Nic. Vůbec nic!“ Berglundson udělal zdravou rukou netrpělivé

gesto. „Na to bude čas později.“ Aniž by se staral o zmatený výraz

svého kolegy, dodal: „Takže tys mě neošetřoval?“

„Ne, to udělal Romano osobně. Přišel jsem na kliniku teprve

před dvěma hodinami a měl jsem se na tebe čas od času podívat. A

až se probudíš, mám mu to ohlásit.“

„Můžeš si ušetřit cestu. Beztak jsem k němu zrovna chtěl jít.“

Chtěl se zvednout, ale Rensenbrink ho s jemným násilím vmáčkl

zpět na lůžko.

„Snad už nechceš vstávat? Pěkně zůstaneš v posteli a budeš od-

počívat.“

— 16 —

„Poslyš! Nemám žádné poranění ani na nohou, ani na hlavě.

Musím

mluvit s doktorem Romanem. A ty ml v tom nemůžeš zabránit.“

Doktor Rensenbrink si vzdychl. „No dobrá. Jak chceš. Ale po-

zor, ať si někde cestou nenatlučeš hlavu. Pořád ještě vypadáš dost

vyčerpaně. Mám tě tam dovést?“

„Ne, děkuji.“ Se sténáním se Berglundson postavil na nohy a

snažil se přemoci pocit závrati. „Myslím, že to půjde.“

Nejistým krokem zamířil ke dveřím.

„Nechceš si poslechnout ještě dobrou radu?“ zaslechl za sebou

hlas svého kolegy.

„Co?“

„Možná by sis měl, než půjdeš na chodbu, něco rozumného ob-

léknout. Nebo snad chceš, aby tě sestry a pacientky uviděly takto?“

Berglundson se podíval dolů na sebe a uviděl, že má na sobě

nemocniční bílou košili, která se dává pacientům', kteří si nedonesou

svoji vlastní. Vpředu byla sice cudně sešitá, zato vzadu se rozvírala

od krku až k zadku.

Rozhlédl se po pokoji a uviděl své vlastní oblečení, pečlivě slo-

žené na židli.

„Co se vlastně stalo s tou ženou?“ zeptal se, zatímco se s Ren-

senbrinkovou pomocí oblékal. Sám by se svojí obvázanou rukou

musel asi s knoflíky košile dlouho zápasit.

„Jakou ženou?“

„No, s tou, kterou jsem dnes v noci ošetřoval, když… se mi stalo

tohle. Mladá žena s černými vlasy.“

„Nevím o žádné nové, nouzově přijaté pacientce. Každopádně

nemáme na klinice o ní žádný záznam. Jen nějaký sedmnáctiletý,

který si zlomil kyčelní kloub. Jo, a pak ještě ten výrostek, co si chtěl

podřezat tepny. Ale ten už je zase doma. Jeho rodiče si pro něho před

chvílí přijeli. Myslím, že je docela pěkně vyděsil…“

„Co to říkáš? Žádná mladá žena tu už není?“

„Ne, tedy nikdo, o kom bych věděl.“

Berglundson pocítil v srdeční krajině cosi jako bolestivé píchnu-

tí.

Zmizela!

— 17 —

V hlavě mu vířily zmatené myšlenky. Asi se probudila a opustila

kliniku. Samozřejmě na vlastní zodpovědnost. Na těch pár odřenin,

co měla, jí nemusel žádný lékař odmítnout souhlas.

Nebo někdo přijel a odvezl si ji.

„Nevíš, kam zmizela? Myslím, jestli nemáme její adresu. Nebo

jméno?“

„Myslím, že mi pořád dost dobře nerozumíš,“ konstatoval Ren-

senbrink. „Nejde o to, že by ta žena, o které mluvíš, byla propuštěna.

Pokud se dá věřit knize přijatých, tak tu vůbec nikdy ani nebyla. Dí-

val jsem se na všechny záznamy z předešlé služby.“

„Ale to… to přece není možné.“

„Hm, možná se ti plete sen a skutečnost. Kdoví cos…“

„Ne!“ Berglundson zavrtěl hlavou, jako by chtěl zahnat nějakou

obtížnou myšlenku. „Viděl jsem tu ženu na vlastní oči a dotýkal jsem

se jí vlastníma rukama! Byla tady! A byla přinejmenším právě tak

skutečná jako ten obvaz na mojí ruce!“

„Hm,“ zabručel Rensenbrink zamyšleně. Zapnul poslední knof-

líček Berglundsonovy košile.

Sestra Mayfieldová! prolétlo náhle Michaelu Berglundsonovi

hlavou. Dnes v noci přece byla u toho. Může všechno dosvědčit.

„Počkej!“ řekl Rensenbrink, když Berglundson otevřel ústa.

„Ještě chvíli si šetři dech, než vysypeš další svá podezření, a poslou-

chej! Je docela možné, že existuje úplně jednoduché vysvětlení.

Předtím jsem v odpočívárně slyšel, že dnes brzy ráno přijali někoho

v traktu pro prominenty.“

„Dnes ráno? Koho?“

„Nemám tušení. Sám přece víš, jak moc si dává Romano záležet

na tom, aby se žádný obyčejný felčar nedozvěděl, jaké slavné pacien-

ty tam zrovna má.“ Rensenbrink udělal pauzu a důvěrným tónem pak

pokračoval: „Kdo ví, možná že ta tvoje maličká je od rána zrovna

tam. Pokud od nás nějaká pacientka najednou zmizí a současně se

objeví v uzavřeném traktu nějaký prominent, pak je mi to skoro stej-

ně jasné, jako kolik je dvě a dvě. Možná že se pletu, ale…“

Prominentka!

— 18 —

Berglundson v sobě pocítil příval nové naděje. Samozřejmě, to

musí být ona! To vysvětluje všechno. Hned věděl, že ta žena musí

být něco zvláštního.

Zamračeně přikývl. O důvod víc k rozmluvě s Romanem.

„Děkuji,“ řekl kolegovi a obrátil se ke dveřím.

„Poslyš, nemohl bys mi prozradit aspoň, jak ta maličká z dnešní

noci vypadala?“ zavolal za ním ještě Rensenbrink. „Možná bych měl

doma nějaká její cédéčka…“

Avšak Berglundson již mezitím vyšel z pokoje.

Kancelář doktora Romana se nacházela na začátku bočního kříd-

la St. Margarete's Clinic, ve kterém byl také takzvaný prominentský

trakt. Jeho kancelář byla v této části budovy doslova posledním mís-

tem, kam ještě měli „obyčejní“ lékaři jako Berglundson přístup.

Zbývající část bočního křídla byla od zbytku budovy oddělena

takřka hermeticky. Kousek od předpokoje primářovy kanceláře —

jen pár metrů cesty po chodbě — se nacházely zamčené skleněné

dveře, u kterých stál dokonce zvláštní vrátný. Tudy mohl projít vý-

hradně jen ten, kdo měl osobní povolení doktora Romana a mohl se

vykázat odpovídající legitimací.

Před rokem, když v tomto bočním křídle probíhala rozsáhlá re-

novace, a proto tu nebyli žádní pacienti, měl Berglundson jednou

příležitost podívat se dovnitř. Místnosti mnohem víc odpovídaly

představě luxusního hotelu než nemocnice. Bylo to vlastně šest sa-

mostatných bytů s oddělenými příbytky pro doprovodný personál

nebo návštěvníky, s vlastní kuchyní, přijímacím salonem a se spous-

tou dalších věcí. Samozřejmě tu byl i operační sál a nejlepší možné

lékařské vybavení.

Doktor Romano měl skvělé společenské kontakty a jejich pěsto-

vání věnoval spoustu času. A zjevně s úspěchem. Sotva kdy uplynul

týden, aby nebyl v nějakých novinách nebo časopise vyfotografován

ve společnosti jedné nebo i více známých osobností.

Nemálo z nich tu také někdy bylo u něho v ošetřování, když po-

třebovali nějaký větší operační zásah. Soupis jeho pacientů se však

zdaleka neomezoval jen na australské prominenty. Pokud se dá věřit

drbům bulvárního tisku, byly tu ošetřovány také mnohé hollywood-

ské hvězdy. Šířily se i pověsti, že jednou tu byl hostem dokonce i

— 19 —

jakýsi naftový šejk v doprovodu části svého harému, jakož i šavlemi

ozbrojených harémových strážců, ten měl samozřejmě pro sebe ob-

jednaný kompletní prominentský trakt.

Berglundson nevěděl, je—li tato epizoda pravdivá, nebo ne.

Skutečnost, že doktor Romano ani ne o týden později přijel na klini-

ku ve stříbrném, naprosto novém mercedesu, každopádně nikterak

nepřispěla tomu, aby se nešířily nové a nové fámy.

Základní podmínkou pro takový zdroj příjmů byla samozřejmě

maximální diskrétnost —a s tou uměl doktor Romano zacházet

opravdu mistrovsky. Šlo to dokonce tak daleko, že pro ošetření a

operace, které se zde prováděly, skoro vůbec nebral lékaře z vlastní

kliniky, nýbrž přijímal hostující lékaře, platící ve svých oborech za

koryfeje.

V lékařských kruzích byly tyto způsoby přesto přijímány bez

výhrad. Konečně bylo veřejným tajemstvím, že prominentský trakt

se nemalou mírou výrazně zasluhuje o skvělou finanční situaci celé

kliniky. Během posledních let nebylo vybavení novou lékařskou

technikou nikdy problémem. A taky platy tu byly nad průměrem. Co

si kdo mohl přát víc?

Přesto přirozeně každý lékař tajně doufal, že bude jednoho dne

povolán k ošetřování některého prominenta. Avšak takového vyzna-

menání se dosud dostalo jen minimu vyvolených.

Takové myšlenky teď táhly Berglundsonovi hlavou, když klepal

na dveře předpokoje ke kanceláři doktora Romana. Když nikdo ne-

odpověděl, vstoupil nesměle dovnitř.

Předpokoj byl prázdný. Sekretářka doktora Romana zjevně

zrovna někam odběhla.

Berglundson přemýšlel, jestli má počkat na její návrat venku na

chodbě, když vtom zaslechl z vedlejší místnosti Romanův hlas.

Dveře do kanceláře byly pootevřené a škvírou unikaly ven

úryvky vět.

Berglundson, jako by puzen jakýmsi vnitřním hlasem, se po

špičkách připlížil až ke dveřím, takže zaslechl, jak primář a majitel

St. Margarete's Clinic právě říká:

„… ne, opravdu nedělám žádné vtipy. A můžeš mi věřit, vím

přesně, o čem mluvím — tedy o ničem menším nežli o účinné látce,

— 20 —

která je schopna během pár hodin vyléčit jakékoli poranění nebo in-

fekci. Dokonce snad úplně všechny rány či infekce, pokud se potvrdí

to, co mám teď rozdělané… Cože? Ano, to mi nemusíš říkat. Vím

právě tak jako ty, že by to byla největší lékařská senzace tohoto sto-

letí. Právě proto jsem ti taky zavolal.“

Protože nebylo z kanceláře slyšet žádný jiný hlas, bylo jasné, že

doktor Romano zrovna s někým telefonuje.

Dobrá, pomyslel si Berglundson. To je zárukou, že určitě nevy-

jde nečekaně z kanceláře a neobjeví ukrytého zvědavce.

Ale o čem to, k čertu, primář mluví?

„Co je to za látku?“ pokračoval Romano. „Věř mi, že bych si

nepřál vědět nic víc než právě toto. Samozřejmě, že jsem už provedl

několik rozborů. Ale dosud se mi nepodařilo tu látku ani izolovat, ani

určit. Ty víš přece sám, že jsou možnosti naší laboratoře prostě příliš

omezené. Kromě toho mi chybí patřiční odborníci, kterým bych to

mohl svěřit. Jak jistě chápeš, nemohu si na takovou háklivou věc do

domu pustit jen tak každého. No, co tomu říkáš?“

Berglundson přemýšlel, jestli by se pomalu už neměl stáhnout

zpět. Pořád ještě neměl tušení, o čem je ve vedlejším pokoji řeč. Už

se chtěl obrátit, když vtom náhle primář řekl: „Kdo je ta žena? Ne-

mám tušení. Nemá žádné doklady ani osobní věci. Sám nevím nic

víc, než že ji dnes v noci nouzově dovezla záchranka.“

Berglundson strnul. Řeč byla o té tajemné ženě z dnešní noci!

Ale — blesklo mu najednou hlavou — co to má společného s

tím vším, o čem mluvil primář předtím?

Ze strachu, aby něco nepropásl, se sotva odvažoval dýchat, a za-

tímco doktor Romano mluvil dál, srdce mu bušilo až v krku.

Ale k jeho velkému zklamání řekl primář už jenom: „Ne, víc ti v

tomto okamžiku nemohu říct. A rozhodně ne po telefonu. Měli by-

chom se sejít. Někde, kde si můžeme promluvit v klidu. Čím dřív,

tím líp… Kdy? Dnes večer?… Pro mě za mě. A kde?“

Berglundson pevně stiskl rty. Zatraceně. Proč jen nepřišel o pár

minut dřív?

„Ano, ten bar znám,“ končil primář svůj telefonát. „Dobrá, tak

zatím na shledanou. Počítám s tebou. Nebudeš litovat.“

— 21 —

Berglundson slyšel, jak uvnitř sluchátko zaklaplo do vidlice. Cí-

til, jako by ho jeho vířící myšlenky chtěly roztrhat, snažil se ovlád-

nout. Musí pryč odtud, než bude jeho nežádoucí zvědavost objevena.

Potichu se plížil zpátky ke dveřím na chodbu — a náhle poleka-

ně uskočil, když se sekretářka nečekaně vrátila do místnosti. V ruce

držela vázu s květinami a překvapeně se zastavila, když uviděla Ber-

glundsona uprostřed místnosti.

Naštěstí ji nenapadlo žádné podezření.

„Á, doktor Berglundson,“ řekla bezstarostně a postavila vázu na

stůl. „Dobře, že jste tady. Doktor Romano už s vámi chtěl mluvit.

Ach, copak jste si udělal?“ Ukázala na Berglundsonovu zavázanou

ruku.

Ona nic neví, pomyslel si. Vůbec neví, co se dnes v noci stalo.

Takže šéf neřekl nic ani jí!

„Ach, tohle,“ řekl lhostejně. „To byla jen… taková… malá ne-

hoda!“

„No, tak to vám přeju, ať jste zase brzo zdravý,“ řekla sekretářka

laskávě. „Řeknu doktoru Romanovi, že jste tu.“

Nebylo to však už třeba, neboť v tu chvíli strčil primář hlavu do

místnosti.

„Ach, to jste vy,“ řekl, když uviděl Berglundsona. Na jeho obli-

čeji se objevil úsměv. „Dobře, že jste už zase na nohou. Chtěl jsem

se právě zeptat, jak se vám daří. Nejlepší bude, když půjdete hned

teď ke mně.“ Ukázal Berglundsonovi přívětivě, aby vstoupil do jeho

kanceláře a současně se obrátil na sekretářku. „Postarejte se, prosím,

aby mě nikdo v následujících minutách nerušil.“

Jakmile vstoupil Berglundson do jeho kanceláře, zavřel za ním

dveře.

„Dokážu si představit, že byste ze všeho nejraději asi chtěl ode

mě slyšet, jak je na tom vaše ruka,“ zahájil rozhovor, sotvaže osamě-

li.

„Moje ruka?“ Během posledních pár minut na ni Berglundson

skoro úplně zapomněl. Natolik měl hlavu plnou toho, co právě vysle-

chl. Rychle se vzpamatoval. „No, slyšel jsem, že jste mě ošetřo-

val…“

— 22 —

„Správně. A mohu vás uklidnit. Až na pár malých jizviček to

nebude mít žádné následky. Nejpozději do dvou nebo tří týdnů bude-

te zase schopen práce.“

„To mě těší, že to slyším,“ řekl Berglundson poněkud koženě. V

primářově přítomnosti se necítil příliš dobře. Především proto, že k

němu byl tak nezvykle laskavý.

„Popravdě řečeno jsem se s podobným zraněním ještě nikdy

předtím nesetkal,“ pokračoval doktor Romano. „Vykazovalo právě

tak znaky popálenin jako chemického poleptání. Veškeré svrchní

vrstvy kůže zmizely. Nejprve jsem se domníval, že bude nutná

transplantace kůže, ale naštěstí se ukázalo, že to nebude nutné.“

Zkoumavě se zadíval na Berglundsona. Ovšem stále

ještě nechápu, jak jste vůbec mohl k takovému zranění přijít.“

„Ano, ale… sestra Mayfieldová vám nevyprávěla, co se stalo?

Vy jste s ní nemluvil?“

„ Samozřejmě, že ano.“ Doktor Romano zdvihl poněkud po-

drážděně husté obočí. „Ale bohužel mi nedokázala docela jasně vylí-

čit, co se to vlastně dnes v noci opravdu na nouzovém příjmu přiho-

dilo. Právě proto jsem chtěl s vámi mluvit hned, jak se proberete.“

Berglundson zaváhal. Co má říct? Že ho napadly šaty té ženy?

Nebude ho doktor Romano okamžitě považovat za duševně vyšinu-

tého?

Primářova nevyslovená otázka visela nadále ve vzduchu nezod-

povězena. K Berglundsonově údivu na to nereagoval Romano nijak

podrážděně. Zcela naopak.

„Ale než si pohovoříme — posaďte se. Ukázal na návštěvnickou

židli proti svému psacímu stolu, a když se Berglundson usadil, dodal:

„Mohu vám něco nabídnout?Třeba koňak? Jak víte, normálně kon-

zumaci alkoholu v tomto domě nestrpím, ale myslím, že po vší té

hrůze si zasloužíte malé posílení.“

Berglundson chtěl nejprve odmítnout, ale pak se rozhodl jinak.

Něco ostřejšího v krku bylo teď přesně to, co potřeboval.

Doktor Romano vytáhl dvě skleničky a láhev, nalil obě a počkal,

až Berglundson tu svoji vyprázdní.

— 23 —

„Tak,“ posadil se za psací stůl a vyčkávavě se naklonil dopředu.

„A teď mi do nejmenších podrobností povykládejte, co se tu dnes v

noci přihodilo.“

Berglundson se zhluboka nadechl a pak povyprávěl vše, co se

stalo.

Doktor Romano mu naslouchal mlčky a pozorně.

Lihth Edenová se probouzela tak pomalu, jako by zpět na Zemi

stoupala z nejhlubší propasti Hádů.

Její vědomí bylo kaleidoskopem vířících kousíčků puzzle, které

jen pomalu, pomaličku se počínaly opět sestavovat v souvislý obraz.

Lilith slabě zasténala, když si vzpomněla na boj s Feynem. Ale

porazila ho, tolik ještě věděla.

Ale pak…?

Na nic víc si už nedokázala vzpomenout.

Pomalu si opět začínala uvědomovat své tělo. Nebyl to vůbec

příjemný pocit. Každou jeho částečku cítila, jako byla protažená

mandlem.

Lilith cítila bolest, únavu, ba nekonečnou vyčerpanost.

Avšak nejsilnějším pocitem ze všech byla… žízeň!

Žízeň, a to tak silná, jako by měla v útrobách oheň.

Potřebovala krev. Co možná nejrychleji!

Stálo ji obrovskou námahu, než konečně vlastními silami zvedla

víčka a hned instinktivně obrátila hlavu stranou, když se jí sluneční

světlo zabodlo do očí bolestivě jako rozžhavené jehly.

Pokoušela se uhnout světlu, chtěla se obrátit na bok, ale nepoda-

řilo se jí to. Cosi ji pevně drželo za paže i za nohy.

Když se jí podařilo trochu zvednout hlavu, uviděla, že má zápěs-

tí i kotníky koženými řemeny pevně připoutány k lůžku, na kterém

ležela.

Kožená pouta! pomyslela si trpce. Normálně by je bez velkého

úsilí přetrhla, avšak teď se cítila tak oslabená a vyčerpaná, že jí síly

nestačily ani k tomu, aby o něco déle udržela hlavu zdviženou.

Unaveně klesla zpět.

Kde to může být?

Mžourala kolem sebe, přičemž se snažila nepohlížet přímo do

slunce, které zřejmě padalo oknem do pokoje a zalévalo alespoň po-

— 24 —

lovinu lůžka. Stěny místnosti byly vylíčeny na bílo a z lékařských

přístrojů všude kolem dokola se dalo usuzovat, že to musí být nějaká

nemocnice nebo něco podobného.

Někdo ji zřejmě našel a dopravil sem.

Kromě ní nebyl v pokoji nikdo, a ani v sousední místnosti, po-

kud mohla vidět velkým zaskleným oknem, nebylo ani človíčka.

Lilith zavřela oči a pokusila se bojovat s bolestí ve svých vnitř-

nostech.

Potřebuje krev! Jakmile se jen nasytí, hned jí bude líp.

Pokusila se přetrhnout kožená pouta. Bez úspěchu. Unaveně

vzdala marné pokusy.

Soustředila se na vlastní nitro v naději, že jí snad symbiont po-

může, ale ten byl naprosto pasivní.

Jedinou útěchu nacházela Lilith v myšlence, že narudlá barva

slunečních paprsků svědčí o tom, že se za chvíli začne stmívat.

A až konečně nastane noc, jistě se jí nějak podaří zbavit pout. A

pak snad taky najde někoho, na kom bude moci zahnat svoji žízeň.

A s tou myšlenkou upadla znovu do neklidného spánku.

„Takže vy opravdu naprosto vážně tvrdíte, že to zranění na ruce

vám způsobily šaty té ženy?“ zeptal se doktor Romano, když Ber-

glundson skončil své vyprávění.

„Ano. A třebaže mě máte teď asi za blázna — právě tak a nijak

jinak to nebylo.“

Doktor Romano si o něm nic podobného nemyslel. Namísto to-

ho se jen zamyšleně poškrabal na bradě.

„Ty šaty,“ zamumlal. „Je to tak. Těmi se budu muset taky zabý-

vat.“

„Co prosím?“

Doktor Romano jen mávl rukou. „Ach, to nic. Jen taková myš-

lenka.“ Vstal. „V každém případě vám děkuji, že jste mi to všechno

vyprávěl. A pokud by vás napadlo ještě něco, můžete mi kdykoli

zavolat, řeknu sekretářce, aby vás ke mně kdykoli přepojila. Zřejmě

se uvidíme až za nějaký čas. Takové dva, tři týdny budete muset zů-

stat doma. Doufám, že se brzy uzdravíte.“

Berglundson váhavě vstal. Tak rychlé si jejich rozloučení ne-

představoval.

— 25 —

„Ach ano,“ dodal primář ještě po cestě ke dveřím. „Ještě něco.

Byl bych vám zavázán, kdybyste se prozatím nikomu ani slovem

nezmínil o tom, co se tu dnes v noci stalo.“ Poklepal Berglundsonovi

žoviálně po rameni. „Vysvětlíme to všechno až potom, až budete

zase zdravý. A bez obav, to brzy už budete.“

Berglundson se zastavil. Ne, tak snadno se odbýt nedá. Ani od

primáře ne.

„Kde je ta žena teď?“ zeptal se. „Je zde?“

Doktor Romano se na něho překvapeně podíval. Několik vteřin

to vypadalo, že chce odpovědět záporně, ale pak řekl:

„Ano, je zde. Umístil jsem ji v prominentském traktu.“

„No a?“ zeptal se Berglundson vzrušeně. „Jak se jí daří? Už se

probudila?“

„No… eh… ano.“ Doktor Romano přikývl, jako by musel pře-

devším přesvědčit sám sebe. „Ano, probudila. Už dnes ráno. A má se

dobře. Aspoň do té míry, jak to okolnosti umožňují. Víte přece, v

jakém stavu k nám přišla. Ale za pár dní bude v úplném pořádku.“

Na způsobu, jakým primář vážil slova, se Berglundsonovi něco

nelíbilo. Ale vůbec ne.

Vzpomněl si, co předtím vyslechl a snažil se svá další slova

formulovat co možná nejvíc bezelstně.

„Ta mladá žena musí být tedy asi velmi významná osoba,“ řekl.

„Jinak byste ji sotva přijal do prominentského traktu. Vy tedy víte,

kdo to je?“

„Ale jistěže. Jistěže to vím,“ odpověděl doktor Romano. Laska-

vě se usmál. „Ale určitě pochopíte, že vám z důvodů diskrétnosti

bohužel nesmím nic říct.“

Doktor Romano hrál dobře. Dokonce velmi dobře. Neinformo-

vaný by na něm nikdy nepoznal, že lže.

Ale Berglundson nebyl neinformovaný!

„ Chci ji vidět,“ vyletělo z něho najednou.

„Vidět ji?“ opakoval doktor Romano překvapeně.

„Ano. Chci vidět, jak na tom je. A krátce s ní promluvit.“

„Ne,“ doktor Romano rezolutně zavrtěl hlavou. „Ne, to nejde.“

— 26 —

„Proč ne? Konečně měl jsem s ní co do činění už dnes ráno. Va-

ší diskrétnosti všechna čest — ale co na tom změní, když ji uvidím

ještě jednou? Proč s ní nemohu krátce promluvit?“

„No, proto… protože mi řekla, že nechce nikoho vidět. Ani vás

ne. Eh, tedy výslovně mě požádala, abych vám vyřídil, že vám za

všechno děkuje. Ale stejně výslovně se také vyjádřila, že kromě nej-

bližších příbuzných nechce nikoho vidět. A tohle přání musíme re-

spektovat.“

Berglundson se musel velmi přemáhat, aby na sobě nedal nic

znát. Cítil naprosto jistě, že primář lže.

„Poslyšte,“ nasadil doktor Romano otcovský tón. „Myslím, že si

to všechno berete trochu moc k srdci. Jak už jsem řekl — promluví-

me si o tom všem, až se zase uzdravíte. A můžeme si promluvit ještě

o jedné věci, kterou nosím v hlavě.“

„ Co máte na mysli?“

„Ach, já myslel, že se o tom už povídá všude. Za pár měsíců se

uvolní místo zástupce vedoucího chirurgie. Ano, docela dobře si vás

dokážu představit jako správného muže na toto místo.“

Berglundson dobře pochopil, co tím chce primář říci: drž zobák,

a když budeš hodný, dostaneš odměnu!

Doktor Romano se demonstrativně podíval na své náramkové

hodinky s ciferníkem posázeným brilianty. „A teď kdybyste mě už

mohl omluvit. Čeká mě ještě spousta práce.“

Berglundson měl na jazyku ještě celou řadu otázek, věděl však,

že by stejně ničeho nedosáhl. Ba naopak, kdyby se pokoušel dozvě-

dět ještě víc, jen by si zahrával s šéfovou trpělivostí. Jeho rezolutní

výraz obličeje dával jasně najevo, že nehodlá dál v rozmluvě pokra-

čovat.

Ale to není vlastně ani třeba, utěšoval se Berglundson. Beztak se

dozvěděl už dost.

Dost na to, aby věděl, že tady něco zatraceně smrdí.

Rozloučil se s primářem, který mu na rozloučenou ještě řekl,

který lékař se mu bude dál starat o jeho ruku.

Když pak procházel předpokojem, pokynul ještě krátce Ber-

glundson přátelsky sekretářce a ponechal si laskavou masku na obli-

— 27 —

čeji přesně tak dlouho, dokud se za ním nezavřely dveře a on nezů-

stal stát na chodbě.

Toužebně hleděl ke skleněným dveřím, které mu jen o pár metrů

dál bránily ve vstupu do prominentského traktu.

Musí se tam dostat!

Musí znovu vidět tu ženu a přesvědčit se na vlastní oči, jak se jí

daří! Ale jak projít kolem vrátného?

Hlavou mu vířily desítky narychlo vytvořených plánů. Možná

kdyby vyšrouboval pojistky… Nebo kdyby nějak dokázal vrátného

odlákat… Snad za pomoci některého kolegy…

A tu uslyšel přes dveře za svými zády hlas doktora Romana:

„Přiveďte mi sem, prosím, vrátného prominentského traktu.

Chci, aby byla v příštích dnech zpřísněna bezpečnostní opatření.“

„Jak si přejete, doktore.“ Hlas sekretářky byl tak tichý, že její

slova spíš mohl vytušit, než skutečně slyšet.

Berglundson jednal, aniž by dlouho rozmýšlel. Zamířil k nej-

bližším dveřím na protější straně chodby a zjistil, že nejsou zamčené.

Za nimi se nacházela malá kuchyňka.

Rychle vklouzl dovnitř. Dveře za sebou nezavřel úplně, nýbrž

ponechal úzkou, asi centimetrovou škvíru.

Tou nyní mohl sledovat, jak sekretářka doktora Romana vyšla

na chodbu, zamířila ke skleněným dveřím a po chvíli se pak vrátila

se službu konajícím vrátným. Společně pak oba zmizeli za dveřmi

předpokoje.

Berglundson vyšel s bušícím srdcem znovu na chodbu a rozhlédl

se kolem dokola.

Široko daleko nebyl na dohled nikdo. Byl sám.

Zhluboka se nadechl.

Teď, anebo nikdy. Tohle byla šance, jaká se mu tak rychle zno-

vu nenaskytne. Snad dokonce už nikdy.

Připlížil se ke skleněným dveřím a vstoupil do opuštěné buňky

vrátného. Vnitřní hlas mu říkal, že to, co dělá, je špatné, že hazarduje

se svým zaměstnáním a že existuje na tisíc dalších důvodů, aby se

vrátil a zapomněl na svůj úmysl, nakonec však všechny tyto úvahy

zatlačil do pozadí.

Ne, nedokázal na tu ženu zapomenout.

— 28 —

Krátké stisknutí knoflíku a dveře s nerozbitného skla se zasunu-

ly do stěny.

Berglundson jimi prošel a rychle proběhl chodbou za nimi. Te-

prve když zabočil do první příčné chodbičky a nemohl už být ode

dveří zahlédnut, zastavil se.

S těžkým oddechováním se opřel o zeď a zápasil s pocitem zá-

vrati, který v něm opět narůstal.

Když byl schopen znovu chytit dech, rozhlédl se kolem sebe a

pokoušel se rozpomenout, jak je vlastně prominentský trakt uspořá-

dán.

Kam teď?

Sestra, která náhle vyšla z jedněch dveří, mu ulehčila další roz-

hodování. Měla dlouhé blonďaté vlasy, dokonalý, pěkný obličej a

postavu, před jakou by i Sharon Stoneová zbledla závistí. Celkově

vypadala, jako by právě vyskočila z katalogu supermodelek.

Berglundson pochopil, že příjemnosti prominentského traktu se

zdaleka neomezují jen na zařízení.

„Dobrý večer, doktore,“ pozdravila ho přívětivě, když ho míjela.

„Dobrý večer,“ odpověděl jí poněkud křečovitě — a také pře-

kvapen, že nespustila poplach.

Ale pak si uvědomil, že ona vlastně nemůže mít nejmenší tušení

o tom, že pronikl dovnitř bez povolení. Samozřejmě ! Musí se do-

mnívat, že je tu s vědomím primáře. Jinak by přece neprošel přes

vrátnici.

„Ach, eh, sestro,“ zadržel ji. „Řekněte mi, ve které místnosti je

ta nová z dnešního rána? Doktor Romano mi bohužel zapomněl říci,

na kterém pokoji ji uložil.“ Částečně to byla vlastně pravda.

„Ale ta přece není ještě na žádném pokoji, je pořád ještě na vy-

šetřovně,“ podala mu sestra pohotově informaci. „Tam na konci

chodby. Nemůžete to minout.“

Berglundson jí poděkoval. Sestra z katalogu modelek ho ještě

obdařila úsměvem, při kterém odhalila dvě řady zářivě bílých zubů, a

šla dál.

Berglundson se vydal naznačeným směrem. Cedulky na dveřích

jej vedly bezpečně.

— 29 —

S bušícím srdcem stiskl kliku. Jeho obava, že by dveře mohly

být zamčené, se naštěstí nenaplnila.

Za nimi se nacházela předsíň s nejrůznějšími lékařskými přístro-

ji a velkým oknem bylo vidět do vedlejší místnosti.

Berglundson přistoupil k oknu a jakmile pohlédl dovnitř, uviděl

ji.

Opět pocítil tu tajemnou, sugestivní auru, která z ní vycházela.

Auru, která mu nedovolovala myslet na cokoli jiného.

Nebylo pochyb — je to ona.

Ležela na lůžku, jen z poloviny zakrytá přikrývkou, a bylo vidět,

že i nadále má na sobě ty zvláštní černé šaty.

Při vzpomínce na to, co se mu stalo s rukou, Berglundson na-

prázdno polkl. A přece ten stísňující pocit zmizel stejně rychle, jako

přišel, když uviděl, že žena je za ruce i za nohy připoutána k lůžku

koženými řemeny.

Cítil, jak v něm narůstá vzrušení. Kdo něco takového nařídil?

Doktor Romano?

Berglundson s úžasem zpozoroval, že rány, které ještě dnes ráno

pokrývaly její tělo, téměř beze zbytku zmizely. Jen tam, kde měla

hluboko rozseklé rameno, bylo ještě vidět tenký rudý šrám.

A tu se stalo něco, co ho docela vyvedlo z míry.

Mladá žena se najednou pohnula. Zaškubala řemeny, avšak

marně.

A pak — naprosto nečekaně — otočila hlavu a podívala se smě-

rem k oknu.

Pohled jejích očí ho zasáhl s takovou prudkostí, že bezděky o

půl kroku ustoupil zpět. Ale nedokázal odtrhnout oči od jejích očí.

Zelené, šeptal jeho vnitřní hlas. Jsou zelené. Jak jsem si myslel.

Ani nevěděl, jak dlouho takhle na sebe hleděli. Berglundson měl

pocit, jako by mu chtěla něco říci, a sotvaže si to uvědomil, ozval se

mu v hlavě jakýsi hlas — tak jasně a zřetelně, jako by ho skutečně

slyšel.

Pojď! Pojď ke mně a pomoz mi. Potřebuji tě!

Byl to její hlas, tím si byl jist. A byl tak intenzivní, že se mu ne-

dal klást odpor.

— 30 —

Jako v tranzu se Berglundson odtrhl od okna a zamířil ke spojo-

vacím dveřím.

Musí té ženě pomoci. Bezpodmínečně!

Jeho ruka stiskla kliku.

Když se Lilith znovu probrala, slunce už zapadlo. A s ním zmi-

zela i nevolnost, kterou jí světlo působilo.

Co však zůstalo, byla naprostá vyčerpanost a únava, které napl-

ňovaly a svíraly Lilithino tělo.

Zůstala také žízeň — nesnesitelnější a silnější než kdykoli před-

tím!

Znovu se pokusila přervat kožená pouta, ale stále ještě byla na

to příliš slabá. Ztraceně slabá.

Lilith cítila zoufalství. Pokud nedostane hned napít, skončí jako

ztracenec na poušti.

Neklidně se pohnula a náhle strnula.

Někdo tu je! Pocítila to všemi smysly, které zdědila po své ne-

lidské matce.

Zvedla hlavu a podívala se směrem k oknu do sousední místnos-

ti.

Stál tam mladý lékař s blonďatými vlasy a pozoroval ji. Když na

něho pohlédla, ustoupil o půl kroku nazpět, avšak Lilith ho nepustila

ze své moci.

Potřebovala ho. Potřebovala ho víc než cokoli jiného. Neboť jí

mohl dát to, po čem nejvíc toužila.

Krev! Teplou, čerstvou krev.

Jen ho musela pohnout k tomu, aby k ní přišel.

Pojď! myslela si s veškerou intenzitou, které byla schopna. Pojď

sem ke mně a pomoz mi. Potřebuji tě!

Viděla, jak se poslušně pohnul a došel ke spojovacím dveřím.

Lilith vyčerpaně klesla na lůžko.

Měla pocit, jako by tímto pokusem vyčerpala veškerý zbytek sil,

které ještě byla schopna shromáždit.

Ale teď už to bude dobré. Jakmile se jednou posílí…

Slyšela, jak cvakla klika.

Přes bledou tvář jí přeletěl unavený úsměv.

Ještě chvíli, a pak…

— 31 —

„Co tady děláte?“

Hlas jako by k Berglundsonovi dolehl odněkud z nekonečné

dálky. Teprve když ho kdosi chytil za rameno, trhl sebou — tak

prudce jako ještě nikdy v životě.

Jeho ruka pustila kliku. Dveře, které se už pootevřely, se znovu

přibouchly.

Jakmile se Berglundsonovi vrátil jasný zrak, první, co uviděl,

byl rozzuřený obličej primáře, stojícího přímo proti němu.

„Ptal jsem se vás, co tu děláte!“ zavrčel doktor Romano. „Jak

jste se sem vůbec dostal? Copak jsem vám neřekl, že máte jít domů?“

„Já… já…,“ pokoušel se Berglundson najít nějaké uspokojivé

vysvětlení. Avšak nic ho nenapadalo.

Chtěl přece jen znovu vidět tu ženu.

Tu ženu se zelenýma očima.

Očima, které ho úpěnlivě prosily, aby k ní přišel, aby jí…

„A teď ven, dělejte, už ať jste venku!“ vykřikl doktor Romano

naštvaně. „A okamžitě. S přihlédnutím k tomu, že jste ještě zřejmě

pod vlivem sedativ a nejste zcela odpovědný za své jednání, upustím

od toho, abych vás na místě propustil.“ Zvedl výhružně ukazovák.

„Ale to vám slibuji: jestli vás během následujících dvou týdnů ještě

jednou uvidím v tomto traktu, můžete si začít hledat novou práci.

Tak, a teď odsud vypadněte. Vrátný vás vyprovodí ven a objedná

vám taxi.“

Teprve nyní si Berglundson všiml, že doktor Romano nepřišel

sám. Doprovázeli ho ještě vrátný prominentského traktu a ta blonďa-

tá sestřička, kterou Berglundson potkal cestou sem.

Pochopil, že pořádně podcenil její důvtip. Jedině ona mohla

primáře upozornit, jinak by tu nebyl tak brzy.

„Chápete vůbec, co vám říkám?“ zeptal se doktor Romano neu-

rvale a zašermoval Berglundsonovi rukou před obličejem.

„Ano,“ odpověděl Berglundson. „Ano, chápu.“

„Tak na co ještě čekáte? Dělejte, už ať jste konečně venku.“

Doktor Romano pokynul ramenatému vrátnému.

A než si to Berglundson vůbec uvědomil, chytil ho vrátný za

rameno a před sebou vyvedl ven na chodbu.

„Tak honem, kamarádíčku,“ zavrčel. „Jdeme.“

— 32 —

Berglundson se dal vést, jako by byl omámený. Cítil se jakoby

bez vlastní vůle a vůbec nedokázal klást odpor.

Doktor Romano zatím vrhl oknem zkoumavý pohled do soused-

ní místnosti. K jeho spokojenosti ležela pacientka na lůžku, zřejmě

stále v bezvědomí. Zdálo se, že z toho, co se tu dělo, nic nepostřehla.

Dobře, že tak.

Primář se obrátil k blondýně.

„Mám pro vás zvláštní úkol, sestro Gardnerová. Zůstanete tu a

nespustíte v následujících hodinách pacientku ani na okamžik z očí.

Jak jen to půjde nejrychleji, pošlu vám sem někoho, aby vás vystří-

dal. Ale až do té doby jste mi za ni osobně zodpovědná.

„Rozumím.“

„A jakmile by se začalo dít něco nezvyklého, nebo jakmile by se

probrala z bezvědomí, hned mi dáte vědět!“

„Můžete se na mě spolehnout.“

Doktor Romano přikývl.

„Já vím,“ řekl. „Jinak bych vás tím nepověřil.“

Vrátný ze své kukaně objednal taxík k hlavnímu východu z ne-

mocnice. Ale nespokojil se s tím. Nenechal si vzít, než že Berglund-

sona osobně doprovodí až k němu.

„Doufám, že nebudete mít nic proti tomu, abych si ještě před od-

jezdem vzal svoje osobní věci?“ zeptal se Berglundson, když prochá-

zeli kolem odpočívárny pro personál. Během posledních minut se

vzpamatovával stále víc a víc.

„Pospěšte si. A žádné triky. Počkám tady na vás.“

„Bez obav, jsem hned zpátky.“

Berglundson vstoupil do místnosti pro lékaře. Nebyl tu nikdo

kromě jedné sestry.

„Mám jednu otázku,“ obrátil se k ní Berglundson. „Nevíte, jestli

má sestra Mayf ieldová dnes noční nebo zítra ranní službu?“

„Ani tak, ani tak,“ zněla její odpověď. „Dostala mimořádnou

dovolenou. Na čtyři týdny. Osobně od primáře. „ Sestra udělala kyse-

lý obličej. „Teda kdyby neměl primář daleko lepší příležitosti, pak by

se člověk skoro domníval, že ti dva…“ Zbytek věty nechala nevyslo-

vený.

— 33 —

Berglundson nijak nereagoval na její žertovnou poznámku. Hla-

vu měl plnou jiných myšlenek.

„Osobně od primáře,“ řekl. „Torně nepřekvapuje. Řekněte mi,

sestro, vy se přece znáte se sestrou Mayfieldovou dost dobře.“

„Ano, dalo by se to říci. Proč?“

„Víte, kde bydlí? Můžete mi dát její adresu?“

„Ale samozřejmě. Chelsea Street 39. Ale na co…?“

„Ach, potřebuji si s ní ujasnit jen nějaké služební záležitosti a

nemůžu čekat, až se vrátí z dovolené. Mockrát vám děkuji.“

Znovu vyšel z místnosti. Venku na něho čekal vrátný. Dovedl

ho k hlavnímu východu až k taxíku, který už mezitím přijel.

Když si pak Berglundson nastoupil, naklonil se vrátný ještě

krátce k němu.

„Nemám sice vůbec tušení, o co tu jde,“ řekl. „Ale jestli vám,

doktore, mohu dát dobrou radu, tak udělejte, co doktor Romano říkal.

Zůstaňte na nějaký čas doma a počkejte, až nad tím trochu naroste

tráva. Bude to pro vás zdravější. Popravdě řečeno ještě nikdy jsem

neviděl šéfa tak vytočeného jako dnes.“

Berglundson mu poděkoval kývnutím a zavřel dveře.

„Kam to bude?“ zeptal se řidič.

Berglundson zavřel oči a chvíli přemýšlel.

Pojď! zaznělo mu náhle v hlavě.

Pojď ke mně a pomoz mi. Potřebuji tě!

Pocítil touhu na místě vystoupit a vrátit se zpět do prominent-

ského traktu. Pak ale zvítězil rozum.

„Zavezte mě do města,“ řekl. „Chelsea Street 39.“

Sestra Maxime Gardnerová se právě pohodlně usadila za okenní

tabulí do křesla, když se pacientka ve vedlejší místnosti neklidně

pohnula.

Sestra nerozhodně pohlédla oknem dovnitř a přemýšlela, jestli je

jeden pohyb dostatečným důvodem, aby informovala primáře. Neu-

plynulo ještě ani deset minut, co odsud odešel, a ona věděla, jak by

mohl nevrle reagovat, kdyby ho zbytečně obtěžovala. Vůbec se zdá-

lo, že nemá dnes právě nejlepší náladu.

Maxime ještě chvíli počkala, jestli ty neklidné pohyby ustanou.

Sice se zmírnily, ale úplně neustaly.

— 34 —

Dosud se nedalo zjistit, jestli pacientka skutečně znovu nabyla

vědomí, proto se Maxime rozhodla jít vedle a podívat se z blízka, co

se děje. Konečně doktor Romano jí přece nezakázal, aby vstoupila do

vedlejší místnosti. Pokud se ukáže, že se pacientka skutečně probra-

la, pak bude mít ještě dost času, aby primáři dala vědět.

Maxime tiše vstoupila do vedlejší místnosti a přiblížila se k lůž-

ku. Černovlasá žena se dál neklidně pohybovala, jako by trpěla bo-

lestmi nebo těžkými sny.

Maxime Gardnerová se naklonila nad lůžko, aby se podívala

mladé ženě do obličeje.

A vtom Lilith otevřela oči.

Maxime sebou trhla, když ji zasáhl pohled zelených očí. Pocítila

touhu na místě se otočit a utéci, ale cosi jí v tom bránilo.

Byl to hlas uvnitř hlavy, který do ní vnikl spolu s pohledem.

Nechoď pryč! našeptával jí hlas. Zůstaň tu! Zůstaň umě!

Maxime zůstala stát jako přibitá.

Ano! Proč vlastně ne? Co jí brání ještě chvíli se tu s ní zdržet?

Pojď ke mně! říkaly ty zelené oči.

Setra se poněkud prkenně sehnula, docela zajata pohledem těch

očí.

Pojď ke mně! Ještě blíž!

Najednou se cítila být k té ženě čímsi přitahována. Natáhla ruku

a pohladila pacientku po tváři, pak ji pohladila po vlasech černých

jako noc.

Nikdy dřív by nepovažovala za možné, aby v ní nějaká žena

probudila takovéto city — ba víc, nikdy jí ani nenapadlo o tom pře-

mýšlet — ale nyní přišlo všechno jaksi samo od sebe.

Pokoušela se představit si, jaké by bylo políbit tuto ženu. Pohled

zelených očí ji vybízel, ať to vyzkouší, a jen chvíli nato se její před-

stava stala skutkem.

Maxime ucítila, jak se jí ruka pacientky, připoutaná k lůžku, do-

týká tam, kde se kyčlí opřela o kraj lůžka.

Bylo jen nejpřirozenější věcí na světě, že uvolnila řemen, který

ji svazoval, aby ruce umožnila větší svobodu pohybu.

A Maxime nebyla zklamaná.

— 35 —

Cílevědomým pohybem si pacientčiny prsty našly cestu pod její

plášť. Maxime zasténala a zatímco se znovu naklonila nad lůžko,

zvedla jednu nohu na lůžko, aby ruce umožnila vše, co měla v úmys-

lu.

Přitiskla se k ženě ještě víc, jako by s ní chtěla splynout v jedno

— v takovém splynutí, které by převyšovalo všechno, co dosud zaži-

la.

Maximin krk se nyní ocitl v bezprostřední blízkosti úst černo-

vlásky, pak sestra jako by pod nějakým neznámým tlakem otočila

hlavu stranou.

Vykřikla a její rozkoš se smísila s bolestí, když se Lilithiny zuby

pohroužily do jejího krku a prokously tepnu.

Ale právě tahle bolest vše dovedla k dokonalosti.

Lilith se musela ovládnout, aby blonďatou nemocniční sestru

nevysála do poslední kapičky. Protože v tom případě by jí nezbývalo

nic jiného, než jí nakonec zlomit vaz — nechtěla z ní udělat služeb-

nou kreaturu, která by do budoucna existovala s prokletím života ve

věčném vyhledávání temnoty a živit by se musela jen krví.

Proto v poslední chvíli přestala sát a vytáhla zuby z hebkého

masa. Její rty se snažily nedovolit, aby jediná kapička krve, která

ještě jednu či dvě vteřiny vytékala z tepny, přišla nazmar. Potom se

rána sama zavřela.

Lilith pocítila, jak v ní proudí nová síla a blaženě si vzdychla.

Sestra mezitím strnula vedle lůžka jako loutka. Nyní, když ji již

neovládala Lilithina vůle, necítila ani trochu vůle vlastní.

Sestra Lilith rozvázala jen pravou ruku, ale to Lilith stačilo, aby

se dokázala zbavit i ostatních pout. Stačilo jediné trhnutí a kožená

pouta se přetrhla jako příliš napnuté gumičky. Lhostejně odhodila

jejich zbytky.

A třebaže ji toto občerstvení posílilo a vrátilo část jejích dřívěj-

ších sil, únava a vyčerpanost její údy ještě zdaleka neopustila.

Potřebuje ještě víc krve!

Pak Lilith vyzvěděla od sestry, kde se vlastně nachází a jak se

odsud může dostat. Mladá blondýna jí na všechny otázky odpovídala

s naprosto nehybnou tváří.

— 36 —

Lilith se rozhodla, že neopustí nemocnici hned. Ne, nejprve se

musí postarat o další porci.

Vstala a podívala se dolů na sebe. Černé šaty jí visely na kůži

jako mrtvé, a tam, kde je roztrhly vytetované tlamy zabijáka upírů, se

šklebily velké díry.

Lilith se pokusila přikázat symbiontu, aby změnil podobu, ale ať

se snažila sebevíc, reagoval naprostou netečností.

A protože by se takto oblečená asi daleko nedostala, aniž by by-

la zpozorována, přikázala sestře, aby si svlékla bílý plášť, a oblékla si

ho. Její boty jí však byly malé, proto zůstala bosá.

Nakonec přikázala sestře, která pod pláštěm na sobě neměla nic

kromě kalhotek, ať se vrátí zpátky do křesla ve vedlejší místnosti,

usne a zapomene na vše, co se tu stalo. A až se probudí, ať věří tomu,

že při svém hlídání zaspala. A protože Lilith nenapadlo žádné přija-

telné vysvětlení, proč zůstala sestra jen v kalhotkách, nevsugerovala

jí ohledně své krádeže do mysli vůbec nic. Ať si po svém probuzení

zjistí sama, kam se poděl její plášť!

Lilith vyšla na chodbu.

Popis prostor tohoto traktu, který jí sestra poskytla, se ukázal být

nadmíru přesný. Netrvalo dlouho a byla u vrátnice.

Službu tu měl pořád ještě ten ramenatý vrátný, který předtím ve-

čer doprovodil Berglundsona k taxíku. O tom ale nemohla Lilith nic

vědět. Viděla jen jeho objemné tělo, které jistě obsahuje dost krve,

aby konečně utišilo její žízeň.

A až to konečně udělá, zmizí jí z údů ta olověná slabost.

Pomalu a lehce předkloněna se plížila blíž a krok za krokem nad

jejím myšlením a jednáním víc a víc přebíraly vládu její upírské in-

stinkty.

Naštěstí věnoval vrátný pozornost především chodbě před pro-

minentským traktem. S tím, že by někdo mohl přijít zezadu, zřejmě

vůbec nepočítal.

Tak se Lilith dostala až do kukaně naprosto nepozorovaně. Po-

dařilo se jí otevřít potichu dveře a vklouzla do místnosti.

Teprve když se k vrátnému přiblížila na tri, čtyři kroky, otočil

náhle hlavu.

„Vy?“ vyjekl.

— 37 —

Tento výkřik Lilith překvapil tak, že skoro zmeškala rozhodující

zlomek vteřiny.

Jeho ruka vyjela rychle směrem ke knoflíku na stole, a když se

pokusil jej stisknout, Lilith na něho pružně jako panter skočila.

Její útok by normálně byl dost silný, aby jeho obrovské tělo od-

hodil na zeď, ale nyní vystačil sotva k tomu, aby vrátného shodila ze

židle — další znamení, jak je zesláblá.

Vrátný rychle vyskočil znovu na nohy a pokusil se vytáhnout z

pouzdra pistoli. Ale Lilith byla zase rychlejší a tentokrát ho její úder

už skutečně odhodil až na zeď. Se zasténáním se svezl na zem a ob-

rátil oči v sloup.

Lilith se přibližovala k němu jako divoké zvíře.

„Ne!“ vyrazil ze sebe zděšeně, když se nad ním sklonila a odha-

lila dlouhé špičáky.

Tento pohled v něm zřejmě mobilizoval síly, které u něho vůbec

nečekala. Skrčil nohy, vší silou odkopl její tělo a odhodil Lilith přes

celou místnost.

I když okamžitě s mrštností kočky byla znovu na nohách a vrhla

se směrem k němu, přece jen se mu mezitím podařilo přiskočit ke

stolu a rukou stiskl knoflík, na který se předtím marně pokoušel do-

sáhnout.

V tu chvíli se v celém domě rozeřval poplašný zvonek.

Lilith, která se chystala znovu na něho skočit a tentokrát mu už

nedat žádnou šanci, náhle strnula. Zmateně se rozhlédla kolem sebe a

z hrdla se jí vydralo zvířecí zavrčení.

Chvíli trvalo, než znovu získala kontrolu nad svým rozumem.

Musí rychle pryč odtud!

Aniž by si dál všímala vrátného, dala se na útěk, vyběhla z vrát-

nice a dlouhými skoky se hnala po chodbě.

Všude se otvíraly dveře. Lékaři a ostatní personál vybíhali na

chodbu.

Za Lilith propukla vřava. Slyšela, jak vrátný volá o pomoc, a br-

zy zaslechla také další hlasy.

„Ta žena v plášti! Zadržte ji!“

Lilith tomu nevěnovala pozornost a hnala se dál.

— 38 —

Z jedněch dveří před ní vyšli dva lékaři a pokusili se ji zadržet.

Odhodila je stranou, avšak přitom se sama zapotácela, upadla na

zem, hned se však zase zvedla a utíkala dál.

Zatraceně! Někde už přece musí být ten východ.

„Zavřete dveře!“ zařval někdo. „A zavolejte ostrahu!“

Lilith se po schodech hnala dolů do přízemí a tam náhle strnula

na místě, když se na úpatí schodiště objevili čtyři silní muži v uni-

formách bezpečnostní služby.

Se zbraněmi v rukou.

„Jsme tu,“ řekl taxikář a ukázal na vchod domu, před kterým za-

stavil. „Chelsea Street 39.“

Berglundson mu zaplatil — šťastný, že má vůbec u sebe peně-

ženku, na kterou do té chvíle ani nepomyslel —a vystoupil.

Když pak taxík zase odjel, rozhlédl se kolem sebe.

Chelsea Street nebylo právě to, co by se dalo označit za pr-

votřídní bydlem. Také třetí třída by bylo ještě příliš lichotivé označe-

ní.

Berglundson se podíval vzhůru po šedé fasádě činžáku z pále-

ných cihel, ztrácející se někde vysoko v nočním nebi, a doufal, že

jedno z těch osvětlených oken patří bytu sestry Mayfieldové.

Její jméno se na štítku zvonku dalo stěží rozluštit. Když se ne-

dočkal žádné reakce na zvonění, opřel se do dveří, které byly naštěstí

jen přivřené.

Berglundson vyšel nahoru po schodišti. Bylo špinavé a jeho stě-

ny byly poseté graffiti. Zastavil se až před dveřmi bytu Virginie

Mayfieldové. Škvírou pod nimi pronikal slabý paprsek světla.

Zaklepal a po chvíli zaslechl za dveřmi její hlas.

„Kdo je to?“ zeptala se, aniž by otevřela.

Berglundson chápal, že člověk, který bydlí v takovémto prostře-

dí, musí být opatrný. V duchu se ptal, jestli je plat sestry Mayfieldo-

vé skutečně tak malý, aby si nemohla dovolit nic lepšího.

„To jsem já,“ odpověděl. „Doktor Berglundson.“

Dveře se otevřely a sestra Mayfieldová vystrčila hlavu.

„Vy?“ zeptala se překvapeně.

„Ano. Chtěl jsem se vás zeptat ještě na pár věcí ohledně dnešní-

ho rána. Měla byste pro mě chvíli čas?“

— 39 —

Nezdála se být právě nejochotnější pustit ho dál, nakonec však

přece jen dveře otevřela a naznačila mu, aby šel dál.

Ošumělý dojem, jakým působil dům zvenčí, s vnitřkem bytu na-

prosto nekorespondoval. Zařízení bylo sice skromné, ale vkusné a

útulné.

Dovedla ho do obýváku, ale neposadila se ani sama, ani nevy-

zvala jeho. Jasné znamení, že si nepřeje dlouhou návštěvu.

A proto přešel — potom, co se ho zeptala, jak se cítí, a on jí od-

pověděl zdvořilostní formulkou — bez okolků k jádru věci. Chtěl

vědět, jak se ten incident z minulé noci odehrál z jejího hlediska.

Především pak, co se týče jeho ruky.

Mohla mu však jen říci, že vlastně vůbec nic neviděla, protože

se v tu chvíli soustředila plně jen na diagnostickou jednotku.

„Přesně tak, jak jste to říkal vy,“ dodala. „Všechno se seběhlo

příliš rychle.“

„A co se stalo pak? Po tom, co jsem ztratil vědomí?“

„Zavolala jsem doktora Romana a od té chvíle se už o všechno

staral osobně on sám.“ Hleděla do země a hlasitě oddechovala. „A

víc vám nemůžu říci.“

„Ale to přece nemůže být všechno. Musel přece něco říci. Třeba

něco o té pacientce.“

Nějakou chvíli mlčela a pak si těžce vzdychla.

„Poslyšte, doktore Berglundsone, nevykládejte si to, prosím,

špatně, ale já vám prostě víc říct nemůžu. Dostala jsem striktní příka-

zy, že se o tom nesmím s nikým bavit.“ Zvedla hlavu, podívala se na

mladého lékaře a v očích měla němou prosbu o odpuštění. „Ani s

vámi ne.“

„To nařídil doktor Romano?“

Váhavě přikývla.

„Rozumím,“ řekl hořce. „A aby vám to usnadnil, dal vám malou

zvláštní dovolenou. Samozřejmě na náklady kliniky. Kromě toho

vám zřejmě nabídl zvýšení platu, že?“

Jeho vyčítavý tón ji zjevně zasáhl.

Odvrátila se, došla k oknu a vyhlédla ven. Jen její škubající se

ruce prozrazovaly, co se v ní děje.

— 40 —

„Prosím vás, doktore! Vy tomu nerozumíte. Vy vyděláváte tak

dobře, že si moje starosti sotva dokážete představit. Nebo snad doo-

pravdy věříte tomu, že bydlím v prostředí, jako je tohle, nějak ráda?“

„Ale… váš plat přece nemůže být tak nízký, abyste nemohla…“

„Jistě,“ skočila mu do řeči. „St. Margarete's Clinic neplatí špat-

ně. Víc, než kterákoli srovnatelná nemocnice, já vím. Ale z těch pe-

něz mi zůstane sotva víc než polovina. Zbytek poukazuji měsíc co

měsíc do pečovatelského domu pro přestárlé v Melbourne. Žije tam

moje matka. Před osmi lety měla těžkou mrtvici. Od té doby potřebu-

je neustálou celodenní péči. A každý víkend jezdívám k ní a starám

se o ni sama.“

„To je mi líto. To jsem nevěděl.“

„Samozřejmě, že ne! Nikdo z kliniky to neví.“ Prudce se obráti-

la a v očích se jí zaleskly slzy. „Co je tedy nesprávného na tom, když

si nechci nechat ujít takovou šanci? Když navíc nemám dělat nic víc

než mlčet. Proč bych jednou výjimečně nemohla mít trochu štěstí? Já

přece nechci mnoho. Jen trošku víc pro sebe. Abych si tu a tam moh-

la splnit nějaké to přání. Čas od času nové šaty. Nebo si jednou za

měsíc někam vyjít. Trochu se pobavit. To by mi úplně stačilo.“ Na-

léhavě se na něho zadívala. „Řekněte mi, doktore, co je na tom špat-

ného?“

Nedokázal jí odpovědět a mlčel.

„Proto se mě, prosím, dál na nic neptejte,“ poprosila ho naléha-

vě. „A už jděte.“

Přikývl a obrátil se k odchodu.

„Doktore, prosím vás!“ zavolala ještě za ním. „Nemějte mi to za

zlé. Prosím vás, pochopte mě. Nemohu jinak.“

Obrátil se a přinutil se ke konejšivému úsměvu.

„Ne, sestro Mayfieldová, nemám vám to za zlé. Ba zcela nao-

pak. Jsem vám dokonce vděčný.“

„Vděčný?“ Nechápavě se na něho zadívala. „Za co?“

„Za to, co jste mi právě vysvětlila. Že se s tou věcí totiž musím

vyrovnat sám. Úplně sám.“

„Já sice nevím, o co jde, ale raději to ani vědět nechci. Ale jedno

vám přeju: mnoho štěstí!“

— 41 —

„Děkuji. Myslím, že ho budu potřebovat.“ A to víc, než kdy

předtím, dodal v duchu. Zvlášť když ani sám pořádně neví, co vlast-

ně chce. Ví jenom, že to má něco společného s tou mladou ženou.

Došel k východu z domu, zastavil se a vrtěl hlavou. Byl to

hloupý nápad jet sem. Co si od toho vlastně sliboval?

Nějakou dobu čekal, až pojede kolem nějaký taxík, když však

žádný dlouho nejel, rozhodl se vydat se domů pěšky. Čerstvý vzduch

mu dělal dobře.

A snad ho to přivede na jiné myšlenky.

A přece se tak nestalo.

Pojď! znovu se mu rozeznělo v hlavě, zatímco se hnal nočními

ulicemi. Pojď ke mně a pomoz mi. Potřebuji tě!

„ Ne!“ vykřikl vzrušený hlas nahoře nad Lilith. Patřil lékaři s

šedým melírem na vlasech, přibíhajícímu z horního konce schodiště.

Šermoval kolem sebe rukama. „Nestřílet. V žádném případě nestří-

let! Potřebuji ji živou!“

V tu chvíli Lilith unikl lehký úšklebek. Ne, že by ji kulky mohly

na dlouho zadržet (Opravdu ne? Ještě to nikdy nevyzkoušela. Dost

možná je její lidská polovina přece jen na kulky „citlivá“!) Ale

tento příkaz byl pro ni takřka propouštěcí list.

Mohutným skokem se vrhla na ty čtyři hlídače. Byli všichni ve

svém oboru profesionály, ale s nadlidskou silou pacientky přece jen

nepočítali.

Prvnímu Lilith zasadila do obličeje takový úder, že mu přerazila

nos, druhého z boje vyřadila kopancem tak mocným, že odletěl na

několik metrů daleko.

Mezitím třetí ji uchopil zezadu a sevřel ji oběma rukama. Žádná

normální žena by neměla šanci dostat se z tohoto ocelového stisku.

Ale Lilith nebyla normální žena.

Lehce rozevřela jeho sevření a loktem muže srazila k zemi.

Chtěla pokračovat v útěku, ale nepodařilo se jí to, protože jí čtvrtý

muž podrazil nohy.

Skočil na ni jako hráč amerického fotbalu na svého soupeře a

strhl ji s sebou na zem. Lilith se podařilo ho setřást, vyskočila a chtě-

la utíkat dál, avšak najednou se vedle ní objevil nějaký lékař a zabodl

jí do paže jehlu injekční stříkačky.

— 42 —

Lilith ho odmrštila stranou, vytáhla si jehlu z paže a stříkačku

odhodila. Pak se znovu rozběhla.

Mezitím se však jeden ze strážníků vzpamatoval a v ostrém úhlu

se vyřítil proti ní, aby jí odřízl cestu.

Lilith se mu pokusila vyhnout, avšak najednou nedokázala udr-

žet rovnováhu a její pokus byl marný.

Muž se ocitl vedle ní a znovu ji strhl k zemi. Tloukla kolem sebe

a skutečně se jí podařilo vymanit se z jeho sevření, ale nepodařilo se

jí už postavit na nohy.

Najednou na ni někdo skočil a svojí váhou ji přitiskl k zemi.

Lilith si nevěděla jiné pomoci, než se obrátit a zakousnout se mu

do ramene. Vykřikl a pustil ji.

A přece se jí už nepodařilo postavit se. Víc a víc ztrácela kontro-

lu nad svými pohyby. Uspávači prostředek, který jí píchli, začínal

působit.

A než se Lilith vzpamatovala, vrhlo se na ni na půl tuctu lidí a

spojenými silami ji přemohli.

Prskala, aniž by jí to však bylo co platné. Stále víc a víc se jí za-

čínaly zatemňovat smysly.

Ještě posledním vzepětím se pokusila osvobodit, ale marně.

A pak ztratila vědomí.

„Rychle!“ přikázal doktor Romano hlídačům a ukázal na nehyb-

né tělo ženy u svých nohou. „Odneste ji zpátky do prominentského

traktu!“

Zatímco strážníci — až na toho, kterému Lilith přerazila nos a

který byl mezitím lékařsky ošetřován — plnili jeho příkaz, obrátil se

primář k ostatním, kteří stáli mlčky a vyděšeně hleděli, co se děje.

To, co se právě odehrálo před jejich očima, bylo prostě až příliš neu-

věřitelné. Naštěstí nebyli mezi nimi žádní pacienti.

„Přeju si, abyste o tomto incidentu zachovali absolutní mlčení,“

křikl na ně doktor Romano. „Pokud se jen jediné slovíčko vynese

mimo kliniku, přestane dotyčného těšit život, to vám slibuji. A vy

víte, že svoje sliby plním. Tak a teď zpátky do práce!“

Zatímco se lidé rozcházeli na svá pracoviště, otřel si Romano

zápěstím pot z čela.

— 43 —

Kdo k čertu vlastně ta žena je? Ještě nikdy neviděl nikoho, kdo

by se pohyboval s takovou silou a mrštností.

Zamířil za strážníky do prominentského traktu.

„Pane, já…,“ oslovil ho vrátný, bledý jako křída, když primář

procházel kolem skleněných dveří.

Doktor Romano jen rozmrzele zvedl ruku. „Později,“ řekl, aniž

by se zastavil. „Ať mi už chcete říct cokoli — na to bude čas pozdě-

ji!“

Ve vyšetřovně ho čekalo další překvapení: zdravotní sestra, celá

bledá a viditelně zmatená, se pokoušela rukama zakrýt svoji nahotu.

Doktor Romano měl pocit, že se mu situace vymyká z rukou víc

a víc.

„Pane, já opravdu nevím, co…,“ začala Maxime Gardnerová

rozrušeně.

„Později,“ řekl jí. „Běžte si něco obléci a pak se u mě hlaste.“

Z jeho tónu si mohla být jistá, že —ať už se přihodilo cokoli —

její dny na této klinice jsou sečteny.

Zatímco strážníci ukládali pacientku zpátky na lůžko, prohlížel

si primář zamyšleně tři roztržené kožené popruhy.

„Řekněte mi,“ obrátil se na jednoho ze strážníků. „Patří k vaše-

mu vybavení také ocelové náramky?“

„Ano, pane. Proč?“

„Tak mi doneste čtyři kusy.“ Podíval se na ležící pacientku.

„Uvidíme, jestli si s nimi poradí tak snadno jako s koženými popru-

hy.“

Strážník se chtěl vzdálit, aby donesl, co primář žádal, ale doktor

Romano ho ještě zadržel. „A taky bych chtěl, aby aspoň dva z vás

tady v příštích hodinách drželi stráž. Takovýto incident se už nesmí

opakovat. Jste mi za to osobně zodpovědný. Rozuměl jste?“

„Ano, pane.“

Doktor Romano se podíval na své briliantové hodinky — dárek

jednoho vděčného pacienta. Navzdory tomu všemu nesmí zapome-

nout, že ho ještě čeká důležitá schůzka.

Doktor Romano se sešel se svým telefonickým partnerem asi o

hodinu později v jednou exkluzivním nočním baru v centru Sydney.

Oddělený box jim umožňoval bavit se naprosto nerušené.

— 44 —

Jeho partnerem byl major Gene Bradley, vedoucí vojenské vý-

zkumné kliniky, sídlící kousek za městem. Doktor Romano se s ním

seznámil už před lety na nějakém dobročinném plese, na kterém se

major na rozdíl od primáře cítil zjevně nesvůj. Přesto udržovali od té

doby nejtěsnější kontakty a navzájem si nejednou poskytli cenné

služby. Samozřejmě ku prospěchu obou stran.

„U každého jiného, než jsi ty, Georgi,“ oslovil major Bradley

primáře křestním jménem, „bych se domníval, že mi chce věšet bulí-

ky na nos, ale ty nejsi ten typ. Takže ty opravdu tvrdíš, že se zranění

té pacientky vyléčila sama od sebe během jednoho dne?“

„Přesně tak. A to byl teprve začátek. Prozkoumal jsem její krev.

A zdá se, že má docela jiné složení než normální krev lidská, třebaže

druh odchylky nedokážu určit. Zato jsem zjistil, že reaguje nezvykle

agresivně na veškerý druh nákazy a bakterií, dost možná také na vi-

ry.“ Doktor Romano vytáhl složku s nějakými papíry. „A jestli po-

třebuješ další materiál, tady je celá analýza všech jejích tělesných

funkcí. Všechny hodnoty jsou mnohem nižší než u kteréhokoli nor-

málního člověka.“

Bradley přeletěl papíry očima. „To je úžasné, že někdo s tímto

vůbec ještě může žít.“

„Zcela správně. A co řekneš na to, že ten někdo je navíc ještě

schopen přetrhnout kožená pouta a pokusit se o útěk? Potřebovali

jsme půl tuctu mužů, abychom tu ženu chytili a přemohli. Nařídil

jsem, aby byla nadále držena stále pod narkózou.“

„A nemáš nejmenší tušení, kdo to je?“

„Ne, ale poctivě řečeno, to nám může být docela jedno. Vím je-

nom, že nemůže už déle zůstat na mojí klinice. Už tak vzbudila dost

velké pozdvižení. Musí být co nejrychleji dopravena na bezpečnější

místo —a nenapadá mě žádné vhodnější než tvoje klinika.“

„Nežádáš ode mě zrovna málo,“ usoudil major Bradley. „Nežá-

dáš o nic méně, než abych změnil veškeré zaměření výzkumu a pra-

coval na vlastní pěst.“

„Nikdo jiný nepřipadá v úvahu. Ty máš pod svým velením celý

komplex. Máš odborníky. A kromě toho utajení je u vás naprosto

přirozená věc. Nikdo vám nebude klást nepříjemné otázky, když se

odvoláš na utajení.“ Doktor Romano se naklonil dopředu. „A kromě

— 45 —

toho, představ si, co by to znamenalo, kdyby se ty výsledky potvrdi-

ly. Nejde o nic méně než

O prostředek, který způsobí revoluci v medicíně!“

„Jak správně říkáš, pokud se výsledky potvrdí,“ mírnil ho

Bradley.

„Myslíš si snad, že jsem je nezpracoval dost pečlivě? Pomysli

jenom, jaké možnosti vojenského využití se tu nabízejí. Voják, který

bude mít tuto obrannou látku ve své krvi, bude s největší pravděpo-

dobností odolný proti všem biologickým

1 chemickým zbraním. A měl jsi vidět, s jakou divokostí ta žena

při svém útěku bojovala. Je možné, že to je také jeden z účinků té

látky. Armáda, jejíž vojáci to budou mít v krvi, by byla pravděpo-

dobně nejnepřemožitelnější na celém světě.“ Doktor Romano udělal

významnou pauzu. „Ptám se, kolik by naši velcí bratři, Britové, za to

byli ochotni zaplatit. A co teprve Američani. Finanční možnosti jsou

zřejmě naprosto neomezené.“

Major Bradley mlčel. Bylo vidět,

jak mu to v hlavě šrotuje. Třebaže se dosud z důvodů vlastního

prospěchu příliš přesně předpisů vždycky nedržel, jedno přece jen v

první řadě byl —vlastenec.

„A pak je tu ještě jedna věc,“ vytáhl doktor Romano své trum-

fové eso. „A sice ty šaty, které má ta žena násobě.“

„Co je s nimi?“

Primář St.Margarete's Clinic mu přesně povyprávěl, co se do-

zvěděl večer od Berglundsona. „Jak říkám, ta látka prý nesvírala jeho

ruku déle jež jednu vteřinu,“ dokončil svůj výklad. „A přece to stači-

lo, aby byly naprosto strženy veškeré svrchní vrstvy kůže. Já sám

jsem to sice neviděl, ale to zranění j sem ošetřoval. Věř mi, žé něco

podobného jsem nikdy předtím neviděl.“

Bradley ještě chvíli mlčel, a pak se konečně rozhodl.

„Takže převoz ještě dnes v noci?“ zeptal se.

Doktor Romano přikývl. „Čím dřív, tím líp.“

Hesekiel mířil k poslednímu cíli dnešní noci, k St. Margarete's

Clinic.

Vzal na sebe podobu netopýra a obletěl nejprve celý komplex

kliniky. Jeho temná postava se sotva odlišovala od noční oblohy.

— 46 —

Čas od času se snesl na římsu některého okna a nahlížel dovnitř

budovy, jestli neobjeví nějakou snadnou oběť.

Neměl už zapotřebí zabíjet další oběť. Už časně zvečera svoji

krvežíznivost utišil na jakési prostitutce, která si našla pracoviště v

příliš osamělé ulici. Samozřejmě že se na ní nasytil teprve poté, co

mu předvedla veškeré umění svého řemesla.

A takže přestože už svoji žízeň dostatečně ukojil, nějakým deli-

kátním zákuskem by dřív, než se rozední, ještě nepohrdl. Jako pří-

slušníku Starého plemene mu sice slunce nemohlo uškodit — jen

služebné kreatury hynou jeho světlem — přesto však mu světlo ne-

bylo příjemné a probouzelo v něm nevolnost, kterou si Hesekiel rád

odpustil.

Poletoval od okna k oknu, aniž by však objevil nějakou vhodnou

oběť. Už chtěl zase zmizet, když vtom uviděl něco, co jeho netopýří

smysly maximálně vzrušilo.

V jasně osvětlené místnosti stáli dva uniformovaní strážníci

vedle jakéhosi lůžka. A na něm, to poznal svým zvláštním smyslem

okamžitě, ležel jiný upír, připoutaný želízky k posteli.

Přesněji řečeno: upírka!

A ne ledajaká. Ne, tohle nebyl nikdo jiný než ten bastard, který

už celé měsíce znervózňuje celý klan.

A třebaže Hesekiel už dávno podnikal na vlastní pěst, přece jen

o ní slyšel a věděl, jaký má její objevení pro společenství nočních

bytostí obrovský význam.

A začalo mu docházet, jaká šance se mu tím nečekaným obje-

vem nabízí.

V tu samou chvíli se pevně rozhodl. Prorazí okno, vlétne dovnitř

a tam se vrátí opět do své lidské podoby. Vypořádat se s těmi dvěma

strážníky nebude problém. Dvě mrtvoly navíc, na tom už nesejde.

A právě když se chystal svůj plán provést, stalo se něco, co jej

rázem zhatilo.

Doktor Romano si nedal vzít, že převezme osobní dohled nad

převozem pacientky. Proto spolu s jednou sestrou vstoupili do vyšet-

řovny.

„Nějaké problémy?“ zeptal se strážníků.

Oba muži zavrtěli hlavou.

— 47 —

„Dobrá, tak té ženě rozepněte náramky a naložte ji…“

Vtom sestra vykřikla a doktor sebou trhl. Spatřil ji, jak zírá vy-

lekaně do okna, avšak když se tam podíval, neuviděl nic neobvyklé-

ho.

„Co je s vámi, sestro?“

„Já… já…,“ zakoktala se. Dala si dlaň před ústa a polkla. „Pro-

miňte, doktore, tam na okně byl hrozně veliký netopýr. Opravdová

obluda. A na chvíli jsem dokonce měla pocit, jako by chtěl rozbít

sklo a vtrhnout sem.“

„Prosto vás, sestro!“ okřikl ji doktor Romano. „Teď opravdu

není vhodný okamžik pro nějaké strašidelné povídačky.“

Pokynul strážníkům, aby pacientku vynesli ke zvláštnímu vý-

chodu z prominentského traktu.

Než se sám vydal za nimi, ještě jednou pohlédl do okna. Ani teď

tam nic neviděl.

Kdo ví, co si to ta sestra vybájila? Ale přesto — od té doby, co

sem přivezli tuto zvláštní pacientku, se začínají hromadit tajuplné

události.

Trojnásobně si oddychne, až bude ta žena převezena na vý-

zkumnou kliniku do traktu s nejvyšší ostrahou. Odtamtud už nikdy a

nikam neuteče.

Když Berglundson uviděl před sebou světla kliniky, měl najed-

nou nepříjemný pocit. Velice dobře si pamatoval primářova slova o

vyhazovu. Ale Berglundson nemohl jinak, než se vrátit na kliniku.

Doma se několik hodin neklidně

převaloval v posteli ze strany na stranu, aniž by dokázal usnout

nebo jen na chvíli dopřát svým myšlenkám klidu.

Znovu a znovu mu před vnitřním zrakem vyvstával obličej té

mladé ženy.

A její oči, které úpěnlivě prosily:

Pojď! Pojď sem ke mně a pomoz mi. Potřebuji tě!

A pak najednou — sám Berglundson nevěděl, kolik uplynulo

hodin —vstal a vyšel z domu.

Taxík ho dovezl skoro až sem, ale protože nechtěl být hned ob-

jeven, nechal se vysadit už kus před klinikou.

— 48 —

Instinktivně zamířil rovnou ke zvláštnímu vchodu prominent-

ského traktu, před kterým se nacházela nevelká zelená plocha se

stromy a keři, téměř park. Berglundson s úžasem zjistil, že před ním

stojí několik aut: jedna sanitka a dvě limuzíny, jedna vepředu, druhá

vzadu. A všechny označené barvami australských ozbrojených sil.

Připlížil se blíž ke vchodu a schoval se ve křoví. Skrz listí mohl

přesně sledovat vše, co se venku dělo.

Nejprve se objevili dva strážníci. Pak Berglundson uviděl vyjet

na vozíku nosítka, muži je naložili do sanitky a v tu chvíli poznal,

kdo byl na nich — ta mladá žena, nouzově přijatá včera v noci!

Vystrčil hlavu ještě trochu víc a objevil doktora Romana, který

vyšel z budovy s cestovní brašnou a nastoupil do jednoho doprovod-

ného vozu.

Teprve když se dveře všech aut zabouchly a řidiči rozsvítili

světla, pochopil Berglundson, že už tu ženu pravděpodobně nikdy

neuvidí, jakmile ty vozy jednou odjedou a opustí prostor kliniky.

Vyšel ze svého úkrytu a rozběhl se k parkovišti pro zaměstnan-

ce. Mělo by tu pořád ještě stát jeho autíčko korejské výroby, kterým

přijel na minulou noční službu. Zoufale se hrabal zdravou rukou v

kapsách a hledal klíč, zatímco auta za ním se už rozjela.

Konečně klíč našel. Roztřesenýma rukama odemkl dveře vozu,

skočil za volant a nastartoval.

Když dorazil k bočnímu vchodu, byla ta malá kolona vozů pryč.

Berglundson přidal plyn a vyřítil se směrem, kde odbočka ke klinjpe

ústila do hlavní silnice. Odsud se pak dalo jet oběma směry dlouho

jen pořád rovně.

Malý konvoj se mezitím již dost vzdálil od kliniky, ale zadní

světla vozů se dala ve tmě dobře rozeznat.

Berglundson otočil volantem a pustil se do sledování. Třebaže

se jen málo staral o omezenou rychlost, jen stěží se mu dařilo udržo-

vat se za konvojem v závěsu. Ty tři vozy se hnaly přes noční Sydney

přímo sebevražednou rychlostí. Před každou křižovatkou zapínala

sanitka na okamžik modrý majáček, aby si zjednala volný průjezd.

Berglundson neměl k dispozici takovou pomůcku. Navíc nikdy

nebyl nijak dobrý, ani razantní řidič a s obvázanou rukou to bylo

ještě dvakrát tak obtížné.

— 49 —

Nejednou ztratil konvoj z dohledu, když vozy daleko před ním

zabočily do nějaké boční ulice. Avšak pokaždé je znovu dostal na

dohled.

Přesto měl strach, že konvoj ztratí nadobro.

Musí se k němu nutně víc přiblížit.

Sešlápl plynový pedál ještě víc. A konvoj znovu zabočil za roh.

Když jej Berglundson několik vteřin nato následoval, dostal se jeho

vůz na okamžik do smyku a mladý lékař měl co dělat, aby znovu

získal kontrolu nad řízením.

Několik set metrů před ním právě konvoj projel křižovatkou. A

skoro současně naskočilo na semaforu žluté světlo. Dávno už svítila

červená, když Berglundson vletěl do křižovatky, aniž by na chvíli

sundal nohu z plynu.

Ten cisternový náklaďák uviděl pozdě.

Berglundson strhl volant, aniž by tím. dosáhl něčeho víc, než že

jeho vůz v plné rychlosti dostal smyk a skoro se napůl převrhl, a pak

s prudkost^ střely narazil do boku náklaďáku.

Exploze otřásla celým centrem města, okenní tabulky v širokém

okolí se vysypaly a k noční obloze stoupala obrovská ohnivá koule.

Jen pár úlomků chrupu, to bylo jediné, co druhého dne, když byl

požár uhašen a trosek odklizeny, z Berglundsona našli.

„ Co to bylo?“ vyjekl doktor Romano, když tlaková vlna otřásla

jejich vozem, jedoucím v čele konvoje, zatímco kdesi za nimi se noc

rozsvítila planoucím světlem.

Obrátil se, aby se podíval přesněji, ale sanitka, jedoucí za jejich

autem mu zakrývala přímý výhled na místo události.

A pak odbočili do další ulice.

Řidič reagoval s vojenskou lhostejností. „Nemám tušení,“ odpo-

věděl, aniž by na okamžik snížil tempo. „Asi nějaká nehoda, výbuch

plynu, nebo něco takového. Každopádně nic, o co bychom se museli

starat. Ale podle toho, jak to znělo, o tom určitě ještě dnes večer

uslyšíme v hlavních zprávách.“

Konvoj opustil hranice města a jel podél pobřeží vzhůru k uza-

vřenému areálu na počátku zdvíhající se pahorkatiny.

Strážní u brány je vpustili bez kontroly. Před jednou budovou,

stojící poněkud stranou od ostatních, vozy zastavily. Tam už na ně

— 50 —

čekal major Bradley v doprovodu několika mužů v uniformě a dvou

lékařů v bílých pláštích.

Major Bradley je představil doktoru Romanovi jako doktora

Smitha a doktora Freemana a rovněž uvedl jejich hlavní specializaci.

„Třetí kolega, doktor Dess, ještě dorazí,“ dodal Bradley. „Jeho

specializací je mikrobiologie. Musí přijet z Adelaide a bohužel tu

nemůže být dost rychle. Ale počítám, že do hodiny tu bude.“

Doktor Romano uznale přikývl. Major Bradley skutečně dokázal

v tom krátkém čase shromáždit specialisty ze všech oborů. Dost se

těšil na spolupráci s nimi. A nebylo to jen vyhlídkou na slávu a bo-

hatství; radost mu činila spíš příležitost spolupracovat s nimi na tom-

to případu.

Ba skoro mu to připadalo, jako by cítil zase onu téměř horečku,

která ho kdysi dávno — skoro před třiceti lety — vedla k tomu, že

šel studovat medicínu. Horečnou dychtivost, o které si myslel, že ji

už dávno ztratil.

Mezitím byla dvěma muži v uniformách vynesena nosítka s pa-

cientkou ze sanitky do budovy.

„Postaral jsem se o to, abys mohl být ubytován spolu s ostatními

přímo zde,“ řekl major Bradley. „Díky tomu se budete moci pacient-

ce věnovat takřka nepřetržitě. Mám ti ukázat tvůj pokoj? Možná by

ses chtěl trochu osvěžit. Anebo si trochu odpočinout, než se pustíte

do práce. Určitě jsi už nejméně čtyřiadvacet hodin na nohou.“

„Ne,“ rozhodl Romano. „Nejprve si musím prohlédnout vý-

zkumný komplex. A spolu s ostatními připravit pracovní plán.“

Bradley přikývl, jako by nic jiného ani nečekal.

Zamířil ke vchodu. Krátce předtím, než vstoupili dovnitř, náhle

doktor Romano strnul a pohlédl nahoru nad blízkou skupinu stromů.

Zdálo se mu, jako by zaslechl pleskání křídel — snad nějakého vel-

kého, těžkého ptáka — a na nepatrný okamžik měl dokonce pocit,

jako by se do větví spustil nějaký veliký stín.

Ale jakkoli upřeně hleděl tím směrem, neviděl tam nic.

Bezděky si vzpomněl, jak se sestra ze St. Margarete's Clinic při

převozu pacientky domnívala, že za oknem ošetřovny zahlédla neto-

pýra.

— 51 —

Jen abych se nezbláznil! pokáral se v duchu. Pomalu už taky za-

čínám vidět strašidla!

„Co je?“ zaslechl říkat majora Bradleyho. „Proč nejdeš?“

Doktor Romano mávl rukou a následoval majora do budovy.

Velkým nákladním výtahem sjeli dolů.

„Už se těším, jak budu s vámi spolupracovat,“ řekl ten, kterého

major představil jako doktora Smitha. Byl to malý brýlatý mužíček,

který vypadal jako učiněné neviňátko.

Avšak doktor Romano věděl své. Konec konců tento mužíček

nebyl určitě pro nic za nic nejlepším specialistou na chemické a bak-

teriologické bojové prostředky. „Slyšel jsem už hodně o vás i vašich

společenských kontaktech. A pokud je jen polovina z toho, co se píše

v dokumentaci, pravda, pak tu máme co do činění s výjimečně zají-

mavou abnormalitou.“

Doktor Romano přikývl. Dalo se to i tak pojmenovat.

„Tak jsme tady,“ řekl major Bradley, když sjeli o dvě patra do

podzemí a dveře výtahu se otevřely. Rozpřáhl ruce. „Tady najdeš

všechno, čeho si tvé srdce žádá. Oba tví kolegové ti vše ukážou. Ti

se tu vyznají ze všech nejlíp.“

Řekl vojákům v uniformách, kam mají zanést nosítka.

„A z nějakého opakovaného pokusu o útěk si nemusíš dělat hla-

vu. Tato sekce se dá hermeticky uzavřít a dokonce má i svůj vlastní

zdroj energie. Ani sem, ani ven nepronikne ani blecha.

Doktor Romano odměřeně přikývl a v duchu se ptal sám sebe,

proč ho přesto tato informace nedokáže docela uklidnit.

Hesekiel sledoval celou cestu konvoje během letu vysoko nad

střechami města. Když vozy dorazily k cíli, spustil se nedaleko od

nich do větví stromů. Odtamtud pozoroval, jak upírku odnášejí

dovnitř do budovy.

Když se Hesekiel ve svém úkrytu pohnul, jeden z mužů krátce

pohlédl směrem k němu, avšak Hesekielovi jeho upírský instinkt

říkal, že ho skutečně neobjevil. A opravdu. Chvíli nato se muž zase

odvrátil a následoval ostatní do budovy.

Hesekielovy netopýří oči hleděly toužebně ke vchodu. Věděl, že

dnes už nic nevyřídí. Na východě, daleko nad mořem se už objevilo

— 52 —

první světlo nového dne. Během necelé půlhodiny vystoupí slunce

nad obzor a přinese mu jen slabost a nevolnost.

Hesekiel se vznesl do výšky a vyrazil zpátky směrem k městu.

Konečně, co viděl, mu dostatečně stačilo, nyní věděl, kam upírku

dopravili. Zítra — hned po setmění — se sem vrátí a vyřídí zbytek.

Když se Lilith probrala, hleděla přímo do ostrého světla operač-

ní lampy, jež jí připomínala zapadající slunce z jejího minulého pro-

buzení.

Kolik času mezitím uplynulo?

Neměla tušení. Ale cítila, že opět pociťuje žízeň.

„Už zase přichází k sobě,“ zaslechla něčí hlas.

Nějakou chvíli trvalo, než se jí před očima rozjasnilo a nakonec

rozeznala celkem pět mužů s rouškami na tvářích, kteří se nad ní

skláněli.

„Slyšíte nás?“ zeptal se jeden z nich.

„Já…,“ začala Lilith. Jazyk jí připadal těžký a jako by ji pořád

ještě neposlouchal. „Kde… kde to jsem?“

„V bezpečí,“ zněla odpověď.

Ačkoli ji měl tón toho hlasu uklidnit, Lilith pocítila naprosto

opačný, pocit. Hned se probrala o poznání víc.

„Kde… kde to jsem?“

„Jste v bezpečí,“ opakoval hlas. „A to by vám prozatím mělo

stačit.“

„Co to znamená? Kde přesně jsem?“

„Obávám se, ž,e poněkud nechápete situaci. Teď není na vás,

abyste kladla otázky. Namísto toho máme my spoustu otázek pro

vás. A samozřejmě doufáme, že nám na všechny odpovíte.“

Lilith se vzrušeně pokusila zvednout, ale nešlo to. Její kotníky a

zápěstí byly tentokrát připevněny ocelovými pouty, ke všemu ji ještě

kolem pasu ke stolu poutal řetěz. Lilith si všimla, že navíc má k sobě

připojeno celé množství různých kabelů.

Vytekle se pokusila vyprostit z pout, nebo alespoň strhat ze sebe

kabely, avšak nepodařilo se.

Muži s naprostým klidem čekali, až zanechá marných pokusů.

— 53 —

„Teď, když jste se sama přesvědčila, v jaké jste situaci,“ řekl

další z mužů, „dovolte nám přejít k první otázce: Kdo jste? Nebo

ještě lépe: Co jste?“

Lilith poznala ten hlas. Patřil lékaři, který během jejího pokusu

o útěk křičel na strážníky, aby na ni nestříleli.

„I kdybych vám to řekla,“ odpověděla, „nevěřili byste tomu.“

„Proč nám aspoň nedáte příležitost, abychom to posoudili sa-

mi?“

Lilith neodpověděla. Se vším, co by jim mohla říci, by se dosta-

la jen ještě do větších potíží.

„Měla byste uvážit, jestli by přece jen nebylo lepší s námi spo-

lupracovat,“ pokáral ji hlas. „Mohu vás ujistit, že máme dost pro-

středků a způsobů, jak vás přimět k řeči.“

O tom Lilith nepochybovala, že tito lékaři disponují celou řadou

možností. Ovšem, jestli budou tyto prostředky úspěšné, to už byla

věc druhá.

Ale co je jí to platné? Z těch pout se nedostane.

„Mlčíte? No dobrá, zkusíme jinou otázku. Třeba se vám na ni

bude odpovídat líp. Co to je za zvláštní šaty, které máte na sobě? Jak

to, že vám nejdou sundat z těla?“

Lilith pevně stiskla rty a mlčela. Přitom se soustředila na jeden

pár očí nad sebou.

„Včera v noci napadly jednoho lékaře, který vás chtěl ošetřit,“

pokračoval lékař. „Nemůžete nám říci, jak to funguje? Proč ho to

napadlo, když vám chtěl přece jen pomoci?“

„Za to… za to já nejsem zodpovědná,“ ujelo Lilith bezděky.

A hned byla veškerá její koncentrace tatam. Muž, na kterého

měla políčeno, jen zavrtěl hlavou, jako by chtěl setřást chvilkovou

slabost.

„Zajímavé,“ pravil hlas. „Takže vy přiznáváte, že vaše šaty něco

takového dokážou?“

Lilith se styděla, že se nechala nachytat na tak jednoduchý trik.

Znovu se koncentrovala na téhož muže, avšak z nějakého důvo-

du —snad byla pořád ještě pod vlivem léků — se jí nedařilo získat

nad ním kontrolu.

Ba ještě hůř — její pokus nezůstal bez povšimnutí.

— 54 —

Muž si promnul oči a nevěřícně se zadíval na Lilith.

„Ty oči…,“ zamumlal. „Zatraceně.“

„Co říkáte, doktore Dessi?“

„Ty oči. Ony… chtěly mě zhypnotizovat. Věřte mi, už jsem se

málem na vás vrhl a tu ženu osvobodil. Ano, byly to ty její oči. Jsem

si tím jist. Vždyť jste… museli přece vidět, jak na mě zírala.“

„Ale to je přece nesmysl,“ protestoval major. „Jak by mohla ně-

co takového dokázat?“

Doktor Romano však byl daleko méně skeptický. Pořád si ještě

vzpomínal na to, co se stalo v jeho nemocnici. Bylo toto snad vysvět-

lení, proč si sestra Gardnerová na nic nedokázala vzpomenout — ani

na to, jak jí pacientka vzala její oblečení? Udělala to snad tato mladá

žena stejným způsobem?

„Nemůžeme si dovolit žádné riziko,“ řekl, vzal roli leukoplasti a

utrhl dva na prst dlouhé pruhy. S nimi zamířil k hlavě lůžka.

Lilith ucukla hlavou a pokusila se mu chňapnout po rukou,

avšak ostatní lékaři přispěchali doktoru Romanovi na pomoc a vzá-

pětí ji ty dvě náplasti zbavily vidění.

Lilith se nepřestala svíjet, ani když ji lékaři už pustili. Její bez-

mocnost přerůstala v zuřivost.

V nespoutanou zuřivost.

Ve zvířeckou zuřivost.

Zuřivost, která ji vyplnila naprosto beze zbytku a jako by náhle

ještě jednou zmobilizovala veškeré rezervy sil v jejím oslabeném

těle.

Lilith se vzepjala a vší silou zalomcovala řetězem. Zornice je-

jích očí pod náplastí se zúžily v pouhé štěrbiny, a když se jí z hrdla

vydral zvířecí řev, lékaři zděšeně odstoupili od stolu.

Jeden z článků jejích ocelových náramků s hlasitým třeskem

praskl. A také řetěz kolem pasu začal skřípat, jako by jeho kalená

ocel měla každou chvíli puknout.

„Ó, Bože!“ vykřikl jeden z lékařů. „Ona se z toho dostane!“

„Injekci! Rychle!“

Další trhnutí a ocelová pouta na její levé ruce se konečně přetrh-

la.

— 55 —

Avšak než se mohla osvobodit víc, ucítila v rameni jehlu injekč-

ní stříkačky.

Odhodila stranou malého, hubeného lékaře, který jí píchl injekci

a pokoušela se zbavit druhého pouta.

Ale vtom začal uspávači prostředek působit. Lilith cítila, jak se

jí hlavou rozlévá hustá mlha a její síly ochabovaly.

Několik vteřin nato klesla bezvládně zpět na operační stůl.

Jen pomalu se osmělovali lékaři přiblížit se zpátky do její blíz-

kosti. Napůl v bezvědomí vnímala jejich hlasy. Dávka byla dost vel-

ká, aby Lilith ztratila vládu nad svým tělem, ale ne, aby ji uspala.

„Úžasné. Něco takového jsem ještě nikdy neviděl. Jak může být

vůbec nějaký člověk schopen silou pouhých svalů roztrhnout ocelová

pouta? A ještě k tomu taková půvabná žena?“

Otázka visela nějakou chvíli ve vzduchu bez odpovědi.

„Myslím, že právě proto tu jsme, abychom to zjistili,“ řekl dok-

tor Romano konečně.

„A co teď?“

„Především ji musíme znovu připoutat.

„Nemám pro jistotu zavolat pár vojáků, co nahoře hlídají?“ ze-

ptal se major Bradley.

„Ne. Nevypadá, že by nám mohla být ještě nebezpečná.“

Vyměnili roztržené náramky za nové. Lilith cítila, co s ní dělají,

avšak nebyla schopna se nijak bránit.

„Měli bychom tu ženu dál držet pořád pod narkózou, aby se ně-

co takového neopakovalo,“ řekl doktor Romano. „Krev, kterou jsme

jí odebrali, nám prozatím pro další analýzy bohatě stačí. Řekl bych,

že bychom se měli především zaměřit na ty její šaty a pokusit se je

oddělit od těla.

„Dobře, budeme postupovat v tomto pořadí,“ řekl major

Bradley. Sice stále ještě byl pod dojmem z předchozího incidentu,

ale jeho hlas opět začínal nabývat na původní jistotě. Pokynul dvěma

lékařům, doktoru Freemanovi a doktoru Dessovi.

Ti oba hned vyšli z místnosti a po chvíli se vrátili v stříbřitě

třpytivých ochranných oblecích a uzavřených přilbách.

Bradley přezkoušel funkčnost jejich výbavy, pak vyšli spolu s

doktorem Romanem a doktorem Smithem ven na chodbu a zavřeli za

— 56 —

sebou těžké ocelové dveře. Byly zajištěné bezpečnostním zámkem

ovládaným kolem, podobným námořnímu kormidlu, s jeho pomocí

se daly dveře hermeticky zavřít. Malým okénkem ve výši očí se dalo

sledovat, co se děje uvnitř.

„Tyto obleky jsou naprosto odolné proti každé chemické látce,

co jich je,“ vysvětloval major Bradley. „A jsou vybaveny vnějšími

mikrofony. Pomocí tohoto dorozumívacího zařízení se můžeme s

těmi dvěma domluvit.“ Stiskl jakýsi knoflík. „Doktore Dessi, doktore

Freemane, slyšíte mě?“

„Jasně a zřetelně,“ zněla odpověď. „Začínáme.“

Oba se obrátili k ženě na lůžku. Jejich metoda, jak odstranit šaty

z kůže, spočívala v tom, že uchopili kleštičkami odstávající cípek a

mechanickým tahem se jej pokoušeli odtrhnout od kůže.

Bolest byla tak silná, že Lilith okamžitě přivedla k plnému vě-

domí. Každý milimetr látky odtržené od kůže jí způsoboval pekelná

muka.

Křičela, svíjela se a vzpínala v poutech, avšak lékaři s ní zjevně

neměli nejmenší slitování.

Trvalo celou věčnost, než se jim podařilo oddělit i poslední zby-

tek černých šatů z její kůže.

Lilith se zasténáním klesla zpět na lůžko. V okamžiku, kdy bo-

lest ustala, se ponořila do milosrdné černé náruče bezvědomí.

A přece kupodivu navzdory všemu utrpení a navzdory své bez-

mocnosti cítila současně něco jako úlevu. Měla pocit, jako by se s

odtržením od šatů, onoho tajemného dědictví po matce, současně její

duše zbavila tíživého stínu.

S touto myšlenkou ji konečně opustilo vědomí.

Oba lékaři pokynuli směrem ke dveřím, že jsou se svou prací

hotovi. Zvedli šaty, aby umožnili svým třem kolegům za dveřmi po-

hled na ně. Spočívaly v jejich rukou jako podivně beztvará hmota. Ta

látka v sobě měla něco mučivého.

„Velmi dobře,“ komentoval to major Bradley. Obrátil se k dok-

toru Romanovi. „Vypadá to, že jsme si dělali starosti předčasně. Ta

věc nereagovala sebemenším způsobem. Ani jednou sebou necukla.“

„Jen počkejte,“ zavrčel primář St. Margarete's Clinic nevrle.

„Ještě s tím nejsme hotovi.“

— 57 —

Oba lékaři uvnitř přenesli látku na druhý stůl v rohu místnosti.

„Začneme s tím, že oddělíme vzorek,“ řekl jeden z nich.

Od dveří nebylo vidět podrobnosti. Oba lékaři k nim byli otoče-

ni zády. Bylo jen vidět, jak jeden z nich začal cosi dělat se skalpe-

lem.

„Zvláštní,“ ozval se v tu chvíli z reproduktoru jeho hlas. „Když

tu látku naříznu, hned za čepelí se zase zacelí. Zkusím to ještě jed-

nou… Ne, takto to nepůjde.“

„Zkuste to s laserem,“ poradil major Bradley. Úkosem pohlédl

na doktora Romana. „Jak vidíš, jsme připraveni opravdu na všech-

no.“

Oba lékaři v místnosti přitáhli obludně vypadající aparaturu s

dlouhým pohyblivým ramenem. Na jeho konci se nacházela kulovitá

hlavice, ze které čněl hrot.

Namířili hrot proti operačnímu stolu a upevnili jej. Potom za-

pnuli aparaturu. Objevil se milimetrový světelný paprsek, čnící kol-

mo do prostoru a končící na prst od šatů, rozprostřených na stole.

„Začínáme,“ řekl doktor Dess. Právě on obsluhoval laser. Poma-

lu pohnul pohyblivým ramenem a laserový paprsek se počal přibli-

žovat k šatům.

Vzápětí oba lékaři skoro panicky odskočili od stolu. Průhledem

ve dveřích se nedalo poznat, co se stalo.

„Co je?“ zvolal major Bradley.

„Ty šaty,“ zněla odpověď. „Nějak se to… začalo vlnit. Jako by

tím proběhla nějaká vlna.“ Lékař opět váhavě přistoupil blíž ke stolu.

„Ale jinak nic. Jen to vlnění. Vypadá to skoro, jako by ty šaty byly

… živé.“

Doktor Romano si dal mikrofon až k ústům.

„Buďte opatrní!“ varoval je. „Ten lékař, kterého šaty napadly na

mé klinice, říkal, že se to před útokem chovalo úplně stejně.“

„Vynasnažíme se.“

Lékaři se pomalu, pomaloučku, a přece každým krokem o něco

rychleji, přibližovali k nebezpečné zóně.

„Co je?“ zeptal se doktor Romano netrpělivě. „Nějaké reakce?“

— 58 —

„Žádné,“ odpověděl doktor Dess, zatímco dál posunoval pohyb-

livé rameno laseru. Přitom sklonil trochu hlavu, aby lépe viděl na

místo, kde světelný paprsek protne látku. „Jen pořád to vlnění…“

„Jak jste daleko?“

„ Skoro hotovi, zbývá ještě pár milimetrů.“

Další vteřiny se vlekly skoro nekonečně, až nakonec se ozvala

úlevná věta: „Hotovo! Kousek jsme odřízli.“

Major Bradley si se zjevným ulehčením oddechl. „Dobrá, tak

teď zabalte obě části do bezpečnostních obalů.“

Doktor Dess zvedl pinzetou drobný odříznutý kousek látky, vlo-

žil ho do válce, o velikosti pěsti a starostlivě zavřel. Pro zbytek šatů

měl připravené druhé pouzdro, to asi o velikosti kbelíku na vodu.

Oběma rukama vzal doktor Dess vlnící se šaty, právě je chtěl

vložit do pouzdra — když vtom symbiont naprosto nečekaně zaúto-

čil.

Bleskurychle se rozlil vzhůru po lékařových pažích až nahoru k

přilbě a v jediném okamžiku byla lékařova hlava, jakož i celá horní

část těla pokryta jediným, jakoby olejovým filmem. Pod ním se zře-

telně rýsovaly kontury ochranného oděvu a přilby.

Doktor Dess začal křičet. Jako slepý se potácel po místnosti, ru-

kama šermoval bezradně kolem sebe.

Zvuk prasknutí průhledu přilby bylo skrze černou hmotu slyšet

jen tlumeně. Vzápětí symbiont cílevědomě pronikl otvorem dovnitř

do stříbřitě se lesknoucího obleku.

Doktor Dess se zhroutil na zem, převaloval se a jeho řev se ve

vteřině změnil ve zdušené bublání, jako by ho někdo tlačil pod vodu.

Přes ochranný oblek nebylo vidět, co se s lékařem stalo, ale mu-

selo to být hrozně.

Po chvíli odumřely veškeré zvuky, unikající z jeho hrdla a vzá-

pětí i veškeré jeho pohyby. Vše, co teď ještě bylo z reproduktoru na

chodbě slyšet, byla jen odporná směsice mlaskání a skřípání.

Lékař ležel nehnutě na zemi, obličejem dolů.

Pokud ještě vůbec něco jako obličej má, napadlo doktora Roma-

na, který musel zvenčí všechno sledovat.

„O, Bože!“ vydechl zděšeně.

— 59 —

„Do prdele!“ komentoval to major Bradley s vojenskou lapidár-

ností. Naklonil se k mikrofonu a obrátil se na druhého lékaře, nachá-

zejícího se v místnosti. „Honem, Freemane, honem ven! Dělejte,

utečte odtud!“

Doktor Freeman dosud stál jako zkamenělý a zděšeně přihlížel,

co se jeho kolegovi stalo. Teprve nyní, když k němu dorazila slova

majora Bradleyho, do něho znovu vjel život.

Dal se na útěk ke dveřím.

Bradley otočil ocelovým kruhem, aby otevřel dveře. Průzorem

ve dveřích bylo vidět, jak látka opět vylézá z ochranného obleku,

ležícího na podlaze, a hromadí se jako louže černé rtuti. Vypadalo to,

jako by ta hmota o šířce ruky na okamžik zaváhala, kterým směrem

se má vydat.

Bradley otevřel dveře, aby mohl lékař vyběhnout, avšak ten se

najednou znovu otočil a rozběhl se zpět ke stolu, na kterém odřezá-

vali kousek šatů.

„Freemane!“ zařval major Bradley. „Co to k čertu děláte?“

„Hned budu zpátky.“ Freeman chytil malý ocelový válec se

vzorkem tkáně.

„Zatraceně, vy idiote! Přestaňte si hrát na hrdinu! Vraťte se!“

Major Bradley uviděl, jak se šaty začaly znovu vlnit, a zatímco

Freeman se s pouzdrem rozběhl ke dveřím, sunuly se přímo k němu,

jako by mu chtěly odříznout cestu.

Když je Freeman míjel, utvořil se náhle z jejich masy výběžek,

který se omotal lékaři kolem nohy. Ten se prudkým skokem vrhl k

východu.

Ale těžký oblek mu bránil v pohybu natolik, že při dopadu za-

kopl a natáhl se jak dlouhý, tak široký.

Hlavou udeřil do země, přičemž sklo hledí jeho přilby se roztříš-

tilo. Ocelové pouzdro mu vypadlo z ruky a dokutálelo se přímo ke

dveřím.

Doktor Romano se rychle sklonil a zvedl ho.

„Rychle!“ řval Bradley. „Pojďte! Honem!“

Freeman se převalil a zíral na Černou hmotu, která se amébovitě

sunula po podlaze směrem k němu — aniž by si vůbec uvědomil, že

— 60 —

všechno vidí jen jediným okem, protože v druhé oční bulvě mu trčí

na prst dlouhý střep z hledí jeho přilby.

Znovu se sebral a po čtyřech se hrabal k východu.

Bradley natáhl k doktoru Dessovi ruku a posledního půldruhého

metru jej vytáhl ven chodbu. A přece ještě dřív, než se Freemanovy

nohy dostaly přes práh, zachytily se černé šaty jeho boty.

A když za ním dveře zapadly v zámku, byl symbiont spolu s ni-

mi venku na chodbě.

Bradley pustil lékařovu ruku, jako by se dotýkal horkého bram-

boru.

Doktor Freeman se otočil, zvedl hlavu a vykřikl, když uviděl

Černou hmotu, jak se plazí po jeho obleku

vzhůru. Jeho pronikavý jekot pak odumřel, když se šaty vsouka-

ly rozbitým hledím do obleku.

„Rychle pryč odtud!“ zařval major Bradley. Chytil doktora Ro-

mana za ruku a táhl ho s sebou dál do chodby.

Třetí lékař, který spolu s nimi přihlížel, doktor Smith, prchal

opačným směrem.

„Tam ne!“ zavolal na něho major Bradley. „To je slepá ulička.

Sem pojďte!“

Doktor Smith se zastavil a s hrůzou hleděl na stříbřitý ochranný

oblek, ležící na chodbě mezi nimi. Pohyby muže uvnitř ustaly a šaty

se opět začínaly vylévat ven z otvoru v přilbě.

Doktor Smith nesebral dost odvahy přiblížit se k té černé hmotě,

natož pak ji přeskočit. Příliš jasně měl před očima, co se přihodilo

jeho dvěma kolegům.

Když symbiont popolezl kousek jeho směrem, zpanikařil, obrátil

se a s křikem se rozběhl pryč.

A přece se symbiont ani v nejmenším nenamáhal pronásledová-

ním hubeného lékaře. Namísto toho se vydal opačným směrem, pří-

mo k majoru Bradleyovi a doktoru Romanovi.

Primář St. Margarete's Clinic uvažoval chvíli, jestli není příči-

nou právě ten oddělený kousek v malém pouzdře, které stále ještě

držel v ruce.

Možná že ta věc chce jen vrátit, co jí vzali. A možná celá ta

noční můra pomine, když se k ní ten odříznutý kousek vrátí…

— 61 —

Avšak než mohl v té myšlence pokračovat, táhl ho major dál.

„Pojď už konečně!“ křičel. „Nebo tu chceš zapustit kořeny?“

Spolu prchali chodbami, zatímco symbiont se amébovitě plazil

za nimi.

Sotva o něco pomaleji než oni.

Hesekiel jediným úderem vyrazil mříž, uzavírající větrací šach-

tu, ze závěsů. S rachotem spadla na zem.

Jako stín vlétl do místnosti a snesl se dolů k lůžku, kde znovu

nabyl své lidské podoby.

Pomalu došel až k lůžku a zbožně klouzal pohledem po těle na-

hé ženy, která tu ležela připoutána.

Lilith se lehce pohnula. Rámus způsobený mříží jí pronikl skrz

mlhy mdloby do vědomí. Zaslechla také třepetání křídel, které se

ozvalo potom. Zvuk, který jí byl příliš důvěrně známý.

A přece se úplně probrala — a to bleskurychle — teprve když

pomocí svého upírského instinktu ucítila přítomnost příslušníka své-

ho druhu.

„Kdo… je tu?“ otázala se těžkým jazykem a proklínala skuteč-

nost, že jí lékaři zalepili oči.

„Přítel,“ odpověděl jí chraplavý hlas.

Kdyby nebyla situace tak zoufalá, Lilith by se určitě nahlas ro-

zesmála. Další upír, který se vydává za jejího přítele. Zkušenost, kte-

rou učinila s Feynem, měla ještě příliš dobře v paměti.

„Nemusíš mít ze mě strach,“ pokračoval ten hlas, jako kdyby

uhodl její myšlenky. „Přišel jsem ti pomoci.“

Lilith pocítila dotek na tváři a pak byly strženy náplasti z jejích

očí.

Jakmile mohla zase něco rozeznat, uviděla u hlavy lůžka stát ně-

jakého upíra. Byl vysoké, hubené postavy, s propadlými tvářemi a

neklidným pohledem. Na sobě měl ošoupaný černý oblek, ve kterém

vypadal skoro jako konferenciér upadajícího varieté. Viděla, jak se

nad ni naklonil a odhalil ostré špičáky.

Lilith sebou neklidně trhla v poutech a pocítila hrůzu při pomyš-

lení, že je absolutně bezmocná a vydaná mu napospas. A přece se

upír naprosto neměl k útoku, nýbrž se spokojil jen s tím, že na ni

zíral — a to způsobem, při kterém by každá jiná žena zrudla studem.

— 62 —

„Řekni mi, kdo jsi!“ vyzvala ho Lilith.

„Vyvrženec. Právě jako ty.“

„Vyvrženec?“

„Ano. Herak mě vyobcoval z klanu, protože jsem neuznával je-

ho následnictví, když se po Horově smrti postavil do čela klanu. Po-

nížil mne a do krve…“ Odmlčel se, pak protáhl obličej a udělal ru-

kou nedbalý posunek. „Ale to není důležité. Důležité je jen to, že se

mu chci pomstít. Herak musí zemřít, ale Kodex mi zakazuje ho zabít.

Z toho důvodu jsem tě vyhledal. Ty stojíš nad Kodexem. Jenom ty

můžeš vykonat moji pomstu!“

„Ty tedy víš, kdo jsem?“

„Ano. Ty jsi ten bastard, kterého by všichni ostatní tak rádi zabi-

li. Lilith, tak se jmenuješ, že?“

„Ano. A jak ty?“

„Hesekiel.“ Nervózně se rozhlédl kolem dokola. „Ale neztrá-

cejme čas řečmi. Na to bude čas později. Napřed bychom měli odtud

zmizet. Dáš mi své slovo, že zabiješ Heraka?“

Lilith viděla, že nemá žádnou jinou možnost, jak si vykoupit

svobodu. A kromě toho byl Herak beztak její nepřítel.

„Přísahám,“ odpověděla.

Hesekiel roztrhl ocelový řetěz i pouta na rukou a nohou s přímo

hravou lehkostí.

Lilith se cítila stále ještě značně nesvá, když se zvedla a postavi-

la na nohy. Uspávači prostředky jí stále ještě spočívaly na mozku

jako centová závaží a současně jí ztěžovaly udržet rovnováhu. Ale

nejen proto byla v tak špatné kondici.

„Já… potřebuji krev.“

„Později,“ odsunul Hesekiel její přání stranou. „Jakmile bude-

me odsud venku.“

Lilith slabě přikývla. Rozhlédla se kolem sebe a uviděla na pod-

laze ležet jednoho z lékařů v stříbřitém ochranném obleku. Ležel bez

hnutí, obličejem dolů. Když k němu poklekla a otočila ho na záda,

zíral na ni z vnitřku helmy obličej kostlivce, na kterém zůstalo jen

pár kousků masa.

Lilith pochopila, že to mohl udělat jedině symbiont.

„Mé šaty…,“ zamumlala sotva slyšitelně.

— 63 —

„O čem to mluvíš?“

Lilith se znovu napřímila. Vlastně by měla být ráda, že se sym-

biontu zbavila. Jak často už po podobné šanci toužila?

„Nic,“ odpověděla pevným hlasem. „Jen mě něco napadlo.“

„Pojď, ať už jsme odsud venku,“ připomněl jí Hesekiel.

„A jak?“

Ukázal vzhůru k větrací šachtě, před kterou chyběla mříž. „Stej-

ným způsobem, jakým jsem se dostal dovnitř.“

„Ne.“ Lilith zavrtěla hlavou. „Jsem příliš slabá na to, abych se

proměnila v netopýra. To nedokážu. Rozhodně ne, pokud se předtím

neposilním.“

Hesekiel bez dlouhého rozmýšlení přistoupil k zavřeným pancé-

řovaným dveřím na chodbu. „No dobrá. Tak použijeme tuto cestu.“

Dveře se daly otvírat jen zvenčí a byly vyrobeny ze speciálně

tvrzené oceli. A pro upíra jako Hesekiel to nemohla být žádná nepře-

konatelná překážka.

A právě když se chystal vrhnout se proti nim a vyrazit je, objevil

se za okénkem obličej jednoho z lékařů.

Oči za tlustými skly brýlí se rozšířily hrůzou, když uviděly, co

se děje uvnitř. Pak muž rychle odskočil trochu stranou od dveří a za

chvíli se z reproduktoru na chodbě ozval jeho rozrušený hlas.

„Majore Bradley! Doktore Romano! Rychle! Rychle k operač-

nímu sálu! Pospěšte si!“

Hesekiel dál neotálel, vyřítil se vpřed a vrhl se proti dveřím.

Major Bradley zamířil k elektronicky zajištěným pancéřovým

dveřím, uzavírajícím východ do další části podzemního výzkumného

komplexu. Stiskl knoflík na ovládací liště a těžké dveře se před ním

otevřely.

Když byli na druhé straně, věřil doktor Romano, že to už doká-

zali a jsou už konečně v bezpečí. A přece k jeho překvapení se major

Bradley nezdržoval zavíráním dveří a pospíchal hned chodbou dál.

„Ale proč…?“ zvolal doktor Romano, zatímco následoval majo-

ra.

Šaty, které se už nebezpečně přibližovaly k průchodu, je proná-

sledovaly dál.

— 64 —

„Nemělo by žádný smysl za sebou zavírat,“ odpověděl major

Bradley, aniž by se obrátil. „Ta věc by stejně unikla větrací šachtou a

mohla by nás napadnout prakticky kdekoli. Ne, mám lepší nápad!“

Po necelých třiceti metrech byla rovná chodba uzavřena dalšími

pancéřovými dveřmi.

Bradley se u nich zastavil, aniž by učinil pokus o jejich otevření.

Namísto toho se obrátil ke stěně, ve které byla zabudována

skříň. Vytáhl z ní přístroj, ve kterém doktor Romano teprve na druhý

pohled rozeznal přenosný ruční plamenomet.

Symbiont byl od nich už vzdálen pouhých deset metrů, když se

major Bradley otočil proti němu a zvedl hadici plamenometu.

Ohnivý jazyk s prskáním vyšlehl proti beztvaré hmotě, aniž by ji

však přímo zasáhl. Major mířil tak, aby oheň jen olízl podlahu těsně

před symbiontem.

To stačilo, aby se symbiont zastavil. Zůstal stát na místě.

Další ohnivé jazyky ho obrátily na útěk.

S pomocí plamenometu zahnal Bradley černou hmotu o něco

nazpět.

Když stáli znovu před prvními dveřmi, zavolal na doktora Ro-

mana: „Vidíš tu ovládací desku na stěně?“

Romano prudce otočil hlavu. „Ano, vidím.“

„Stiskni na kódovací klávesnici tuto kombinaci: čtyři, šest, tři.

Honem. Rychle! Čtyři, šest, tři.“

Doktor Romano udělal, co mu bylo řečeno, a sotvaže stiskl tla-

čítka, přibouchly se dveře přímo před symbiontem a zatarasily mu

cestu.

Černá hmota znovu nerozhodně zaváhala na místě. Zdálo se, ja-

ko by chtěla na oba muže zaútočit, avšak další ohnivý jazyk ho udr-

žoval v odstupu. Doktor Romano se rozkašlal. Horko v chodbě bylo

skoro nesnesitelné.

„A teď tuto kombinaci: čtyři, čtyři, čtyři,“ zvolal major Bradley.

Stranou od hlavních dveří se otevřela malá boční dvířka s kula-

tým okénkem, a to hned, jakmile stiskl doktor Romano tlačítka. To-

hoto průchodu si dosud vůbec nevšiml.

Pomocí plamenometu zahnal major Bradley symbiont do míst-

nosti za nimi.

— 65 —

Další číselná kombinace a dveře se zabouchly.

Bradley vyčerpaně sklonil plamenomet. „Teď jsme tu bestii do-

stali.“

„Obávám se, že nechápu…“

„To je naše testovací komora. Jakmile se dveře zavřou, je her-

meticky uzavřená. Odtamtud se ta bestie nikdy nedostane. A můžeme

si na ní vyzkoušet cokoli — podtlak, chlad, záření nebo cokoli jiného

— tam uvnitř ji máme v hrsti! Je v pasti.“

Doktor Romano přistoupil ke kulatému okénku a odvážil se opa-

trně nahlédnout dovnitř.

Trhl sebou, když se černá hmota z druhé strany připleskla na

sklo a roztáhla se po celé jeho šíři. Bylo skoro vidět, jak se to snaží

okno rozbít—ze všech sil.

A přece byly obavy doktora Romana neopodstatněné.

Okno vydrželo.

S ulehčením se opřel o zeď.

A najednou se v celém patře rozezněly reproduktory rozrušeným

hlasem doktora Smitha:

„Majore Bradley! Doktore Romano! Rychle! Přijďte do operač-

ního sálu! Pospěšte si!“

Major Bradley se rozběhl.

„Nevím, jestli mě slyšíte,“ pokračoval doktor Smith, „ale jestli

ano, přijďte sem co nejrychleji!“

Major doběhl ke komunikační jednotce a stiskl tlačítko. „Tady

Bradley,“ ohlásil se. „My máme situaci pod kontrolou. Co je u vás?“

„Pacientka! Ona… se probrala! A je tam ještě někdo! On…

Ach, Bože, ne!“ ,

Z reproduktoru se ozval tupý náraz.

„Doktore Smithe?“ křikl major Bradley. „Slyšíte mě?“

„Ano! Ano, slyším vás.“

„Můžete mi říci, co se u vás děje?“

„On… on se pokouší vyrazit dveře. A on…“

„Promiňte, doktore — kdo je on?“

„On… z ničeho nic se tu objevil. Nevím odkud. A on…“

Další tupá rána — ještě hlasitější než ta předchozí — a pak se

spojení přerušilo.

— 66 —

Major Bradley a doktor Romano si vyměnili krátký pohled, kte-

rým se přesvědčili, že myslí oba na totéž.

Ještě není po všem!

Bradley přezkoušel, jestli má dost naplněný plamenomet a po-

kynul Romanovi.

„Tak honem! Ať se už stalo cokoli — měli bychom si pospíšit!“

Hesekielův čtvrtý nápor konečně vyrazil dveře z pantů.

Se zavrčením vyběhl na chodbu a překročil nehybně ležící po-

stavu druhého lékaře ve stříbřitém obleku.

Doktor Smith se stáhl zpět, a když se Hesekiel obrátil k němu,

vytáhl z pláště dvouhlavňovou pětačtyřicítku. Pro jeho malé prsty

byla zbraň příliš veliká. S třesoucíma se rukama namířil hlaveň proti

Hesekielovi a nahé Lilith, která vstoupila do chodby za upírem.

„Varuji vás!“ vykřikl hlasem, chvějícím se strachem. „Nepřibli-

žujte se!“

Oba zůstali stát.

„Honem!“ dodal—zřejmě mu tento drobný úspěch dodal odva-

hy. Ukázal hlavní k vyraženým dveřím. „Teď půjdete oba pěkně zase

zpátky dovnitř. A pak společně počkáme, až dorazí oba mí kolegové.

Rozuměli jste?“

Polkl, když ani jeden z těch dvou nijak nedal najevo, že by mu

chtěli vyhovět.

Namísto toho se Hesekiel mírně nahrbil a upřeně zíral na hube-

ného lékaře. Lilith byla přesvědčená, že se ho pokouší zhypnotizovat,

avšak neměl v úmyslu nic podobného.

Pomalu vykročil k lékaři — krok za krokem.

„Ne, nedělejte to!“ Doktor Smith ještě o něco víc ustoupil, jak se

k němu Hesekiel přibližoval. Na čele

se mu leskly kapičky potu. „Zůstaňte stát! Budu střílet! Při Bo-

hu, přísahám, že budu střílet!“

„Bůh, pche!“ Hesekiel se zastavil a pohrdavě protáhl obličej. „Já

jsem Bůh!“

Napjal se ke skoku.

„Budu střílet!“ vykřikl doktor Smith zpanikařené, jelikož nechá-

pal, že zbraň v jeho rukou nenahání jeho protivníkovi ani trochu

strach.

— 67 —

„Ne!“ vykřikl náhle hlas na druhém konci chodby. „Nedělejte

to!“

Byl to hlas doktora Romana, který se náhle objevil spolu s majo-

rem Bradleym.

Ale bylo už pozdě.

Hesekiel skočil. Doktor Smith se vyděšeně vrhl zpět a stiskl

spoušť.

Ne jednou. Tiskl ji znovu a znovu.

Ale netrefil se.

Už první zpětný náraz velkorážní zbraně mu ji skoro vyrazil z

ruky a při každém dalším výstřelu vyletěla hlaveň prudce vzhůru.

Odražené kulky hvízdaly chodbou.

„Do krytu!“ vykřikl major Bradley a vrhl se za roh chodby.

Doktor Romano měl méně štěstí.

Ještě než stačil zareagovat a vrhnout se do bezpečí, zasáhla ho

jedna odražená kulka do hrudi. Kulka mu proletěla tělem a odhodila

ho dozadu na zeď.

Doktor Romano se pomalu sesunul k zemi.

Na druhé straně chodby konečně Hesekiel dospěl k doktoru

Smithovi a úder, kterým mu vyrazil zbraň z rukou, byl tak prudký, že

lékaři rázem přerazil všechny kosti předloktí. Řvoucího bolestí ho

chytil Hesekiel jednou rukou za hlavu, druhou za šíji a jediným trh-

nutím mu zlomil vaz.

„Pojď!“ křikl na Lilith, zatímco pustil bezvládné lékařovo tělo

na zem.

Lilith ho váhavě následovala. „To nebylo třeba,“ řekla, když

překračovala mrtvolu lékaře. „Nebylo třeba ho zabít.“

„O jednoho víc nebo míň… Na tom přece nesejde.“ Upír ji chy-

til za ruku a táhl ji dál.

„Stát!“ vykřikl energický hlas za nimi.

Ale oni už mezitím zmizeli za rohem.

Hesekiel se cílevědomě hnal ke schodišti, vedoucímu nahoru na

povrch. Cestou větracími šachtami při své cestě dolů za Lilith měl

dost příležitostí seznámit se s prostorami této stavby.

„Pojď!“ poháněl Lilith, která za ním stále zaostávala. „Za chvíli

budeme venku!“

— 68 —

Bradley viděl, jak Hesekiel s Lilith zmizeli za ohybem chodby a

obrátil se směrem k doktoru Romanovi.

„Honem! Musíme za nimi! Snad jim zabráníme, aby…“

Zarazil se, když uviděl, že mu doktor Romano už nemůže odpo-

vědět. Primář St. Margarete's Clinic seděl na zemi, zády opřený o

stěnu a vytřeštěnýma očima zíral do prázdna.

Bradley ze sebe vyrazil sprostou kletbu a hnal se k nejbližší ko-

munikační jednotce. Telefonicky zalarmoval stráže nahoře v přízemí.

„Poplach pro všechny stráže!“ vykřikl. „Okamžitě zablokovat

výtah! A zajistit schodiště. Nikdo nesmí opustit budovu!“

Zatímco strážný na druhém konci spojení potvrdil příjem, ozval

se z dálky hluk, jako by někdo vylomil dveře.

„Toto není cvičení!“ dodal Bradley. „Připravte se na dvě osoby,

které disponují obrovskou silou. Zadržte je! Můžete použít střelné

zbraně. Ale snažte se, ať alespoň jeden z nich zůstane naživu!“ Ještě

jednou vrhl pohled na nehybné tělo doktora Romana. „A zavolejte

sanitku!“

Pak ukončil spojení a následoval Hesekiela a Lilith ke schodišti.

Čtyřčlenná stráž dělala svou práci dobře. Zajistili schodiště tak,

jak to bylo mnohokrát nacvičeno — tak, aby se navzájem kryli a če-

kali se samopaly v pohotovosti. Nyní, když byl výtah zablokován,

bylo schodiště jedinou cestou, kudy se mohl ještě někdo dostat naho-

ru.

Nemohli vědět, že mají co dělat s nelidskými bytostmi.

Kromě toho čekali protivníka zepředu.

Hesekiel se jim ale objevil v zádech. Znovu se proměnil v neto-

pýra a obešel postavení mužů větrací šachtou.

Když si ho všimli, neměli už žádnou šanci. Hesekiel se na ně

vrhl s prudkostí uragánu. A běsnil hrozně.

„Pojď!“ zavolal nakonec na Lilith, čekající na schodech. „Cesta

je volná!“

Lilith vystoupila po schodech nahoru, a když uviděla roztrhané

mrtvoly vojáků, pocítila sama zděšení. Třebaže se v ní tomu všechno

vzpíralo, následovala upíra, který způsobil tento masakr, k východu z

budovy.

— 69 —

V celém vojenském prostoru mezitím vypuklo peklo. Desítky

reflektorů osvětlovaly celý areál. Všude pobíhali nějací lidé.

Přesto se oběma upírům podařilo opustit budovu nepozorovaně

a vnořit se do tmy.

Když major Bradley objevil mrtvé strážné, upíři už zmizeli

v hloubi noci.

Hesekiel se zastavil, až když byli daleko od vojenského prosto-

ru. Nacházeli se na kraji malého lesíka a na pár kroků od nich se z

trávy zdvíhala ohrada nějaké pastviny. O něco dál ležely role drátu a

hromada tyček, určených zřejmě k opravě oplocení.

Dokázali jsme to,“ řekl Hesekiel, když se zastavili. „Jsme v bez-

pečí.“

„Ano. Dokázali jsme to.“

Lilith vyčerpaně klesla pod jeden strom, opřela se zády o kmen

a zavřela oči. Útěk ji unavil. Ale přesto se cítila volná. Nejen zbave-

ná vězení, ale i symbiontu.

Konečně!

„Jsem ti zavázána vděčností,“ řekla, aniž by otevřela oči. „Ne-

vím, jak dlouho by mi bez tvé pomoci trvalo, než bych se odtud do-

stala.“

„Nemusíš mi děkovat. Naopak. Já musím být vděčný tobě.“

„Jak to myslíš?“

„Znamenáš pro mě mnohem víc, než si myslíš.“

V tu chvíli Lilith cosi varovalo. Nebyl to žádný zvuk, nic tako-

vého. Snad to byl tón jeho hlasu, snad jen její instinkt.

Otevřela oči a uviděla, že se k ní Hesekiel bezhlučně připlížil. V

rukou držel jednu tyčku na plot a jejím špičatým koncem mířil na

Lilithino srdce.

„Ale bohužel máš pro mě cenu jenom mrtvá!“ řekl a bodl.

Když doktor Romano přišel k sobě, první, čeho si všiml, bylo,

že se mu těžko dýchá, a když se podíval dolů na svoji hruď, uviděl,

že má bílý plášť prosáklý krví.

Do prsou měl díru, velikou jako pěst.

Na to nemusí člověk studovat medicínu, aby poznal, že taková

rána je smrtelná. Doktor Romano s každým nadechnutím cítil, jak s

blíží jeho konec.

— 70 —

Nejpozoruhodnější ovšem bylo, že navzdory tomu hroznému

zranění necítil vůbec žádnou bolest. S podivnou střízlivostí přemýš-

lel, kolik času mu asi ještě zbývá, než vydechne naposled.

Pár minut?

Nebo už jen vteřin?

Jeho pohled padl na dveře laboratoře, vzdálené od něho jenom

pár metrů, a v jeho mozku v tu chvíli dozrál šílený plán.

Plán, který by určitě nikoho v jeho stavu nenapadl.

Možná…, bušila mu ta myšlenka v hlavě. Možná, kdybych…

Ano, musí to zkusit. Je to jeho jediná šance. A zřejmě poslední,

co mu ještě zbývá.

Se sténáním se obrátil a plazil se ke dveřím, zanechávaje za se-

bou krvavou stopu.

Podařilo se mu dveře otevřít a doplazit se až k vyšetřovacímu

stolu, na kterém se nacházely vzorky krve té mladé ženy.

Se zbytkem posledních sil se doktor Romano vytáhl napůl na

stůl a sáhl po jedné z fiól, které tu stály. Pokud skutečně obsahuje

látku, která dokáže zahojit všechny rány…

Sotvaže jeho prsty sevřely fiólu, ztratil rovnováhu a zřítil se na

zem. Zůstal ležet na boku.

Chvíli měl strach, že fiólu ztratil —protože věděl, že by už ni-

kdy nesebral dost sil, aby se podruhé vyškrábal na stůl — pak ale

ucítil, že ji stále ještě drží v ruce.

Rozevřel ji, přiložil si ji k ústům a tekutinu spolkl.

V příštím okamžiku se rozeřval jako šílenec a odmrštil fiólu ve-

likým obloukem co nejdál od sebe. Ta tekutina v jeho vnitřnostech

doslova explodovala. Celým jeho tělem se rozlila nepopsatelná bo-

lest.

Doktor Romano se kroutil a svíjel na zemi, jako by měl epilep-

tický záchvat. Jednu, dvě minuty — minuty, dlouhé jako věčnost —

trvala jeho agónie, pak zůstal konečně bez hnutí ležet.

Lilith se odvalila stranou a unikla jen o vlas špičatému hrotu

dřevěné latě, směřujícímu jí přímo do srdce. Vzápětí vyskočila na

nohy.

„Co to má znamenat?“ vykřikla. „Proč mě chceš zabít? Byly to

tedy všechno samé lži?“

— 71 —

Odhalil své ostré špičáky.

„Všechno ne,“ vyprskl. „Skutečně jsem byl z klanu vyvržen, ale

už před mnoha lety. Ale když ostatním ukážu tvoje mrtvé tělo, zase

mě ve vší počestnosti přijmou mezi sebe. A všude se o tom bude

vykládat, že jsem to byl já, kdo tě dostal.“

Oba upíři kroužili proti sobě pomalu jako protivníci, kteří se ješ-

tě před bojem chtějí navzájem prověřit.

„Ale proč jsi mě tedy nezabil, když jsem ležela bezbranná na

stole?“

„Uvažoval jsem. Jak bych asi protáhl tvoji mrtvolu větrací šach-

tou. Ne, jednodušší bylo utíkat za tvého přispění. A za to ti děkuji.“

Vrhl se dopředu.

Lilith neměla proti němu velké šance. Byla příliš zesláblá.

O to energičtěji si počínal Hesekiel. Zuřivě proti upírce útočil a

přibližoval se stále víc a víc. Několikrát jen s krajním vypětím Lilith

unikla dřevěnému hrotu, mířícímu na její srdce. Věděla však, že je

jen otázkou času, než ji skutečně zasáhne a tahle příšerná hra se

skončí. Kdyby tu jen byl teď symbiont,

pomyslela si Lilith zoufale, zatímco vyhýbala dalšímu upírovu

výpadu.

S pomocí symbiontu by to snad dokázala. Nejednou jí už v ta-

kovéto situaci zachránil život.

Jaká ironie osudu, že se ještě před minutou těšila z toho, že se ho

zbavila!

Hesekielovy výpady byly stále zuřivější. Lilith se sice podařilo

vyrazit mu laťku z rukou, avšak v tu chvíli ji upír uchopil a odmrštil

ji vší silou od sebe.

Lilith odletěla až k hromadě latěk.

Viděla, jak se Hesekiel rozbíhá a dlouhým tygřím skokem se vr-

há na ni, a v tu chvíli věděla, že tentokrát mu už neunikne. Ucítila

cosi ve svých rukou a zvedla to na obranu proti svému protivníkovi.

V tu chvíli upír dopadl přímo na ni, a to tak prudce, že jí dočista

vyrazil dech.

Lilith čekala, že teď Hesekiel dokončí svůj plán.

— 72 —

Avšak ten nedělal nic. Namísto toho ležel strnule na ní, a když

mu pohlédla do tváře, spatřila, že na ni hledí s výrazem nezměrného

údivu.

„Já… já…,“ vydralo se mu bublavě z hrdla. Nic víc. Nitka černé

krve mu vytryskla z koutku úst.

S těžkým oddechováním se Lilith vyprostila zpod jeho těla, a

když pak uviděla Hesekiela ležet na zádech, zahlédla plotovou laťku,

kterou mu nastavila, trčet v jeho břiše.

Během několika vteřin jeho smrtelný zápas skončil.

Lilith se pomalu zvedla. Nějakou chvíli jako v tranzu hleděla

dolů na mrtvé upírovo tělo, pak se rozhodla opustit toto místo a vrátit

se do Sydney. Musí myslet na sebe. Potřebuje krev, aby utišila svoji

žízeň. Někde ve městě si najde nějakou

snadnou oběť. Na další honičku neměla dnes v noci už ani po-

myšlení.

A přece se jí nepodařilo dostat se až do města.

Čím víc se vzdalovala od vojenského prostoru, tím víc v ní na-

růstal stísňující pocit. Pocit, který jí dusil a vyvolával v ní úzkostné

představy.

Lilith to už dobře znala. Už jedenkrát to pocítila, když se páteru

Lorrimerovi podařilo během vymítání ďábla odehnat její šaty. A vě-

děla, kdo za to může.

Byly to její šaty — stále ji ještě nenechaly být!

Zdálo se, jako by byli spojeni neviditelným poutem.

Lilith se tomu přestala bránit. Nemělo to smysl. Namísto toho se

obrátila a vydala se zpět k vojenské základně.

Neměla na vybranou.

Major Bradley se sklonil nad nosítky, na kterých doktora Roma-

na nakládali do přivolané sanitky. Tvář primáře St. Margarete's Cli-

nic byla bezbarvá a jako z vosku. Dosud se neprohrál k vědomí.

„Přežije to?“ zeptal se Bradley lékaře záchranky.

„Těžko říci. Když jsme ho dole naložili, nevypadal na to. Ale

zdá se, že se jeho stav začíná stabilizovat. Za čtyřiadvacet hodin vám

lékaři z kliniky řeknou víc.“

Bradley přikývl, uklidněn jen napůl, a obrátil se. Cítil se vinen.

Vinen tím, co se stalo. . V duchu se ptal, jak to vysvětlí svým nadří-

— 73 —

zeným. Snad by je výsledky budoucího výzkumu těch šatů naladily o

něco příznivěji. V případě té hmoty bezpochyby šlo o neznámou,

snad dokonce inteligentní formu života. Alespoň způsob, jakým

to pronásledovalo jeho a doktora Romana po chodbách, by tomu

nasvědčoval.

Když byli odvezeni mrtví, nechal Bradley hlídat budovu několi-

ka desítkami stráží. Sám pak ještě jednou sestoupil dolů.

Když chtěl sejít po schodech dolů, vyloupl se znenadání vedle

něho z temného výklenku nějaký stín.

Když poznal tu mladou ženu, major Bradley sebou trhl. Stála

před ním úplně nahá.

„Vy?“ vyklouzlo mu.

Lilith se chladně usmála. „Ano, já. Mě byste tady určitě čekal ze

všech nejmíň, že?“

Chtěl utéci, ale byla rychlejší. Jediným skokem se vrhla k němu

a v příští chvíli se její zuby zahryzly do jeho krční tepny. Hladově

sála krev, která z tepny vystříkla. Síla, která se jí s každým douškem

vracela do těla, jí dělala dobře.

„Tak a teď půjdeme spolu dolů,“ řekla, když skončila svou hos-

tinu. „Myslím, že tam máte něco, co patří mně.“

Major Bradley s ní šel dolů a vedl ji přímo ke komoře, ve které

se nacházely její šaty. Lilith mu přikázala, aby otevřel dveře.

Beztvará hmota okamžitě vyklouzla dveřmi ven, aniž by napadla

majora. Zdálo se, že pochopila, že Bradley už není nebezpečný.

Lilith skoro proti své vůli natáhla ruku k symbiontu. Věděla ale,

že nemá na vybranou.

Šaty se znovu vrátily na její kůži.

Zase polapena, pomyslela si Lilith.

Přikázala symbiontu, aby se změnil v přiléhavý černý overal, a

ten bez výhrad poslechl.

Ale něco bylo jiné, to cítila.

Chybělo něco z toho, co cítívala, když měla symbiont na sobě

předtím, ale nedokázala poznat, co to je.

Soustředila se, jestli jí snad nechce symbiont něco sdělit. Ten

byl však němý jako vždy.

— 74 —

Lilith se obrátila k majoru Bradleyovi a vsugerovala mu, aby

zapomněl vše, co zažil. Namísto toho měl uvěřit, že došlo k technic-

ké nehodě — nahromaděním nešťastných okolností.

Než se rozhodla budovu opustit, ještě jednou se zastavila. Neza-

pomněla na něco?

Ne.

Opustila majora a hnala se nahoru do přízemí. Budova byla me-

zitím obklíčena ze všech stran vojenskými hlídkami.

Ještě před půlhodinou by se jí těžko nepozorovaně utíkalo z ta-

kového obklíčení. Ale teď — protože se posílila majorovou krví a

byla zase plná sil —jí to nepůsobilo nejmenší problém.

V prvním patře si našla otevřené okno, v netopýří podobě vyle-

těla ven a zamířila vzhůru k noční obloze.

Když přitom přeletěla nad dvěma strážnými, zvedl jeden z nich

hlavu a pozorně se zahleděl vzhůru.

„Co tam máš?“ zeptal se druhý.

„Nevím. Zdálo se mi jen, že jsem viděl přeletět nějakého velké-

ho ptáka. Nebo netopýra.“

„Netopýra! Pche! Radši se dívej po důležitějších věcech! Nebo

si snad myslíš, že za celou tuto melu může nějaký netopýr?“

Epilog

Muž v tmavém obleku vypadal skutečně strhané. Jeho obličej

byl mrtvolně bledý, jen rty měl jasně rudé. Pod očima měl temné

kruhy, jako by je měl nalíčené. ,

„Je vám něco?“ zeptala se mladá žena za přepážkou starostlivě.

„Nemám zavolat lékaře?“

Neznatelný úsměv přelétl muži po tváři, ale nedotkl se vůbec

očí, které hleděly jaksi podivně suše a strnule.

„Ne, děkuji,“ odpověděl nepřítomně. Vypadal velmi divně, jako

by nebyl myšlenkami zcela při sobě, jako by byl někde mimo. Jako

by byl stále ještě na útěku z nemocnice, do které ho dopravili a kde

konstatovali jeho smrt.

Nebylo těžké utéci z márnice a opatřit si v místnosti personálu

tento oblek. Nicméně cestou potkal lékaře, který mu vystavil úmrtní

— 75 —

list — a ten byl teď samozřejmě trochu bez sebe, že potkal „svoji“

mrtvolu, jak se prochází po chodbě.

Srazil ho k zemi a uklidil ho do odkládací místnosti. Nikdo ho

nemohl zastavit. Měl svůj cíl. Měl ho před očima tak jasně, že všech-

no ostatní vedle něj bylo nicotné.

„Pane?“ pronikl do jeho myšlenek hlas ženy za přepážkou a on

vzhlédl. „Co pro vás mohu, pane, udělat?“

„Uruk,“ řekl doktor Romano a zase se nepřítomně usmál. „Chtěl

bych si rezervovat let do Uruku.“

KONEC

Vychází vždy v 2. polovině měsíce.

Své oblíbené čtení obdržíte u všech dobrých prodejců tisku.

Máte—li zájem o předplatné, nalistujte si poslední stranu sešitu.

Příští svazek 023

Felidae

Dva mrtví se vydali na cestu. Jejich cílem je Irák, někdejší

Mezopotámie. Proč míří právě tam, zůstává skryto i jim samotným.

Nemají nejmenší tušení, že jsou magicky naprogramováni, že

uskutečňují plán, který byl vymyšlen před více než dvě stě šedesáti

léty tajemnou rudovlasou ženou, která však už tehdy byla také jen

vykonavatelkou plánu daleko staršího.

A když tito mrtví dorazí na místo určení, probouzí se ONA…

V DRUHÉM POLOLETÍ 1997

V ROMÁNOVÉ RADĚ

VAMPÝRA

VYCHÁZÍ:

sv. 023 Felidae

sv. 024 Souboj stráže

sv. 025 Věčná válka

sv. 026 Lilith x 2 = ?

sv. 027 Syn Landrua

— 76 —

sv. 028 Pět dnů smrti

Vychází v 2. polovině měsíce Vydává Moravská Bastei (MoBa)

spol. s r. o.

Kotlářská 53, 602 00 Brno Sekretariát: tel. 05/71 18, linka 232

tel./fax: 05/41 21 28 50 Redakce: tel. 05/71 18, linka

216,245,288

Šéfredaktorka: Eliška Nováková Technický redaktor: Zdeněk S.

Krejčí

Sazba: MoBa, spol. s r. o. Tiskne: Moravská typografie, a. s.,

Brno

Robert de Vries: Dokonáno!

Překlad: František Ryčí

© MoBa, spol. s r. o., 1997

© Bastei—Verlag, Gustav H. Lůbbe

GmbH & Co., Bergisch Gladbach

V nakladatelství MoBa, spol. s r. o.

vychází:

Hedwfga Courths—Mahlerová —společenské romány

Silvia—Exklusiv —

královna milostných romancí

Or. Stefan Frank — lékař z Polesí

Pouta lásky —

příběhy z rodinného života

G. F. Unger — jeho velké westerny

John Sinclair — na stopě hrůzy

John Sinclair — kabinet hrůzy

Zlatá růže — láska a diadém

Silvia—Romantic —

půlnoční román

Western—Bestseller —

hrdinové Západu

Vampýra — nebezpečné,

tajemné, erotické příběhy

Hedwiga Courths—Mahlerová—Extra —

— 77 —

nová řada společenských románů

Reg.zn. NIK ČR 7417

Podávání novinových zásilek v SR

povoleno RPP, Bratislava,

pošta 12, č.j. 397/94

BASTEI

— 78 —